Teresa Medeiros

Zloděj srdcí

Prolog

LONDÝN 1780

Matčin výkřik prořízl plášť noci.

Jeho zoufalý tón zanikl bez povšimnutí v rachotu kol vozů, v pokřikování pouličních prodavačů, lákání prostitutek a ve směsici hlasů doléhajících zvenčí do úzké místnůstky. Chlapec se sklonil nad hromadou pokrývek a přitiskl matce ke rtům zrezivělou naběračku. Poloslaná voda jí stékala tenkým pramínkem po bradě.

„Tu máš, mami. Zkus se trochu napít,“ naléhal.

Když se pokoušela polknout, chlapec přelétl nervózním pohledem vzedmuté břicho, jehož obrys nechutně kontrastoval s ochablou pokožkou a vystouplými žebry.

Na tohle dítě je příliš stará, pomyslel si nešťastně. Skoro měsíc přes osmadvacet. Zaryla mu nehty do kloubů, jak se jí zmocnily další křeče. Naběračka mu vypadla z ruky. Pevně zaťal zuby, aby se sám nerozkřičel bolestí, a sevřel jí ruce. Bojoval s vlastní beznadějí, která přehlušovala dokonce i matčiny výkřiky. Příliš stará. Příliš hubená. Příliš zbědovaná.

Stisk jejích prstů povolil, vyčerpáním upadla do apatie. Náhlé mlčení ho děsilo víc než předtím steny. Bylo to, jako by se vzdala poslední žalostné naděje na úlevu. Zdvihl ruku, aby ji probral k vědomí, když vtom se za ním rozletěly dveře.

Dovnitř se vpotácel muž v uválené uniformě, která prozrazovala námořníka. „Molly!“ zařval. Z jeho dechu táhl gin. „Kdepak je moje krasotinka?“

Chlapec vyskočil na nohy. „Vypadni, sakra! Nemáš právo takhle sem vrazit! Tohle zatracený místo ti neříká pane!“

Vlastní zuřivost ho vyděsila. Vždyť by to klidně mohl být otec toho dítěte, pomyslel si. Vzápětí si s hořkostí uvědomil, že otcem může být kdokoli z nejméně tuctu mužů.

Námořník se na chlapce tupě zahleděl. Spíš než bezděčná krutost z něho promluvil gin. „Čert tě vem, ty drzej spratku! Byl jsem na moři deset měsíců, deset měsíců ani jedna pusa od pěkný kočičky“ Zvedl pěst, aby chlapce smetl stranou. „Nemáš proč žárlit, chlapečku. V rozkroku tak veselým, jako má Molly, je dost místa pro voba.“

Chlapce zaplavil bezmocný vztek. Začal vidět rudě. Ani si neuvědomoval, co dělá, když popadl kuchyňský nůž, který si matka položila k ruce, aby mohla přeříznout pupeční šňůru dítěte. V uších mu

znělo funění a hekání všech těch mužů, se kterými šla do postele, aby mu vydělala na chleba.

Výhružně mával nožem, jako by se oháněl mečem. „Zmiz odtud,“ pronesl tlumeně, „jinak tě přisámbůh podříznu jako podsvinče.“

Námořníkovi poklesla ruka. Pod chlapcovým pohledem, v němž se zračilo nezlomné odhodlání, rázem vystřízlivěl. Plavil se v královském námořnictvu přes dvacet let a byl námořníkem první třídy; na smrtonosná děla Francouzů i pirátů dělával dlouhý nos, ale teď se mu zachvělo chřípí, jako by už cítil svou vlastní prolitou krev.

Dřív než mohl ustoupit, ozvalo se ze stínu za chlapcem chraplavé zaskučení, spíš zvířecí než lidské. Chlapec se prudce otočil a klesl na kolena před hromadou potrhaných pokrývek. Námořník pohlédl přes jeho útlá ramena a naskytl se mu pohled na ženiny propadlé tváře, pohaslé oči a zmučené stahy jejího odulého břicha.

Obrátil se mu žaludek. Většina jeho kumpánů dychtila rozsévat své semeno, ale zároveň byli bez sebe blahem, když mohli být co nejdál na moři v době, kdy vzklíčilo. Přitiskl si ruku na ústa a vyklopýtal z nuzného příbytku. Námořnický instinkt mu napověděl, že se stal svědkem nejen nezadržitelně se blížícího zrození, ale i nezadržitelně se blížící smrti.

„Dítě přichází, hochu,“ zašeptala Molly rozpraskanými rty.

Chlapec zapomněl na vetřelce a začal šátrat po věcech, které mu poručila přinést. Umyvadlo s kalnou vodou. Klubko hadrů. Kus špinavého provázku. Potlačil strach a stáhl prostěradlo, které halilo matčiny nohy.

Prohnula se bolestí a skousla si spodní ret, až na něm vyrazila krůpěj krve, ale nevydala ze sebe ani hlásku, dokud do synových čekajících rukou nevklouzlo drobné stvořeníčko. Z hrdla se jí vydral úlevný sten.

Chlapec se řídil šeptem udílenými pokyny a odmítal pohlédnout na živoucí příčinu matčina utrpení. Už teď to stvoření nenáviděl kvůli tomu, co ho bude stát. Pevně je zavinul do hadrů a položil matce do náručí.

Když se zahleděla do obličeje svého dítěte, rty se jí rozechvěly náznakem úsměvu a jejímu synovi se na zlomek okamžiku naskytl srdcervoucí pohled na krásu, která kdysi musela okouzlit jeho otce.

Chtěl se odvrátit, ale matka mu sevřela paži a zkoumala jeho pěkné rysy stejně dychtivě jako předtím tvářičku dítěte. „Seš hodnej kluk, synku. Zrovna jako tvůj táta. Nikdy na to nezapomeň.“

Ta hořkosladká obehraná písnička ho přiměla zavřít oči. Jestli byl jeho táta tak skvělý, proč je opustil a odešel na moře? Proč si zvolil slaný hrob místo obdivu ženy, která by byla navěky čekala na jeho návrat?

Z pokrývek se ozval sotva znatelný povzdech. Chlapec zvedl hlavu a jeho oči se setkaly s matčinýma, které byly vyhaslé stejně jako jeho naděje. Hrdlo se mu stáhlo palčivou bolestí. Sklonil se a políbil ji na chladné čelo.

„Dobrou noc, mami,“ zašeptal a jemně jí zatlačil oči.

To cizí stvoření spočívající v matčiných ochablých pažích se začalo vrtět. Chlapec na ně s nechutí pohlédl a váhavě je zvedl, protože věděl, že matka by si to bývala přála. Dítě. To. Odmítal na ně pomyslet jinak. Když je přitiskl k hrudi, podlomily se mu nohy pod tíhou zodpovědnosti.

Musí najít děvče, které by o dítě pečovalo. To snad nebude problém. V tomhle bludišti domů a křivolakých uliček jsou porody stejně běžné jako úmrtí. Chlapcův nevrlý pohled spočinul na tvářičce té věci. Asi bych to měl umýt, řekl si. Je to špinavé, jenže kdy z těchhle končin vzešlo něco čistého? Stejně bude brzy vykašlávat saze jako všichni ostatní.

Udiveně přejel děcku prstem po tváři. Jak se něco tak buclatého mohlo vynořit z matčina vychrtlého těla? Jejich oči se setkaly, pohled dítěte rozostřený, chlapcův zasmušilý. Zvědavost přemohla znechucení a chlapec rozmotal hadry, v nichž bylo děcko zavinuto.

Rty se mu pootevřely údivem nad dokonalostí toho drobečka. „No, mládenče, zdá se, že máš správné vybavení.“

Mládeneček. Chlapec. Bratr.

Jeho bratr. Vzedmula se v něm vlna ochranitelského pudu. Pevně sevřel malý uzlíček v náručí. Vždyť ten ubohý tvoreček nemá matku! Z očí mu vytryskly slzy, ale okamžitě je setřel. On sám měl alespoň otce, aby mu dal jméno. Tenhle malý rošťák nemá nikoho. Kromě něho.

Zvenčí se ozval opilý řehot, jako by se posmíval jeho rozjitřeným citům. Ten pocit, že je tu jak v pasti spolu s prázdnou skořápkou, která kdysi bývala jeho matkou, už nedokázal snést ani minutu. Neohrabaně si přitiskl dítě k hrudi, vstal a vyklouzl do chaosu noci.

Nikdo si ho nevšímal, když spěchal rozbitou uličkou a hledal, kde by ze sebe mohl spláchnout odporný pach zrození a smrti.

Proti nočnímu nebi se rýsovaly graciézní stěžně zakotvených lodí a přitahovaly ho jako světlo majáku. Svezl se na kolena. Tak tohle tedy vábilo otce? napadlo ho. Zněla mu píseň vln tříštících se o molo jako zpěv Sirén?

Věděl, co musí udělat. Musí vzít svého bratra pryč odtud, někam, kde

vůni moře nešpiní olejnatý pach řeky.

Poodtáhl hadřík a znovu pohlédl do šibalské tvářičky, kterou Bůh svěřil jeho péči. „Vezmu tě odtud, mládenečku,“ zašeptal. „Přísahám, že najdu místo, kde budeme oba moci volně dýchat.“

Bratrova mávající pěstička ho zasáhla přímo do nosu. Chlapec pohodil hlavou dozadu a rozesmál se; prudký nával radosti na chvíli zcela rozptýlil jeho obavy.

Bud čirá jako led a čistá jako sníh, a stejně neunikneš pomluvám.

Krása vábí zloděje víc než zlato.

William Shakespeare

1

PRŮLIV LA MANCHE, 1802

„Jo, jsou takový, co tvrděj, že je to duch kapitána Kidda, kterej se vrátil z

říše mrtvejch, aby se pomstil svejm zrádcům.“

Lucy Snowová zvedla oči od knihy. Takové pověsti měly své kouzlo. Vábily ji mnohem víc než vlastním nákladem vydané paměti se skromným titulem Lord Howell: Námořní génius století, které jí na cestu věnoval otec. S postupujícím soumrakem se prohlubovaly stíny a číst se už stejně téměř nedalo.

Námořník si jejího zvědavého pohledu nevšiml. Opřel se o sud a v starých kostech mu přitom zavrzalo stejně jako v palubě Tiberia. Naslouchala mu hrstka dalších lodníků a plavčík se zasněnýma očima. „Žádnej, kdo se s ním setkal, se nedožil toho, aby o tom moh vyprávět. Povídá se, že jedinej pohled jeho zlověstnejch očí přibije člověka k palubě jako blesk. Jo, neohroženej a nemilosrdnej, takovej je kapitán Doom.“

Lucy si posměšně odfrkla. Kapitán Doom, kapitán Osud, pěkně děkuju. Vybájený pirát jí začínal připomínat postavy z těch strašných gotických románů, které jí pořád vnucovala Sylvie, ztřeštěná dcera lorda Howella.

Jeden mladý námořník jako by Lucy četl myšlenky. Nakrčila nos, když vyplivl žvanec rozžvýkaného tabáku na čerstvě vydrhnutou palubu skromné fregaty a ušklíbl se. „Žvásty. Taky jsem takový povídačky slyšel, ale já říkám, že to je jenom kupa divnejch řečí. V těchhle vodách nebyli žádný opravdový piráti už víc než pětasedumdesát let.“ Posunul si klobouk drze do čela, čímž ještě více vynikla neomalenost jeho mládí. „Nežijem v časech bez zákonů jako kapitán Kidd. Dneska by takovýmu pirátovi Lamanšská flotila nadělala z lodě třísky.“

Lucy užuž chtěla promluvit, ale pak si uvědomila, že její otec by rozhodně nesouhlasil s tím, že potají naslouchá soukromému rozhovoru, nebo ho dokonce přerušuje. Nicméně s mladým námořníkem naprosto souhlasila. Válka s Francií skončila podpisem mírové smlouvy v Amiensu a nyní panovalo dočasné příměří. Jenže čím klidněji vanuly větry z Napoleonovy rychle se rozvíjející říše, tím nervóznější bylo královské námořnictvo. Tenhle kapitán Doom by musel být bud šíleně odvážný, nebo úplně hloupý, aby se ukázal na dostřel jeho netrpělivých děl.

„Jestli je vážně duch, z flotily by si nic nedělal,“ zašeptal plavčík.

„Neměl by co ztratit. Vůbec nic.“

Lucy se lekla, protože to byla dokonalá odpověď na její úvahy. Proti své vůli se zachvěla a zachumlala se hlouběji do šálu. Poslyš, Lucindo, živě se jí vybavila admirálova slova, námořníci jsou dost pověrčiví, ale ty nejsi dívka, která se oddává planým fantaziím. Jeho přísný hlas ji výjimečně neponížil, ale uklidnil.

Námořník v obnošené kazajce vytáhl z kapsy dýmku s náustkem z velrybí kosti. Když rozškrtl zápalku a přiložil ji k dýmce, mihotavý plamínek ozářil tvář zhrublou sluncem a mořskou solí. „Já ho viděl,“ pravil stručně. Okamžitě si získal pozornost všech přítomných včetně Lucy. „Držel jsem hlídku nahoře na předním stěžni. Byl zrovna takovej večer jako dneska, kolem dokola na míle nic, jenom moře a nebe. A pak se moře najednou otevřelo a objevila se tam ta loď jako démon vyvrženej přímo ze chřtánu pekla.“

Lucy nepochybovala o tom, že na něho – stejně jako plavčík – zírá s vykulenýma očima.

„Nemoh jsem mluvit. Nemoh jsem se hejbat. Jako kdyby mi při pouhým pohledu na tu loď ztuhla krev v žilách. Dřív než jsem moh otevřít pusu a varovat ostatní, moře ji zase spolklo. Ani vlnka nešplouchla. Co jsem živej, nikdy jsem nic podobnýho neviděl.“ Pokrčil rameny. „A doufám, že už neuvidím.“

Mezi muži na palubě zavládlo hrobové ticho, do nějž zaznívalo jen strašidelné vrzání prken a pleskot plachet ve větru. Zatímco mluvili, úplně se setmělo. Z temného moře se plížily cáry mlhy jako chapadla nějakého bájného netvora. Lucy si všimla, že se jeden z námořníků ohlédl přes rameno a nenápadně se pokřižoval. Jako by chtěli rozptýlit neblahou předtuchu, začali muži mluvit jeden přes druhého.

„Slyšel jsem, že na svý oběti vždycky vyřeže znamení. Je to prostě ďábel.“

„Nesnáší užvaněnost, povídá se. Jedno děvče prej ne a ne přestat mlít pusou, a tak von prostě vstal a tu pusu jí zašil.“

„Toho chudáka starýho přefiknul na dvě půlky, jojo, jedinou ranou šavle.“

Mladý námořník, který se předtím pověstem o přízračném kapitánovi vysmíval, se posměšně ušklíbl: „Sázím se, že to není nic proti tomu, jak umí přefiknout svý zajatkyně. Jeden můj kámoš se zapřísahá, že tenhle kapitán Doom za jednu noc znásilnil deset panen.“

„Chacha!“ zachechtal se prošedivělý lodník. „Po sedmi měsících na moři bez jediný sukně v dohledu jsem to taky zvládnul jako nic.“

Mladý námořník ho šťouchl loktem do žeber. „Jo, ale to sotva byly panny, co?“

Muži se váleli smíchy. Lucy se neochotně rozhodla, že bude přece jen lepší, když o sobě dá vědět. Jinak by se mohla poučit o milostných dobrodružstvích námořníků víc, než je zdrávo. Zdvihla se z klubka stočených lan, aby ji všichni viděli. Muži znervózněli a okamžitě se postavili do pozoru, jako by se na palubě objevil sám admirál – sir Lucien Snow.

Na Lucy to neudělalo žádný dojem. Na taková uvítání byla zvyklá už od chvíle, kdy se jako děcko poprvé vybatolila na lodní lávku. Pověst jejího otce, jednoho z nejváženějších admirálů královského námořnictva, ji provázela jako, stín na každém kroku.

Obdařila námořníky shovívavým úsměvem. „Dobrý večer, pánové. Doufám, že jsem nenarušila váš okouzlující rozhovor o zásluhách pirátů.“ Otočila se k mladému námořníkovi, který hned zčervenal jako pivoňka. „Jen pokračujte, pane. Tuším, že jste se nás právě chystal zasvětit do dalších úvah o pozoruhodných výkonech kapitána Dooma.“

Jeden z jeho kamarádu si významně odkašlal. Mladý námořník smekl klobouk a zmačkal jej do kuličky. „S-s-slečno Snowová,“ vypravil ze sebe.

„Netušil jsem, že jste tady. To nebyly řeči vhodný pro ouška dámy.“

„Takže byste si zasloužil pověsit na ráhno, ne?“

Mladík zděšeně vytřeštil oči a Lucy si povzdychla. Proč nikdo nikdy nepozná, když žertuji? posteskla si v duchu. Její známí se obvykle domnívali, že Lucy úplně postrádá smysl pro humor. Smyslem pro absurditu zato byla obdařena nepopiratelně.

Ošlehaný námořník v kazajce k ní přistoupil, jako by se bál, že se opravdu chystá uplést ze svého jemného šálu oprátku. „Dovolte, abych vás doprovodil do kajuty, slečno Snowová. Pro mladou dámu z lepší společnosti není bezpečný potulovat se po setmění po palubě.“

Galantně jí nabídl rámě. Jeho blahosklonný tón však Lucy popudil.

„Ne, děkuji,“ odvětila chladně. „Pokud jde o kapitána Dooma, spolehnu se na štěstí.“

Zdvihla bradu jako královna a proplula kolem nich, ignorujíc vlnu nesouhlasného mumlání, která se zvedla za jejími zády. Vzklíčilo v ní semínko vzpoury. Táhlo ji to pryč od schůdků ke kajutě – směrem na opuštěnou záď.

Na chvíli se znovu začetla do pamětí lorda Howella, ale pak je zahodila přes zábradlí do zčeřené brázdy za lodí. V kůži vázaná kniha zmizela beze stopy ve vlnách.

„Promiň, Sylvie,“ zašeptala Lucy jméno nepřítomné kamarádky.

Jelikož byl lord Howell starým přítelem jejího otce, Lucy admirála podezřívala, že jí knihu doporučil úmyslně. Až přehnaně lichotivě totiž líčila i jeho vlastní bujaré kousky z dob, kdy vzpurní Američané povstali proti Angličanům.

Jak se asi otci vede teď, když cestuje po souši? napadlo Lucy. Před šesti lety musel kvůli zranění nohy předčasně opustit službu Jeho Veličenstvu. Od té doby ještě nikdy nevynechal příležitost plavit se po moři, byť šlo o tak krotkou pouť, jako byla tahle plavba Tiber in z jejich letního domu v Cornwallu do skromného sídla v Chelsea na břehu Temže. Až teď.

Lucy si přitáhla šál blíž k tělu. Londýnská společnost zavrhla v duchu své vrtkavé povahy vše francouzské. Kromě módy. Ostrý vítr vanoucí ze Severního moře nadzdvihl Lucy sukni a prokousal se tenkou spodničkou. Rozhodně jí však bylo milejší snášet toto nepohodlí, než aby byla zavřená v dusné kajutě jako v pasti a snášela rozmary ostatních. Když zůstane na palubě dost dlouho, napůl hluchá kapitánova matka se třeba odebere spát a

ona bude ušetřena toho, aby na ni musela pokřikovat přes stůl v lodní kuchyni.

Noc na lodi Lucy většinou uklidňovala. Jenže tentokrát jí prostupovala zvláštní roztěkanost a vytoužený klid zmizel, jako by ho odvál vítr. Dokonce i melodie hlubokých mužských hlasů, která k ní doléhala, jí připadala matná a nesmírně vzdálená.

Zamračila se a olízla si ze rtů krůpěje slané mořské vody. Stoupající mlhou by i sebeslabší zvuk zazněl zřetelně jako vyzvánění zvonu. Noc však tonula v hlubokém tichu, až se zdálo, jako by i moře na chvíli zadrželo dech. Lucy napínala zrak, ale neviděla nic, jen mlžný opar zvedající se z neprostupné temnoty a bledý měsíc flirtující s roztrhanými mraky.

Cáry mlhy jí pronikaly skrz šaty z tenoučkého mušelínu a ledovými prsty se lačně dotýkaly její holé kůže. Lucy nepřestávaly pronásledovat zkazky o kapitánu Doomovi. V noci, jako byla tahle, ani nepotřebovala bujnou fantazii, aby v duchu spatřila přízračnou loď, jak se potichu krade po moři a číhá na svou kořist. Skoro slyšela i zpěv zrazených námořníků přísahajících pomstu a dutý úder zvonu, který zpečetí její vlastní osud.

Setřásla ze sebe příjemné zamrazení. Dovedla si živě představit, jak by se asi tvářil admirál, kdyby ji přistihl, že se oddává takovým sentimentálním představám.

Užuž se chtěla obrátit a sestoupit do světského pohodlí své kajuty, když se opona temnoty náhle roztáhla a za ní se jako přelud neslyšně zjevila loď.

Lucyino srdce se prudce rozbušilo, ale pak jako by se úplně zastavilo. Křečovitě sevřela zábradlí a ani nepostřehla, že se jí šál svezl z ramen a snesl se k nohám.

Paprsek měsíčního světla probleskoval mezi mraky, když se elegantní černá příď přízračného škuneru vyhoupla na zčeřené hřebeny vln. Stěžně zahalené mlžným oparem čněly do výše, lanoví se třpytilo jako pavučina smrtelně jedovatého pavouka. Vítr nadouval ebenově černé plachty, které namísto pleskání jen zlehka ševelily. Loď plula v tajuplném tichu, žádné lucerny, žádná známka života, žádný náznak milosrdenství.

Lucy stála jako solný sloup, uhranutá podvědomým strachem. Vichr jí bičoval tvář a napínal plachty přízračné lodi, ale jí přesto připadalo, jako by se ocitla ve vzduchoprázdnu. Nemohla myslet. Nemohla dýchat. Nemohla křičet.

V tu chvíli spatřila vlajku, třepetající se na nejvyšším stěžni. Z pozadí černého jako nejtemnější noc vystupovala mužská ruka slonovinové barvy, ždímající kapky rubínové krve ze zajatcova srdce. Lucy si k hrudi přitiskla ruku zaťatou v pěst. Bojovala s absurdním pocitem, že to je její srdce, které už nebije ze své vlastní vůle, ale burácí v souznění s pokynem démonického lodního pána. Vždyť jestli tu loď vidí jen ona, pak ten ponurý vzkaz musí být určen právě jí.

Zjevení se přiblížilo se smrtonosným půvabem. Lucy si připomněla námořníkovo vyprávění a pevně zavřela oči. Věděla, že až je znovu otevře, bude přelud pryč. Naplnila ji lítost. V jejím spořádaném životě nebylo místo pro takové temné fantazie, ale nadzemská krása lodi se přesto dotkla jakéhosi skrytého koutku její duše.

Proti noční obloze se zableskl výstřel z děla. Lucy v úleku doširoka rozevřela oči, když přízračná loď vypálila směrem k jejich přídi veskrze pozemskou varovnou ránu s obecně známým požadavkem: Vzdejte se!

2

První oslepující výbuch světla ozářil jméno na přídi tajemného škuneru, které se Lucy navždy vrylo do paměti: Retribution. Odplata.

Po palubě Tiberia se rozlehl poplašený křik ochraptělých hlasů a dusot nohou. Zpanikaření členové posádky pobíhali sem a tam, neschopní rozhodnout se mezi bojem a kapitulací. Lucy stála jako přikovaná. Vtom ji z němého ustrnutí vytrhl stisk hrubé ruky. Mladý námořník, který si předtím z existence kapitána Dooma tropil žerty, ji popadl za paži a prudce odtáhl od zábradlí se samozřejmostí, jakou by si ještě před chvilkou nedovolil.

„Radši byste se měla schovat do kajuty, slečno. Tohle nejspíš nedopadne dobře.“ Ani jeho neomalené způsoby nezakryly hrůzu, která se mu zračila v obličeji bílém jako křída.

Propletl se s Lucy zmatkem na palubě a nepříliš jemně ji postrčil k hlavním schůdkům. Bez přemýšlení ho poslechla, seběhla dolů a proletěla úzkou chodbou. Projednou byla ráda, že ji neomezuje kupa těžkých sukní a spodniček. Zabouchla za sebou dveře kajuty a vyděšeně se rozhlížela kolem.

Podpalubím otřásla nová dělová salva. Lucy se svezla na kolena, zacpala si uši a jen s vypětím všech sil potlačila zoufalý výkřik. Jako dítě jednou běžela zahradou a vrazila přímo do obrovské pavučiny. Marně se pokoušela setřást z ručiček lepkavá vlákna a křičela hrůzou. Ted ji znovu zachvátil tentýž bezmocný strach. Příčil se jí pocit, že je jako zvíře polapené v pasti, že nemá nejmenší vládu nad svým osudem.

Ještě dnes slyšela admirálova pohrdavá slova, kterými ji obdařil, když tenkrát zabořila obličej do Smythovy nažehlené vesty a vzlykala, zatímco jí sluha trpělivě vytahoval z vlasů cáry pavučiny. Hloupá žába. Hysterická zrovna jako její matka. Francouzská krev se v tlí nezapře.

Odtáhla ruce z uší, sevřela je v pěst a narovnala se. Je přece Lucinda Snowová, dcera admirála Luciena Snowa. Ať ji vezme čert, jestli dopustí, aby ji nějaký směšný pirát z pověstí vystrašil až na pokraj hysterie.

Donutila se jednat rozumně a začala se prohrabávat věcmi ve svém úhledně poskládaném kufru. Hledala cokoli, co by jí mohlo posloužit jako zbraň. Nakonec našla alespoň nůž na otvírání dopisů. Zula si střevíce, aby se

– bude-li to třeba – mohla tiše pohybovat, a zasunula si nůž se slonovinovou rukojetí do punčochy. Potom popadla lucernu, přikrčila se za neustlaným lůžkem a vyčkávala.

Nad hlavou slyšela dunění běžících nohou a vyděšené výkřiky. Zaťala zuby, aby jí nejektaly. Svírala drátěné držadlo lucerny tak silně, až se jí zařezávalo do dlaně, ačkoli jí bylo jasné, že lucerna je jako zbraň k ničemu. Odmalička v sobě měla hluboce zakořeněné vědomí, že požár na palubě lodi je krajně nebezpečný. Umřela by hrůzou, ještě než by lucernu stihla hodit po útočníkovi.

Vtom se dveře kajuty rozletěly a objevila se v nich mohutná postava. Lucy blesklo hlavou, že to je její konec. Zmateně sfoukla světlo a pevně zavřela oči v dětinské víře, že když ona neuvidí vetřelce, nespatří ani on ji.

Ale všechny její naděje, nynější i minulé, se rozplynuly, když jí nezvaný host vrazil do úst roubík a přes hlavu přetáhl plesnivinou páchnoucí pytel.

„Zatraceně, u všech čertů!“

Kletba z úst kapitána Dooma zahřměla jako výstřel z děla. Paluba, kterou měřil dlouhými rozzuřenými kroky, se houpala, ale on neklopýtl ani nezakolísal. Smysl pro rovnováhu měl vyvinutý stejně dokonale jako všechny ostatní. Kdyby ho v tuto chvíli spatřil některý z jeho nepřátel, přísahal by, že Doomovi z přivřených očí opravdu srší blesky.

„Nemůžu uvěřit tomu, žes mi na palubu přitáhl ženskou.“ Propletl se mezi pohupujícími se lany s hrdou sebejistotou rozeného námořníka. „Dobře víš, jak jsou Tam a Pudge pověrčiví. Jestli to zjistí, vezmou roha.“

Černý obr kráčející v jeho stopách vypadal, jako by si z kapitánova hněvu vůbec nic nedělal. Jenom ten, kdo ho dobře znal, mohl v jeho melodickém hlubokém hlase zaslechnout nádech sarkasmu. „Mám donést devítiocasou kočku, pane, abys mě mohl zbičovat?“

„Jen mě moc nepokoušej,“ zabručel kapitán. „Měl jsem je tehdy v Santo Domingu nechat, aby tě pověsili, když se ta šance naskytla.“

Sklonil se právě včas, aby ho do hlavy nezasáhl vratipeň, a protáhl své štíhlé tělo otvorem do podpalubí. Jeho společník se spustil za ním a pružně jako kočka dopadl na bosá chodidla.

Kapitán si rozmrzele prohrábl vousy. „Sakra, to jsi na moři tak dlouho, že už nepoznáš ženskou?“

„Kroutila se spíš jako žížala. Připadala mi sice místy kapánek měkká, ale myslel jsem si, že když je admirál tak dlouho v důchodu, třeba změknul. Jako shnilá broskev.“

„To spíš ty jsi změknul. Na mozku.“

„Na seznamu v lodním deníku bylo u té kajuty černé na bílém přesně to, cos předpokládal: L-U-C tečka S-N-O-W.“

Nikdy předtím nebyl Doom v takovém pokušení proklít kamarádův dar vyjádřit se prostě a výstižně zároveň. Kráčel temným podpalubím a znechuceně přitom vrtěl hlavou. „Jestli je ta ženská nějak důležitá, do rozbřesku máme na krku celou Lamanšskou flotilu. Tos z ní nemohl aspoň vymáčknout, jak se jmenuje?“

„Je mi líto, pane. Železná panna byla právě obsazená. Spal v ní Kevin. A mimochodem, to ty sis udělal jméno jako mučitel nevinných dívek.“

Zastavili se přede dveřmi zavřenými zvenku na závoru. Doom svého společníka probodl vražedným pohledem: „Nejspíš oněměla hrůzou. Jediný pohled na tebe dokáže spořádané anglické dívce přivodit noční můry.“

Jako kdyby plně souhlasil, blýskl muž zuby v oslnivém úsměvu, čímž ještě víc vynikla černá barva jeho kůže. Holá hlava se mu leskla tak, že na ní kapitán na okamžik zahlédl svůj vlastní, zamračený odraz. Když se

bojovalo, neměl Doom nikoho jiného po svém boku raději; teď však dostal sto chutí zaškrtit svého druha za to, s jakým klidem bere současné nesnáze.

Doom se otočil ke dveřím. S gestem z jiných, dávno minulých časů, na které bylo lépe zapomenout, si prohrábl rozcuchané vlasy a uhladil batistovou košili.

„Podrobíš ji křížovému výslechu, nebo k ní jdeš na rande?“ rýpl si jeho společník.

„Ještě nevím. Možná ani jedno. Možná obojí.“ Z Doomovy tváře vyprchaly všechny stopy humoru. Rty se mu zkřivily tak výhružně, že by to i těm největším pochybovačům zavdalo důvod k úvahám, zda na jeho pověsti přece jen není zrnko pravdy. „Udělám všechno pro to, abych zjistil, proč admirál Snow, ten vzor morálky, schovával ve své kajutě ženu.“

S tímto pochmurným slibem zvedl provizorní závoru, odemkl dveře a vstoupil do své přepychové kajuty na zádi.

Dítě, to byla Doomova první, zděšená myšlenka. Jeho kamarád unesl holčičku.

Jediný zběžný pohled ho však vyvedl z omylu. Stěží dvanáctiletou dívenku zajatkyně kupodivu nepřipomínala ani tak drobnou postavou, jako spíš chováním. Seděla na spartánské židli strnule vzpřímená, jako by kotníky přivázané k nohám židle a ruce spoutané za opěradlem byly prostě jen nepohodlí, se kterým se člověk musí smířit stejně jako s párem příliš těsných bot.

Bál se, že bude hysterická, ale na bledých tvářích pod černou hedvábnou páskou přes oči nebylo po slzách ani stopy. Rty měla sešpuleny v lehce znuděném výrazu, jako by si přála, aby už konečně někdo přišel a nabídl jí čaj. Tak průhledně se snažila nebrat na vědomí jeho příchod, že ho to podráždilo i pobavilo zároveň.

Přelétl ji hodnotícím pohledem. Jeho přítel neponechal nic náhodě – nespoutané na ní zůstaly jen vlasy. Ty jí splývaly po zádech jako vodopád popelavého hedvábí a nehyzdila je ani jediná frivolní kudrlinka.

Doom se zamračil. Ten hloupý oděv, který měla na sobě, mu dělal starosti. Vytáhl ji snad kamarád přímo z lůžka? Takhle se přece móda za těch šest let změnit nemohla. Až příliš dobře si pamatoval složité dámské toalety; vždyť býval důvěrně obeznámen s každou krajkou, háčkem a knoflíkem.

Šaty jeho zajatkyně jakékoli podobné zábrany bezostyšně postrádaly. Sukně z tenoučké vzdušné tkaniny jí lnula k nohám a průsvitná spodnička působila spíš jako nástroj svádění než překážka. Dívčina útlá chodidla halily hedvábné punčochy, světle modré jako vajíčka červenky. Jak měla paže svázané za zády, její drobná ňadra napínala tenkou látku živůtku. Doom od nich nedokázal odtrhnout oči. Jeho přítel se mýlil. Nebyla měkká jako shnilá broskev, připomínala spíš čerstvou broskev. Zralou broskev k nakousnutí.

Při tom pohledu se v jeho těle, jež tak dlouho trpělo odříkáním, vzedmula vlna horečné touhy s prudkostí, která až zabolela. Zajatkyně mohla mít klamné vzezření dítěte, ale jeho reakce na ni byla rozhodně reakcí muže. Dravý spád vlastních myšlenek Dooma znepokojil. Přešel k

příborníku z teakového dřeva a pokusil se uhasit vášeň, kterou v něm roznítila, douškem brandy.

Otřel si ústa hřbetem ruky. Pocítil dětinské nutkání potrestat za svou slabost tu dívku. Jenže vypadala tak zranitelně, že v něm všechen hněv rázem odumřel a Doom začal sám sebou pohrdat za to, co málem udělal.

Odložil sklenku brandy a zatvrdil se proti tělesné žádosti i výčitkám svědomí, jak vyžadoval jeho úkol. V černém srdci kapitána Dooma nesmí být místo pro vášeň nebo soucit. Zvlášť když má co do činění s děvkou Luciena Snowa.

Postavil se přímo před ni, ruce sepjaté za zády a nohy doširoka rozkročené. Jeho mlčení bylo do očí bijící výzvou. S tajným pobavením sledoval, jak se zajatkyni do půvabné tváře vkrádá ruměnec. Skoro by přísahal, že příčinou není strach, ale zlost.

Jakmile ten muž vešel do kajuty, Lucy vyrušila, že nastanou nesnáze. Stačil kratičký moment mezi dvěma údery splašeně bušícího srdce, aby poznala, že to není člověk, který ji unesl. Člověk, který měl ruce téměř něžné a který se jí melodickým, konejšivým hlasem omlouval, že ji vylekal.

Na příchozím nebylo konejšivého vůbec nic. Čišela z něho hrozba. Lucy se bála, že to je sám kapitán Doom. Žádný přízrak, ale muž z masa a kostí, mohutný a zneklidňující. A jen pár palců od její tváře.

Přes pásku nic neviděla, a to jí zostřilo ostatní smysly. Slyšela jeho drsný dech. Cítila jeho vůni – mořskou sůl, brandy a mužské pižmo. Pach dravce, řekla si. Instinktivně vytušila, že pokud mu dá najevo svůj strach, bude s ní konec.

Byla ráda, že její počáteční paniku vystřídal prudký hněv nad tím, že je svázaná jako balík. Když ten muž vstoupil do kajuty, nechtěla promluvit, aby ze strachu neplácala nesmysly. Ted si prostě umínila, že to nebude ona, kdo poruší napjaté ticho jako první.

Narovnej se, Lucindo, zněl jí v uších admirálův hlas. Nohy k sobě jako malá dáma.

Ale Lucy nohy k sobě dát nemohla, protože je měla přivázané k židli. Připadala si nechráněná, zranitelná a navíc hluboce zahanbená imaginární admirálovou výtkou.

Cizincův zkoumavý pohled ji pálil do tváří, ale odmítla se odvrátit. Zuby svírala tak pevně, až ji rozbolely. Dokázala si živě představit, jak před ní arogantně stojí, s nohama pevně zapřenýma, aby udržel rovnováhu na houpající se podlaze kajuty.

„Vaše jméno.“

Lucy sebou škubla, jako by ji udeřil. Jeho chraplavá slova nebyla žádostí, ale příkazem. Kdyby po ní stejně autoritativně požadoval duši, zůstala by právě tak bezmocná a neschopná vzdorovat.

„Lucinda Snowová,“ odvětila a ledové ostří hlasu jí bylo jedinou obranou. „Přátelé mi říkají Lucy, ale domnívám se, že za těchto okolností byste mě měl oslovovat slečno Snowová.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Vzrušení jejího únosce však bylo téměř hmatatelné. Stěží potlačovaná zuřivost zmizela a vystřídalo ji divoké uspokojení. Lucy vycítila, že to je pro ni možná ještě nebezpečnější.

„Slečno Snowová?“ řekl konečně. „Mohu tedy předpokládat, že neexistuje žádný pan Snow, který by si dělal starosti kvůli vašemu náhlému zmizení?“

Jeho hlas byl drsný a jemný zároveň, jako dobře vyzrálá whisky provoněná kouřem. Lucy měla podezření, že chraplavé zabarvení je jen zástěrkou, která ji má oklamat, ale přesto jí přeběhl mráz po zádech. Modlila se, aby si toho nevšiml.

„Můj otec je admirál Snow a mohu vás ubezpečit, že až zjistí, že mě unesli lupiči, bude jednat jako muž činu, a ne tonout v obavách.“

„Aha, důstojný protivník.“ Z těch pohrdlivých slov jí naskočila husí

kůže.

Kapitán začal obcházet židli a podpatky jeho bot vyťukávaly nezřetelný rytmus. Lucy si nebyla jistá, kde ten muž přesně stojí, což ji dohánělo k šílenství ještě víc než předtím jeho upřený pohled. Nemohla se zbavit dojmu, že jen hraje o čas a hledá její slabé místo, aby jí zasadil smrtelnou ránu.

Strachy zapomněla na opatrnost. „O vaší zbabělé taktice jsem toho slyšela až dost, kapitáne Doome. Nejraději prý soupeříte s nevinnými dětmi, které se bojí duchů, a s bezbrannými ženami.“

Někde za ní náhle zaskřípělo uvolněné prkno. Lucy se lekla. Kdyby na ni Doom v tu chvílí sáhl, nejspíš by propukla v pláč.

Vlasy jí však rozvířil jen jeho dech, když posměšně zašeptal: „A co z toho jste vy, slečno Snowová? Nevinná? Bezbranná? Nebo obojí?“ Jeho provokativní otázka narazila na hráz ledového mlčení. Znovu začal přecházet po kajutě. „Když někoho unesou lupiči, začne většinou křičet a vzlykat, ale vy neděláte ani jedno, ani druhé. Proč?“

Lucy si radši vůbec nepřipouštěla, že se ho hrozně bojí. „Kdybych křikem mohla něco získat, nechal byste mi roubík, ne? Z toho, jak se houpe paluba, je navíc jasné, že loď pluje pod plnými plachtami. Nemohu doufat v rychlou záchranu. A pokud jde o slzy, nikdy jsem si nemyslela, že jsou k něčemu dobré.“

„To je ale vzácnost.“ Jeho tón mohl stejně dobře vyjadřovat výsměch jako ryzí obdiv. „Logika a inteligence v tak hezkém balení! Řekněte mi, mívá váš otec ve zvyku nechat vás cestovat samotnou na námořní fregatě? Mladé dámy z lepší společnosti se obvykle nevydávají na takovou vzdálenost bez doprovodu. To ho tak málo zajímá vaše pověst?“

Lucy málem vyhrkla, že otce nic jiného než její pověst nezajímá, ale odhalit tu bolestnou pravdu tomuto zvídavému cizinci by znamenalo jitřit starou ránu.

„Cestovala s námi kapitánova matka.“ A že to byla pomoc, jen co je pravda, pomyslela si Lucy. Ta senilní stařena nejspíš celý útok prospala.

„Kromě toho je kapitán Tiberia blízkým přítelem mého otce. Zná mě od dětství. Můžete se vsadit, že kdyby se na mě kterýkoli z mužů, jimž velí, třeba jen usmál tak, že by se to dalo špatně vykládat, nechal by ho zmrskat.“

„Cistě pro vaše pobavení, tím jsem si jist.“

Lucy sebou při tom neférovém zásahu trhla. „Na rozdíl od toho, co se proslýchá o vás, já mučení za zábavu nepokládám,“ odvětila sladce.

„Zásah, slečno Snowová. Možná, že přece jen nejste tak úplně bezmocná. Kéž by se dalo stejně snadno zjistit, jestli jste na tom podobně i s nevinností…“

Nechal tu nevyřčenou hrozbu viset ve vzduchu. Lucy raději spolkla ostrou odpověď, protože věděla, že není s to udržet jazyk na uzdě. Neměla by zapomínat, že tenhle muž má ve svých vrtkavých rukou její život i čest.

Rázné kroky kroužící kolem ji spoutávaly omamným kouzlem. Úporně se pokoušela soustředit na Doomova slova. „Snad abyste se obtěžovala a vysvětlila mi, proč se váš vznešený papá protentokrát vzdal potěšení z vašeho ostrovtipu.“

„Otec onemocněl ještě v Cornwallu. Žaludeční potíže. Neviděl důvod, proč bych se kvůli tomu já měla vzdát cesty po moři, ale sám se radši vypravil po souši. Bál se, že by mu plavba mohla přitížit.“

„To od něj bylo prozíravé. Ta plavba docela dobře mohla být jeho poslední.“ Znovu ji obešel. „Co mu přivodilo ten dokonale načasovaný záchvat nevolnosti? Přepil se čaje? Nebo snědl zkažený kousek uzené ryby?“ Lucy zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí. Četl si při snídani Timesy jako vždycky, najednou zbledl a omluvil se. Potom mi řekl, že radši pojede

kočárem.“

Doomúv úsečný tón zněžněl. Jeho kroky se zastavily přímo za ní.

„Takže místo sebe poslal vás. Ubohá, sladká Lucy!“

Lucy si nebyla jistá, co ji rozzlobilo víc – jestli soucitný tón v jeho hlase, nebo to, jak se jeho jazyk ďábelsky mazlil s jejím křestním jménem. „Jestli mě chcete zabít, tak do toho,“ odsekla. „Milá slovíčka si nechte, až bude po mně.“

Sevřel opěradlo tak prudce, až židle zavrzala. Lucy nadskočila, jako by jí stiskl hrdlo. „Tohle se tedy o mně povídá, slečno Snowová? Ze jsem vrah?“

Pevně pod páskou zavřela oči, jak se jí zmocnila podivná směsice hrůzy a očekávání. „Kromě jiného.“

„Jako třeba?“

„Ze jste duch,“ zašeptala.

Zezadu se jí naklonil přes rameno a přitiskl svou tvář k její. Na jemné kůži ji zašimraly vousy, pichlavé a měkké zároveň. Všemi smysly vstřebávala jeho mužskou vůni. „Tak co říkáte, Lucy Snowová? Jsem duch, nebo člověk?“

Na jeho dotyku nic nehmotného nebylo. Mužnost z něho přímo sálala a brnkala Lucy na napjaté nervy. S tak samozřejmou důvěrností se jí ještě nikdy nikdo nedotkl. Smythe si hrdě udržoval odstup sluhy a admirál považoval fyzické projevy náklonnosti za odporné.

Zajíkla se a to jí pokazilo upjatou odpověď. „Duchovního toho z vás cítím jen velmi málo.“

„Zato tělesného bezpochyby hodně.“

Jeho ruka se proplétala křehkým štítem jejích vlasů, až našla krk. Teplými prsty jí mazlivě hladil šíji, jako by chtěl rozptýlit její strach a rozpustit obranu. Lucy se zachvěla, dojata něhou, fascinována smělostí a omámena dechem vonícím po brandy.

„Prozraďte mi ještě něco o ohavných kouscích kapitána Dooma,“ loudil. Roztřeseně se nadechla. Bojovala sama se sebou, aby našla alespoň špetku duševní rovnováhy, na kterou bývala vždycky tak pyšná. „Prý

dokážete probodnout své nepřátele jediným pohledem.“

„To zní vcelku lichotivě, ale obávám se, že používám osvědčenější prostředky.“ Jeho zkoumavé prsty zanechávaly na citlivé kůži za Lucyinýma ušima ohnivou stopu. „Jen pokračujte,“ vyzval ji.

Vlastní upřímnost Lucy zradila. „Říká se, že jste za jedinou noc znásilnil deset panen.“ Ještě než to dořekla, celá se. schoulila a jen žasla, jak mohla vypustit z úst něco tak šokujícího.

Čekala, že se rozesměje, ale on ji místo toho vzal za bradu a zaklonil jí hlavu.

Promluvil jemně, s předstíranou vážností, a z jeho slov zazníval posměšek adresovaný jim oběma. „To by pak jedna taková hubeňoučká panna jako vy leda podráždila můj apetit.“

„A taky se tvrdí, že nesnášíte žvanění,“ vyhrkla Lucy a vzápětí jí došlo, že přesně to právě dělá. „Prý zašijete pusu každému, kdo se vám postaví na odpor.“

Na rtech ji pohladil jeho dech. „Ve vašem případě by to byla hrozná škoda. Zvlášť když si dovedu představit mnohem příjemnější způsob, jak vás umlčet.“

Doom brázdil nebezpečné vody. Věděl to od chvíle, kdy zabořil prsty do popelavého hedvábí dívčiných vlasů, od chvíle, kdy poprvé vdechl svěží citrónovou vůni její kůže. Předtím pevně sevřel opěradlo židle, aby sám sobě zabránil dotknout se jí, ale teď ho ruce neposlouchaly. Tonul v teplých vlnách pokušení a nebyl schopen vnímat nic kromě dívčiny vůně. Plná křivka jejích rtů, tolik kontrastující s cudnými rysy, ho doháněla k šílenství.

Už dávno obětoval touhu na oltáři pomsty spolu s ostatními radostmi a city, které by ho rozptylovaly. Bylo smutnou ironií, že se v něm prudká vášeň znovu probudila právě teď, kdy měl vítězství nad nepřítelem na dosah ruky.

Když mu dívka prozradila svou totožnost, nemohl uvěřit svému štěstí. Prvotní euforii však zchladilo podezření. Bylo by až příliš krásné, že by mi ji osud přihrál přímo do rukou, přemýšlel. Nehrozí mi náhodou, že se chytím do své vlastní pasti? Nikdy jsem se nedoslechl, že by Lucien Snow měl ženu a dítě. Je moje zajatkyně opravdu admirálovou dcerou, anebo jen rafinovanou návnadou? Použil ji Snow jako vnadidlo, nebo snad dokonce jako obětního beránka, aby mě vylákal z úkrytu?

Znal jen jediný způsob, jak to zjistit.

Palci hladil jemný samet jejích ušních lalůčků a vychutnával hebkost a pružnost její pleti. Přemýšlel, jestli by byla stejně poddajná všude, kde by se jí dotkl. Ta dívka v něm rozněcovala bolestnou žádost, pokoušela ho, aby učinil zadost své pověsti smyslného surovce. Teaková a mahagonová nádhera ukradené postele jako by na něho kývala prstem. Čelil dilematu, s jakým se potýká každý muž, je-li mu žena zcela vydána na milost a nemilost.

Vždyť bych jí nemusel ublížit, přesvědčoval se. Můžu být jemný a vemlouvavý. Nezanechám na jejím hezkém těle žádné modřiny ani jiné stopy. Zůstanou jí jen vzpomínky na přízračného milence, který si ji vzal za temné noci a zmizel se svítáním.

„Prosím…,“ zašeptala, jako by vyčetla nebezpečný spád jeho myšlenek.

„Máte vskutku okouzlující způsoby,“ zamumlal a byl rád, že jí nevidí do očí. Třpyt slz by mohl zhatit jeho plány. „Řekněte mi, Lucy, oč tak hezky prosíte? O život?“ Prsty jí vpletl do vlasů a tím si ji naprosto podmanil.

„Anebo o duši?“

Její tichá slova ho zaskočila. „Možná o vaši duši, pane. Ta bude v sázce, jestli spácháte nějaký ohavný hřích.“

Hořce se zasmál. Škubla sebou a on okamžitě uvolnil stisk. Konečky prstů ji pohladil po čele. „Copak jste zapomněla? Jsem jen přízrak. Mě už výčitky svědomí netrápí. Žádnou duši nemám.“

„Duše je věčná, kapitáne. A myslím, že ta vaše není tak černá, jak byste mi rád namluvil. Aspoň zatím.“

Doom spočinul pohledem na jejích rtech. Byly svůdné a zrádné, mučily ho vzpomínkou na doby, kdy ještě prahl po spravedlnosti víc než po pomstě. Na doby, kdy ještě dokázal rozeznat jedno od druhého.

Kdyby tuhle dívku zatáhl do postele proti její vůli, nebyl by o nic lepší než jeho otec, který kdysi míval matčinu lásku, a přesto navždy odplul, a zlomil jí tím srdce. O nic lepší než ten muž beze jména, který ji obtěžkal a pak ji nechal zemřít v bídě.

Pocit marnosti vnesl do jeho hlasu úsečný tón. „Váš zájem o mou duši mě dojímá, slečno Snowová, ale kdybych potřeboval kázání, poslal bych pro kněze. Místo pásky přes oči jsem vám měl dát roubík.“

Doom se bál, že dívčiny oči by jeho dřímajícímu svědomí mohly být stejně nebezpečné jako její rty. Ty rty, které se teď pod naléháním jeho zvědavých prstů pootevřely. Na jeho zkušené dotyky zajatkyně reagovala s přirozenou vnímavostí. Neubránil se úvahám, co by asi udělala, kdyby na sobě ucítila jeho tělo…, jestli by sténala, měkce a přerývaně…

V duchu zaklel. Její tělo si koneckonců může odepřít, ale čert ho vem, jestli si nechá ujít ta svůdná ústa. Sklonil se a jemně laskal jejich citlivé křivky. Dívčiny rty vzplanuly neuhasitelným plamenem jak suchý troud. Jazykem vychutnával tu dráždivou měkkost a připravoval její ústa na něžnou invazi.

Vtom se dveře otřásly pod ranami pěstí. „Od severu se blíží královská válečná loď, kapitáne.“ Přítelův chladnokrevný tón jen podtrhl hrozivou naléhavost zprávy. „Lamanšská flotila. Vlajková loď Argonaut.“

3

Doom se napřímil a zaklel. Podíval se dolů na dívčiny zrádné rty, stále ještě pootevřené a připomínající mu jeho pošetilost. Hluboce litoval, že nemá víc času, aby zjistil, jestli je jako děvka alespoň z poloviny tak schopná jako herečka.

Proklínal sám sebe, že se chytil na tu šťavnatou návnadu a tak poskytl Lucienu Snowovi dostatek času, aby ho zaskočil s Lamanšskou flotilou. Na kratičký okamžik byl v pokušení odložit poslední zbytky slušnosti a vzít si tu dívku úplně, aby mu alespoň prchavý nával extáze vynahradil potíže. Ale jak shlížel na její chvějící se rty, neubránil se dotěrným otázkám:

Co když se pletu?

Co když se Retríbution prostě jen připletla Argonautovi do cesty? Co když to

vůbec není návnada? Co když ona je v tom nevinně?

Ať tak či onak, přemítal, stěží si můžu dovolit popustit uzdu svým choutkám, když mám v otevřeném boji čelit vlajkové lodi královského námořnictva. Míří na mě čtyřiasedmdesát děl… Tiberius, původně doprovodná válečná loď, byl snadná kořist. Vzdal se bez boje. Argonaut nám tak snadno nepodlehne…

„Skasat plachty, zastavit loď,“ nařídil.

Kapitánův druh ještě nikdy nezapochyboval nad žádným z jeho příkazů. Ted však na druhé straně dveří na chvíli zavládlo nejisté mlčení. Pak se váhavě ozvalo: „Ano, pane,“ a zazněly vzdalující se kroky.

Doom spoléhal na to, že mu mlha a tajemství, které ho obestírají, získají

čas. Vytáhl z kapsy nůž a poklekl, aby dívce přeřezal pouta.

Lucy sebou škubla, vytržena ze smyslného opojení dotykem chladné oceli. Rty se jí stále ještě chvěly, jak o ně předtím, krátce a dráždivě, zavadila sladká pohroma.

Doom s nožem zacházel jako odborník. Podřepí a jeho široká svalnatá ramena se Lucy otřela o vnitřní stranu stehen. Teplými prsty jí obemkl kotník a přeřezal provazy.

Začal jí třít znecitlivělá zápěstí, aby v nich obnovil krevní oběh. „Zdá se, že máme tu čest s nezvanými hosty. Vaši přátelé?“

Přerývaně se nadechla. „Ne, ale obávám se, že vaši přátelé to nebudou.“

„A kdo je?“ Unavená rezignace v jeho hlase rozrušila Lucy víc, než si byla ochotna připustit.

Zvedl ji, ale zdřevěnělé nohy jí vypověděly poslušnost. Neohrabaně mu narazila do hrudi a on ji musel chytit kolem pasu, aby neupadla. Čas se na chvíli zastavil. Jejich rty se téměř dotýkaly, dech se smísil, těla se propletla v nebezpečné harmonii, která otřásla v základech Lucyiným uspořádaným světem.

Neodbytné nutkání zvítězilo v Lucy nad opatrností. Její ruka se slepě sunula vzhůru, aby prozkoumala zakázané – jeho tvář. Zhluboka se nadechl, ale nezastavil ji. Konečky prstů pohladila drsné hedvábí jeho vousů.

Škuner se při otáčení prudce naklonil a odhodil je od sebe.

Skřípavé protesty lodi vrátily Dooma do reality. Chytil Lucy za paži, tentokrát hruběji, a vlekl ji ke dveřím kajuty.

Lucy nezbývalo než klopýtat za ním. Neústupným sevřením byl její osud zpečetěn. Spěchali křivolakými chodbami podpalubí a Lucy v každém ohybu zavadila ramenem o stěnu.

Zajíkla se leknutím, když ji Doomovy silné ruce zničehonic chytily kolem pasu a zdvihly. „Sehněte hlavu,“ poručil a prostrčil ji úzkým otvorem. Uposlechla, aniž měla ponětí, o co by se vlastně mohla uhodit. Bojím se modřiny, a zatím mi hrozí, že úplně ztratím hlavu, pomyslela si trpce. Poté, co byla vyvržena z útočiště podpalubí, se do ní v prudkých poryvech opřel vítr a přilepil jí šaty k tělu. Zimou se jí rozjektaly zuby. Když se za ní vynořil Doom, neodolala a přitiskla se k jeho pevné, teplé hrudi. Protentokrát byla

vděčná, že je to muž z masa a kostí, a nikoli duch.

Znovu se roztřásla, jak ji zezadu objal. „Hlupáčku,“ zamumlal jí do vlasů. „Dívka tak bystrá jako vy by měla mít víc rozumu, a ne se nechat unést v noční košili.“

Lucy to zmátlo. Užuž otevírala ústa, aby se ho zeptala, proč její dokonale úctyhodné šaty nazývá noční košilí, ale vtom ji znovu popadl za ruku a vlekl za sebou dál po palubě. Zmocnila se jí zvláštní rozjařená nálada. Měla pocit, že by mohla utíkat po boku tohoto muže navždy, do nebezpečí, do temnoty, skučícím větrem, který jí rve dech od úst, čuchá vlasy a bičuje tvář.

Probouzí se snad ve mně dědictví po matce? ptala se sama sebe. Je to ta hříšná slabost těla, před kterou mě otec vždycky varoval? Nebo je to prostě jen primitivní vzrušení podobné tomu, co cítí námořníci před bitvou?

Napjala uši, aby zjistila, jak se posádka Retribution připravuje na střetnutí. Neslyšela však nic, jen tajemné skučení větru a dunění Doomových těžkých bot.

„Vaše posádka?“ pokoušela se překřičet vítr. „Kde jsou? Nikoho neslyším.“

„Obávám se, že jste mne odhalila. Musím si vystačit jen s kostrou posádky.“

„Vcelku vhodné pro démonického kapitána, ne?“

Doomovy jisté kroky se náhle zastavily a Lucy mu narazila do zad. Chytil ji za obě ruce, smýkl jí a jeden přes druhého vpadli do jakéhosi chráněného zákoutí. Vítr tu místo řevu jen pohvizdoval. Překvapená Lucy si uvědomila, že se Doom směje.

Vzal její tvář do rukou něžněji, než by u něho kdy pokládala za možné.

„Ach Lucy, namouduši mi budeš chybět, až tu nebudeš.“

Nad vodou se nesl nezřetelný křik. Doom strnul. Odstrčil Lucy a vstal.

„Počkejte tady,“ nařídil. „Nikam nechoďte a buďte zticha. Ani krok. Ani hlásek.“ A pak byl najednou pryč a ona zůstala opuštěná a rozechvělá na vlhké palubě.

Očividně byl zvyklý, že ho ostatní poslouchají. Lucy z něho cítila takovou autoritu, že se několik minut neodvážila ani pohnout. Hlava se jí točila a srdce ji bolelo z jeho náhlých přechodů od něžnosti k výhrůžkám. Pak ji do vědomí pronikla jeho zlověstná slova.

Budeš mí chybět, až tu nebudeš.

Hlas rozumu, který se podezřele podobal admirálovu, jí našeptával:

Unesl tě nemilosrdný pirát, Lucy. Až tu nebudeš… Kde bys asi tak mohla být?

V Cornwallu? V Chelsea? V nebi?

To, že hezky voní a hezky se směje, nehraje roli. Ten muž se ji chystá zavraždit. A ona se tu zatím krčí se zavázanýma očima, odevzdaná osudu jako bláhová myška, která trpělivě čeká, až se vrátí kocour a zakousne ji.

Zalomcoval jí vztek nad vlastní hloupostí. Zvedla ruku a stáhla si pásku. Do odkrytých očí ji zaštípal mořský vzduch, takže přes chvějivý závoj slz na chvilku neviděla nic než ještě hustší temnotu. Protřela si oči a zjistila, že se choulí ve stínu pod vratipněm.

Ani ne tři yardy od ní stál muž, svíral zábradlí na pravoboku a skýtal Lucy pohled na svá široká záda. Na sobě měl košili slonovinové barvy, černé kalhoty mu obepínaly štíhlé nohy a zužovaly se do vysokých bot z naleštěné kůže, které sahaly až ke kolenům. Při pohledu na něho se Lucy srdce rozbušilo jako zvon, až dostala strach, že by to mohl zaslechnout.

Stál ukrytý v hlubokém stínu vzdouvající se plachty a pozoroval Argonauta, jak je pomalu míjí a jak si jeho posádka prohlíží zdánlivě opuštěnou loď. Proti mohutným dělům vlajkové lodi královského námořnictva vypadal elegantní škuner jako trpaslík, ale Doom přesto nedával najevo sebemenší známky strachu. Jeho trpělivost působila výhružněji než sebeodvážnější čin méně velkolepého člověka.

Lucy věděla, co musí udělat, aby se zachránila. Sáhla do punčochy a vytáhla nůž na otvírání dopisů. Pevně stiskla rukojeť, aby jí nevyklouzl z vlhké dlaně.

Je to vrah, připomněla si. Zloděj. Nemilosrdný hrdlořez. Než se objevila druhá loď, užuž se ji chystal znásilnit, dokázat jí, že je stejně slabé a smysly ovládané stvoření, jako byla její francouzská matka.

Vtom se Doom otočil od zábradlí. Skrz mraky si prorazil cestu paprsek

měsíčního svitu.

Lucy si skousla spodní ret. Věděla, že kdyby jen na okamžik zahlédla jeho obličej, byla by ztracená. Rozmarný měsíc ji však zachránil. Náhle se ponořil do mraků a světlo postupně sláblo, až z Dooma zbyl jen matný stín, odvážně kráčející do její pasti.

Lucy sevřela nůž oběma rukama a namířila mu na srdce.

Nedokázala to. V tom kratičkém tichu mezi jeho nic netušícími nádechy pevně zavřela oči a zabodla mu čepel do ramene.

Skrz zaťaté zuby vtáhl Doom do plic trochu vzduchu. Lucy, teď už s prázdnýma rukama, sebrala odvahu a pohlédla na něho, ale nespatřila nic než ocelový lesk jeho očí, ve kterých se zračil čirý úžas.

„Ty zrádná malá čarodějnice! Tys mě bodla!“

Vytáhl si zbraň z rány, druhou rukou stiskl Lucyino hrdlo a přimáčkl dívku zády k přednímu stěžni. Vrazil jí koleno mezi nohy a přišpendlil ji k mokrému dřevu. Obratnými prsty vychutnával zběsilý tepot krve v její krční jamce. Tyčil se nad ní jako hora a temnotu kolem zaplavil jeho drsný, přerývaný dech a žár zuřivosti.

Lucy napadlo, že se zmýlila. Tenhle muž se ji nechystá poslat do nebe; chystá se ji osobně eskortovat do pekla. Na krví potřísněné čepeli v jeho ruce se odrazil zbloudilý paprsek měsíčního světla.

Slyšel jsem, že na svý oběti vždycky vyřeže znamení. Je to prostě ďábel.

Umírala hrůzou při představě, jak se jí čepel zařezává do jemné kůže na tváři, ale přemohla úzkost a odvrátila se.

Doom ji popadl za vlasy na šíji a zvrátil jí hlavu dozadu. Jeho hlas zazněl chraplavě a přiškrceně. „Proboha, měl bych…“

Bez varování se jí zmocnil svými rty, jazykem znásilňoval její panenská ústa v polibku tak temném a panovačném, až se jí podlomily nohy. Zaťala prsty do jeho košile, přilnula k němu a bezmocně kapitulovala. Její svět se zúžil na zakázanou chuť jazyka, který jí plenil ústa, na kořeněnou vůni, která jí zaplavovala chřípí, na neústupný tlak kolena mezi nohama. Působil jí bolest a rozechvíval ji v místech, jež se nikdy neodvážila ani pojmenovat. Jeho teplá krev zmáčela tenkou látku Lucyina živůtku.

Vtom se z nebes snesl neosobní hlas. „Argonaut se otáčí, kapitáne. Už nemáme moc času.“

Doom se od ní odtrhl a zasténal bolestí. Než mohla Lucy znovu nabyt alespoň náznaku rozumu, vyprostil se ze sevření jejích prstů a odstrčil ji na otevřenou palubu.

Blížil se k ní s nožem na dopisy v ruce a kymácel se jako opilý. Lucy ucouvla. Cítila se nechráněná a úplně bezbranná.

Rozcuchané vlasy mu bičoval vítr. Stíny lanoví brázdily křížem krážem jeho zarostlou tvář a utkaly na ní čarovnou mříž pravdy a iluze.

„Vyřiďte ode mě vzkaz svému otci, slečno Snowová,“ zařval, aby přehlušil burácení větru. „Řekněte mu, že kapitán Doom si přijde vyzvednout svůj dluh.“

Udělal další krok směrem k ní; Lucy znovu ustoupila.

„Co ode mě chcete?“ vykřikla, hrdlo vyschlé strachem.

„Určitě jste už slyšela, že piráti nutí své oběti, aby se prošly po prkně.“

Mlčky přikývla. Zády narazila na zábradlí. Sklonil se k ní, až se jejich hlavy skoro dotýkaly. „No, žádné prkno tu nemám.“

Nůž zarachotil o palubu, jak ji Doom popadl za ramena a znovu políbil – krátce, divoce – než ji hodil přes zábradlí do moře.

U zábradlí se Doom svezl na kolena. Vůle bojovat s vyčerpáním, způsobeným šokem a bolestí, ho teď, když dívka byla pryč, zcela opustila.

„Kapitáne!“ vykřikl Tam ze strážního koše na předním stěžni. Tamovi chyběla ostřílenost Doomova černého přítele. Hlas mu skoro hystericky přeskakoval: „Dvě lodě v bojové formaci po levoboku. Obklíčí nás!“

Kde je k čertu Kevin? přemýšlel Doom horečně. To si pořád ještě dává dvacet v železné panně? Nepochybně dospává flám z minulé noci.

„Udržujte polohu,“ zařval, zrak upřený na temnou hladinu.

Ztráta krve mu musela zatemnit mozek. Nechtělo se mu věřit, že riskuje životy a svobodu své posádky jen proto, aby se přesvědčil, že ta žába umí plavat. Za hazardéra je tu přece Kevin.

„Kapitáne!“

Doom si Tamova naříkavého kvílení nevšímal.

Dívka kolem sebe cákala jako zraněná želva. Kristepane, pomyslel si, copak ji budu muset zachránit sám? Začal se namáhavě zvedat na nohy, aby jí pomohl, když tu se najednou zorientovala a ráznými tempy zamířila k nejbližší lodi.

Doom přimhouřil oči. Dívčin neochvějný pud sebezáchovy rozptýlil jeho poslední pochyby, jestli je opravdu dcerou Luciena Snowa.

Tamovy úpěnlivé prosby se změnily v mumlání Zdrávas Maria. Doom však stále vyčkával. Dívka oděná v tak legračním bílém obláčku by měla být k nepřehlédnutí.

Konečně prořízl ticho výkřik z Argonauta. „Muž přes palubu!“

„Ted!“ zařval Doom. „Zatraceně, ať už jsme odtud!“

Na zádi se otevřel poklop a z něj se vyhrnula oblaka páry. Umělá mlha zahalila Retribution a zastřela její záměry. Plachty z ebenově černého hedvábí se rozvinuly, aby nabraly ostrý zadní vítr. S elegancí saténové stužky vplétané do dívčích vlasů rozrážela loď vodní hladinu a směřovala k horizontu. Tamovo zavýsknutí nadšeně stvrdilo úspěch manévru.

jedna z Argonautových sesterských lodí váhavě vystřelila, ale byla příliš daleko na to, aby se mohla pustit do pronásledování. Sám Argonaut měl na práci důležitější věci než honbu za přízrakem. Třeba záchranu okouzlujícího ztroskotance, který mu byl vržen do cesty.

Doom těžce oddechoval vyčerpáním. Dovlekl se ke kotevnímu vratidlu a zhroutil se na hromadu odložených lan. Zavřel oči. Netoužil po ničem jiném než po tmavé noře, v níž by si mohl lízat rány na těle i na duši. Přežil pět let v pekle, jen aby ho pak skoro zabila spořádaná mladá slečna ohánějící se perořízkem. Ze ztráty krve měl najednou hlavu lehkou jako balon. Rozesmál se a líně se opřel o lana.

„K čertu, kapitáne, necháš Pudge, aby ti to zašil? Nebo tu chceš prostě jen tak sedět, dokud úplně nevykrvácíš?“

Doom zvedl hlavu, když se vedle něho objevil přítel. „Až s tebou skončím, možná budeš litovat, že ještě žiju,“ zavrčel. „Co jsi to za piráta? Nemůžu uvěřit, žes ji neprohledal, jestli nemá zbraň.“

Muž si dřepl vedle něho a obrovskýma rukama mu k ráně překvapivě jemně přitiskl bavlněný šátek. „Vypadala tak neškodně,“ zamumlal. Podepřel Doomovi zraněné rameno a pomohl mu vstát.

Doom hleděl za rychle slábnoucími světly na palubě Argonauta. Nepřestávala ho strašit vzpomínka na kratičký pohled do těch ohromných šedých očí s řasami černými jako uhel.

Přitiskl si dlaň k hrudi. „Tvoje chyba, kamaráde,“ řekl tiše sám sobě. „Ta malá potvora tě málem dostala.“

4

LONDÝN

„Ten hnusný darebák!“

Admirál praštil pěsti do novin rozevřených na psacím stole. Lucy sebou trhla.

„Zase kapitán Doom, otče?“ zeptala se. Opřela štětec o okraj sklenice s vodou, aby zakryla, že se jí najednou roztřásly ruce.

„A kdo jiný? Jen si poslechni, co ten lotr provedl tentokrát.“ Jako vždy, když ho popadl vztek, admirál zapomněl na svou hůl, vstal a začal přecházet po salonu. V rukou křečovitě svíral nešťastné noviny. „Poté, co přiměl k poslušnosti Lotharia, fregatu Jeho Veličenstva,“ předčítal,

„potměšilý kapitán nejenže obral loď o válečnou kořist, ale také posádku o šaty… Prý potměšilý kapitán! Ten chlap je možná potměšilý, ale není to žádný kapitán. Je to pirát! Ostuda všech slušných námořníků! Jak se tisk opovažuje líčit ho jako nějakého rozpustilého uličníka!“

Lucy se za svým malířským stojanem pousmála, když si představila ty bašty námořnické důstojnosti jako ponížené chudinky, klepající se zimou v dlouhých flanelových spodkách. „Za to jsou novináři placeni.“

Admirál znechuceně odhodil noviny. „Ujišťuji tě, že přimět je, aby byli zticha, stojí mnohem víc. Kdybych jim nenacpal kapsy zlatem, udělali by i z tvého vlastního setkání s tím banditou romantickou eskapádu. Zneuctili by tě.“

Lucyin smích se vytratil. Otec by měl líp než kdo jiný vědět, že

„zneuctěná“ není. Potom, co ji šťastnou náhodou zachránila hlídka Lamanšské flotily, trval otec na tom, že Lucy musí vyšetřit jeho osobní lékař. Jako by si myslel, že je příliš hloupá na to, aby porozuměla jeho netaktním otázkám. Od té doby už uběhl měsíc, ale při vzpomínce na lékařovy studené, neosobní ruce se Lucy ještě dnes otřásla.

Otec si její zachvění omylem vyložil jako projev strachu. „Žádný důvod k hysterii, děvče,“ vyštěkl a vyděsil ji tak, že upustila štětec. „Ten padouch se tě už nikdy ani nedotkne.“

Lucy sebrala štětec a opláchla si prsty, potřísněné modrou barvou, v křišťálově čisté vodě. Vzpomínala na ty temné okamžiky, kdy její osud spočíval v nemilosrdných rukou kapitána Dooma. Ruce byly to jediné, co z něho doopravdy poznala. Neúprosné. Něžné. Posmívaly se jí. Mazlily se s její šíjí. Braly její tvář do dlaní. Opatrně si razily cestu jejími vlasy a zbavovaly ji tak vlastní vůle.

Vytrhla se ze snění a prudce otřela štětec o okraj sklenice. „Já nemám proč se kapitána Dooma bát, otče. Přísahal, že si přijde vyzvednout dluh od tebe, ne ode mě.“

Admirál pochybovačně zavrčel: „To tvrdíš ty.“

Lucy se vyhnula jeho pohledu a znovu začala nanášet barvu na zpěněné hřebeny vln na obraze. Malovala další z oněch pohledů na moře, které její otec tak obdivoval, a doufala, že i tentokrát bude s výsledkem spokojen.

Nikdy před otcem nebyla schopná nic skrýt. Už jako malá holčička se ke svým – ostatně jen zřídkavým – uličnictvím radši přiznala sama, než aby riskovala třeba jen náznak jeho výtky.

A přece si některé okamžiky ze setkání s Doomem ukradla jen pro sebe a opatrovala je v srdci. Bála se, že kdyby se s nimi otci svěřila, převrátil by je v cosi mrzkého a ohavného.

Dokonce i teď si ji pronikavě měřil, jako by tím zločincem byla ona, a ne Doom. „Víš úplně jistě, že ti ten mizera neřekl, co osobního proti mně má? Nevychrlil žádná obvinění? Nekydal špínu na mé dobré jméno?“

Lucy s povzdechem sbalila stojan, aby unikla dalšímu zničujícímu výslechu, při kterém by musela opakovat a rozebírat každé slovo ze svého setkání s pirátem. Tedy skoro každé.

Naštěstí ji zachránil Smythe, který se objevil v klenutém vchodu. Otec pohrdal zvykem nižší šlechty zvyšovat lesk služebnictva livrejemi. U sluhů dával přednost vojenské strohosti modrého námořnického kabátce a prostým bílým kalhotám se zapínáním pod koleny. Smythovi tohle oblečení padlo – možná proto, že strávil mládí jako admirálův hlavní poddůstojník. Z jeho zevnějšku nebylo možno odhadnout, jak je starý. Tmavé vlasy měl prokvetlé stříbrem, ale jeho postava byla elegantní a pružná, taková, jakou mívají mnohem mladší muži.

Srazil podpatky a vzorově zasalutoval. „Přišel za vámi nějaký pan Benson, pane.“

Admirál začal šátrat v kapse vesty, vytáhl kompas a astroláb a pak konečně našel své spolehlivé kapesní hodinky. Nepostřehl pobavené mrknutí, které Smythe vyslal k Lucy, než odešel.

„Na chlup přesně dvanáct hodin,“ prohlásil admirál. „Výborně! Jestli u advokátů něco nesnáším, pak je to nedochvilnost. Uchazeči by tu měli být co nevidět.“

„Uchazeči?“ zopakovala Lucy jako ozvěna.

Tentokrát otec popadl noviny triumfálně, nikoli s nechutí. Hodil jí je do klína a zabodl svůj zarudlý prst do otevřené stránky.

„Hledá se,“ četla, „muž s dobrou pověstí, zběhlý v umění ochrany. Vojenské zkušenosti vítány. Kontaktujte váženého pana Heronia Bensona.“

Dřív než mohla Lucy ta slova vstřebat, vkráčel pan Heronius Benson do místnosti a energicky potřásl admirálovi rukou. „Je mi ctí, admirále. Ne každý den má člověk tu čest setkat se s živoucí legendou.“

„To bych řekl, že ne,“ přitakal admirál žoviálně.

Zatímco oba muži pokračovali ve veselé společenské konverzaci, Lucy se mračila na noviny. Doomovy výhrůžky musely otce vystrašit víc, než si myslela. Ještě nikdy se nestalo, že by se Lucien Snow za někoho schovával.

Benson odmítl sklenici sherry, kterou mu admirál nabídl, a usadil se v ušáku potaženém burgundskou kůží. Nervózně si uhladil posledních pár chomáčů vlasů. „Můj společník strávil minulý týden rozhovory s uchazeči. Slíbil, že sem pošle jenom ty nejlepší.“

Vtom zvenčí zaduněly rychlé kroky a zazněla Smythova slova, hlasitá a úsečná: „Říkám vám, mladíku, hned se vraťte!“

Lucy v údivu upustila noviny. Nikdy předtím neslyšela, že by Smythe zvýšil hlas a promluvil jinak než svým příjemně modulovaným bary tonem. Ještě víc ji šokoval pohled na důstojného majordoma, jak klouže po nablýskaných parketách, pokouší se udržet rovnováhu a prsty zatíná do límce úporně se vzpouzejícího mladíka.

Admirál vstal, takže nad nízko posazenou deskou psacího stolu čněl jako hora, a zatvářil se káravě. Pohrdal chaosem všeho druhu, pokud ovšem sám nebyl jeho příčinou.

Smythe se vyhnul jeho ledovému pohledu. „Lituji, pane. Dostal se prese

mě.“

Admirál probodl troufalého mladíka, mlátícího kolem sebe hlava nehlava, opovržlivým pohledem: „Jestli jste přišel něco doručit, mladý muži, měl jste použít vchod pro služebnictvo.“

Smythův zajatec se znovu pokusil vyprostit. Svíjel se tak zuřivě, že ho majordom musel bud pustit, anebo riskovat, že přijde o poslední zbytky své důstojnosti.

Mladík po Smythovi šlehl triumfálním pohledem a smekl obnošenou čepici. Obličej měl čistě vydrhnutý, ale Lucy by se klidně vsadila, že kdyby mu spočítala vrstvy špíny na krku, zjistila by jeho věk.

„Já nejsem žádnej sluha, pane. Aspoň zatím ne. Přišel jsem kvůli tomu místu.“

Když Lucy zaslechla jeho přízvuk, už předem ho politovala. Jestli otec někoho nesnášel ještě víc než Francouze, pak to byli Irové. Podívala se chlapci do očí a ten přerostlý uličník ji obdařil tak okouzlujícím úsměvem, že se neubránila a nesměle mu úsměv oplatila.

„Lucindo!“ okřikl ji otec. „Nepovzbuzuj toho klacka!“

„Promiň, otče.“ Tváře se jí rozhořely. Zírala na barvy zasychající na zpola dokončené krajince a přála si, aby se do té studené modři a šedi mohla potopit a zmizet v nich.

Admirál se zabořil do křesla a prolamoval si oteklé klouby. „To by stačilo. Odchod.“

Lucy, vděčná za náhlé omilostnění, se zvedla k odchodu.

„Ty ne,“ vyštěkl. Rychle se zase posadila, když pokynul hlavou k mladému Irovi. „On.“

Chlapec se vrhl dopředu, ale Smythe už ho zase držel za límec. „Ne tak fofrem, pane,“ zaprosil chlapec. „Jsem malej, ale vydám

1 za ty největší.“

„To já taky, chlapče,“ opáčil Smythe a s požitkem vychutnával své vítězství, zatímco vlekl vetřelce z místnosti.

Ozvalo se zaskřípění otevíraných dveří a tlumené zvuky těla kutálejícího se dolů po předním schodišti. Lucy skoro viděla, jak si Smythe oprašuje své vždy čisté ruce.

Benson se v křesle ošíval, ale admirál ho uzemnil pouhým nadzvednutím sněhobílého obočí. Lucy se zaměstnávala přikrýváním

obrazů a byla ráda, že alespoň tentokrát není adresátem otcova zničujícího pohledu ona sama.

I řídké chomáče advokátových vlasů jako by schlíply, když admirál výhružně zopakoval: „Říkal jste – jenom ty nejlepší?“

Během odpoledne se admirálova slova ukázala jako prorocká. Drzý Ir možná nebyl nejschopnější, ale bezpochyby byl ze všech uchazečů nejčistší. Tak nesourodou sbírku špindíru Lucy ještě nikdy neviděla. Ani jediný se s mýdlem a vodou určitě neznal jinak než letmo.

Gentleman z Orientu, který trval na tom, že je obšťastní ukázkou svých bojových schopností, si od jejího otce vysloužil sžíravé odmítnutí, když neúmyslně rozbil admirálovu nejoblíbenější bustu – kapitána Cooka. Hromotluka, který nesměle přiznal, že jeho jediné zkušenosti se zločinem spočívají v mnoha letech kapsaření, museli zase dva sluhové násilím odvléci poté, co ho Smythe načapal, jak se z podnosu s čajem snaží ukrást stříbrné lžičky.

Po lapkově ukvapeném odchodu se Benson propadal hloub a hloub do křesla, až se zdálo, že v něm úplně zmizí. Vlhké prameny vlasů se mu lepily k hlavě, jako by i ony uznávaly porážku. Hodinky odtikávaly minuty s nemilosrdnou přesností. Admirál si zapálil dýmku, nahrbil se za psacím stolem a vyfukoval oblaka kouře jako rozzuřený drak.

Omamná kombinace voňavého dýmu a teplého podzimního slunce, jehož paprsky si razily cestu arkýřovými okny, Lucy ukolébala. Netečně upíjela studený čaj, když vtom se ve dveřích opět objevil Smythe. Jeho hlas k ní doléhal jakoby z veliké dálky.

„Přišel za vámi nějaký pan Claremont, pane.“

Lucy se zamračila, ale oči neotevřela. Nevyslovil Smythe to jméno váhavě, jako by v jeho ústech zanechalo pachuť nějaké neblahé předzvěsti? Anebo se jí to jenom zdálo?

Admirálův hlas byl prosycen rezignací a opovržením. „Tak ho sem pošlete. Nejspíš to bude nějaký uprchlý vrah nebo dokonce sám kapitán Doom, který nás přišel povraždit a ukončit tak tuhle směšnou frašku.“

Lucy zaslechla, jak se Benson v křesle zavrtěl, jako by se chystal uprchnout. Spíš z nudy než ze zvědavosti líně pootevřela oči a zamžourala skrz závoj kouře na muže, který se objevil ve dveřích.

Je úplně obyčejný, pomyslela si ospale. Pomalu sjela pohledem z hnědého žaketu k přiléhavým vlněným kalhotám, které měl zastrčené do nízkých kožených bot. Jeho oblečení bylo jednoduché, ale čisté a pečlivě vyžehlené. Dokonce i Smythe – který otálel ve dveřích a bezostyšně naslouchal – by musel uznat, že puky na jeho kalhotách nemají ani nejmenší chybičku. Cizincovy boty byly sice neelegantně ošoupané, ale vykazovaly známky nedávného leštění.

Jakmile se tenhle vzor počestnosti objevil, Benson okamžitě zdvihl hlavu a zhluboka se nadechl jako lovecký pes, když zavětří stopu.

Nově příchozí měl štíhlé boky a dlouhé nohy, ale díky šířce svých ramen

působil mohutně. S nenucenou elegancí přešel kolem okenního výklenku,

kde seděla Lucy, a přistoupil k psacímu stolu. Lucy zavadila o nos kořeněná

vůně holicího mýdla.

Když ji bez povšimnutí minul, kupodivu se jí ulevilo. Znovu ho začala pečlivě zkoumat. Na nose mu seděly brýle v kovových obroučkách. Když smekl klobouk, všimla si, že má vlasy úhledně sestříhané nakrátko, takže se sotva dotýkají šíje. Obyčejné vlasy, mihlo se jí hlavou. Ve stínu vypadaly střízlivě hnědé, ale neodbytné sluneční paprsky je prozkoumaly důkladněji a v hlubinách odhalily náznak rudého zlata.

Muž nejisté podal ruku admirálovi. „Gerard Claremont, pane, k vašim službám. Tedy aspoň doufám.“

Na jeho hlasu nic obyčejného nebylo. Svými líně protahovanými samohláskami se přes Lucy přelil a probudil její dřímající smysly jako zakázaný doušek jamajského rumu – sytého, temného a jiskřivého.

„Takže vy jste se přišel ucházet o místo, je to tak?“ Návštěvníkovu napřaženou ruku admirál ignoroval. Claremont ji taktně stáhl a použil k tomu, aby si urovnal široký okraj sluncem vyrudlého klobouku. Lucyin pohled zabloudil k jeho rukám a na jejich hřbetech si sluneční paprsky pohrávaly s barvou zlata. „Ano, přesně tak.“

„Mluvte nahlas, mladý muži, nesnáším, když někdo mumlá.“

Claremont se mu podíval přímo do očí. „Ano, přesně tak,“ zopakoval a jeho hlas zazněl jako zvon. „Přinesl jsem s sebou doporučení.“

Admirál si skepticky odfoukl a natáhl ruku. Claremont to ignoroval, vyndal z kapsy hnědou obálku a hodil ji na stůl. Lucy zatajila dech a čekala, že mu otec za tu úmyslnou drzost dá co proto.

Admirál si se staženými rty změřil Claremonta od hlavy k patě a pak zavrtěl hlavou. Lucy s překvapením zpozorovala, že se mu oči zaleskly obdivem.

Claremont trpělivě vyčkával, zatímco admirál prohrabával zásuvky stolu. „Zatracená nepořádná holka! Ztratila můj nejoblíbenější nůž na dopisy. S rukojetí ze slonoviny. Sám jsem toho slona zastřelil, když jsem byl naposled na výletě v Africe.“

Lucy se přikrčila hlouběji do okenního výklenku. Nikdy otci neprozradila, že jeho milovaný nůž na dopisy zabodla do kapitána Dooma. Ani otcovo odpuštění jí nestálo za to, aby znovu prožívala ty hrozné chvíle.

Když spatřila předmět v Claremontově ruce, zalapala po dechu. Tohle nebyl žádný perořízek, ale skutečný nůž. Čepel se zaleskla v paprscích slunce – jen několik palců od otcovy tváře. Benson se nad tou smělou ukázkou pohotovosti rozzářil blahem.

Claremont sarkasticky nadzvedl obočí. S dokonalou elegancí tanečníka balancoval na hraně mezi úctou a výsměchem. „Dovolíte, pane?“

Admirál zvedl obě ruce, jako by se vzdával. „Jen si poslužte.“ Claremont rozřízl obálku a nůž opět zmizel tam, odkud byl vytažen.

Lucyin otec zatím pročítal doporučení.

Potom vrhl na Claremonta pochvalný pohled. „Takže bývalý policista? Obdivuhodné povolání. Udělali jste toho hodně, aby byly ulice Londýna bezpečnější. Vojenské zkušenosti, jak předpokládám, nemáte? Třeba

armáda?“ A pak s větší nadějí: „Obchodní loďstvo? Královské námořnictvo?“

Claremont pohodil hlavou a rozesmál se. Lucy ten teplý, sytý zvuk uchvátil. Snažila se rozpomenout, jestli v tomto pokoji někdy slyšela něčí smích. Jestli vůbec někdy slyšela něčí smích.

„Obávám se, že ne, pane,“ přiznal Claremont, vzor pokorného půvabu.

„Jsem náchylný k mořské nemoci.“

Položil dlaně na desku stolu a obdařil admirála spikleneckým zašeptáním, které bylo slyšet až na druhý konec pokoje. „Stačilo, abych jen vešel do tohoto pokoje, a málem se mi udělalo špatně.“

Lucy chápala proč. Její otec pokřtil tenhle dům Iónie – po nepříliš známém moři, kde Římané poprvé prokázali svou námořní převahu nad ostatním světem –, a skoro každou píď vyzdobil v námořnickém stylu. Lucy tu prožila téměř celý život – tedy skoro devatenáct let –, ale přesto pořád očekávala, že se jí nablýskaná dřevěná podlaha začne houpat pod nohama.

Nad krbem se pyšně vyjímalo kormidelní kolo z Evangeline, první lodi, které admirál velel. Všechen nábytek byl z leštěného dubu a mahagonu, těžký a tmavý, zvolený spíš pro svou praktičnost než pro krásu. Nebyly tu žádné orientální koberce, žádné vázy s čerstvě nařezanými květinami, žádné frivolní tretky, které by pokazily výlučně mužské prostředí. Místo toho tu trůnily globusy, kompasy, mapy, sextanty, Lucyiny akvarely moře a zamračené busty otcových mořeplaveckých hrdinů.

Ponurost nábytku tlumila jen sluneční zář, která se do prostorných pokojů linula velkými arkýřovými okny. Okenní tabulky zalité v olovu shlížely na pečlivě pokosený trávník, vlnící se jako moře a pozvolna nahrazující letní zeleň zlatem a červenavou hnědí podzimu.

S Claremontovým přiznáním Bensonův úsměv pohasl. Lucy bojovala se zábleskem pohrdání, které bylo hluboce zakořeněno i v ní, a připravovala se na sžíravou kritiku z otcovy strany. Představa, že muž s tak odvážným srdcem bude ponížen a přinucen prchat, až za ním budou vlát šosy, ji nijak netěšila.

Admirál si povzdychl. „No tak dobře. Stejně se na moře nechystám, dokud toho ničemu Dooma nechytí a nepověsí. Jste přijat.“ Tentokrát Claremontovou napřaženou rukou potřásl.

„Nebudete litovat, pane. Udělám vše, co je v mých silách, abych vám zajistil bezpečí. I kdyby mě to mělo stát život.“

„Takové oběti nebude třeba, pane Claremonte. Nebudete zodpovídat za

můj život, jen za život mé dcery.“

Lucy se ještě nevzpamatovala z otcova strohého prohlášení, když se Claremont otočil na podpatku a s neomylnou přesností ji vyhledal pohledem. Teprve teď jí došlo, že o její přítomnosti ví od chvíle, kdy vešel do pokoje.

Strnula, když v přimhouřených oříškově hnědých očích zahlédla neskrývanou nechuť.

5

Nechuť, to bylo slabé slovo. Gerard Claremont ji přímo nenáviděl.

Lucy věděla, že lidem obvykle není nijak zvlášť sympatická. Nedokázala si je získávat ani milým úsměvem jako Sylvie Howellová, ani bujarou energií jako otec. Stejně však nechápala, čím si vysloužila pohrdání tohoto muže. Jak se k ní blížil mlžným oparem slunečního světla a dýmu, Lucy se zmocnil rozčilující pocit.

Slunce se Claremontovi odrazilo na brýlích a zakrylo mu oči. Lucy se neubránila otázce, zda přece jen netrpí živou představivostí své matky. Neřekla by, že je ten muž nějak zvlášť vysoký, ale přitom se jí zdálo, že nad ní ční jako věž. Sáhl po její ruce a Lucy si na kratičký zneklidňující okamžik pomyslela, že ji chce zvednout ke rtům. Ale on ji prostě sevřel v dlani a v dokonale úctyhodném gestu stiskl na pozdrav.

„Omluvte mou nepozornost,“ zamumlal. „Neměl jsem ponětí, že dostanu na starost tak okouzlující břemeno.“

A nijak ho to netěší, usoudila Lucy, ochromená vlastnickým stiskem teplých prstů. Na to, aby třeba jen vykoktala nějakou odpověď, ji příliš zmáhala lenost.

„Lucindo!“ utrhl se na ni otec. Nadskočila, jako by jí někdo pod židlí zapálil nálož. Admirál vychrlil důvěrně známý vodopád slov. „Zapomnělas na dobré způsoby, děvče? Narovnat záda! Hlavu vzhůru! Kolena k sobě!“ Obrátil oči k nebi. „Bůh ví, že kdyby se toho držela tvoje matka, všechny by nás to ušetřilo nejednoho skandálu.“

Lucy se zahalila závojem mrazivé důstojnosti a zdvihla hlavu. „Těší mě, pane Claremonte. Lucinda Snowová. Moji…“

„Vsadím se, že přátelé vám říkají Lucy,“ vesele ji přerušil a sebevědomě naklonil hlavu ke straně. Oči, které se znovu objevily za brýlemi, jiskřily humorem.

Lucy chladně stáhla ruku. „Někteří ano. Ale vy, pane, byste mě měl oslovovat slečno Snowová.“

„Bude mi ctí.“ Odměřená úklona naznačovala pravý opak. Vysmíval se jí smělým pohledem, v němž nebylo ani stopy po úctě, kterou očekávala od sluhů či otcových podřízených.

Tenhle ťulpas postrádající dobré způsoby dokonce nemá ani tolik slušnosti, aby se omluvil, než se ke mně otočí zády, pomyslela si. Širokými zády. Rozhořčeně se na ně dívala. Jak mohl otec najmout tak protivného chlapa?

Objekt jejích úvah zatím s kloboukem v ruce vyčkával, než admirál vypíše Bensonovi šek na nemalou částku a velkopanským gestem potěšeného advokáta propustí. Pak se na nevrlé vyzvání uvelebil v

Bensonově křesle, natáhl štíhlé nohy dopředu a zkřížil je. Admirál přešel k mahagonovému příborníku, nalil dvě sklenky sherry a jednu podal Claremontovi.

„Váš advokát mi řekl, že jste si toho chlapíka Dooma pořádně znepřátelil. Máte ponětí, proč ta averze?“ zeptal se Claremont.

„Muž v mém postavení, který slouží své vlasti tak dlouho a tak věrně, se nevyhne tomu, že občas klepne nějakého kriminálníka přes prsty.“ Usrkl sherry. „Mám teorii, že ten lotr je Francouz. Bůh ví, že jsem s Francouzi bojoval půlku života. Pokud jsem ovšem zrovna nebojoval s těmi nevděčnými kolonisty.“

„Ale otče, vždyť jsem ti přece říkala, že ten člověk neměl ani sebemenší

přízvuk…“

„Kuš, Lucindo. Kdybych chtěl znát tvůj názor, požádal bych o něj.“ Netrpělivé mávl rukou směrem k ní a přisoudil jí tím stejnou důležitost, jaké v jeho očích požívalo kapradí v květináči.

Lucy zmlkla. Věděla, že nemá cenu pouštět se s otcem do hádky. Když nebude držet jazyk za zuby, otec nezaváhá a hned jí připomene francouzskou krev, která jí koluje v žilách.

Claremont do sebe obrátil sherry jediným douškem. „Promiňte, ale jsem zmaten, pane. Z toho, co mi řekl váš advokát, jsem usoudil, že mám sloužit jako osobní strážce vám. Máte snad důvod se domnívat, že by Doom nebo některý z jeho nohsledů mohl usilovat o život slečny Snowové?“

„Unesl ji už jednou, ne? To dokazuje, že patří k těm darebákům, co se neštítí zmocnit mladé nevinné dívky, aby dosáhli vlastních nekalých cílů. Lucy byla kromě toho zasvěcena do mnoha tajných vojenských strategií, když mi pomáhala shánět podklady pro mé memoáry. Kdyby znovu padla Doomovi do rukou, mohlo by to mít pro královské námořnictvo vážné následky. Proto myslím, že je nutné připravit se na všechny eventuality. Lucindo, pojď sem!“

Lucy vyskočila ze židle a postavila se k psacímu stolu. Zaplavila ji bezmezná láska jako vždy, když na ni admirál poukázal jako na svou dceru.

„Vysvětli panu Claremontovi, co máš dělat, kdyby tě ten odporný lupič znova unesl.“

Upřeně si prohlížela své kozinkové střevíčky a marně se pokoušela vyhnout Claremontovu pronikavému pohledu. „Nedat mu žádné informace, ani kdyby mě mučil, a při nejbližší příležitosti skočit přes palubu.“

Admirál se natáhl přes stůl a s dobrotivou shovívavostí jí stiskl ruce. „To je moje holčička.“

Při té vzácné pochvale se začervenala. Vrátila se na své místo a otec s Claremontem začali diskutovat o podmínkách.

„Váš měsíční plat bude samozřejmě zahrnovat ubytování a stravu,“ vysvětloval otec. „Dole pod schody v křídle pro služebnictvo je prostorný pokoj…“

„Tak to by nešlo,“ přerušil ho Claremont. Očividně neměl žádné zábrany skočit admirálovi do řeči.

Admirálovo levé obočí vystřelilo vzhůru.“Cože?“

„K čemu bych byl vaší dceři pohřbený někde ve sklepě? Požaduji ubytování s vyhlídkou na její okno.“

Lucy si v duchu povzdechla, že bude muset mít pořád zatažené závěsy.

Admirál chvilku reptal pod vousy, ale potom kapituloval. „To by snad šlo zařídit. Je tady strážní domek, ale Fensterovi se nebude moc líbit, že se bude muset vystěhovat.“

„Obávám se, že musím trvat na svém, pokud ovšem tenhle Fenster nechce převzít můj úkol.“

Lucy potlačila úsměv při představě, že by ji ochraňoval stařičký kočí.

„Tak dobře,“ řekl admirál. „Můžete nastoupit zítra. Smythe vám obstará opis Lucindina denního rozvrhu. Trochu jsem jej zjednodušil. Ceká se od ní, že vstane přesně v šest nula nula a dostaví se k snídani v osm nula nula. Od devíti nula nula do jedenácti nula nula přepisuje v knihovně moje paměti.“

„Fascinující úkol, tím jsem si jist.“

Lucy se zaškaredila. Neozval se v Claremontově výrazném hlase náznak sarkasmu? Pokud ano, otec to s naprostým klidem pominul.

„Přesně tak. V jedenáct třicet se naobědvá a pak má do třinácti nula nula volno, aby se mohla připravit na společenské povinnosti, které na ni čekají odpoledne.“

Co to ztratilo lesk, Claremontovy oči, anebo jeho brýle? Lucy by to zajímalo.

„Nemá-li návštěvu,“ pokračoval monotónně otec, „v patnáct nula nula si vypije čaj a od šestnácti nula nula do sedmnácti nula nula se může nimrat ve svých barvičkách. Pak se oblékne k večeři, která se servíruje přesně v devatenáct hodin. Večer bývám často pryč, protože poskytuji Admiralitě konzultace ohledně strategií a tak podobně. Pokud však mám náhodou čas na zábavu, od Lucy se očekává, že bude hrát roli hostitelky při pozdní večeři přesně ve dvacet dva nula nula. K jejím aktivitám samozřejmě patří další společenské závazky vhodné pro dívku jejího věku a postavení, jako odpolední čaje, plesy, večírky, divadelní sedánky atakdál, atakdál.“ Admirál se na okamžik odmlčel, aby se mohl pousmát na zaujaté posluchačstvo.

„Zjistil jsem, že produktivní život je šťastný život. Souhlasíte?“

„Naprosto.“ Claremontův úsměv postrádal dřívější elán.

Mosazné stojací hodiny na krbové římse odbily celou. Lucy se zvedla a udělala bezvadné pukrle. „Mohu odejít, otče? Je čas převléci se k večeři.“ Admirál zkontroloval své kapesní hodinky a přikývl na souhlas. Dřív než mohla Lucy zmizet, zdvihl se Claremont z křesla a zastoupil jí cestu. Musela zvednout hlavu a setkat se s jeho očima, anebo riskovat, že bude vypadat stejně neomaleně jako on. Hřejivými prsty uchopil její ruku pevně sevřenou v pěst a zdvihl ji nikoli k listům, ale k srdci. Lucy se zmohla jen na rozzuřený pohled. Ta důvěrnost ji příliš šokovala, než aby mu ruku vytrhla, jak by se slušelo.

„Nebojte se, slečno Snowová,“ protáhl a jeho hlas byl vyšperkován výsměchem „Slibuji vám, že budu váš život opatrovat stejně pečlivě jako svůj vlastní.“

Vyřídit korespondenci – 07.00

Utřídit navštívenky podle abecedy a postavení majitele – 12.30

Gerard Claremont studoval rozvrh, který mu dříve toho večera někdo podstrčil pode dveře strážního domku. Rozvrh byl napsán majordomovým pečlivým rukopisem a vyznačoval se vojenskou precizností. Zdálo se, že Gerardův nabubřelý zaměstnavatel předtím při popisu dceřina denního rozvrhu vynechal několik barvitých a strhujících úkolů, jako například vyhledávání zmínek o něm v denním tisku či leštění mosazných knoflíků na jeho uniformách. Gerarda udivovalo, že jí ten člověk neurčil i přesnou dobu, kdy může použít nočník.

„Produktivní život je šťastný život,“ opičil se vztekle. Zmačkal úhledný papír do kuličky a hodil do ohně, který před chvílí rozdělal, aby vyhnal chlad podzimní noci.

S uspokojením pozoroval, jak se rozvrh mění v popel. Znovu si

připomněl dívčiny oči, ve kterých se zračilo tak málo štěstí.

Roztržitě si mnul hladce oholenou tvář a přecházel po místnosti. Dlouhý úzký pokoj, zařízený stejně spartánsky a prakticky jako hlavní dům, byl k přecházení přímo stvořený. Nebyly tu žádné neskladné otomany, o něž by člověk zakopával, žádné porcelánové figurky, které by mohl shodit ramenem. V místnosti stála jen dřevěná postel, vysoká skříň na šaty, kulatý stůl a noční stolek. Na posteli ležela péřová matrace, která pamatovala lepší časy, a přes ni byla přehozena opotřebovaná, ale použitelná pokrývka. Kromě toho tu stály čtyři odřené židle z Hepplewhiteovy dílny, které panstvo nepochybně vytřídilo z rodinné jídelny poté, co dosloužily. Kočí, jehož Gerard vystrnadil, tu po svém třicetiletém pobytu nezanechal ani stopu.

Podlaha z hrubých prken skřípala pod Gerardovýnii rozzuřenými kroky. Zdá se, že všechny jeho tak namáhavě a pečlivě propracované plány přijdou vniveč. Počítal s tím, že bude mít za úkol střežit nadutého válečného hrdinu, který má nejlepší léta dávno za sebou. Ale jak má dokončit to, kvůli čemu sem přišel, když musí dělat chůvu povýšené mladé slečně, která se otcem nechá komandovat v myšlenkách i citech? Admirál tvrdil, že svou dceru chrání před Doomem. Gerard ho však podezíral, že chrání sám sebe před tím, co by jí Doom mohl odhalit, kdyby mu znovu padla do rukou.

Gerard už zjistil, že Lucy je jediná ženská bytost, kterou je Lucien Snow ochoten tolerovat na svém výsostném území. Dokonce i domácí služebnictvo si pečlivě vybíral z námořníků na odpočinku, kteří pod ním kdysi sloužili a byli ochotni zahrnovat ho pochlebováním, nekritickým obdivem a slepou poslušností. Totéž ostatně velmi ochotně činila i jeho dcera.

Jak jeho pohrdání a vztek rostly, sílil v Gerardovi pocit, že se k němu stěny pokoje začaly přibližovat. Místnost s vysokým stropem byla prostorná, a ve srovnání s většinou míst, kde přebýval předtím, dokonce komfortní, ale přesto se v ní čím dál víc cítil jako ve vězení. I komíhající se plameny ohně zahalila černá vlna temnoty, kterou měl před očima a která ho hrozila pohltit.

Rozrazil dveře a uprchl do měsíčního svitu. Plnými doušky lačně hltal čerstvý noční vzduch vonící dotekem podzimu. Sám sebou pohrdal za svou slabost a chtěl se ujistit, že mu ještě zbylo dost síly alespoň na to, aby sevřel prsty. Vytáhl z kapsy doutník a zapálil si v naději, že mu voňavý kouř zklidní roztřesené ruce i nervy.

Někde v dálce zaštěkal pes. Ten zvuk nesoucí se nocí byl smutný a podivně uklidňující zároveň. Gerard se stáhl do stínu cihlové zdi, která oddělovala pozemek od ostatního světa, a zvedl hlavu ke hvězdám. Před jeho neklidnýma očima tančila důvěrně známá souhvězdí a třpytila se jako jiskřivé křišťály. V minulosti ho zavedla na mnohá místa – exotická, nebezpečná, krásná, až to bralo dech – ale nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by ho mohla dovést právě sem.

Zdráhavě pohlédl k oknu v prvním patře, které patřilo admirálově dceři. V průčelí cihlového panského sídla to byl jediný pokoj, který měl v okně závěsy – křehké výtvory z krajek a damašku. Ted byly roztažené a okenními tabulkami prosvítala zář lampy. Gerard sám nad sebou zavrtěl hlavou. Vyžádal si přece ubytování ve strážním domku, aby unikl zvědavým očím ostatního služebnictva. Měl by tedy v klidu promýšlet, jak zvrátit hořký obrat osudu ve svůj prospěch, a ne vzhlížet k oknu Lucy Snowové, pronásledován párem obrovských šedých očí a svěžími ústy, která tolik neladí s utrápeným obličejíkem.

Vzpomínal na dotek její studené ručky ve své dlani, na kultivovaný hlas a jiskru vzdoru, která jí bleskla v očích, kdykoli na něho pohlédla. Tajil dech v očekávání, jestli tu jiskru roznítí otcova tyranie v plamen. Ale nestalo se. Dívka se chovala jako dobře vycvičený psík, který na pánův pokyn poslušně přiběhne k noze. Svědomitě konala svou povinnost a popisovala smrt, která jí hrozí z rukou kapitána Dooma, jako by odříkávala násobilku. Skoro ji viděl, jak si zaznamenává do rozvrhu: 08.00 – odolat mučení. 08.30 – skočit přes palubu. 09.00 – nechat se sežrat žraloky. Pro vznešeného admirála a královské námořnictvo Jeho Veličenstva není žádná oběť dost velká.

Pronikavý kouř zaštípal Gerarda v krku a to mu zkazilo potěšení. Rozdrtil doutník a odhodil jej do temnoty. Zničil tu věc stejně nemilosrdně, jako Lucien Snow ničil všechny známky osobnosti ve své dceři, kdykoli se vyskytla v jeho vznešené přítomnosti.

V okně se objevila nejasná silueta postavy. Gerard prudce vydechl a zamračil se. Dívka byla štíhlá a křehká jako přelud, ale jemné obrysy, rýsující se ve světle lampy pod cudnou noční košilí, nezapřely ženu. Její bledé vlasy, uvězněné ve dvou dlouhých copech, zářily v měsíčním svitu jako spletené stříbro.

Stála otočená čelem ke strážnímu domku a on přemýšlel, jestli je možné, že v noční temnotě hledá jeho. Přestože to bylo vyloučeno, přísahal by, že se jejich pohledy ve tmě setkaly. Pak dívka vztáhla ruku a zatáhla závěsy se skoro hmatatelnou zuřivostí.

Kdyby Gerard neměl hlavu plnou svých zmařených plánů, bylo by ho to pobavilo. Nemohl si však dovolit žádné rozptylování. A také si nemohl dovolit zapomenout na to, že admirálova dcera není suchý troud, ale

doutnající zápalná šňůra na soudku s prachem – pomalu hořící, nepředvídatelná a nebezpečná.

6

Následujícího rána přesně v 6.00 zaťukal Smythe na dveře strážního domku. Gerard si přetáhl pokrývku přes hlavu a odmítl vzít na vědomí majordomovy zdvořilé dotazy, zda se pán již probral. Usoudil, že není nezbytně nutné chránit život slečny Snowové i ve chvíli, kdy se mladá dáma obléká a češe. Smythe to nakonec vzdal a odešel. Gerard se neochotně vyhrabal z postele až po deváté a hlava mu třeštila nedostatkem spánku a příliš mnoha obavami.

Pečlivě se oholil, vyčistil si brýle a hodil do sebe kus oschlého ořechového koláče. Pak se odebral do hlavního domu nahlásit nástup do služby. Jeho plán prohlédnout si Iónii vzal zasvé, když se dozvěděl, že musí doprovodit slečnu Snowovou na jakousi nudnou návštěvu.

Jak pochopil z poznámek horečně pobíhajícího služebnictva, nepořádná mladá paní někam založila poklad – nedávno vydané memoáry lorda Howella. Otec jí jako pokání uložil přivézt z venkovského sídla dotyčného lorda nový výtisk. A aby snad nemarnila čas, měla využít cesty ke zdvořilostnímu setkání s Howellovou dcerou Sylvií.

Gerard čekal ve vstupní hale a netrpělivě si poklepával kloboukem o stehno. Lucy konečně přicupitala dolů po schodech. Klapala droboučkými sandálky a jednoduše střižené, pod ňadry nařasené šaty se jí v úhledných záhybech vlnily kolem nohou. Bělost tenkého mušelínu ještě více vynikala pod pastelově růžovou štoloví. Na hlavě seděl Lucy slaměný klobouček s okázale sladěnými saténovými stužkami. Byla tak dokonalou ukázkou dívčího kouzla, že se Gerard neubránil úsměvu.

Jenže pak jí pohlédl do očí. Z těch čišel mráz časné zimy, který by kohokoli méně odolného položil na lopatky. Gerard jí prozíravě uhnul z cesty, nasadil si klobouk a výsměšně pokynul ke dveřím.

Lucy zamířila k němu, a aniž by se zastavila, vrazila mu do ruky mosazný skládací dalekohled. „Možná se vám bude hodit k nočnímu špehování, pane Claremonte.“ Bez ohlédnutí pokračovala dál. Sluha přispěchal právě včas, aby jí otevřel dveře – Gerard nepochyboval, že jinak by prošla přímo skrz ně.

Sledoval, jak pod přiléhavým mušelínem drze vrtí zadečkem, a ironicky prohodil: „…i já vám přeji dobré jitro, slečno Snowová.“ Potom mrštil dalekohled na stul a vykročil za ní.

Cekali před domem, až sluhové zapřáhnou koně a přistaví kočár. Jas ranní oblohy Gerarda oslnil. Z azurové klenby se jako nebeská mana linula

sluneční záře a zbarvovala koruny javorů ohnivou červení. Gerard se zhluboka nadechl a vychutnával pronikavou vůni podzimu. Dokonce ani to, že musel obskakovat toho admirálova spratka, mu nemohlo zkazit požitek z čerstvého vzduchu a slunce.

Nezbedný větřík vanoucí od řeky pročesával koruny stromů a v karmínových a zlatých kaskádách snášel k zemi záplavu listí. Zahradníci, tu a tam roztroušení po admirálových pozemcích, třímali v rukou hrábě a číhali, připraveni vzít okamžitě do zajetí každý lísteček, každého vetřelce, který by se pokusil narušit hladký koberec trávníku. Gerard bojoval s nutkáním prokopat si cestu úhlednými hromádkami, do kterých bylo listí polapeno, rozházet je a pomoci lístečkům na svobodu. Pak ale jen pokrčil rameny a zálibně si protáhl nedočkavé svaly.

Vedle něho se ozvalo delikátní odkašlání. Gerard se otočil po zvuku a zjistil, že mladá dáma nesouhlasně špulí rty. Kdyby to nebylo fyzicky vyloučeno – slečna Snowová mu dosahovala sotva k ramenům přísahal by, že na něj hledí svrchu a ohrnuje přitom úzký nosík.

„Je mi strašně líto, že jsem zmeškal snídani,“ řekl, když ucítil výraznou

vůni jejího parfému. „Ty citrony musely být vynikající.“

Před kousavou odpovědí ho zachránilo zarachocení kočáru na dlážděné cestě. To je ale škoda, cestovat v tak nádherný den zavřeným kočárem, pomyslel si. Doufal, že pojedou lehkou dvojkolkou. Jenže Fenster, starý kočí, se už choulil na kozlíku jako seschlý pavouk a tvářil se ještě kyseleji než jeho paní.

Gerarda mělo varovat, když se Lucyin výraz zničehonic změnil. Položila mu ruku v rukavičce na paži, obdařila ho milým úsměvem a sladce pronesla: „Doufám, že pohyb kočáru nezhorší vaši…,“ rozhlédla se kolem, jako by se chtěla ujistit, že se nikdo bezděčně nezasměje jeho hanbě, a pak šeptem dokončila: „…nešťastnou indispozici.“

Nedal se jejím úsměvem odzbrojit. Jedním prstem si posunul klobouk do týla. „Vaše starost mě hluboce dojímá, slečno Snowová, ale při projížďce kočárem mořskou nemoc obvykle nedostávám.“

Zdvořile jí přidržel dvířka. Lucy se s lokajovou pomocí vyšplhala nahoru a pokusila se zabouchnout Gerardovi přímo před nosem. Ten ale loktem odstrčil nešťastného sluhu, vyšvihl se za ní a uvelebil se na protějším sedátku.

Lucy jeho drzost rozlítila. Nevraživě se stáhla do koutku, aby se jejich kolena nedotýkala. Vždycky byla hrdá na svou nezávislost a příčilo se jí pomyšlení, že se má vzdát soukromí kvůli muži, který je sotva víc než placený žoldák.

Když se dal kočár do pohybu, neudržela se a vybuchla: „Nechránil byste mě líp, kdybyste byl s kočím venku na kozlíku? Co kdyby nás přepadli lupiči? Nebo piráti? Nebo… nebo… indiáni?“

Povytáhl obočí. „Netušil jsem, že v Chelsea hrozí indiánské nájezdy.“ Sklouzl očima k hedvábným pletencům vlasů, které jí vykukovaly zpod kloboučku. „1 když musím uznat, že váš skalp by byl trofej, které by i nejcivilizovanější divoši stěží odolali.“

Lucy se pod jeho lenivým pohledem nervózně ošila. „O důvod víc, proč byste měl být venku s Fensterem.“

Povzdechl si a okázale dal najevo nekonečnou trpělivost. „Pokud si váš otec myslí, že je potřeba chránit kočár zvenčí, může najmout jízdní doprovod. Já jsem váš osobní strážce, takže mou povinností je být neustále s vámi.“ Ve tváři mu znechuceně škublo. „Pořád a na každém kroku.“

Ta představa byla pro Lucy skoro stejně nesnesitelná jako samotný strážce. Její podráždění však Claremonta ani v nejmenším nevyvedlo z míry. Nevzrušeně vytáhl z vnitřní kapsy kabátu knížku vázanou v teletině a začal si číst. Lucy předstírala, že si narovnává rukavičky, a zpod okraje klobouku ho důkladně studovala.

Mírumilovným výrazem a těmi domácky vyhlížejícími brýlemi, které mu seděly na hezkém nose, připomínal spíš učitele než vojáka štěstěny. Co by asi dělal, kdyby opravdu došlo k přepadení? napadlo ji. Seřezal by lupiče rákoskou? Klepnul by je knížkou přes prsty?

Její opovržení ještě vzrostlo při vzpomínce na to, jak se protahoval na příjezdové cestě, když čekali na kočár. Napínal svaly pod hnědou látkou kabátu jako nebezpečné zvíře, které bylo příliš dlouho uvězněno v kleci. Smyslné potěšení, s jakým se v tom křupanském počínání vyžíval, Lucy hluboce pobuřovalo.

Proč jen k tomu člověku cítím od první chvíle takovou nechuť? ptala se sama sebe. Přimhouřila oči a snažila se tomu přijít na kloub. Snad je to tím, že je tak veliký. A při každém setkání se zdá ještě větší… Dokonce i teď se Lucy na koženém sedátku musela krčit, aby unikla před jeho dlouhými svalnatými stehny rýsujícími se až příliš jasně pod přiléhavými vlněnými kalhotami. Pokaždé, když kočár zadrncal ve vyjeté koleji, jejich kolena se o sebe otřela. Pouhá Claremontova přítomnost Lucy stísňovala, nutila ji dýchat mělce a zrychleně, jako by pro oba nebylo v kočáře dost vzduchu.

Anebo je to tím, jak se ten člověk chová, pomyslela si Lucy. Protivilo se jí, jak věčně střídá drzost s podřízeností a ještě se tím baví. Pak si ale připomněla, že Claremont pochází z pracující třídy. Není to žádný džentlmen a bylo by nefér, kdyby ho posuzovala podle měřítek lidí, kteří jsou jí rovni. Její vnitřní smysl pro spravedlnost vyžadoval, aby mu dala šanci ukázat, co v něm vězí.

Pokusila se přitáhnout jeho pozornost zdvořilým odkašláním. Když se jí to nepovedlo, nasadila strnulý úsměv a zeptala se: „Smím se otázat, co čtete, pane?“

Ani neodlepil oči od rozečtené stránky. „Robinsona Crusoe od Daniela Defoea. Znáte to?“

Lucy prudce zavrtěla hlavou. „Kdepak. Otec neschvaluje čtení románů.

Podle něj to oslabuje mysl.“

Přes okraj knihy na ni vrhl nevyzpytatelný pohled. „A co si myslíte vy?“

Zůstala na něho zírat s otevřenou pusou. Vlastní názor od ní ještě nikdy nikdo slvšet nechtěl.

Claremont zvedl s neskrývaným pobavením obočí, „jste si jistá, že nečtete romány potají, slečno Snowová?“

Znovu zabořil nos do knihy. Bylo mu jasné, že může trvat i několik minut, než Lucy dojde, že ji urazil. Až příliš dobře si uvědomoval, jak je pro ni tato situace neobvyklá. Za normálních okolností by se konvenční slečna Snowová nikdy neocitla o samotě s mužem, který nepatří k její vlastní třídě. Jenže on pro jejího otce není muž – je prostě jen sluha. A pro Lucy nejspíš také. Byla to skutečná ironie, ale nijak zvlášť ho nepobavila.

Claremont byl stále ještě pohroužen do své knihy, když Lucy konečně dostala nápad, jak ho vyburcovat ze škodolibého uspokojení.

„Nejspíš jsem první, koho unesl kapitán Doom a kdo to přežil, takže o tom může vyprávět,“ oznámila.

Z protějšího sedátka se ozvalo jen neurčité zamumlání.

„Ten darebák je naprosto bezcitný. Ještěže jsem ho přes pásku neviděla, protože jediným pohledem svých zlých očí prý dokáže proměnit člověka v kámen. Jeho loď se vynořuje z mlhy jako Satanův vůz řítící se z pekelných bran. Říká se, že je to duch kapitána Kidda, který straší na moři a hledá ty, kdo ho zradili, aby se jim mohl pomstít.“

Claremont pomalu spustil knihu. Lucy sice věděla, že hloupě žvaní, ale když teď konečně získala jeho pozornost, nechtěla ji za žádnou cenu ztratit. A tak pokračovala dál a bezostyšně přikrašlovala historky, které vyslechla od námořníků na palubě Tiberia. „Nosí odporný náhrdelník z lidských uší. Holýma rukama vytrhává svým obětem srdce z těla a krmí jimi žraloky. K snídani pije lidskou krev a taky je o něm známo, že vyřezává zajatcům na hrud pirátské desatero.“

Ciaremont sklouzl očima k sněhobílé pleti v jejím dekoltu. „Zdá se, že vy jste z toho vyšla poměrně dobře. Nevidím ani škrábnutí.“

Lucy vyvedl jeho zkoumavý pohled z míry. Ostýchavě se zahalila štolou. „Měla jsem velké štěstí,“ prohodila a sklopila oči do klína. Vůbec si neuvědomila, že se jí přitom do tváře vloudil zasněný výraz, který jejího společníka silně rozladil. „Doom je naprosto nemilosrdný, když jde o jeho potěšení. Říká se, že za jednu jedinou noc dokáže znásilnit deset nevinných dívek. Ještě před půlnocí,“ dodala, stržena náhlou inspirací.

Gerard proti své vůli nemohl od Lucy odtrhnout oči. Byl hypnotizován pohledem na zrůžovělé tváře a dráždivou malátnost rtů, které přímo prosily o polibek. Její obličej najednou vůbec nevypadal utrápeně. Gerarda nikdy předtím nenapadlo, že by mohl žárlit na ducha. A přece teď vztekle zaryl prsty do knížky a zvedl ji, aby zakryl svůj výraz.

„Měla byste ocenit, jakou má ten muž výdrž,“ pronesl chladně. „Panny jsou strašná otrava.“

Lucy se odmlčela, jako by nemohla strávit ten krutý postřeh. Chvíli bylo slyšet jen rachocení kol. „Obávám se, že znásilnění hrozilo i mně,“ poznamenala konečně.

To suché konstatování Gerardovi náladu nevylepšilo. Prudce sklapl knížku a přeměřil si Lucyinu útlounkou postavičku tak zpražujícím pohledem, že by měla plné právo vrazit mu pohlavek. „Myslím, že ne, slečno Snowová. Slyšel jsem, že Doom dává přednost ženám, které mají na kostech trochu víc masa.“

Lucy zbledla a na chvíli z ní nezůstalo nic než ohromné šedé oči. Pak se odvrátila k oknu, jako by ji zaujala jilmová alej ubíhající kolem.

Gerard napůl zalitoval své úmyslné krutosti. Odložil knížku stranou.

„Odpusťte mi to selhání dobrých mravů, slečno Snowová. Víte, jsem profesionál a tahle práce není taková, jak jsem si ji představoval.“

Pronesl tu polopravdu se samozřejmostí, která ho samotného nepříjemně překvapila. Nijak ho netěšilo pomyšlení, že už možná ztratil příliš mnoho cti, takže i pravdu mimoděk ovíjí prstencem lži.

Venkovské sídlo lorda Howella působilo jako příjemný protiklad vojensky organizovaného života v Iónii. Tady padající listí kroužilo ve veselém tanci a přímo vybízelo dětské ruce, aby je chytily a rozdováděné rozhodily do větru, nebo shrabaly do načechraných jantarových hor, ve kterých se dá tak skvěle dovádět.

Gerard do sebe ten pohled vpíjel s žíznivostí člověka, jemuž se hrdlo svírá hořkostí. Bývaly doby, kdy si takhle nějak představoval svou vlastní budoucnost. Ale život mu ji vyrval z ruky, jako drsný zimní vítr rve listí ze stromů. Připomnělo mu to, jak rychle míjejí léta a jak snadné je ztratit šanci. Víc než kdy jindy dostal chuť nechat téhle frašky a jít si po svém.

Rozrazil dvířka kočáru a Lucy sestoupila na zem. Odněkud se okamžitě vyřítili dva kokršpaněle a chrt a hnali se je přivítat. Přes trávník se rozběhla mladá tmavovlasá žena, až za ní vlály levandulové stužky na klobouku. Její potěšený křik přehlušil i vzrušené štěkání kokršpanělů.

„Lucy! Drahoušku Lucy! Nenapadlo mě, že bys mohla přijet na návštěvu tak brzy ráno. Co se děje? Nespletl si zase admirál hodinky s barometrem?“

Gerard sklonil hlavu, aby zakryl úsměv. Slečna Howellová se mu okamžitě zalíbila.

„Dobré ráno, Sylvie. Doufám, že naše nečekaná návštěva nepřichází nevhod,“ řekla Lucy.

Sylvie kamarádku vřele objala, ale Lucy to přijala s odstupem. Uráčila se jen zlehka přitisknout bledý obličej k Sylviině růžové tváři. Gerard si cynicky pomyslel, že vzhledem k ledovému temperamentu slečny Snowové se tohle strojené gesto nejspíš rovná nesmrtelnému vyznání lásky.

Když Sylvie přes Lucyino rameno zahlédla Gerarda opírajícího se o dvířka kočáru, v jejich modrých očích se zablýskalo. „Božíčku!“ pronesla jevištním šepotem, který byl dost hlasitý, aby se rozlehl i Královským divadlem v Drury Lane. „Kde jsi našla to hezké stvoření? Ty vlasy! Ta ramena! Nádhera! Je prvotřídní! Máš snad kavalíra?“

Lucy cítila, jak ji Claremontův pobavený pohled pálí mezi lopatkami. Poté, co mu nechtěně dopřála potěšení ze Sylviina bezostyšného a nekritického obdivu, cítila jako svou povinnost postarat se, aby trochu splaskl.

„Kdepak. To je jen pan Nikdo,“ vysvětlovala, „pouhý sluha.“ Sylviino umně vytrhané obočí se nadzdvihlo. „Vážně?“

„Vážně. Otec mi ho najal jako osobního strážce.“

Sylvie se rozesmála na celé kolo. Pak se naklonila k Lucy a začala jí něco šeptat. Lucy se podezřívavě ohlédla na Claremonta a ten okamžitě nasadil okázale důstojný výraz, z něhož bylo nad slunce jasnější, že uhodl každičkou skandální slabiku.

Úsměšek v jeho tváři však vzápětí vystřídala obezřetnost, protože Sylvie se obrátila k němu a naplno na něho zaměřila svůj okouzlující šarm. Když zdvořile odmítl pozvání, aby je doprovodil, chytila Claremonta za ruku a táhla ho pryč od kočáru.

„Ale ne, slečno Howellová. Opravdu musím zůstat tady. Je to moje práce, víte? Musím vyhlížet hrdlořezy a bandity.“

„A indiány,“ doplnila Lucy. Vychutnávala si jeho rozpaky a pobídla ho:

„Jen pojďte, pane Claremonte. Copak jste neříkal, že na hlídání kočáru by

měl být jízdní doprovod? Vaší povinností přece je postarat se o mě.“

Gerard se na ni přes Sylviinu hlavu výhružně podíval. Postaral by se o ni k smrti rád. Později. V soukromí. V očích měl vraždu.

Nedala mu však na vybranou, a tak vykročil v jejích stopách po svahu pokrytém spadaným listím. Vyhýbali se dovádějícím dětem, které se jim pletly pod nohy, a Sylvie bez ustání štěbetala. Konečně dorazili k dece rozprostřené na vysoké trávě. Uprostřed sedělo mimořádně vypasené děcko a tvářilo se klidně a spokojeně jako dobře živený Buddha.

Z trávníku na úpatí kopce, kde se hrál bowling, jim vesele mávali muž v uniformě a žena v pestrých šatech. Gerard se domýšlel, že to jsou rodiče všeho toho pozoruhodného potomstva.

„To byl maminčin nápad, snídat pod širým nebem, dokud je ještě hezké počasí,“ vysvětlovala Sylvie a z vozíku naloženého až po okraj přitom přendávala na porcelánový talíř jídlo. Potom strčila talíř do ruky Lucy.

Lucy s neskrývanou touhou upírala zrak na míchaná vajíčka, nasolenou šunku a marmeládou namazané krajíčky čerstvě upečeného chleba. Pak po očku mrkla na stříbrné hodinky, které měla připevněné k živůtku.

Gerard nemohl odolat pokušení. Vytrhl jí talíř z ruky. „Počkat, počkat, slečno Snowová,“ vyplísnil ji. „Víte přece, že nemáte jíst dřív než v jedenáct třicet. Co by tomu řekl admirál?“

Přesně jak předpokládal, Lucy mu vyškubla talíř zpátky. Oči se jí blýskaly vzdorem. „Neměl byste zapomínat, kde je vaše místo, pane! Do mých stravovacích návyku vám nic není.“

Sylvie na ně zírala s ústy dokořán a Gerarda napadlo, zda to není poprvé, kdy vidí myšku Lucy s pěkně vyceněnými zoubky. Myška je nejspíš ukazuje jen tehdy, když je tatínek daleko. Všiml si, že Sylvii pobaveně zajiskřilo v očích, a usoudil, že ji ten nový úkaz docela těší. Sylvie u něho získala další bod.

Zatímco hostitelka připravovala talíř pro Gerarda, Lucy si zabrala nejvzdálenější roh deky. Stáhla si rukavičky a uždibovala maličké kousíčky šunky, jako by se bála, že by si to mohl rozmyslet a přece jen jí talíř sebrat. Ale Gerard se sám pustil s chutí do jídla, protože po koláči, který měl ráno k snídani, zbyla už jen matná vzpomínka.

„Je nás celkem dvanáct,“ spustila zničehonic Sylvie. „Já jsem nejstarší a tady Gilligan je nejmladší. Maminka říkává, že pokaždé, když papá odjede na moře, nechá jí něco na památku.“

Zatímco Sylvie zasypávala Gerarda podrobným líčením rodinné historie, Lucy se snažila ubránit pocitu viny, který v ní nepřestával hlodat. Co by tomu řekl admirál, kdyby viděl, jak jí šunku rukama? A navíc ani ne v deset hodin.

Sylvie smutně potřásala hlavou. „Od Gilligana ještě nikdo neslyšel ani slovíčko, ale myslíme, že bude jako Christopher. Ten začal mluvit, až když mu byly skoro čtyři roky.“

Nejspíš proto, že dřív nedokázal přerušit ten vodopád řečí, pomyslela si nepříliš laskavě Lucy. V Sylviině přítomnosti vůbec nevadilo, když neměla co chytrého říci, protože Sylvie stejně obstarala všechno mluvení sama. Jediné, co se od Lucy vyžadovalo, bylo občas přikývnout nebo něco účastně zamumlat.

Kamarádčiny módně přistřižené kudrlinky se pohupovaly, jak s vervou popisovala hrůzostrašný pád svého bratra Philipa ze schodů v podkroví. I když to Lucy ještě nikdy nikomu neřekla, představovala si, že její matka se musela Sylvii Howellové hodně podobat. Pořád v dobré náladě. Trošku přelétavá. A krásná. Oslnivě krásná.

Vytrhla se z myšlenek a pokradmu pohlédla na svého osobního strážce. Cekala, že po dobrém jídle bude zlenivělý a ospalý, ale mýlila se. Jednou rukou pilně krmil kokršpaněly šunkou a druhou ládoval děcko suchým chlebem, plně soustředěn na to, aby si ruce nepopletl.

Zkusila se na něj podívat Sylvinýma očima. Ostré světlo by většině mužů na kráse nepřidalo, ale to nebyl jeho případ. Nekompromisní sluneční paprsky zdůraznily jemné vrásky, které se mu rýsovaly v koutcích očí, a nemoderně opálenou pleť zbarvily hřejivým nádechem medu a bronzu. Jeho věk si Lucy netroufala odhadnout, ale bylo vidět, že strávil hodně času pod otevřeným nebem. Měl tvrdou podmanivou tvář s širokými lícními kostmi a výrazným čelem, která by možná působila až příliš chlapecky, kdyby ji nepoznamenal čas a životní zkušenosti.

Lucy se užuž chtěla odvrátit, ale zaváhala. Neochotně si musela připustit, že její oči přitahují právě ty charakteristické rysy, které jí jdou tak hrozně na nervy. Neodolatelný záblesk humoru v oříškových očích. Pobaveně zdvižený koutek úst. Claremont pořád vypadal, že se užuž usměje, jako by se skvěle bavil nějakým soukromým žertíkem, který zbytku světa uniká.

Pozorovala, jak si zvedá pohár vody k hezkým rtům, a velkomyslně uznala, že někomu by se mohl zdát dokonce pohledný.

„Stůj, ty ničemnej gaunere! Uříznu ti palici a pověsím tě na ráhno, jako že se jmenuju kapitán Doom!“

Claremontovi zaskočilo, voda vyšplíchla přes okraj poháru a pocákala děcko i kokršpaněly. Z nedaleké pevnosti zbudované ze spadaného listí vyrazili dva malí kluci s větvemi v rukou a zuřivě předstírali souboj na nože.

„Promiňte,“ zamumlal Claremont a zlehka otíral holou hlavičku batolete kapesníkem. „Lekl jsem se jich.“

Sylvie nad jeho omluvou ledabyle mávla rukou. „To si jen hrají na kapitána Dooma. Je to jedna z jejich nejoblíbenějších her od té doby, co Lucy prožila to vzrušující dobrodružství.“ Plácla se přes pusu. „Božínku, zapomněla jsem, že je to tajemství. Víte, admirál ho svěřil papá, ten ho svěřil mamá, ta ho svěřila mně – ach, jsem to ale užvaněná slepice!“

Lucy byla v pokušení souhlasit. „Pan Claremont není špión z Timesú,

Sylvie. A o tom incidentu dobře ví. Vždyť ho můj otec kvůli tomu najal.“

Sylviiny oči se rozzářily obdivem. „Kdo by si pomyslel, že Lucy má takovou odvahu! Chovala se ještě mnohem statečněji než hrdinky gotických románů!“ Vyškubla batoleti z prstů cvrčka, kterého se právě chystalo spolknout, a vrhla po Lucy uličnický pohled. „Mimochodem, podezírám naši Lucy, že na ni ten darebák udělal dojem. Kdykoli zaslechne jeho jméno, změní barvu.“

„To tedy ne!“ zaprotestovala Lucy, ale uvědomovala si, že se jí opravdu rozhořely tváře. Cítila na sobě Claremontovy oči, a tak rychle sklonila hlavu. Doufala, že závoj vlasů milosrdně skryje zrádnou pleť.

Když Sylvie vesele odklusala, aby uložila dítě ke spánku a přinesla výtisk memoárů svého papá, ocitla se Lucy se svým osobním strážcem o samotě.

Cekala, že Claremont využije příležitosti a začne si z ní utahovat, ale neudělal to. Místo toho vytáhl z kapsy doutník a stiskl ho mezi rty, na kterých teď nebylo ani stopy po úsměvu. Přimhouřenýma očima pozoroval Sylviiny bratry, jak si hrají na piráty –

Slunce ztratilo sílu a zdálo se, že se o několik stupňů ochladilo.

Lucy měla zase jednou pocit, že Claremonta něčím nevysvětlitelným rozzlobila. Jen ať se vzteká, pomyslela si a stáhla se do hrobového ticha. Ode mě se žádného zadostiučinění nedočká. Po devatenácti letech prožitých vedle admirála umím snášet trest v podobě rezervované lhostejnosti lépe než kdokoli jiný.

Aniž ji požádal o svolení, Claremont si zapálil doutník a zhluboka vtáhl kouř. Pak sešpulil rty a vyfoukl dokonalý kroužek dýmu.

Lucy připadalo vulgární, že se někdo může s nelíčeným požitkem oddávat tak odporné a živočišné zálibě. Možná právě tohle ji na něm tak rozčilovalo – všechno dělal, jako by to bylo poprvé a naposled. Dala si ruku k ústům a delikátně si odkašlala.

V tu chvíli se objevil kapesník a zavlál jí před očima jako vlajka na stožáru.

Lucy zírala na ten vyzývavý kousek plátna. Jeho neposkvrněná čistota ji urážela. V hrudi jí začal klíčit předtím nepoznaný pocit, nebezpečný a exotický. Hněv, sladký a horký, z ní odplavoval poddajnost a melancholii a rozněcoval v ní oheň.

Po celý svůj život dovolovala otci, aby ji ponižoval, aby s ní jednal se stejně samozřejmou nevšímavostí a neúctou jako se svými podřízenými. Děsila se jeho tyranie a zároveň prahla po jeho náklonnosti. Kvůli němu se naučila chovat, jako by byla neviditelná, až občas mívala strach, že se úplně vytratí ze světa.

Ale Claremontova výsměšná lhostejnost měla účinek právě opačný. Lucy cítila, jak se v ní probouzí k životu její vlastní já – nejdřív jako poblikávající plamínek, který se chvilku nesměle třepotal, ale pak se rozhořel v zuřivý požár.

Nabídnutý kapesník ignorovala. Jestli si ten mizera myslí, že mě takhle

přiměje k reakci, tak to si tedy počká, umínila si.

Kapesník zmizel. Příští kroužek dýmu mířil na ni a přistál jí přímo na špičce nosu.

„Pane Claremonte!“ Jeho jméno jí vystřelilo ze rtů ve výbuchu ryzího hněvu. Vyskočila na nohy a pleskla si rukavičkami o stehno. „Od začátku je jasné, že je hloupost chtít, abychom my dva spolupracovali. Vůbec se k sobě nehodíme temperamentem ani charakterem.“

Natáhl se na deku a nenucené se opřel o loket. Lucy v té chvíli připadal jako dokonalá ukázka povalujícího se zhýralce. V koutku úst se mu znovu objevil ten náznak utajeného vtipu, který ji doháněl k zuřivosti. „Pak je tedy štěstí, že mě admirál najal, abych vás chránil, a ne abych se s vámi oženil.“

Lucy zalapala po dechu. Ten lotr ji snad okrádá o vzduch dokonce i venku. Cítila, jak jí mezi ňadry stéká tenký pramínek potu, velmi nevhodný pro dámu. „To admirál si udělal z kapitána Dooma nepřítele, pane, ne já. Takže nevidím žádný důvod, proč bych kvůli jeho hlouposti měla dál snášet takovýhle trest.“ Rozlícené si natahovala rukavičky. „Dokážu se o sebe postarat sama. A při nejbližší příležitosti se o tom pokusím přesvědčit i svého otce.“

Zbrkle vyrazila po svahu směrem ke kočáru, až si přitom přišlápla lem šatů. Jejímu odchodu to poněkud ubralo na důstojnosti.

Gerard vyskočil na nohy a mrštil doutníkem do trávy. Takže slečna Myška si myslí, že ho může nechat propustit? Myslí si, že se o sebe dokáže postarat sama a že nepotřebuje otravnou asistenci špatně vychovaného sluhy?

Zašlápl oharek doutníku podpatkem a oči se mu zúžily. To tak, nechat toho admirálova spratka, aby mu zkřížil pečlivě propracované plány. Lucy mu nedává na vybranou. Aby si udržel místo, bude muset té domýšlivé slečince dokázat, jak nutně potřebuje muže, jako je on.

7

Příštího dne v 6.00 zaútočil Smythe na dveře strážního domku s mnohem menší ohleduplností a s mnohem větší razancí. Bušení neustávalo, takže Gerard se nakonec musel ještě v polospánku vypotácet z postele. Omotal si kolem nahého těla přikrývku, o niž pak při každém kroku zakopával, a klopýtal přes pokoj. Rozrazil dveře a skrz chumáče rozcuchaných vlasů se nasupeně podíval na majordoma.

Smythe na něho pohlížel s takovým klidem, že to Gerarda dohánělo k šílenství. Přísahal by, že ten člověk ví o jeho výletu do Londýna, který podnikl předešlé noci, když Lucy zhasla lampu.

0 těch čtyřech pivech, která si dal v hospodě ve Whitechapelu.

1 o skutečnosti, že do postele dovrávoral krátce před rozbřeskem s krutým uspokojením nad tím, že slečna Snowová se ho brzy bude doprošovat, aby zůstal na svém místě a ochraňoval ji.

„Admirál Snow vás zve, abyste s ním a se slečnou Lucy dnes ráno posnídal.“

Zve, to zrovna! pomyslel si Gerard. Dokázal rozeznat královské předvolání. Měl podezření, že to je jen admirálův zlomyslný způsob, jak ho vystrnadit z postele před desátou.

„Ze mě zatraceně těší,“ zavrčel a zabouchl dveře před majordomovým nevzrušeným obličejem.

Lucy a její otec seděli na opačných koncích jídelního stolu, odděleni mořem lesklého dubového dřeva. Admirála obklopovaly rozházené noviny, jediný ústupek nepořádku v jinak dokonale uklizeném pokoji. Za rozloženými Timesy z něho byla vidět jen bujná bílá kštice. Vlasy byly admirálovou největší marnivostí; kvůli nim odmítal nosit paruky i v dobách, kdy bývaly v módě.

Lucy si odkašlala a přilila si do čaje trochu čerstvé smetany. Váhavě se podívala na otce. V tmavomodrém plátěném kabátě se zlatě olemovanými švy a nablýskanými mosaznými knoflíky vypadal přímo královsky. Co si Lucy pamatovala, za těch devatenáct let ho ani jednou neviděla oblečeného jinak než v uniformě. Žila ve stínu jeho majestátu a autority a vždycky si vedle něho připadala jako trpaslík. Nervózně ťukla nohou o podlahu a skoro ji překvapilo, že tam ještě pořád dosáhne.

Cekala na svou příležitost už od včerejška, od chvíle, kdy se vrátila od Howellových. Při pohledu na otce jí však znovu svázaly jazyk bolestné pocity obdivu a viny, jejichž směsice ji sužovala od dětství. Pocit viny za to,

že tak často zklamala jeho očekávání. Za to, že pořád musí bojovat se zděděnými nectnostmi. Za to, že se narodila ženě natolik pošetilé, aby pohrdla tak výjimečným mužem.

V otcově přítomnosti se Lucy pokaždé cítila jako pětiletá holčička. Tehdy stávala v doku, pevně se držela Smythe za ruku a dívala se, jak se její otec za nadšeného pokřiku davů vrací ze svých hrdinských plaveb. Strašně se jí chtělo zavolat: „To je můj papá!“ Nikdy si však netroufla.

Nadechla se, aby se uklidnila. „Otče, je tu něco, o čem si s tebou opravdu musím…“

Noviny nesouhlasně zašustily. „Mluv nahlas, děvče. Víš, že nesnáším mumlání.“

Upila čaje a v duchu proklínala Claremonta, který ji dohnal k tomu hloupému vychloubání, že se ho zbaví. „Otče, je to naléhavé…“

Slova jí uvízla v krku, protože důvod jejích rozpaků v tu chvíli vkráčel do pokoje a blahosklonně pokynul hlavou jejím směrem. „Dobré jitro, slečno Snowová.“

Chladně jeho pozdrav opětovala. „Dobré jitro, pane Claremonte.“

Claremont si nevšímal sluhy, který s bezvýrazným obličejem stál v pozoru u admirálova lokte, sám si ukořistil talíř a nevrle se zahleděl na servírovací stolek s mramorovou deskou. Lucy tušila, že v duchu porovnává tu spartánskou stravu s opulentními hody u Howellových. Zapomněla na otce, uždibovala suchý toast a pozorovala detaily, kterých si předtím nevšimla – oblýskané švy na Claremontově žaketu, škrábance na botách, které nemohlo zakrýt žádné leštění. Jak nutně asi potřebuje tohle místo?

Mezitím se uvelebil na židli a za káravého pohledu sluhy si na toast navršil miniaturní horu másla.

Lucy se zamračila, protože v ní začalo hlodat svědomí. Claremont má tak rád jídlo, přemýšlela. Hladověl by, kdybych přemluvila otce, aby ho vyhodil?

„Tak cos chtěla, děvče?“ Admirál uhodil pěstí do stolu, až stříbrné nádobí zařinčelo. Lucy nadskočila a přes zlacený okraj jejího hrníčku vystříkl čaj. „Jestli je to tak naléhavé, že jsi mě kvůli tomu musela vyrušit od snídaně, ven s tím.“

Proč jen se otec musel vynořit ze své ulity právě v tuhle chvíli?

přemítala Lucy zoufale. „Já… myslela jsem…, totiž, já jen, že…“

Claremont se na ni upřeně zadíval. Tvářil se příjemně a mile, ale Lucy ho

přesto podezírala, že by jí nejradši zacpal pusu ubrouskem.

„Potřebuju peníze na barvy,“ vyhrkla. „Došla mi azurová modř a bez ní nemůžu dokončit to cornwallské pobřeží.“

Z admirálova úsměvu vyzařovala tak povýšená shovívavost, že Lucy měla sto chutí zastrčit hlavu pod ubrus, aby se schovala před blížící se salvou. „Moje drahá Lucindo. U tebe se vždycky mohu spolehnout, že uděláš z komára velblouda. Tvoje matka na to taky měla mimořádný talent.“ A s krajícem suchého toastu se znovu ztratil za plachtou rozevřených Timesú.

Lucy odstrčila talíř a vrhla trucovitý pohled na osobního strážce. Čekala, že se bude dobře bavit na její účet.

Claremont však zmizel. Na jeho místě teď seděl nebezpečný cizinec, který upřeně pozoroval jejího otce a v očích měl už zase vraždu. Lucy přeběhl po zádech mráz. Zmocnila se jí neblahá předtucha, že neštěstí nečeká na admirála, ale na ni. Sama sebe se pokoušela přesvědčit, že to není jen fantazírování, jakému by se oddávala matka. Vtom se ozval nečekaný zvuk a Claremontův obvyklý přívětivý výraz znovu vklouzl na své místo jako maska.

Admirálovi zaskočilo a začni se dusit. Lucv s hrůzou sledovala, jak upustil novinv a jak mu z tváře vyprchává zdravá barva, měníc se nejprve v červenou a pak ve fialovou. Na kratičký nesmyslný okamžik uvěřila, že mu Claremont provedl něco strašného jen silou toho vražedného pohledu.

Osobní strážce vyskočil, přeběhl kolem stolu a odstrčil stranou vyděšeného sluhu. Pak spojil ruce v pěst a prudce udeřil admirála mezi lopatky.

Admirál zmučeně nasál vzduch a oči mu slzely úlevou. Lucy se konečně vzpamatovala. Rozběhla se k němu a do ruky mu vtiskla pohár s vodou.

Claremont, který praštil admirála do zad s mnohem větší vervou, než Lucy pokládala za nutné, zdvořile pronesl: „Příště byste to měl zkusit s máslem, pane. Toast pak klouže do krku hladce.“

Lucy se na něho zamračila. Otec ještě pořád lapal po dechu, takže nebyl s to Claremonta za jeho drzost vyplísnit.

„Za to nemůže chleba,“ zasípal nakonec a namířil prst na noviny, které

předtím spadly na podlahu. „To on! Ten bastard mi jednou přivodí smrt!“

Claremont se natáhl pro noviny, ale Lucy mu je vyškubla zpod ruky a okamžitě si všimla tučného titulku na první stránce.

„Kapitán Doom,“ přečetla tiše. To jméno jí mimovolně splynulo ze rtů jako naléhavá prosba.

Gerard byl vděčný za to, že admirál stále ještě zápasí o dech. Jediný letmý pohled na dceřin nechtěně upřímný výraz by mu nepochybně stačil, aby ji dal pod zámek a zahodil klíč. Lucyiny tváře zrůžověly a rty jí dráždivě zmalátněly, jako by volaly po polibku. Gerard si s nepříjemným leknutím uvědomil, že by se těch rtů hrozně rád dotkl, zlíbal je a pronikl jazykem mezi jejich rozkošné křivky.

Ta nevítaná představa před ním otevřela říši znepokojivých možností.

Říši nebezpečné lítosti.

„Maskovaný pirát u doverského pobřeží donutil královskou fregatu Guenevcre ke kapitulaci,“ četla Lucy, „a obral ji o zlato patřící královské pokladně. Poté s namířenou pistolí v ruce pozval kapitána a důstojníky, aby si s ním a s jeho posádkou na palubě pirátské lodi rozdali přátelskou partičku ve farau. Šušká se, že kapitán McGower vyhrál na lupičích zpátky přes tisíc liber uloupeného zlata. Přesto ho prý šprýmy pirátů nepobavily.“ Gerarda taky ne.

Lucy zvedla zrak od novin a zahleděla se kamsi do neznáma. Její oči zněžněly mlhavou šedí moře za úsvitu. Při pohledu do jejich hlubin, v nichž se zračila bezmezná touha, bodlo Gerarda nebezpečně blízko u srdce. Začínal kapitána Dooma nenávidět skoro stejně jako admirál.

„Jak se opovažuje? Slyšeli jste už někdy o takové troufalosti? O tak

příšerné nestoudnosti?“ Admirál třískl pohárem o stůl.

Aniž by věděl, jestli Lucy zachraňuje před jejím otcem anebo sám před sebou, Gerard jí vyškubl noviny z rukou a admirálově dceři se do tváře vrátil obvyklý povýšený výraz.

Přelétl zbytek článku a s každým slovem, které přečetl, jeho vztek rostl.

„Pokud jde o mě, řekl bych, že ten zatracený lotr je čím dál tím lehkomyslnější. Jestli bude dál vyvádět takové fanfarónské kousky, nejspíš ho brzy chytnou a pověsí.“

„Na to si připiju!“ Admirál zdvihl pohár.

Lucy střelila po Gerardovi triumfálním pohledem. „Ale podívej, otče, když je teď Doom na širém moři, tak přece není žádný důvod…“

„…polevit v ostražitosti,“ šikovně dokončil Gerard a ignoroval Lucyin vražedný pohled. „Takový ničema jako Doom má nejspíš nohsledy roztroušené po celé Anglii. A existuje snad vhodnější doba k únosu, než když mu alibi dosvědčí celá posádka fregaty královského námořnictva?“

„Přesně tak, pane,“ souhlasil admirál. „Musíme dávat pozor víc než kdy

předtím.“

Lucy popadla ubrousek a kroutila jím, jako by si přála, aby to byl admirálův krk. Když ale viděla, jak otec utírá rozlitou vodu a ruce se mu přitom viditelně třesou, podrážděný výraz se jí z tváře vytratil a nahradila ho láskyplná starost. Gerard znechuceně odsunul talíř se snídaní. Lucyino ponížené žebronění o otcovu přízeň mu úplně zkazilo chuť.

Lucy ubrouskem jemně otírala admirálovo zpocené čelo. „Už to bude dobré, otče. Mám ti ještě přinést vodu?“

Nevrle jí odstrčil ruku. „Moc dobře víš, že nesnáším, když mě někdo obskakuje. Proč někam nezmizíš? Jed si koupit ty barvičky, co potřebuješ. Ten lotr mi tak hnul žlučí, že dnes dopoledne stejně nebudu schopen pracovat na svých memoárech.“

Gerard v duchu zaklel. Další ztracená příležitost.

„Jak si přeješ, otče,“ odpověděla poslušně Lucy.

Se sklopenou hlavou odcházela z jídelny. Držením těla dávala najevo poddajnost, ale v pohledu, kterým po admirálovi šlehla, postřehl Gerard pravý opak. Přimhouřil oči a zamyslel se. Je jen otázkou času, kdy Lucy sebere odvahu a vyrukuje na otce s mým propuštěním. Ale tenhle den přece jen nemusí přijít nazmar. Výprava na nákupy může být skvělou příležitostí k tomu, aby sklapla past, kterou jsem na tuhle myšku s ostrým jazýčkem nastražil.

Už se chystal vyrazit za ní, když vtom admirál znovu zakašlal, jako by se dusil ještě něčím jiným než toastem. Jakmile promluvil, Gerard poznal, co se mu vzpříčilo v krku tentokrát. Byla to nadutost. „Děkuji vám, mladý muži. Zachránil jste mi život.“

Gerard ho obdařil odměřenou úklonou a záhadným úsměvem. „Dělám jen svou práci, pane. Jen svou práci.“

Když později dopoledne seděli v kočáru, který kodrcal směrem k Oxford Street, přemýšlel Gerard, jestli slečna Snowová vůbec vlastní jiné oblečení než bílé. Ta cudná barva začínala unavovat jeho trpělivost i oči.

Proti své vůli spočinul pohledem na smetanových ramenou, která odhaloval přísný střih šatů v řeckém stylu. Vůbec si to nechtěl přiznat, ale nedostatek barev slušel Lucy skoro stejně jako jméno. Snow. Sníh. Její pokožka je opravdu jak čerstvě napadaný sníh – jemná, panenská, okouzlující. Věčná škoda, že s jejím vzhledem a jménem ladí i ledový temperament, říkal si v duchu.

Tyto nebezpečné myšlenky mu šly na nervy. Natáhl krk k oknu. Pohled na osamělého jezdce, který se držel v dostatečné vzdálenosti za kočárem, aby nevzbudil lokajovo podezření, mu hned zvedl náladu. Po dnešku bude Lucy snažně prosit otce, aby mi zvýšil plat, pomyslel si Gerard.

Vůz zastavil před zářivým špalírem výkladních skříní, za kterými se kupily omračující spousty parfémů, látek, likérů, klenotů, pečiva a knih, aby přilákaly vznešené zákazníky promenující kolem.

Gerard pomohl Lucy sestoupit z kočáru. „Kam to bude?“ zeptal se. Podržel přitom její ruku v rukavičce o několik vteřin déle, než bylo nutné.

„K papírníkovi? Byl bych hrozné nerad, kdybyste přišla o uspokojení z toho, že dokončíte svou cornwallskou krajinku.“

Prudce rozevřela slunečník, aby si ochránila tvář před dotěrnými slunečními paprsky. Pak se na Gerarda až příliš mile usmála a v jeho hlavě se okamžitě rozezněly varovné zvony. „Chci si zajít k obchodníkovi s hedvábím pro nějaké…“ Odmlčela se a studovala špičky punčoch vykukující ze sandálků, jako by jí plachost bránila pokračovat.

„Nákupy, o kterých se nemluví veřejně,“ ohleduplně jí napověděl.

„Přesně tak. Nemusíte chodit se mnou. Obávám se, že byste si připadal poněkud hloupě.“

Au contraire, ma chérie, pomyslel si Gerard, naopak, drahoušku. Lákalo ho jít s ní a dokázat jí, že o těch lehoučkých kouscích krajek a hedvábí ví víc, než se ona naučí za celý život.

Bylo mu nad slunce jasnější, že se ho Lucy tímhle způsobem snaží zbavit. Neměla ponětí, jak mu nahrává přímo do rukou.

Doprovodil ji ke dveřím elegantního obchodu. Ve velkých výkladních skříních tu byly umně naaranžovány pruhy italského hedvábí, bruselských krajek, pestře potištěného kartounu a mušelínu ještě průsvitnějšího než byl ten, jež měla Lucy na sobě. „Počkám na vás tady venku. Nemusíte pospíchat,“ velkomyslně ji ujistil.

Překvapeně zamrkala, vyvedena z míry tím, jak bez odporu souhlasil.

Gerard ji jemně postrčil do dveří a Lucy vešla dovnitř.

Gerard neodolal a po očku nakukoval do přepychového salonu. Jeden z majitelů k Lucy okamžitě přispěchal, vtiskl jí do ruky kousek hedvábí a polohlasně spustil angličtinou se silným přízvukem: „Naše nejjemnější italské hedvábí, slečno, tak svůdné, tak chladivé.“

Lucy si mazlivě pohrávala s hladkou látkou a vůbec si neuvědomovala, že se jí do tváře vkrádá smyslná malátnost. Svůdné je to hedvábí určitě, ale

chladivé stěží, pomyslel si Gerard, kterému s mučivou jasností vytanuly na mysli rozpalující představy. Její prsty na hedvábí. Jeho prsty na ní.

Zaťal pěsti a odtrhl oči od výkladu. Věděl, že by měl zmizet dřív, než se chytí do své vlastní pasti.

Lucy se vynořila z útulného šera obchodu o hodinu později a zamrkala do oslňující sluneční záře. Ještě pořád si gratulovala ke svému důvtipu. Nejenže setřásla protivného osobního strážce a získala tak chviličku soukromí, ale navíc ušetřila. Zaplatila za metr italského hedvábí jen deset šilinků, i když obchodník chtěl původně patnáct. Až bude látka doručena, admirál ji nepochybně pochválí za dobré zacházení s penězi.

Proplétala se zástupy lidí, stínila si oči slunečníkem a nejisté se rozhlížela. Po Claremontovi a kočáru nebylo ani vidu ani slechu. U chodníku stála řada cizích vozů, koně dřímali v poledním slunci. Třeba musel Fenster zastavit o kus níž a osobní strážce hledá útočiště před neobvykle úmorným horkem ve stínu uvnitř kočáru. A vůbec, říkala si v duchu, měla by cítit úlevu, že se Claremont nepotlouká nikde poblíž. Aspoň se nemusí dívat na ten jeho samolibý úšklebek, který ji dohání k zuřivosti.

Ale jestli se ho chce zbavit natrvalo, bude si muset vymyslet rafinovanější útočný plán. Když mu předem prozradila svůj záměr nechat ho propustit, vlastně ho tím varovala a hloupě mu poskytla čas, aby si promyslel obranu.

Výbojně zvedla slunečník a rozhodla se, že se vydá k papírníkovi sama. Spěchala kolem hulákajících pouličních prodavačů a pokoušela se nevnímat vůni koláčů a pečených jablek, na které se jí sbíhaly sliny. Vášeň pro sladkosti byla další nectností, kterou zdědila po matce.

Ušklíbla se při pomyšlení, jak bude Claremont rozmrzelý, až se vrátí do obchodu s hedvábím a zjistí, že ptáček uletěl z klece.

Ještě pořád si vychutnávala pocit uspokojení, když vtom se před ní objevila špinavá ruka, popadla ji za taštičku a zatáhla do opuštěné uličky.

8

Gerard se líně opřel o tepaný kandelábr, zastrčil palce do kapes u vesty a pomalu počítal do deseti. Cekal, až se ozve pronikavé ženské zaječení.

V uličce, kde zmizela Lucy, však vládlo hrozivé ticho.

Gerard vytáhl hodinky, zamračil se na ně a pak se narovnal. Zmocnilo se ho zlé tušení. Chtěl se sice zbavit toho admirálova spratka, který mu překážel v práci, ale neměl v úmyslu Lucy doopravdy ublížit. Co když omdlela? Nebo upadla a uhodila se do hlavy? Představa, že leží zkroucená na dlažbě s vlasy rozhozenými kolem zsinalého obličeje, ho přiměla vykročit k uličce.

Rázně zahnul za roh, ale vzápětí zkameněl. Při pohledu, který se mu naskytl, mu čelist poklesla úžasem.

Na zádech tam jak dlouhý, tak široký ležel maskovaný muž. Vyděšeně se tiskl k dláždění a nevěřícně zíral na ostrou špičku slunečníku, která mu mířila na krk. Nad ním stála Lucy, rukou v rukavičce svírala slonovinovou rukojeť slunečníku a vypadala klidně a vyrovnaně, jako by se právě vrátila ze zahradní slavnosti. Když se Gerard tak znenadání objevil, jen delikátně povytáhla obočí.

„Prosím, slečno, neubližujte mi!“ skučel zloděj. Měl tak silný irský přízvuk, že mu skoro nebylo rozumět. „Nechtěl jsem vám nic udělat, namouduši nechtěl.“ Když spatřil Gerarda, který ho znechuceně probodával pohledem, vyjekl úlevou. „Pomozte mi, pane, prosím! Nenechte ji, aby mi ublížila! Bylo to pěkné hnusný! Praštila mě do hlavy, podrazila mi nohy a pak mě málem zapíchla tou věcí, tím parapletem. Nemyslel jsem, že byste…“

Gerard umlčel zlodějovo nebezpečné blábolení tím, že ho chytil pod krkem a postavil na nohy. „Na chvilku mě omluvte, slečno Snowová, musím odstranit tohle smetí.“

Lucy si oprášila rukavičky. „Ten ničema se mi pokusil ukrást taštičku.

Předal byste ho laskavě strážníkovi?“

Gerard stiskl zlodějíčka ještě pevněji. Mladík zoufale třepal nohama ve vzduchu. „Až s ním skončím, bude „litoval, že jsem to neudělal,“ přislíbil Gerard pochmurné.

Když se o pár minut později vrátil, našel Lucy, jak obdivuje pralinky a plněné bonbony ve výloze cukrárny. Zastavil se přímo za ní. Věděl, že stojí neslušně blízko, ale bylo mu to zatraceně fuk. Zuřil a sžíralo ho roztrpčení. Neměl ani tak vztek na Lucy, že mu zhatila plán, jako spíš sám na sebe za ten krátký okamžik, kdy mu leželo na srdci její dobro. Bůh ví, že už na ni vyplýtval až moc soucitu.

Prohlížel si odraz její nevzrušené tváře ve výkladu. „Sakra, proč jste nekřičela?“ obořil se na ni. „Víte, co se vám mohlo stát, kdybych vás zpovzdálí nesledoval?“

Vzhlédla k němu bez sebemenší známky strachu. Ani mrknutím oka nedala najevo, že by ji jeho mučivá blízkost vyváděla z míry. „To by chtělo víc než nějakého neschopného zlodějíčka, aby mě to donutilo ječet. Ostatně jsem tu situaci bez problému zvládla. Opravdu si myslím, že jsem dokázala, oč mi šlo, pane Claremonte.“ Udělala krok stranou a vystoupila z jeho stínu. Prudce rozevřela smrtonosný slunečník, jako by Gerard měl být její další obětí.

„A oč vám šlo?“

„Dokázat, že se o sebe umím postarat sama. Ze opravdu nepotřebuji vaše služby.“ Zpod tančících třásniček slunečníku po něm šlehla pohledem, který by se od kohokoli jiného než od admirálovy dcery dal pokládat za koketní. „Usoudila jsem však, že nemám právo připravit vás o místo. Takže můžete zůstat v Iónii, ale chci po vás jediné – abyste se staral o mé potěšení.“ Po té velkodušné poznámce odplula jako loď pod plnými plachtami, točíc přitom slunečníkem. Gerard jí odmítl udělat tu radost, aby poklusával

ve stopách jejích sandálků.

Sundal si klobouk a pleskal jím o stehno. Pomyslel si, jaká je to škoda, že nemá ani čas ani náladu ukázat dceři svého zaměstnavatele, jak moc by ji mohl potěšit.

Gerard spěchal od hlavního domu, jako by měl v patách všechny démony pekla. Jeho kroky se ještě prodloužily, když zaslechl výmluvné zaskřípání okna v prvním patře.

„Pane Claremonte! Hej, pane Claremonte!“

Při tom povědomém sladkém tónu sebou trhl a okamžitě ho napadlo, že nezpomalí. Řekl si, že projde bez zastávky kolem strážního domku, vyjde ven z brány a dá se nejkratší cestou do Londýna. Tam si najme nejrychlejšího koně, kočár nebo loď, a tak unikne z doslechu toho melodického hlasu.

S tím, že admirál bude tyran, předem počítal. Vedle jeho panovačné dcery by ale i Cingischán vypadal jako bábovka.

„Pane Claremonte! Tady jste!“ vykřikla, jako by se nerozešli teprve před necelou čtvrthodinou. Tehdy mu poručila, aby jí ořezal všechny kousky kreslicího uhlu tupým kuchyňským nožem. Asi měl být rád, že je nemusel olízat do špičky.

Rychle zamrkal, aby z očí vypudil touhu vraždit, otočil se a zamířil zpátky k domu. Stanul pod oknem své mladé paní jako nějaký roztoužený ctitel z dávných dob.

„Ano, slečno?“ poslušně procedil skrz zaťaté zuby.

„Mohl byste za mnou přijít do zeleného salonu, prosím? Potřebuji vaše služby.“

Gerard znechuceně kráčel ke vchodu pro služebnictvo. Cestou si mumlal, jaké služby by jí nejradši poskytl, přičemž jedna – to věděl naprosto jistě – by ji aspoň na pár minut umlčela.

Žádná z nich ovšem neměla nic společného s těmi nanicovatými úkoly, kterými ho jeho paní zahrnovala během minulého týdne. Při odpoledním čaji jí musel na kolenou přidržovat vyšívací rám a snášet, že ho píchla jehlou pokaždé, když ho hloupá konverzace ukolébala k dřímotě. Musel jí zvedat rukavičky, kdykoli je na nákupech upustila. Musel jí otáčet stránky neuvěřitelně nudných memoárů lorda Howella, jako by vážená slečna Snowová byla nemohoucí nebo příliš křehká na to, aby si posloužila sama.

Asi by tuhle tyranii snášel lépe, kdyby se v ní dal postřehnout alespoň náznak zlé vůle. Jenže Lucy mu všechny příkazy předkládala tak sladce, že se jí nedalo nic vytknout. Kdykoli ho chtěla k něčemu přimět, tvářila se lichotivě a svůdně a usmívala se tak mile, jak to u ní nikdy předtím neviděl. Prostě upustila od válečného tažení za jeho vyhazov v naději, že ho donutí, aby sám vyklidil pole. Nebo aby ji uškrtil. Její úmysly byly tak průhledné, že ho to sice dohánělo k zuřivosti, ale zároveň se tím bavil.

Lucy si dělala takové nároky na jeho čas, že Gerardovi zbývala ke sledování vlastních cílů jen nejčernější noc. Jeho pochmurnou náladu ještě prohlubovalo vyčerpání. Jenže až příliš dobře věděl, že každá prospaná minuta bude draze zaplacena další minutou utrpení v Lucyině společnosti.

Dveře salonu zely dokořán, přesně jak předpokládal. Vešel dovnitř a brnění jeho profesionální lhostejnosti rázem popraskalo, když uviděl, jak se Lucy nahýbá přes okraj pohovky a upřeně na cosi zírá. Zadíval se na bílý mušelín obepínající její zadeček. Dostal sto chutí strefit se špičkou boty přímo doprostřed, ale tohle pokušení vzápětí vystřídala jiná, daleko dráždivější a primitivnější potřeba.

Vysekl drzou úklonu. „K službám, slečno.“

Ukazovala na cosi na opačném konci pohovky a její natažený prst se

přitom věrohodně třásl. „Pospěšte si, prosím. Strašlivě mě vylekal.“

Gerard si pohrdavě odfrkl. Obešel pohovku a upřel pohled na místo, které označila. „Nevidím ani zatr…,“ odkašlal si, „nevidím nic, slečno.“ Při tom oslovení bezděčně zasyčel vzteky.

„Ale určitě vidíte. Je příšerný. Skoro jsem z něj dostala hysterický záchvat, a to vás mohu ujistit, že já sklonem k hysterii netrpím.“

Gerard si s povzdechem sundal brýle a podíval se ještě jednou. Malinký pavouček, pouhým okem skoro neviditelný, si udatně mašíroval svou cestou po vláknu babího léta. Gerard k tomu malému kamarádovi necítil nic než soucit. Připomínal mu jeho vlastní situaci – on taky visí nad nebezpečnou propastí a tancuje, jak Lucy píská.

Nasadil si brýle zpátky na nos a pohlédl na Lucy se sžíravou trpělivostí.

„A co bych s ním podle vás měl udělat, slečno Netýkavko – ehm, slečno Snowová?“

Prsty roztaženými do vějíře se chytila za hrdlo. „Jste přece můj osobní strážce. Očekává se od vás, že mě budete chránit před vším, co by mi mohlo ublížit.“

Gerardovi se v duši rozhostil přímo ďábelský klid. „Tak dobře, slečno.“ Sáhl pod kabát, vyškubl pistoli a namířil na nešťastného tvorečka.

Když Lucy spatřila lesklou zbraň, upřímně se zajíkla leknutím a šedé oči se jí rozšířily. Gerardovi bylo jasné, že dosud neměla o jeho pistoli ani ponětí, natožpak o tom, že bez ní nikdy neopouští strážní domek.

„Pane Claremonte, co to proboha děláte?“

Sklonil zbraň k zemi. „Chráním vás, samozřejmě. Nepřála jste si to snad?“

„Přece se nechystáte zastřelit to ubohé stvoření?!“

„A co jiného byste navrhovala? Mám ho seřezat? Deportovat do Austrálie? Zajmout a doručit do rukou vašeho otce?“

Sklesla na pohovku. Vlasy jí zastřely obličej, když zamumlala: „Mohl byste ho odnést do zahrady.“

Do té zahrady, kde jsi ho předtím určitě našla, abys mohla sehrát tuhle komedii, pomyslel si Gerard. Přesto ho její nečekané milosrdenství vyvedlo z míry víc než celé to divadlo s pavoukem. Aby se zbavil nepříjemného pocitu, zastrčil pistoli zpátky pod kabát a vrhl na Lucy zlomyslný pohled.

„Neměl bych ho radši rozdrtit podpatkem a zadupat do koberce?“ Výhružně nadzvedl botu.

Lucy si odhodila vlasy z obličeje. „Proboha ne! To nesmíte. Je to přece jen boží tvor a určitě neměl v úmyslu způsobit takový poprask.“

Doběhla ke krbu a vrátila se s mosaznou tabatěrkou, na které bylo vidět, že ji nikdo nikdy nepoužil. Beze stopy štítivosti do ní nabrala pavoučka a podala Gerardovi.

Díval se, jak se to ubohé stvoření motá v kruzích na dně raba těrky, a

přemýšlel, jestli se někdy cítilo alespoň zpoloviny tak v pasti jako on.

„Tak,“ řekla Lucy a velitelsky pokynula rukou, „a teď se postarejte, aby nedošel úhony a našel útulný domov.“

„Budiž mi to svatým posláním.“ Opsal paží oblouk v hluboké dvorné úkloně, kterou se vysmíval jim oběma. „Pro vás cokoli, má paní.“

„Bylo to v bitvě u Chesapeacké zátoky v březnu jedenaosmdesátého roku, když ti zatracení Francouzi zahájili blokádu, aby nám zabránili zásobovat britské oddíly v Yorktownu. Tehdy byl kontraadmirálem Thomas Graves a já se ho snažil varovat, že by neměl plýtvat časem a šikovat všechny ty lodě do vzorových formací. Tommy, kamaráde, řekl jsem mu naprosto upřímně…“

Admirál monotónně pokračoval dál a dál jako přerostlý bzučící čmelák. Gerard by přísahal, že se písek v mosazných přesýpacích hodinách na okraji knihovny zastavil už před stoletím.

Za celou tu dobu, co naslouchal, jak Lucien Snow diktuje své paměti, se dozvěděl jediné – že admirál hluboce želí krutého osudu, který mu nedopřál velet anglické flotile při některém slavném vítězství. Trpce nesl, že celý život strávil drobnými potyčkami s Francouzi a pak ho o slávu okradlo zranění. Věřil, že právě on měl porazit francouzskou flotilu v bitvě na Nilu. To jemu měli nabídnout baronský titul, jemu měl Parlament udělit štědrou penzi. On měl být zahrnut slávou a bohatstvím, a ne to nezkušené štěně, které si říká kontraadmirál a jmenuje se Horatio Nelson.

Admirálova dcera seděla u masivního psacího stolu, vlasy stažené z obličeje a svázané na šíji modrou sametovou mašlí. Sluneční paprsky, vlévající se arkýřovým oknem do pokoje, lemovaly její křehký profil zlatou září. Úhledným písmem přepisovala otcovy paměti a její pero vytrvale škrábalo po papíře.

Jak může být pořád tak neúnavná, divil se Gerard, vždyť tyhle zatuchlé historky musela slyšet už nejmíň tisíckrát. Když se ovšem vezme v úvahu, jak zbožňuje otce, asi jim naslouchá jako evangeliu. Těžko uvěřit, že tahle poslušná malá myška je právě táž tyranka, která ho za rozbřesku vytáhla ze strážního domku jen proto, aby jí vyšťoural jehlici do vlasů zapadlou do škvíry v parketách. Zvedl k ústům porcelánový hrníček, aby zakryl doutnající vztek.

„Ještě trochu kávy, pane?“

Gerard se lekl, když se vedle jeho lokte znenadání objevil Smythe. Majordom ho tím svým našlapováním po špičkách spolehlivě připravoval o nervy. Minulý týden Gerard nejednou zápolil s nebezpečným pokušením vykuchat toho tichošlápka polévkovou lžící. Věděl ale, že by svého zločinu brzy litoval. Smythe totiž zjistil, že Gerard pohrdá tou nanicovatou břečkou, kterou ve Snowově domácnosti vydávají za čaj, a od té doby mu každé ráno nosil konvici silné černé kávy.

„Prosím.“ Smythe mu naplnil šálek až po okraj a Gerard poděkoval pohledem. Ohříval si ruce o hladký porcelán a doufal, že vůně kávy povzbudí jeho ochabující pozornost.

„…v tom roce, kdy starý dobrý král George konečně spolkl svou pýchu a povýšil mě do šlechtického stavu,“ diktoval admirál. „Dohánělo ho k šílenství, když si musel připustit, že mu jeho královský krk zachránil syn obyčejného koželuha. Bylo to v osmdesátém? Nebo v jedenaosmdesátém?“

„V osmdesátém druhém, pane,“ připomněl Smythe. „Po vaší vznešené oběti v bitvě u Sadrasu.“

„Ach ano, Sadras!“ Admirálovy oči se zamžily vzpomínkou na zašlou slávu. Gerard zaťal zuby.

Lucyino pero se míhalo po papíře jako o závod. Přesto však stihla vrhnout na Gerarda káravý pohled, aby ho upozornila, že zanedbává svou povinnost. Gerard se zahleděl na haldu admirálovy osobní korespondence před sebou. Ve slabé chvilce se galantně nabídl, že ji roztřídí a zjistí příslušná data a jména. Zatím však zjistil jen to, že většina admirálových přátel je stejně nabubřelá a povýšená jako admirál sám.

„…takže když se mlha za rozbřesku zvedla, uviděl jsem kolem sebe hladová ústí šestaosmdesáti francouzských kanónů. Nezbývalo mi nic jiného než dát rozkaz k ústupu a…“

„Sedmnáct set devadesát šest,“ vyhrkl Gerard, než se jeho zaměstnavatel stačil pustit do líčení další nekonečné bitvy. „Nebyl to ten rok, kdy došlo k vašemu nešťastnému zranění, pane?“ Mžoural za brýlemi jako sova a bezostyšně využíval nevinného vzezření, které mu propůjčovaly. Admirál svraštil převislé obočí. Lucyino pero se zastavilo ve vzduchu.

Smythe se sklonil, aby oprášil čistotou zářící glóbus. Úzkostlivě se přitom vyhýbal Gerardovým očím.

Přerušit admirálův diktát, to se prostě nedělalo.

Gerard vsadil svou pochybnou budoucnost v Iónii na to, že admirál neodolá pochlebování a předstíranému zájmu. Vstal a obešel Lucyin psací stůl, jako by nebyl s to ovládnout své vzrušení. „V jednom popisu té bitvy se tvrdí, že jste se odmítl vzdát velení, i když vám střepina olova roztrhla lýtko. Navzdory utrpení jste prý nařídil, aby vás připoutali k hlavnímu stěžni, a dál jste udílel rozkazy, které neomylně vedly k vítězství.“

„Skříňku, Smythe,“ vyštěkl admirál.

Smythe okamžitě přiběhl k velkému sekretáři a vytáhl z něj zdobenou mosaznou kazetu. Gerard se opřel o kraj Lucyina stolu a snažil se nevnímat citrónovou vůni jejích vlasů ani podezřelý záblesk v jejích očích.

Majordom obřadně předal kazetu admirálovi. Ten sáhl po šňůrce, kterou nosil kolem krku, sňal z ní klíč a skříňku odemkl. Gerard zpola očekával, že se uvnitř objeví pár soubojových pistolí. Bude za svou drzost zastřelen?

„Jsou tam státní tajemství Admirality,“ pošeptala mu Lucy přes rameno a její uctivý tón mu chmurnou náladu ještě zhoršil. „Dokonce ani Smythe od ní nemá klíč.“

Místo zbraně vytáhl admirál ze skříňky noviny, otrhané a zažloutlé stářím. Přes rty mu přelétl nostalgický úsměv. „Tady je ten popis, o kterém jste mluvil. Obávám se, že v něm mou udatnost poněkud přehnali,“ připustil s předstíranou skromností. „Nikdy bych nebyl schopen tu bitvu řídit bez neochvějné podpory svých podřízených důstojníků.“

Lucy znovu začala čmárat perem po papíře jako zběsilá, protože admirál se bez varování pustil do únavně podrobného líčení bitvy ve Středozemním moři, která ukončila jeho námořní kariéru.

Z Gerardova okouzleného výrazu a obdivného mumlání by nikdo neuhodl, že nevnímá ani slovo. Veškerou pozornost soustředil na lesklou kazetu, která ležela otevřená na admirálově psacím stole.

***

Později večer seděla Lucy u svého toaletního stolku a stříbrným kartáčem, který patříval její matce, si pročesávala vlasy. Kůže ji z toho smyslného hýčkání pálila rozkoší. Admirál zas jednou trávil noc mimo dům, na dalším z těch nekonečných strategických zasedání Admirality. Lucy by si ráda vychutnala každou minutu, kterou mohla nazývat svou vlastní, ale bez otcova přísného denního rozvrhu si připadala trošku ztracená. A opuštěná.

Možná, že neklidná energie osobního strážce je nakažlivá, pomyslela si Lucy. Během minulého týdne zjistila, že ji zvyky toho člověka dráždí a matou. Nikdy nezbystřil sluch, když promluvil admirál. Nikdy se nedíval na hodinky. Nikdy nenahlížel do rozvrhu, kterým ho tak vytrvale zásoboval Smythe.

Tím pádem pořád chodil pozdě, vždycky si upravoval vázanku až u snídaně a často někam založil svůj rozvrh. Ten pak Lucy nacházela na nejroztodivnějších místech – pod květináčem s kapradím v salonu, zastrčený

mezi losím parožím v knihovně, popřípadě nasazený jako třírohý klobouk na nové bustě admirála ve vstupní hale. Pořádně si osobní strážce hleděl jen jednoho – jídla. Toho do sebe házel překvapující množství, jako by se bál, že mu někdo sebere talíř dřív, než stačí dojíst.

Lucy navíc neměla nejmenší šanci zjistit, jestli její usměvavý despotismus na osobního strážce účinkuje. Claremont v sobě nemilosrdně uhasil každou jiskřičku odporu, ještě než se nad ní mohla zaradovat. Jeho lhostejnost rostla čím dál víc, a tak Lucy nezbývalo než stupňovat své nesmyslné požadavky. Věděla, že se chová dětinsky. Jenže po všech těch letech, kdy musela bez odmluvy poslouchat otce, prostě nedokázala odolat troše neškodného uličnictví.

Kartáč zadrhl o neviditelný uzlík vlasů a Lucy sebou škubla. To svoje popelavé jemné chmýří, se kterým si žádný hřeben neporadil, odjakživa nenáviděla. Její vlasy byly nepoddajné a odolávaly jakékoli snaze vytvořit na nich kudrlinky. Kdyby sebrala odvahu a dala se po vzoru Sylvie ostříhat nakrátko, vypadala by chlapecky jako skřítek.

Odstrčila změť křišťálových lahviček a hedvábných stužek na toaletním stolku. Prohlížela si svůj obraz v zrcadle, jako by patřil někomu cizímu. Protože tu teď nebyl admirál, aby ji pokáral za marnivost, stáhla si prameny lesklých vlasů dozadu, naklonila hlavu a začala pozorně zkoumat svou tvář

– vysoko posazené lícní kosti, ostrý nosík, ústa příliš široká v poměru ke špičaté bradě a nad tím vším pár ohromných očí, které by líp slušely štěněti. Anebo kurtizáně.

S povzdechem nechala oponu vlasů spadnout přes ramena. Škoda, že když už trpí tolika nectnostmi po matce, nezdědila nic z její vyhlášené krásy. Vytáhla křišťálovou zátku z flakónku s citrónovou verbenou a přejela si tvrdou tyčinkou dolů po krku až k důlku mezi klíčními kostmi. Dotek hladkého skla na jemné pleti v ní roznítil podivný pocit, v němž se snoubila netečnost s neklidem. Srdce se jí prudce rozbušilo a dech se zrychlil. Až bolestně cítila, jak se jí pod hedvábím noční košile rozlévá horká vlna a jak

na hrotech ňader zesílil mučivý tlak jemné krajky.

Ta nevysvětlitelná horečka ji od setkání s Doomem opanovala už nejednou. Lucy se probouzela zamotaná v pokrývkách a chvěla se nezměrnou touhou po sladkém naplnění, které jí tehdy na moři vyklouzlo ze života spolu s Retribution a jejím tajemným kapitánem.

Konečky prstů bloudila po rozpálené kůži mezi ňadry a představovala si, že ji hladí milencovy ruce. Doomovy mistrné ruce. Zavřela oči, ale namísto dostaveníčka se snovým milencem v útočišti temnoty se jí zjevily ruce se silnými prsty a s rezavými chloupky na hřbetech. Ruce, které jemně potěžkávaly její ňadra v dlaních.

Lucy rozevřela oči. Kdyby nebyla tak vyděšená, mohl by její výraz vypadat komicky. Z mističky rýžového pudru vytáhla zaječí pacičku a rychle se přepudrovala, aby skryla ruměnec, který se jí vkradl do tváře. Pak vstala a přešla k oknu. Proti své vůli sjela očima k strážnímu domku. Ačkoli už bylo hodně po půlnoci, lampa ve skromném příbytku ještě svítila. Copak ten člověk nikdy nespí? přemítala Lucy nervózně.

V jejím srdci se usídlila podivná prázdnota. Dostala strach, že ani ona už nikdy neusne. Aby nějak vyplnila čas a také proto, že lenošení se v admirálových očích rovnalo vzpouře, rozhodla se, že otce překvapí a dokončí posledních pár tahů štětcem na té cornwallské krajince. Přelétla očima pokoj a ke svému zklamání zjistila, že malířský stojan nechala v knihovně.

Natáhla si župan a vyklouzla z pokoje. Opatrně překročila sandály, které zapomněla na chodbě, a po špičkách s rukou na zábradlí sestupovala ze schodů. Podvědomě zadržovala dech. Vždycky se cítila trochu provinile, když opustila ložnici v době, kdy podle přesně stanoveného rozvrhu měla být v posteli.

Prošla prostornou halou a minula zavřené vstupní dveře. Z piedestalu se na ni mračila admirálova busta. Lucy se velkým obloukem vyhnula čtvercům měsíčního světla, které se dovnitř linulo arkýřovými okny, a zamířila k zakázaným dveřím do knihovny. Zrychlila krok a přála si jediné – odnést stojan dřív, než se vrátí otec a přísně ji potrestá za to, že narušila jeho výsostné vody.

Třesoucí se rukou sáhla po klice a doufala, že konečně ucítí uklidňující chladivý dotek hladké mosazi. Místo toho však prsty sevřela něco teplého, drsného a nepochybně člověčího. Zaslechla tlumenou kletbu a hrozivé cvaknutí. Ještě než stačila popadnout dech, aby vykřikla, něčí ruka ji chytila za ústa a přirazila zády k dřevěnému obložení.

Pruh měsíčního svitu jí odhalil, že hledí do ústí pistole, kterou na ni nemíří nikdo jiný než objekt jejích divokých fantazií.

9

11Říkám si, co by vás asi donutilo ječet.“

Lucy na svého osobního strážce upřela planoucí pohled. Zdálo se, že Claremont nijak nepospíchá, aby jí sundal ruku z úst nebo odtáhl pistoli od krku. Cítila, jak jí pod chladným dotykem ocelové hlavně zběsile pulzuje krev. Hlavou jí blesklo, že Claremont určitě nepatří k těm, kdo střílejí pro výstrahu do vzduchu. Za clonou brýlí zahlédla v jeho přivřených očích zákmit rozmrzelosti – blesk nad obzorem, který varuje před blížící se bouřkou.

Začala se svíjet. Claremontova tvrdá dlaň ještě chvilku setrvala na jejích rtech, než ji konečně pustil.

Lucy vrhla kradmý pohled na pistoli. S nemilosrdnou přesností se jí vybavilo všechno to nedůstojné zacházení, jemuž ho v minulém týdnu podrobila. Polkla a hlaveň na jejím krku trochu poskočila. „Jestli mě zastřelíte, mohlo by se stát, že vám otec sníží plat.“

Se strohou zručností zbraň zajistil a zastrčil pod kabát. „Nesnesl bych degradování na zahradníka. Být vaším pokorným vazalem mě naplňuje mnohem víc.“

Neměl vázanku ani vestu, pomačkaný kabát si nechal rozepnutý a ledabyle přehozený přes košili. To je ale skandální neúcta ke společenským pravidlům, pomyslela si Lucy. Kdyby už byl otec doma, určitě by Claremontovi za tak neupravený zevnějšek stáhl kůži z těla. Zničehonic jí projel hlavou ztřeštěný nápad: Vlastně by z něho ani nemusel stahovat kůži. Stačilo by mu svléci jeden jediný kousek oděvu a ten muž by se potuloval po domě skoro nahý.

Strnula v šoku, jak ji vůbec mohlo něco takového napadnout. Sebrala všechnu vůli, aby udržela masku nezúčastněné, ledové lhostejnosti, ale bylo to těžší, než si byla ochotna připustit. V hlavě jí stále vířily spousty zneklidňujících představ, z nichž leckterou měl na svědomí měsíční svit, který si dráždivě pohrával s lesklými kaštanovými vlasy jejího osobního strážce.

Stáhla si župan u krku. Ještě před chvílí jí ten kus oblečení připadal naprosto cudný, ale pod Claremontovým pronikavým pohledem se najednou změnil v nestydatý nástroj svádění. „Smím se vás zeptat, pane Claremonte, proč se tu plížíte po domě s bůhvíjakými úmysly?“

„Je to moje práce,“ odvětil ledově. „Kontroluji každou noc bezpečnost domu. Dveře. Okna.“

Pochybovačně nadzvedla obočí. „I knihovnu?“

„Dostala jste mě, slečno Snowová. Přiznávám se.“ Ustoupila před ním, když se sklonil a s přehnanou vážností zašeptal: „Víte, já hrozně rád čtu.“

Lucy se ušklíbla. „V knihovně mého otce žádné romány nenajdete. Má tam jen vážnou literaturu.“

„Pak mě tedy, slečno, omluvte. Než půjdu spát, musím ještě zkontrolovat další místnosti.“

Odměřeně pokývl hlavou a obrátil se k odchodu. Lucy překvapilo, jak ji přitom lítostivě píchlo u srdce. Najednou nechtěla zůstat v temné hale opuštěná. Nechtěla jít pustou chodbou do svého pokoje sama. Cítila v sobě prázdnotu, která pomalu přerůstala v hlodavou bolest.

„Pane Claremonte.

Váhavý tón v jejím hlase přiměl Gerarda, aby se zastavil. Potlačil zaklení. Copak tahle pekelná slečinka přišla na svět jen proto, aby mu v jednom kuse křížila plány? Pořád ještě cítil šok z toho, jak mu chladné prstíky, jemné jako samet, sevřely ruku. Když vtáhl Lucy do měsíčního světla a uviděl ji zahalenou v té rozkošné spleti krajek a hedvábí, krev se mu stáhla z třeštící hlavy do jiných, mnohem méně racionálních míst. Gerard se divoce přesvědčoval, že je to jen tím, že už je tak dlouho bez ženy. Nejspíš by stejně reagoval i na Smythe v ženských šatech.

Prudce se otočil a všechny svaly se mu stáhly napětím. Skálopevně počítal s tím, že Lucy zvedne hlavu a velitelsky mu poručí, aby jí přinesl v zubech bačkory nebo vynesl nočník.

Místo toho otevřela dveře do knihovny a pokynula mu, aby vstoupil. Hlavu sice držela vzhůru jako královna, ale Gerard by přísahal, že brada se jí trochu zachvěla. „Šla jsem si pro malířský stojan. Donesl byste mi ho nahoru, prosím?“ Její úsměv postrádal obvyklou křehkou sebedůvěru.

„Vypadá to, že kdykoli vás potřebuji, jste nablízku.“

Gerard se zatvrdil proti návalu nebezpečného soucitu. „Kvůli tomu mě přece váš otec najal.“

Lucy neuniklo, co tím chtěl říci: Nikdo na světě by nebyl ochoten snášet její společnost, kdyby mu za to neplatili.

Její nejnovější umělecký výtvor trůnil u okna, v zářivé kaluži měsíčního svitu. Gerard pozoroval, jak Lucy balí rozházené tuby barev, a pokradmu vrhl toužebný pohled na sekretář.

Lucy právě sbírala štětce, když k ní Claremont přistoupil a postavil se jí za záda, příliš blízko jako vždycky. Bylo to jako nečekaný útok. Z jeho fyzické přítomnosti jí projel celým tělem mráz.

Usilovně se snažila nevnímat dráždivou kořeněnou vůni holicího mýdla. Zastrčila barvou ztvrdlý štětec do sklenice s vodou a obrátila se na Gerarda:

„Jen se neostýchejte, pane Claremonte. Co si myslíte o mém posledním výtvoru? Otcovi známí často říkají, že kdybych nebyla jen pouhá žena, mohla bych pomýšlet na uměleckou kariéru.“ Otřela štětec hadříkem a očekávala chválu.

Claremont se zhoupl na patách a zadíval se na akvarel. „Říkám si, jestli jste vůbec někdy viděla moře.“

Lucy ho probodla nevěřícným pohledem. V jeho výrazu nebylo ani stopy po tom, že by si ji dobíral nebo se jí posmíval. Vypadal naprosto vážně. Lucy by si ráda namluvila, že jí na jeho názoru ani za mák nezáleží, ale přesto nedokázala skrýt, jak ji svými slovy ranil.

Sklonila se a zkoumala malbu ze všech úhlů. „Nelíbí se vám?“

Zavrtěl hlavou. Lucy se na kratičký okamžik ulevilo, protože čekala, že se chystá ukonejšit její zraněnou hrdost.

„Je hrozný.“ Vyjádřil se tak otevřeně, že Lucy vyrazil dech. Naklonil se jí přes rameno a ukazoval: „Technicky je to vynikající. Světlo i většinu barev máte správně.“ Promluvil tak blízko u jejího ucha, že jí teplým dechem rozvířil jemné vlasy na spánku. Jeho hluboký hlas zněl jemně. „Ale není v tom ani kapka života. Ani špetka vášně.“

Tomu svůdnému zabarvení hlasu nedokázala odolat. Proti své vůli sklouzla očima ke Claremontově profilu. Měsíc svou září postříbřil jeho ostře řezané rysy a Gerardovy oči v tom rozmarném světle změnily barvu z jantarové v nefritovou. Kdyby ho teď naskicovala, rozhodně by jí nemohl vyčítat nedostatek vášně.

Rukou opsal oblouk a vykreslil před Lucyinýma očima představu daleko živější, než mohly vytvořit barvy na plátně. „Moře za úsvitu je katedrála, Lucy.“

Zastavil se jí dech, když mu její jméno splynulo ze rtů jako nečekaná hudba.

„Světlo tam dobývá temnotu v bitvě, která nikdy nekončí. Pozorovat, jak slunce tká první zářivou nitku na horizontu, to je výzva k modlitbě. Výzva padnout na kolena, vzdát se cynismu a přijmout víru, že i svět tak zkažený jako náš může být očištěn pouhým tříštěním vln o písek.“

Lucy ztratila řeč. Už strašně dávno se smířila s tím, že je nehodná lásky, ale přesto se jí teď hrdlo stáhlo palčivou touhou. Mučivě žárlila na všechno, co muži tak vášnivě obdivují. Před chvílí doufala, že Claremontova společnost uleví jejímu osamění, jenže teď se cítila opuštěnější než kdy předtím. Samota ji řezala jako ostří čerstvě nabroušeného nože.

Arkýřovým oknem probleskla světla admirálova kočáru. Střídavě se vynořovala a mizela mezi kmeny stromů, jak se kočár proplétal zatáčkami cesty. V panice vyvolané spíš neznámým citem než příjezdem otce se Lucy vymanila z Claremontova kouzla a popadla barvy a štětce.

Strhla pohaněný akvarel ze stojanu a strčila si ho pod paži, aniž se starala, že ho přitom pomačká. „Na muže, kterému se dělá špatně při pouhém pomyšlení na moře, pane Claremonte, k němu chováte pozoruhodně poetickou náklonnost.“

Založil si ruce na hrudi. „Obvyklý jev, slečno Snowová. Copak nás všechny tajně nepřitahuje právě to, co je nám nejvíc nebezpečné?“

Rty se mu zvlnily úsměškem, na který si Lucy už zvykla. V jeho očích se však objevila temná výzva, která ji přinutila zapomenout na stojan a prchnout z knihovny do pokojného přístavu ložnice.

Následujícího večera se Gerard ke svému nezměrnému zklamání dozvěděl, že má doprovázet slečnu Snowovou na večerní slavnost u jakési lady Cavendishové. Mrzutě čekal ve vstupní hale a pozoroval, jak po okenních tabulkách stékají pramínky deště. Zaposlouchal se do tklivé melodie dopadajících kapek a najednou dostal chuť na doutník. V přijímacím salonu a v knihovně rozdělali sluhové oheň, ale vstupní halou vanul lezavý chlad blížící se zimy.

Gerard ji cítil v kostech. Dny příliš krátké. Noci příliš dlouhé. Temnota, před kterou není kam utéct. Kdybych tak mohl být pryč z Anglie, až zima přijde, povzdychl si. Někde daleko, v bezpečí. Někde, kde je teplo a kde déšť poskytuje stromům vláhu, místo aby je nemilosrdnými prsty orval dohola.

Zvuk lehkých kroků ho vrátil do syrové reality. Otočil se a spatřil, jak Lucy sestupuje ze schodů. Nebýt téhle slečinky, která se mu tak protivně plete pod nohy, mohl už být na cestě do těch vytoužených končin. Při pohledu na ni se v něm však přesto vzedmul zrádný horký příval.

Její obvyklý bílý mušelín zmizel. Nahradilo ho krémové hedvábí tak lehoučké, že skrz půvabné záhyby sukně viděl prosvítat růžové punčochy. Široký pás ze zlatého filigránu ji obepínal těsně pod ňadry a zdůrazňoval jejich ladné křivky. Vlasy měla stažené do volného uzlu, který přímo volal po tom, aby jej jediným dotekem uvolnila ruka milence. Gerard proklínal sám sebe, když si uvědomil, jak zoufale touží, aby ta ruka patřila jemu.

Klasická móda Lucyině štíhlé postavě slušela. Lucy ladně sestupovala po schodech jako Persefona vysvobozená z podsvětí, rozsévající semínka jara prsty v krajkových rukavičkách.

Gerard neodolal důvěrně známému impulzu. Když sestoupila z posledního schodu, zvedl si její ruku ke rtům a vtiskl jí do dlaně galantní polibek. Jeho rty chvilku prodlely na voňavé spleti kůže a krajky.

Jejich oči se nad Lucyinou vzhůru obrácenou dlaní setkaly – její rozšířené překvapením, jeho zúžené výzvou. Kdyby to bylo na jiném místě, v jiné době…, pomyslel si Gerard. Kdybych já byl někdo jiný…

Napadlo ho, jak absurdně asi vypadají – ona ve své nádheře a perlách, on v hrubě střiženém žaketu a v klobouku, který vyšel z módy už před dvěma sezonami. Pustil její ruku, jako by ho popálila.

Odkudsi se znenadání vynořil Smythe a přehodil Lucy přes ramena kašmírový šál. Gerard se zamračil. Ten kus šatstva se mu zdál příliš lehký, než aby ji ochránil před studeným deštěm.

„Kde je můj otec?“ zeptala se Lucy.

„Obávám se, že v tomhle počasí se jeho zranění zhoršilo, slečno,“ vysvětloval Smythe. „Nepojede s vámi. Žádá, abyste lady Cavendishové vyřídila jeho omluvu.“

Gerard pobídl Lucy k čekajícímu kočáru. Měl podezření, že admirálova indispozice nemá co dělat s deštěm, ale spíš s nejnovějšími výstřelky kapitána Dooma u pobřeží admirálova milovaného Cornwallu. Ranní vydání Timesú i Observeru jim věnovala čestné místo na prvních stránkách.

Nastoupili a kočár se rozjel. Fenster obratně vmanévroval do hustého provozu na Strandu. Na střechu kočáru bubnoval déšť a jeho monotónní šum jen umocňoval tíživé mlčení panující uvnitř. Lucyina tyranie i prchavé

kamarádství, které mezi nimi na chvilku zavládlo v knihovně, se v pronikavém večerním chladu vytratily. Lucy upřeně vyhlížela oknem, na kterém se třpytily korálky deště, a její profil působil v matné záři kočárové svítilny zamyšleně.

Nejspíš si dělá starost o otcovo vzácné zdraví, které ho čas od času tak příhodně opouští, pomyslel si nelichotivě Gerard. Anebo sní o kapitánu Doomovi, hýčká tu svou dětinskou a bláznivou lásku k přízraku.

Jeho podráždění rostlo s každým otočením kol. Když admirál potřebuje někoho, kdo by provázel jeho rozmazlenou dcerušku po městě, proč jí ksakru nenašel kavalíra? Nebo manžela? Knihovna v Iónii zůstala bez dozoru, ale Gerard má trávit večer vyhoštěn mezi služebnictvo lady Cavendishové a tisknout nos na neviditelnou skleněnou stěnu, která ho odděluje od všeho, po čem kdy toužil. To je výsměch osudu.

Kočár se zakolébal a náhle zastavil. U dvířek se objevil sluha v plášti z nepromokavého plátna. „Stala se nehoda. Na silnici před námi se převrátil fiakr.“

Gerard užuž otevíral pusu, aby vydal rozkaz, ale Lucy byla rychlejší.

11Řekněte Fensterovi, aby otočil a jel za ostatními,“ pronesla odměřeně.

Znovu se pohodlně opřel a uvolnil se. Měl by mít na paměti, kde je jeho místo. Vždyť je přece jenom sluha.

Starému kočímu trvalo jen pár minut, než se vypletl ze zmateného houfu vozů. Brzy už kodrcali za kočárem, na jehož dvířkách se skvěl nápadný erb zobrazující orla s roztaženými křídly.

Zanechali za sebou široké dlážděné třídy, lemované řadami pouličních lamp, a zahnuli do neznámé uličky. Neznámé pro Lucy, ale nikoli pro Gerarda. Ten tu znal každou prasklinu v dláždění, každou polorozpadlou chatrč, každý kouřící kotel na nároží. Slabý pach řeky zaplavil jeho mysl vzpomínkami na dětství, spíš hořkými než sladkými. Z chlapce, který se tu kdysi narodil a který tu vyrůstal, nezbylo nic. Ani jméno.

Jakýsi vznešený pán se zvrhlým smyslem pro humor kdysi pokřtil přelidněnou přístavní čtvrť Zahrada. Jeho aristokratický nos zřejmě nikdy nevdechl zdejší pekelný pach hnijících ryb, zvětralého ginu a všudypřítomných splašků. Na všem se tu během staletí usadila vrstva bídy. Pulzující tepnou zdejšího života sice byla řeka, přesto tu však nikdy nebylo dost vody na umytí ani k pití. Mohl se pak někdo divit, že Gerardovi připadala Lucyina čistota, vonící mýdlem a citronem, tak nesnesitelně přitažlivá?

Úzkou uličkou proudily zástupy lidí. Deště si nikdo nevšímal – většina místních stejně neměla, kam by se před ním schovala. Žebráci, prostitutky a pouliční prodavači spěchali k zářícím kočárům s nadějí, že ti poslové z jiného světa změní jejich bezútěšný osud. Tenkým sklem v oknech kočáru pronikla změť hlasů, záplava výkřiků a vychrtlých tváří, které jako by existovaly mimo čas.

„Dáš čtvrťák mrzákovi, kamaráde?“

„Pojďte se mnou na skleničku, vašnosti. Nebudete litovat. Menuju se Anděla a vemu vás rovnou do ráje.“ „Kočičí maso! Dejte si čerstvý kočičí maso!“

Gerard pátral v Lucyině tváři po stopách pohrdání. Sám nechápal, proč má pocit, že její reakce na toto místo je pro něho tak osudově důležitá. Lucy hleděla přímo před sebe, něžné rysy chladné a nevášnivé jako řecká socha, kterou tolik připomínala. Vypadala stejně studeně jako ten kus mramoru, který troufale nazývala svým srdcem. Gerardovi projelo útrobami divoké zklamání a odvrátil se k oknu. Měl bych cítit úlevu, že se mi tak zprotivila, říkal si.

Vévodský kočár se vzdálil a byl už hodný kus před nimi. Cestující uvnitř zjevně dychtili rychle uniknout tomu bouřícímu přívalu chudoby. Těžký vůz se hnal k opuštěnému nároží a neustále zvyšoval rychlost. Kočí nepřestával zuřivě pobízet sedáky do nebezpečného trysku.

Gerard viděl, jak se Lucy naklonila k oknu a vyděšeně se zajíkla. Vzápětí sám spatřil, že kočáru vběhlo do cesty děcko v potrhaných cárech. Ruce mělo rozpřažené, jako by pro sebe chtělo ukrást alespoň jediný dotek té úchvatné nádhery řítící se kolem. O vteřinu později už bezvládně leželo na zemi jako pohozený kus hadru a kočár byl tentam. S divokým kolébáním zmizel za horizontem.

Gerard křikl na Fenstera, aby zarazil koně. Ale ještě než kočár zastavil, Lucy rozrazila dvířka a vyskočila do lijáku.

10

Gerard vyletěl z kočáru na ulici, kde už klečela Lucy a kolébala zraněnou holčičku v náručí.

Zvedla k němu obličej. Po bledých tvářích jí stékaly slzy a mísily se s deštěm. Z jejího hlasu křičela bolest a zuřivý vztek. „Copak byli slepí? Copak ji neviděli? Ani nezastavili! Pro Boha živého, vždyť ani nezpomalili!“

„Asi nechtěli riskovat, že jim někdo zabere místo u večeře,“ řekl Gerard zachmuřeně. Poklekl vedle Lucy, aby zjistil, co se dítěti stalo. Pátral na drobném hrudníčku po úderech srdce a opatrně prohmatával vyhublé končetiny.

Holčička se pod jeho zkoumavýma rukama zavrtěla. Prudce otevřela oči, obrovské v tom vyzáblém obličejíčku. Vzhlížela k Lucy s posvátnou bázní.

„Já umřela, slečno? Jste anděl?“

Lucy se úlevou rozesmála a ta radostná kaskáda zasáhla Gerarda jako šíp přímo do srdce. Uvědomil si, že je to poprvé, kdy slyší její smích.

„Bojím se, že žádný anděl nejsem, miláčku. Můj otec by tě o tom s radostí ujistil.“

Gerard shrnul holčičce z ušpiněného čela zplihlé pramínky vlasů. „Je jen vyděšená. Pár škrábanců a modřin, nic víc.“

Temnou uličkou se k nim hnala žena. Cetky a falešná paráda prozrazovaly prostitutku, dokonce ještě víc než napůl rozepnutý živůtek a bosé nohy. Nejspíš právě v panice odběhla od nejnovějšího zákazníka, ale přesto si už stačila přišpendlit klobouk. Gerarda to neudivovalo. Takové žalostné pokusy zachovat si vlastní důstojnost dobře znal. Častokrát je vídal u lidí, kteří toho kromě své hrdosti moc nemají.

Žena vytrhla vyděšené dítě z Lucyina náručí. „Dejte vod ní ty svý zatracený pracky pryč!“

Holčička se pověsila matce na krk jako malá bílá opička, přitom ale z Lucy nespouštěla obdivný pohled.

Lucy vstala a pohlédla na ženu, která v ruce pevně svírala taštičku zamazanou od bláta. „Zdá se, že nemá nic zlomeného, paní. Bude to dobré.“

„Nechte si ty řečičky,“ utrhla se na ni žena.

Gerard podvědomě zadržel dech. Cekal, že Lucy odpoví výtkou a pokárá ženu za to, že nechává své dítě samotné pobíhat po ulicích. Ale ona spolkla urážku s důstojným klidem. Ženštinu to vyprovokovalo k další tirádě a dala Lucy naplno okusit řečí svého nabroušeného jazyka.

Gerard už nevydržel nečinně přihlížet, jak Lucy pokorně snáší nadávky, které patří někomu jinému. Když žena na okamžik zmlkla, aby nabrala dech, sám vkročil do palebné linie. „Promiňte, madam, ale asi došlo k

nedorozumění. Kočár slečny Snowové vaše dítě nesrazil. Ona byla naopak tak laskavá, že zastavila a šla se o vaši holčičku postarat.“

Cosi v Gerardově výrazu donutilo ženštinu o krok ustoupit. Pero na klobouku, promočené a prožrané od molů, jí spadlo přes oko. „Kašlu na to, kterej z vás to byl! Ste všicky stejný. Zatracený sobecký parchanti, celá ta vaše sebranka!“

Lucy si nervózně pohrávala s taštičkou. Ještě než ji Gerard mohl zarazit, vytáhla svitek bankovek a podávala je ženě. „Vezměte si to, prosím,“ řekla,

„Ať se na holčičku podívá doktor. A kupte jí něco teplého k jídlu.“ Gerarda

při pohledu na bankovky napadlo, že je to víc než jeho měsíční plat.

Ženština se hladově zadívala na malé jmění v Lucyině rukavičce. Pak peníze vyškubla a hodila je Lucy do tváře. Lucy zbledla, ale neuhnula. Jedna novotou vonící bankovka se jí zachytila ve vlasech, zatímco ostatní se pomalu snášely k zemi, až nakonec přistály v kaluži.

„Strčte si tu svou dobročinnost za klobouk. Já si vydělávám sama a sem na to pyšná.“ Žena se odvrátila od Lucy a zaměřila svou pozornost na Gerarda. Holčičku si nepřestávala tisknout k plnému poprsí. „Kdybyste pustil tudletu vévodkyni k vodě a přišel pozdejc, milej pane, moc ráda si vydělám pár šupu a ukážu vám, jakej talent mi Pánbu nadělil.“

Gerardovy rty ztvrdly do nelítostné línky, „Vezměte to dítě domů, madam. Tam, kam patři.“

Žádný z Lucyiných nemotorných pokusů o odškodnění nerozlítil ženu tak jako Gerardova nenápadná výtka. Něco zuřivě zavrčela, odhodila si deštěm zplihlé péro z očí a odkráčela. Holčička zírala matce přes rameno. Z jejího bezútěšného pohledu zabolelo Gerarda u srdce. Až příliš dobře věděl, že zanedlouho bude prodávat své tělo na ulici za pár penny stejně jako její matka.

Obrátil se k Lucy a zoufale toužil uniknout tomuto místu a svým vzpomínkám.

Lucy se sklíčeně dívala za dítětem. Vlasy se jí lepily k hlavě, krásné šaty měla umazané od bláta a potrhané. Mokré hedvábí obepínalo křivky jejího štíhlého těla, takže vypadala jako Venuše, která se právě vynořila z mořské pěny. Ztratila svůj kašmírový šál i jeden střevíček a ty jí teď ležely ve špinavé louži u nohou. Roztřepanou dírou v levé punčoše jí vykukovaly prsty.

V tu chvíli Gerard pochopil, že se v ní hrozně spletl. Od té ženy, za kterou Lucy dosud považoval, by byl klidně odešel bez jediného ohlédnutí. Ale tahle žena byla jiná. Rty se jí chvěly zranitelností. Na konečcích řas umazaných od sazí se jí třpytily slzy. Byla to žena, které nedokázal odolat.

Stáhl si kabát a něžně jí ho přehodil přes ramena. „Pojďte, Lucy. Kočár

čeká.“

Vedl ji ke kočáru a cestou překračoval rozházené bankovky. Věděl, že Lucyin štědrý dar nepřijde nazmar. Z uliček a temných průchodů se už plížily stíny, aby si urvaly kousek pro sebe.

„Ještě nikdy jsem se tak strašně nestyděla,“ přiznala Lucy, když se znovu usadili na kožených sedátkách v kočáru.

„Vy jste tu holčičku přece nepřejela.“

Pohrávala si s potrhanou krajkou na rukavičce. Gerard musel napnout sluch, aby porozuměl jejím tichým slovům. „Nejde o tu nehodu. Myslela jsem to předtím. Když jsem viděla všechny ty lidi.“ Zvedla k němu smutné oči. „Proč já mám tak moc, když oni mají tak hrozně málo?“

Na to nedokázal odpovědět. Se stejnou otázkou zápolil většinu svého života. „A ulevilo se vašemu špatnému svědomí, když jste té ženě nabídla peníze a dovolila jí, aby vás zahrnula nadávkami?“

„Bylo mi jí líto.“

„Viděla jste, co si o vaší lítosti myslela.“

V Lucyiných očích náhle svitlo pochopení. „Ona o mou laskavost nestála, viďte? Jen hledala důvod, aby mohla zuřit. Potřebovala zuřit. Aby si mohla uchovat hrdost. Jak jste to věděl?“

„Jednoduše. Moje matka byla děvka.“

Pohodlně natáhl nohy a provokativně se na Lucy zadíval. Cekal, že to nepřikrášlené doznání rozžehne v jejích očích plamen znechucení, zdvořile maskovaného odporu a skryté útrpnosti. Plamen, který v něm zabije všechnu křehkou úctu, jež k té dívce začínal pociťovat.

Posmutnělý úsměv byl poslední reakcí, jakou by očekával. „Moje matka taky. Jen prý za svoje služby nebrala peníze.“

Gerardovo srdce se stále ještě pokoušelo vyrovnat s tím nečekaným úderem, když se ve dvířkách kočáru objevil sluha, který jen chabě skrýval nervozitu z nenadálého zpoždění. „Pojedeme dál, paní?“

Lucy si vyždímala cípy promáčené sukně. Trhaně se zasmála, ale znělo to spíš jako zaškytání. „Lady Cavendishová dostane hysterický záchvat, jestli se jí objevím na prahu v tak zbědovaném stavu. Nezbývá nám než se vrátit.“

Při pohledu na ten chabý pokus o veselí bleskl Gerardovi hlavou nápad. Zvedl ruku, aby umlčel Lucy i sluhu. „Počkejte tady,“ přikázal. „Hned jsem zpátky.“

Osobní strážce zmizel v dešti, ještě než mu Lucy stihla připomenout, že si nevzal kabát, který jí předtím půjčil. Stulila se pod teplou tkaninou a nechala se konejšit mužskou vůní nového koření, která ulpěla na hrubých vláknech.

Claremont se vrátil o dvacet minut později, ruce plné balíčků. Uvelebil se na sedátku, uvolnil si vázanku a s bezstarostným gestem odhodil klobouk. Promočená košile se mu lepila k ramenům a na hustých kaštanových chloupcích, které se kadeřily pod rozepnutým límcem, se třpytily kapičky deště.

Nápadně si odkašlal a Lucy rychle zvedla oči od košile k jeho tváři, zahanbená tím, že si jejího pohledu všiml. Na rtech mu zahrál důvěrně známý pobavený úšklebek.

Aby zakryla rozmrzelost, pozorovala déšť padající za oknem. Kočár se rozjel. „Kam jedeme?“ zeptala se.

„Na večeři, kam jinam. Jsem přece váš osobní strážce. Mou povinností je postarat se i o váš žaludek.“

Lucy začichala. Vzduch byl prosycen směsicí lákavých vůní. „Jakou zlomyslnost jste si to zase vymyslel, pane Claremonte?“

„Když už jsme připravili lady Cavendishovou o naši okouzlující společnost, myslím, že bychom si měli uspořádat vlastní malou slavnost.“

Začal rozbalovat balíčky položené na sedátku. Nad každým pokladem, který se vynořil na světlo, se Lucy sbíhaly sliny. Pečená jablka, hromada párků, křehké koláče s rozinkami, teplé chlebové placičky, džbán piva, bochník chleba, ze kterého se ještě kouřilo, rozmanité sladkosti… Při pohledu na všechny ty dobroty se jí toužebně stahovalo hrdlo.

„No ne,“ zašeptala, „to je senzace.“

11 íční břehy nejsou tak docela bez půvabu. Poskytnou hostinu pro krále žebráků…,“ s rozmáchlým gestem vytáhl zpod vesty voňavou kytičku levandule, „…a květiny pro jeho paní.“

Jeho žert se změnil v cosi nebezpečnějšího, když se naklonil dopředu a něžně jí zastrčil snítku levandule za ucho. Lucy se pod jeho dotykem zachvěla. Už zas je to tady, pomyslela si v panice. Zase jako by jí kradl vzduch. Kočár jako by se zmenšil – jejich kolena se dotkla, dech se smísil. Lucy zavřela oči, pošetile a vyzývavě.

„Vážně bych neměla,“ zamumlala. „Nesmysl.“

Při té úsečné odpovědi prudce otevřela oči. Claremont natáhl ruku po její taštičce a zalovil uvnitř. „Aha!“ vykřikl a vytáhl malou stříbrnou věcičku.

„Věděl jsem, že tu někde musíte mít hodinky. Možná taky barometr a sextant, aby se dala změřit přesná poloha kočáru.“ Zahoupal jí hodinkami před obličejem. „Zrovna jak jsem předpokládal. Je přesně dvaadvacet nula nula.“ Hodinky opět zmizely v taštičce. „A co se má podle rozvrhu dít ve dvaadvacet hodin, slečno Snowová?“

Jeho dobrá nálada byla neodolatelná. Lucy chtěla potlačit úsměv, ale nepovedlo se jí to. „Večeře?“ odvážila se zeptat.

Kočár zpomalil a zlehka zastavil. Lucy stáhla okénko a kolem dokola uviděla lesklé kmeny stromů zmáčených deštěm. Nahoře visel hustý baldachýn větví, pod kterým se déšť měnil v jemňoučkou mlhu. Kdyby měla ve zvyku nechat se unášet fantazií, téměř by uvěřila, že to lesu propůjčuje čarovné kouzlo.

„Kde jsme?“ zašeptala, jako by se bála, že zaplaší ticho lesa.

„V Berkeleyském lese. Znáte ho?“

„Jistě. A všichni lapkové z Londýna taky. Oč vám jde? Chcete, aby nás

přepadli?“

Claremont si založil ruce na prsou gestem, při kterém vynikly jeho svaly a rozložitý hrudník. Vrhl na Lucy zarputilý pohled. „Vaše víra v mou profesionální zdatnost je přímo dojemná, slečno Snowová,“ řekl ironicky.

Odvrátila oči, rozrušena tou na odiv stavěnou mužností. „A co sluhové?“

„Nejspíš se mačkají pod Fensterovým nepromokavým pláštěm u džbánu piva a popíjejí.“

Lucy ho podezřívala, že úmyslně nepochopil její otázku. Chtěla se zeptat, jestli sluhové nebudou jejich chování považovat za skandální. Ale pak si s úlekem uvědomila, že je jí to poprvé v životě úplně jedno. Měla hlad a Claremontova bohatá hostina byla příliš svůdná, než aby odolala.

Toužebně se zadívala na hromadu párků. „Není to náhodou kočičí maso?“

„Ovšemže ne,“ ujistil ji. Utrhl nožičku párku a podal ji Lucy. S chutí se do ní zakousla a Claremont uličnicky dodal: „Pro admirálovu dceru jen párek z toho nejlepšího pejska.“

Lucy se zakuckala. Claremont jí podal kapesník a plácl ji do zad. „To byl jen vtip. Připomnělo vám to mazlíčka z dětství?“

Otírala si uslzené oči. „To ne. Otec zvířecí mazlíčky neschvaluje.“

„Ani k večeři?“

Lucy se znovu zakuckala, tentokrát smíchy.

Claremont jí nabídl džbán s pivem. Odstrčila mu ruku a snažila se popadnout dech. „Neholduji alkoholu, pane. Podlamuje morálku.“

Hodil po ní škodolibým pohledem. Zvedl džbán k přípitku a pak si ho

přiložil k ústům. „Přesně tak.“

Lucy po očku sledovala, jak pije a jak se mu přitom vlní pružné, opálené hrdlo. Olízla si vyprahlé rty. „Možná jeden malý doušek…“

Podal jí džbán a než ho Lucy zvedla k ústům, přepečlivě otřela okraj. Příliš pozdě jí došlo, co udělala. Váhavě zvedla oči ke Claremontovi a viděla, že ji pozoruje se zatrpklým pobavením.

„Nebojte se, drahoušku. Tím, že se po mně jen napijete, žádnou nemoc nechytíte.“

Lucy cítila, jak se jí do tváří vkrádá ruměnec. Dala si doušek a zkřivila obličej. Když vracela džbán Claremontovi, měla v ústech nakyslou pachuť, ale v žaludku ji pivo příjemně hřálo. Claremont vyzývavě povytáhl obočí a přiložil si džbán k ústům přesně v místě, které před chvilkou zahřály její rty. Zhluboka se napil a špičkou jazyka slízl zbloudilou kapku.

To úmyslně důvěrné gesto Lucy zmátlo. Roztržitě sáhla po rozinkovém koláči.

Claremont ji chytil za zápěstí. „Ne! Počkejte. Jako váš osobní strážce bych měl ochutnat první. Koneckonců by to mohlo být…,“ dramaticky klesl hlasem, „…otrávené.“

Ukousl si koláče a pak jí ho podal. Lucy po něm sáhla, ale Claremontova ruka ucukla. Pak se sladké pokušení objevilo znovu, jen kousíček od jejích rtů. Lucy Claremonta probodla pohledem. Ještě nikdy se nikdo neodvážil takhle si ji dobírat. Zasloužil by, abych se místo do koláče zakousla do něj, řekla si.

Naslouchajíc právě odhalenému ženskému instinktu se rozhodla pro rafinovanější odvetu. Úmyslně pominula neporušenou stranu koláče, pootočila hlavu a našla přesně to místo, kterého se dotkla jeho ústa. Zabořila zuby do křehké dobroty. Když na jazyku ucítila zakázanou sladkost, mimoděk blaženě zasténala a zavřela oči.

Vtom ji jako blesk projelo tělem smyslné leknutí, jak jí Claremont malíčkem pohladil po dolním rtu, aby z něj setřel nepatrné smítko skořice. Prudce otevřela oči.

„Ale pane Claremonte,“ vydechla, „zamlžily se vám brýle.“

„To musí být vlhkem,“ řekl chraplavě a spustil ruku.

Než se stačil úplně odtáhnout, Lucy mu brýle jemně sundala, aby je vyleštila o sukni.

Jenže všechny její plány minulé, současné i budoucí rázem upadly v zapomnění, když mu pohlédla do nechráněných očí. Fascinovaly ji.

Jak jsem si vůbec někdy mohla myslet, že je mírný? divila se. A neškodný? Nevinný? Obvykle mám přece na lidi dobrý odhad. Jak jsem mohla být tentokrát tak pošetilá?

Poslední zbytky její obrany se zhroutily. Proměnlivá oříšková hněď Claremontových očí znamenala nebezpečí samo a jeho husté řasy byly vtěleným pokušením. Nikdy předtím neviděla, že by muž měl takové řasy. Vypadají, jako by byly posypané skořicí. Stejně jako rozinkový koláč, napadlo ji. Zatoužila pohladit je konečky prstů, ale ostražitá zranitelnost, kterou postřehla v jeho očích, jí zarazila ruku. Ted se kupodivu zdál nebezpečnější než kdykoli předtím.

Lucy už si zvykla, že se lidé dívají skrz ni, jako by byla průhledná. Ale ještě nikdy nezažila, že by se někdo díval do ní. Claremontův zkoumavý pohled pronikl její ledovou maskou, jako uměl dohlédnout až do osamělé ženské duše, kterou ukrývala.

Lucyiny smysly se probudily k životu s bolestnou naléhavostí. Vnímala kořeněnou vůni jeho vlhké pokožky. Intenzívně si uvědomovala, že promočený oděv, který se jim oběma lepí na tělo, je skoro průhledný, že jsou spolu sami v trávou zarostlé mokřině, že jejich rty od sebe dělí jen pár palců. Admirál má pravdu, pomyslela si zoufale. Skutečně jsem musela zdědit spoustu mravních nedostatků. Dostala jsem se do situace, která je víc než kompromitující… Bála se, že kdyby se ten muž rozhodl využít její nerozvážnosti, neměla by dost vnitřní síly odolat mu.

„Lucy?“

Ztěžka polkla, připravena dát mu vše, oč si řekne, včetně své duše.

„Ano, pane Claremonte?“

„Mohla byste mi vrátit brýle? Jsem bez nich slepý jako krtek.“

Lucy zamžikala a nevěřila vlastním smyslům. V kratičkém okamžiku mezi dvěma nadechnutími se Claremontův pohled změnil. Pronikavost byla ta tam a vystřídala ji prázdnota. Zatápal ve vzduchu mezi nimi a zachránil brýle z jejích křečovitě sevřených prstů.

Ještě než mohla zapochybovat o té matoucí proměně, spiklenecky na ni mrkl a předvedl jí bezvadnou karikaturu pokuřujícího admirála. Místo dýmky mu posloužila chlebová placička. Lucy věděla, že by ho měla vyplísnit za neuctivost. Zápasila však se záchvatem smíchu a nedokázala ze sebe vymáčknout ani jediné káravé slovíčko.

Vzduch venku byl mrazivý, ale jak čas plynul, v kočáru zavládla hřejivá pohoda. Na střechu vesele bubnovaly dešťové kapky. Lucy a její osobní strážce už spořádali všechna pečená jablka i chléb a právě střídavě

ochutnávali z každého kousku cukroví, když vtom se dvířka kočáru prudce rozletěla.

Lucy se leknutím zajíkla. Ve dvířkách se neobjevil žádný ze sluhů, ale Fenster. Kymácel se jako loď v bouři. „Kam to bude, pane?“ zařval a úplně ignoroval Lucy. „Došlo nám pivo. Mužem si zajet do Boaťs Head pro další soudek?“

Claremont vrhl na Lucy přemýšlivý pohled. „Myslím, že už jsme Fensterovi podlomili morálku až dost. Radši bych vás měl odvézt domů.“ Chtěl kolem ní proklouznout ven z kočáru, ale Lucy ho popadla za rukáv.

„Děkuji vám, pane Claremonte.“ „Za co?“

Za to, že jste ke mně byl laskavý. Že jste si mě dobíral. Že jste mě rozesmál.

„Za večeři,“ odvětila prostě.

Zlehka jí překryl ruku svou dlaní. „Potěšení je na mé straně, Myško.“

Dřív než mu v tom Gerard mohl zabránit, Fenster se začal škrábat na kozlík. I když si počínal čileji než zamlada, podařilo se mu jen překulit se na druhou stranu a přepadnout do bahna, kde se pak blaženě pochechtával. Stejné k ničemu byli i ostatní sluhové. Tísnili se vzadu na stupátku a hlasitě se přeli o refrén písničky Ta londýnská kočička má slaďoučký jablíčka.

Gerardovi nezbylo než požádat o pomoc Lucy. Společné dopravili Fenstera zpátky na kozlík a přivázali ho tam jeho vlastním opaskem. Než s tím skončili, byli oba promočení až na kůži a bez sebe smíchy.

Zatímco je Gerard vezl opuštěnými ulicemi, prokřehlá Lucy se choulila v kočáře. Zastavit museli jen jednou – když se sluhové poprali kvůli slovům písničky. Gerard zakročil a zjednal pořádek alespoň v jejich duších, když už ne v písničce.

Slova popěvku doléhala k Lucy naštěstí jen nezřetelně, takže jim nerozuměla. Celou cestu si ale pobrukovala chytlavou melodii, dokonce ještě když zatáčeli po dlážděné cestě k Iónii. Zvučný Claremontův baryton ji ukonejšil a Lucy se přestala třást. Vůbec si to nechtěla připustit, ale začínala si zvykat na uklidňující šíři jeho ramen. Přítomnost osobního strážce ji zaplavovala nezvyklým teplem.

Kdyby ten pocit zažila už někdy předtím, věděla by, že je to štěstí. Ale protože její život byl takový, jaký byl, uvědomovala si jen, že má plný žaludek, že poklepává nohou do rytmu písničky a že se těší na příští ráno – pokud se pamatovala, bylo to poprvé v jejím životě.

Kočár se zastavil. Rozjařené halasení za kočárem odumřelo a nahradilo je hrozivé ticho. Na Lucy padl příkrov zlého tušení. Špičky jejích střevíčků se zarazily uprostřed pohybu. Otřela zaražené okénko a uviděla, že za všemi okny domu září do noci oslepující světlo.

11

Když se z tmavého vnitřku kočáru vynořil Lucyin bledý obličej, Gerard div nezaskučel palčivým zklamáním. Ta bezprostřední a okouzlující žena, kterou zahlédl během jejích improvizované večeře, byla pryč, znovu zakletá pod neproniknutelný ledový příkrov. Lucy byla bělejší než sníh; pleť měla tak průsvitnou, že se pod ní rýsovala jemná sít žilek na spáncích. Vystoupila z kočáru, přičemž úmyslně přehlédla jeho nastavenou ruku, jako by se bála, že by se při tom dotyku mohla rozpadnout na kousky.

V hrozivém světle lamp, které zalévalo trávník před domem, sluhové rázem vystřízlivěli. Popadli mezi sebe potácejícího se Fenstera a nenápadně se vytratili vchodem pro služebnictvo. Gerard věděl, že by bylo nejmoudřejší, kdyby i on zamumlal něco na omluvu a zmizel ve strážním domku. Nedokázal však Lucy opustit a nechat ji, aby tomu oslepujícímu světlu čelila sama. Vykročil za ní a doprovázel ji ke dveřím, ruku připravenou u jejího lokte, kdyby se jí snad podlomily nohy.

Smythe a admirál je očekávali. Smythe stál v pozoru u arkýřového okna. Jeho noční čepička a košile působily tak nažehlené, že Gerarda napadlo, jestli náhodou nespal vestoje jako kůň. Zato admirál byl velkolepý – v županu barvy královského nachu a s třpytící se korunou sněhobílých vlasů vypadal jako sám král mrazu. Přecházel po hale sem a tam a jeho hůl vyťukávala o parkety zuřivý rytmus.

Gerard věděl, že neuváženě ohrozil svoje postavení v Iónii, ale přesto by tu uloupenou epizodu za nic nevyměnil, ani kdyby ho měla stát místo. Perlivé tón v Lucyina smíchu pro něho byly hudbou k nezaplacení.

Lucy stála před otcem se sklopenou hlavou jako sesazená mladá královna, která se chystá položit šíji pod gilotinu. Přes hubená ramínka jí stále ještě visel Gerardův kabát.

„Lucindo, drahoušku,“ zahřímal admirál a z každé slabiky odkapávala zloba, „jsem skutečně rád, že ses konečně uráčila vrátit domů. Máš ponětí, jaké rozrušení jsi mi způsobila? Když se mi trochu ulevilo, vypravil jsem se za tebou k lady Cavendishové a tam jsem zjistil, žes vůbec nedorazila. Byl jsem bez sebe strachy.“

Lucy nabrala dech, aby něco řekla, ale Gerard ji předběhl. Mírumilovně pomrkával za brýlemi. „Stala se nehoda, pane. Vlastně dvě nehody…“

„Ticho, pane Claremonte!“ Lucyin hlas prořízl vzduch jako ocelový nůž.

„Kdyby otce zajímal váš názor, řekl by si o něj.“

Na admirálovy výtky byl Gerard připraven, Lucyino okřiknutí ho však nebezpečně vyvedlo z míry. Zúžil oči, ale Lucy se jeho pohledu vyhnula. Koho se to snaží chránit? přemýšlel. Sebe? Anebo mě?

„Vy, pane, jste jenom sluha,“ pronesl admirál tónem, který naznačoval, že takové postavení je sotva lepší než status divocha. „Stěží od vás mohu očekávat, že byste ctil dobré způsoby. Nicméně moje dcera…“ Odmlčel se a začal obcházet Lucy. Vlečka jeho županu šustila jako ocas číhajícího hladového Iva, který se chystá zaútočit na kořist.

Gerard zastrčil do kapes ruce zaťaté v pěst. Kdyby se Snow opovážil zkřivit své dceři třeba jen vlásek na hlavě, Gerard by ráno nebyl jen bez místa. Seděl by ve vězení, zavřený za vraždu zaměstnavatele.

Mělo mu však dojít, že Lucien Snow je příliš kultivovaný, než aby jako zbraň používal pěsti. Proč by riskoval, že si odře klouby svých drahocenných prstů, když má po ruce účinnější zbraň – sžíravé opovržení, kterým se umí ohánět líp než devítiocasou kočkou? Lucy upírala oči na parkety a otec si ji měřil pohledem, z nějž čišel arktický mráz. Přejížděl od pramínků mokrých vlasů, které se uvolnily z povoleného uzlu, až po zablácený a potrhaný lem šatů.

Jeho mlčení se prohlubovalo a stávalo se trestem samo o sobě. Lucy se rozechvěle nadechla. „Otče, prosím, já…“

„Drž jazyk za zuby, děvče. Mé nezajímají nějaké chabé výmluvy a barvité povídačky. Bůh ví, že jsem se jich od tvé matky naposlouchal až dost. Celé noci jsem přecházel po pokoji a marně čekával na její návrat. Vždycky se vpotácela do domu až za rozbřesku…“ Patricijským nosem nabral vzduch a rty se mu roztáhly do ledového úsměvu, když ucítil, co hledal. „…A táhl z ní alkohol,“ Pohladil dceřiny rozcuchané vlasy s falešnou něhou, která tolik zaváněla oplzlostí, že se na to Gerard nemohl dívat.

„Krásné vlasy mela rozcuchané…, šaty zmačkané…, rty naběhlé od milencových polibku.“

Lucyina šíje provinile zčervenala. Gerard proklínal sám sebe, protože tušil, že si Lucy vzpomněla na ten nevinný dotyk jeho prstu na svých rtech. Smythe po něm střelil pohledem, v nehybné tváři nevyzpytatelný výraz. Gerard se musel přemáhat, aby své rozbouřené city skryl pod maskou lhostejnosti.

„Jenom se divím,“ pokračoval admirál a zhoupl se na podpatcích, „že mé ještě pořád dokáže rozčarovat krásné pohlaví. Ze mě pokaždé dokáže zklamat to nezodpovědné a nemravné chování, které ženy předvádějí ode dne, kdy se Eva dala zlákat hadem, utrhla jablko a zavinila pád lidstva. Chceš něco dodat, Lucindo?“

Nedělej to, prosil v duchu Gerard. Zatraceně, Lucy, nedělej to.

Zvedla hlavu, aby se setkala s otcovým pohledem. V obličeji bílém jako

křída se její šedé oči zdály ještě větší než obvykle. „Je mi to líto, otče.“ Smythe sklonil hlavu a najednou vypadal starý jako sám čas.

„lak dobře,“ řekl admirál, kterého obměkčila dceřina pokorná kapitulace. „Budu ve svém srdci hledat odpuštění.“

Začal stoupat po schodech. Ztěžka se přitom opíral o hůl a župan za sebou táhl jako vlečku. Lucy se za ním zoufale dívala. Ucourané šaty na ní zplihle visely, takže vypadala jako malá holčička utopená v maminčině róbě.

Gerard k ní přistoupil a dotkl se jejího ramene. Vůbec se nestaral o to, co

může vidět nebo slyšet Smythe. „Na to nemá právo,“ řekl.

Vzdorně zdvihla hlavu, až Gerarda zabolelo u srdce. Její jindy jemný hlas zdrsněl hořkostí. „Má na to plné právo. On je totiž dokonalý. Jediná chyba, které se kdy dopustil, jsem já.“

Odstrčila jeho ruku a strnule stoupala po schodech za otcem, Gerardův kabát stále ještě přehozený přes ramena. Zaslepen zlosti a pocitem zmaru se Gerard obrátil k odchodu. Najednou ucítil pod botou něco měkkého.

Když se sklonil, spatřil kytičku levandule. Zdvihl ji a přivoněl k ní. Kvítky byly rozdrceny skoro k nepoznání, ale přesto na nich stále lpěly prchavé stopy vůně. Gerard si vzpomněl, jak se Lucy plaše usmála, když jí zastrčil snítku levandule za ucho.

Hostina pro krále žebráků… a květiny pro jeho paní.

Zmačkal tu žalostnou trofej v pěsti, protože se kolem ochomytal Smythe a prudkým pohybem zápěstí zhášel lampy. Pak zmizel v salonu, aby pozhasínal i tam. Projednou Gerard temnotu vítal. Hodila se k jeho náladě.

Náhle ho přepadl pocit, že je sledován, že si někdo vychutnává jeho bezmocný vztek. Když Gerardovy oči přivykly tmě, rozeznaly terakotovou bustu pána domu. Tvář sira admirála Luciena Snowa se na něho z piedestalu samolibě šklebila.

Gerard se rozmáchl pěstí a srazil bustu na zem. Roztříštila se o parkety v uspokojivé explozi. Ta obětina mu na chvilku spravila náladu.

Vtom si za ním někdo zdvořile odkašlal. Smythe, pomyslel si Gerard. Samozřejmě, kdo jiný než admirálova věrná pravá ruka, vševědoucí Smythe, který má oči všude.

Prudce se obrátil, v zatvrzelém postoji, kterým sluhu přímo vyzýval, aby se mu postavil. Beze stopy kajícnosti v hlase pronesl: „Hrozně mě to mrzí. Vrazil jsem do ní v té tmě.“

Ve Smythově mírumilovném tónu nebylo ani stopy po výtce. „Chápu, pane. To se mohlo stát komukoli. Přinesu koště.“

Gerard se zamračil a pozoroval, jak majordomova noční čepička zase mizí ve stínu. Lámal si hlavu otázkou, zda má v admirálově záhadném sluhovi spojence, nebo nepřítele.

Příštího rána na dveře strážního domku nikdo nezabušil. Gerard strávil polovinu noci pohlížením na skomírající uhlíky. Ve zbylých hodinách ho pronásledovaly mučivé sny. Když se v deset hodin probudil, spatřil pode dveřmi tenkou obálku, kterou tam někdo zasunul, zatímco spal. Rozpolcen mezi pocity úlevy a lítosti pro ni došel a otevře! ji. Nepochyboval o tom, že uvnitř najde výpověď.

Místo toho objevil vzkaz od Smythe. Majordom sděloval, že služeb osobního strážce nebude několik dní zapotřebí, protože slečna Snowová nebude vycházet. Admirál by nicméně ocenil, kdyby mu pan Claremont nadále asistoval při práci na memoárech. Stručný dovětek napsaný vlastní rukou zaměstnavatele ho upozorňoval, že cena busty, kterou tak neohrabané rozbil, mu bude v malých splátkách strhávána ze mzdy.

Nad poslední větou by se Gerard pousmál, kdyby jeho očí nesklouzly zpátky ke slovům „slečna Snowová nebude vycházet“.

Je snad admirálova dcera uvězněna ve svém pokoji jako nějaká středověká princezna, která upadla v nemilost? přemítal a zlostně zmačkal papír do kuličky. A i kdyby, proč by mi na tom, ksakru, mělo záležet? Lucinda Snowová není můj problém, jestli se rozhodla, že po sobě nechá toho tyrana šlapat až do konce života, proč bych se do toho měl plést? Navzdory těm úvahám ho nepřestávala pronásledovat vzpomínka na tu druhou ženu, kterou zahlédl předchozího večera – veselou, plnou života, ládující si cukroví do kapes jako nezbedné děcko.

Pár dalších dnů splynulo v monotónní proucí. Gerardova zoufalá touha osvobodit se od služby v Iónii a od jeho mladé paní neustále rostla. Neměl ve zvyku soužit se pocity opuštěnosti; trýznivé osamění se naučil snášet už dávno, ale přesto mu teď v útrobách nepřestávala hryzat pustá prázdnota.

Když i poslední tvrdošíjné lístečky podlehly náporu hrozivě se blížící zimy, začaly Gerardovi povolovat nervy. Den za dnem bylo těžší a těžší chovat se k admirálovi zdvořile jen proto, aby se mohl probírat jeho osobní korespondencí nebo strávit několik nestřežených okamžiků v knihovně. Ponížené uctivé odpovědi mu zůstávaly vězet v hrdle stále častěji – úměrně tomu, jak v něm sílil pocit sebeopovržení.

Spal mizerně, každé ráno vstával ještě před rozbřeskem a bezcílně se potuloval po okolních pozemcích. Už skoro zapomněl, jak krutý umí být pozdní podzim v Londýně. A přesto tomu lezavému chladu dával přednost před známým mrazem prostupujícím jeho duši. Před mrazem, který mu do ní vstoupil v bludišti křivolakých uliček u řeky a který se prohluboval ve vlhké kamenné pevnosti na druhém konci světa.

Pořád si připomínal, že admirálova dcera je rozptýlením, které si vůbec nemůže dovolit. Ale na svých potulkách stejně pokaždé zabloudil k rozsochatému starému dubu, který jako věkem omšelý hlídač střežil její okno. Opíral se rameny o nasedly kmen, límec vyhrnutý proti rezavému vetru od řeky, a pátral v okně po pohybu závěsu nebo po zákmitu bílé barvy

Lucy se choulila v sametových polštářích na okenním sedátku, ledové nohy zachumlané pod dekou. Škvírou mezi závěsy z krajky a damašku vyhlížela ven a dívala se na svého osobního strážce, jak pozoruje její okno. Nedokázala přesně určit, ve kterém okamžiku jí jeho přítomnost přestala být protivná a stala se povzbuzením a útěchou. Věděla jen, že kdykoli vstane ze své útulné postele a vidí venku zářící talisman jeho doutníku, cítí se v bezpečí, chráněna před veškerým zlem.

Vítr mu bičoval vlasy a opíral se mu do kabátu. Lucy se zachvěla soucitem, jako by v tom mrazu venku stála ona sama. Když si konečně zastrčil ruce hluboko do kapes kabátu a loudavě zamířil pryč, přitiskla dlaň na chladné sklo a zašeptala: „Dobré ráno, pane Claremonte.“

Od Lucyina vyhoštění ze slušné společnosti právě uplynulo pět trýznivých dnů. Gerard přišel po ránu do knihovny a našel prostornou místnost opuštěnou. Chtěl využít té vzácné chvilky soukromí, a tak se usadil

v admirálově křesle a začal se probírat hromadou zažloutlých lodních deníků.

Zničehonic se ve dveřích objevil Smythe. Gerard provinile nadskočil. Rychle zasunul lodní deníky pod hromadu navoněných dopisů od vdané hraběnky, která se kdysi do admirála bláznivě zamilovala, a řekl: „Zjevujete se jako duch. Stačilo by přidat mračna dýmu a od hodiny byste s tím mohl vystupovat na jevišti.“

„Odjakživa mě přitahovaly cirkusy, pane. Sloni a tak, však víte.“ Smythe dál otálel ve dveřích a falešně si pobrukoval nějakou melodii.

Gerard dychtil pokračovat ve svém pátrání, než dorazí jeho zaměstnavatel. Sáhl hluboko do tenčících se zásob své trpělivosti a mírně se zeptal: „Mohu pro vás něco udělat, Smythe?“

Majordom srazil podpatky a postavil se do pozoru. „Přišel jsem vám oznámit, že admirál Snow odešel na dnešní dopoledne z domu.“

„Na dopoledne, říkáte?“ zopakoval Gerard opatrně. „Máte na mysli celé dopoledne?“

„Celé dopoledne, pane. Požádal, abychom na něj nečekali s obědem.“

Gerard ho podezíravě pozoroval. Proč se majordom obtěžuje oznamovat mi, že Snow bude delší dobu pryč? přemítal. Je to snad nějaká past? Vyskočí snad admirál jako čert z krbového komína a zařve „Ha!“, až mě přistihne při nějaké skutečné nebo smyšlené proradnosti? Smythe tyto ponuré fantazie ještě víc rozjitřil, když za sebou významně zavřel vyřezávané dveře z teakového dřeva a ponechal Gerarda o samotě v neurčitém přítmí admirálova hájemství.

Ve vzduchu tkvěla pronikavá vůně tabáku z admirálovy dýmky.

Gerard si mnul čerstvě oholenou bradu a přecházel po místnosti jako kočka, kterou ponechali o samotě s krajáčem mléka. Nechtělo se mu věřit, že by mohl mít takové štěstí. Admirálův uklizený psací stůl ho lákal a nablýskané přesýpací hodiny na něho pokušitelsky pomrkávaly. Sekretář se nad ním tyčil jako věž a přihrádky, tonoucí v hlubokém stínu, přímo prosily, aby odhalil jejich tajemství. Taková příležitost se mu nejspíš už nenaskytne.

Přesto si stáhl vysoké boty, otevřel dveře knihovny a přes opuštěnou vstupní halu zamířil k točitému schodišti do prvního patra.

Gerard se užuž chystal zaklepat na Lucyiny dveře, ale v poslední chvíli se zarazil. Jeho ruka zůstala na chviličku viset ve vzduchu, pak pomalu klesla a sáhla po mosazné klice. Proč dávat Lucy příležitost, aby ho odmítla vpustit dovnitř? Jako výmluvu si pro ni vymyslel chabou báchorku o podezřelé postavě, která se potuluje po trávníku pod jejím oknem. Ze jedinou podezřelou postavou je tady on sám, jí rozhodně neprozradí.

Zmáčkl kliku. Byl rozhodnutý taktně – i když nerad – zmizet, pokud by Lucy náhodou zastihl v nějaké choulostivé situaci, třeba v okouzlujícím negližé. Ale jakmile otevřel dveře do opuštěného pokoje, jeho odhodlání zakolísalo. Ted už by nejspíš nevyklidil pole, ani kdyby ho k tomu někdo nutil namířenou pistolí.

Nohy ho samy nesly dovnitř. Připadal si jako člověk, který dlouhá léta putoval vyprahlou pustinou a teď se vpotácel do opuštěného harému, do budoáru překypujícího svůdnými přísliby a vzpomínkami na smyslné radosti. Jeho vyhladovělé smysly se pod tím něžným útokem rozbouřily.

Lucyino útočiště bylo pravým opakem spartánské mužnosti, která vládla v ostatních částech domu. V cihlovém krbu pohostinně plápolal oheň. Postel s nebesy vroubily girlandy krajek slonovinové barvy a přes zmuchlané pokrývky na lůžku splýval průhledný závoj. Elegantní vykládaný nábytek zdobily bohaté ornamentální řezby. Podlahu pokrývaly plyšové předložky všech možných barev, jako by si každý kobereček, který se kdy odvážil poskvrnit admirálovy naleštěné parkety, našel cestu sem a byl zachráněn Lucyinýma velkorysýma rukama.

Gerard se rozhlížel kolem a musel se v duchu usmát. Byl škodolibé potěšen svým objevem – ta bezvadně upravená, dokonale učesaná slečna Snowová, která má vždy každou stužku přesně na svém místě, je ve skutečnosti bohapustý lajdák. Pokoj si ho svým kouzelným nepořádkem získal. Gerard přejel dlaní po neustlané posteli, zatahal za špičku růžové punčochy bezostyšně přehozené přes baldachýn nad lůžkem a zabořil prsty do svůdného vodopádu hedvábí a krajky, vykukujícího z napůl otevřené zásuvky šatní skříně.

Bohapustý lajdák, navíc s dekadentním vkusem, pokud jde o spodní prádlo, přemítal a mazlivě mnul v prstech jemné hedvábí bělavé noční košile. Pak od té hebké věcičky pomalu a neochotně odtáhl ruku. Nebylo by nejvhodnější, kdyby ho Lucy přistihla, jak si pohrává s jejím intimním oblečením.

Zastavil se u toaletního stolku, na kterém se bez ladu a skladu povalovala spousta drobností. Sáhl po otevřeném flakónku z broušeného skla a při voněl k němu. Omámila ho vůně čistoty a citronu, tak typická pro Lucy. Pak přešel k oknu. U okenního sedátka se krčil servírovací vozík na kolečkách, poznamenaný zubem času, a na jeho desce se tísnila spousta maličkých hliněných květináčů, které přetékaly záplavou kvetoucích gloxínií. Gerard pohladil jeden z drsných žilkovaných lístků, jsou jako jejich paní, napadlo ho. Na pohled pichlavé, ale na dotyk učiněný samet.

Na okenním sedátku ležela zapomenutá deka. Dotkl se jejího odřeného lemu a pousmál se, když si představil Lucy zachumlanou v jejím útulném měkkém teple. Jak pustil okraj deky z prstů, ze záhybů látky vyklouzl tlustý skicář a s tupým žuchnutím dopadl na podlahu.

Gerard se sklonil a začal jím listovat stránku za stránkou. Stud, který by měl pociťovat nad tím, že strká nos, kam nemá, byl vzápětí vystřídán čirým úžasem.

Žádné nanicovaté akvarely, ale skicy načrtnuté černým uhlem, silnými a vášnivými tahy. Nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že je možné zachytit křehké kvítky gloxínií s tak ohnivou prudkostí. Nahlas se rozesmál, když mezi kresbami květin našel karikaturu důstojníka královského námořnictva. Lucy by to jistě popřela, ale nadutý ješita na obrázku se nápadně podobal admirálovi.

Smích mu odumřel na rtech, když otočil na další stránku a spatřil obrázek mladé ženy, ještě skoro dívky, se zvonovitými květy gloxínií v tmavých vlasech. Uličnicky se usmívala, ale přitom ji obestírala aura neurčitého smutku.

Vtom mu skicář vytrhla něčí ruka. „Pane Claremonte! Co tu proboha

děláte?“

Lucy stála nad ním, vlasy měla vlhké a hedvábné negližé se jí lepilo k tělu na nejnevhodnějších místech. Přitiskla si skicář k hrudi, jako by před Gerardovým hladovým pohledem chtěla ochránit kresby i sebe. Vůně její čerstvě umyté pleti a ta znepokojující skica mu vypudily z mysli všechny předem připravené výmluvy.

„Kdo to je?“ zeptal se a pomalu vstal.

Lucy se ani nemusela znova dívat do skicáře. „Moje matka.“

„Pamatujete se na ni?“

„Ovšemže ne.“ Lucyin hlas zněl úsečně a pohrdavě. „Byla tak laskavá, že zemřela týden po mém narození na horečku omladnic, a tak otce ušetřila dalších rozpaků a skandálů.“

Bravo, Lucy! řekl si Gerard v duchu. Z celého srdce si přál, aby tenhle velkolepý sarkasmus mohl ocenit i admirál. Pak nahlas pronesl: „Asi jste dobře vystihla podobu. Dělala jste to podle portrétu? Nebo podle miniatury?“

Pokusila se uniknout před jeho neodbytnými otázkami do pralesa rozkvetlých květináčů. „Smythe mi ji popsal „ Volnou rukou mechanicky posunula květináč, aby lístky měly blíž ke světlu. „Gloxínie byly její koníček. Tyhle všechny jsou napěstované z jejích vlastních květin. Smythe se o ně staral, dokud jsem nevyrostla natolik, abych o ně mohla pečovat sama.“

Gerard zaťal zuby. Ten muž dvacet leť bojoval, aby udržel při životě ducha zemřelé ženy jak v těchhle křehkých květinách, tak v ještě křehčí paměti její dcery. Někoho takového nesmím podceňovat, uvědomil si.

„Nevím, proč si vybrala zrovna gloxínie,“ pokračovala Lucy a uštípla odumřelý lístek. „Jsou to ty nejrozmazlenější květiny pod sluncem. Musí se zalévat spodem. A chtějí jenom ranní světlo.“

Gerard si uměl jen stěží představit, jak se asi cítila žena provdaná za admirála. „Možná potřebovala něco, co by mohla opečovávat.“

Lucy ho odměnila stříbrným zábleskem v šedých očích. „Řečičky! Nebyla ten typ. Byla to žena se špatnou morálkou. Nezajímalo ji nic než večírky, šampaňské a její nejnovější milenec, ať už to byl v tom týdnu kdokoli.“

Gerardovi bylo jasné, že Lucy je příliš zahořklá, než aby si uvědomovala rozpory ve svém chování. Na jedné straně matku urážela; na druhé něžně opatrovala každičké pouto, které ji k ní vázalo, a pokoušela se tu ženu vzkřísit alespoň jako ducha načrtnutého uhlem.

Najednou pochopil, že do útulného přístavu tohoto pokoje nevyhostil Lucy otec. Uchýlila se sem ze své vlastní vůle, aby se potrestala za matčiny hříchy, ať už byly skutečné, anebo je stvořila admirálova pokřivená mysl. Gerard měl podezření, že to není poprvé, kdy sem úmyslně uprchla před

otcovým nepodloženým obviňováním, před jeho peskováním a krutou tyranií denního rozvrhu.

Přistoupil k ní a vztáhl ruku. Víc než kdy jindy byl odhodlán probudit k životu onu bouřlivou energii, kterou zahlédl v jejích kresbách. „Chtěl bych vidět víc vašich prací.“

Lucy rázem zapomněla na gloxínie i na matku a sevřela skicář ještě pevněji. „To ne. Vaše postavení vás opravňuje k tomu, abyste mě špehoval, ale ne k tomu, abyste strkal nos do mých osobních věcí.“

„No tak, Lucy,“ žadonil a obdařil ji zatvrzelým pohledem, kterým už dokázal zlomit vůle mnohem pevnější, než byla ta její. „Nebuďte tak skromná. Ty skicy jsou skvělé.“

O krok ustoupila a narazila do servírovacího stolku, až její milované květináče zarachotily. „A vy, pane, jste drzý.“

11Říká se to o mně.“

Natáhl se po skicáři. Lucy se pokusila proklouznout pod jeho paží a vyběhnout otevřenými dveřmi, ale Gerard si díky vycvičeným reflexům dokázal poradit i s hbitější kořistí. Přišlápl jí okraj negližé a popadl ji kolem pasu. Kdyby to nešlo jinak, chtěl ji lechtat tak dlouho, dokud mu skicář nevydá.

Nepočítal však s opojným pocitem, který se ho zmocní, až Lucy sevře v náručí. Nečekal, že se jeho hravému objetí poddá s takovým rozechvěním. Tělo ho bez nejmenších výčitek svědomí zradilo; ta bláhová pošetilost ho přivedla až na okraj pekla a zase zpět. Rty se dotkl Lucyiných vlasů, vpíjel se do jejich hedvábí a vdechoval vůni mýdla.

„Ne!“ Její dojemné zašeptání ho zasáhlo přímo do srdce. „Nemám ráda, když se mě někdo dotýká.“

Otřel se jí tváří o spánek hebký jako samet a chraptivě zasténal, když se mu její tělo bezmocně podvolilo. „Naopak, Lucy. Myslím, že byste moc chtěla, aby se vás někdo dotýkal.“

Vypletl prsty ze záhybů negližé, aby jí dokázal, že má pravdu. Zapomenutý skicář vyklouzl Lucy z rukou a na podlahu se snesla kresba majestátního škuneru nořícího se z mlhy. Na přídi měl jediné, dokonale čitelné slovo.

Retribution.

12

Lucy ztuhla v Claremontově náručí a oba zírali dolů na kresbu. Jeho objetí se najednou změnilo. Tvrdě ji k sobě přimáčkl a bez milosti ji uvěznil na své svalnaté hrudi. Jeho dech jí zněl v uších jako hrozivé vzdálené hřmění.

Zachvěla se, omráčena jeho prudkostí, nepřehlédnutelnou fyzickou silou a mužností. Styděla se za svou touhu otočit se tváří k němu, přivinout se k jeho tělu a nabídnout mu pootevřené rty jako oběť pohanskému bohu. Ani život strávený v admirálově stínu ji nepřipravil na to, že by si mohla připadat tak zranitelná, tak vydaná napospas vůli jiného člověka. Pevně zavřela oči. Ovládl ji neodbytný dojem, že tenhle nebezpečný tanec už tančila v jiném čase, na jiném místě.

„Přestaňte! Ubližujete mi!“ zalhala. Zoufale si přála uniknout před tím divokým útokem na své rozbouřené city.

Pustil ji tak náhle, že Lucy měla pocit, jako by ona zranila jeho. Bodl ji osten viny. Nejisté se shýbla, aby posbírala rozsypané kresby. Claremont jí je ale vyškubl zpod ruky s bezohledností, která ji varovala. Tohle už nebyla žádná nevinná hra na kočku a na myš.

„Zatraceně, co je tohle?“

Oči za brýlemi se mu zúžily, jak rychle listoval kresbami. I když spěchal, dával dobrý pozor, aby žádnou z nich nepomačkal ani neušpinil.

Lucy se obrnila mlčením, protože dobře věděla, co najde. Na skicách se objevovala přízračná loď, která ji pronásledovala od okamžiku, kdy se poprvé vynořila z mlhy její představivosti. Retribution s ohromným talířem podzimního měsíce v pozadí. Na vysokých hřebenech rozbouřených vln. Na samém okraji zpěněného víru. Retribulion, lanoví postříbřené mrazem, v nezemské pavučině světla.

Z Claremontova napjatého hlasu dýchl hněv. „Tomu říkám změna. Už žádné přeslazené krajinky. Z těchhle kreseb vášeň a majestát přímo sálají.“

Zničehonic se odmlčel a to náhlé ticho Lucy vystrašilo víc než předtím jeho zběsilé listování skicami. Polekaně vyjekla, když se prudce otočil a stanul jí tváří v tvář. Byl už daleko za hranicí zuřivosti. Z očí mu sršely blesky, vedle nichž jí otcovy časté záchvaty vzteku připadaly jako dětinské vyvádění. Udělal krok směrem k ní; Lucy o krok couvla.

V dalším úniku jí zabránila zeď. Přitiskla se k ní a právě se odhodlávala zakřičet na Smythe, když Claremont pomalu a s nečekanou mírností pronesl: 11Řekněte mi, slečno Snowová, vyskytuje se ve vaší rodině šílenství?“

V rozpacích si stáhla negližé u krku. „Nechápu, co tím myslíte. Jsou to jen kresby. Vůbec nejsou důležité.“

Vrazil jí před obličej skicu. Muž, spíš přízrak než lidská bytost, nejasně vystupoval z mlhy a jeho vousatou tvář křížem krážem brázdily stíny lanoví. „To je on, co? Váš milovaný kapitán Doom.“

Zvedla hlavu a prohlížela si skicu ze všech úhlů, jako by ji nikdy

předtím neviděla. „Nepamatuji se. Může to být kdokoli.“

Claremontův skeptický pohled byl dost ostrý, aby pronikl i tenkým hedvábím jejího negližé. „Máte vůbec ponětí, co jste provedla?“ zeptal se.

„Jak jste sama sebe ohrozila? Kdyby Doom tušil, že tohle existuje… Vážně si myslíte, že by vás nechal naživu?“ Neovládl se a zvýšil hlas, takže teď skoro křičel. „Vážně?“

Lucy sebou trhla. Claremont zaklel, otočil se na podpatku a začal přecházet po pokoji. Rukou si projížděl vlasy. „Asi jste si vzala do hlavy, že mi práci osobního strážce co nejvíc ztížíte, slečno Snowová. Umím si představit, jak vděčné bylo královské námořnictvo, když se mu takhle detailní kresby dostaly do rukou. Jakmile začnou kolovat, váš ubohý život nebude Doomovi stát ani za zlámanou grešli.“ Znovu se jí podíval přímo do očí. „Admirála určitě potěšilo, že jste věnovala svůj talent tak vznešenému účelu.“

Lucy se přimáčkla ke zdi a vyslala k němu bezmocný pohled. Pak se tichounce přiznala: „Můj otec ty kresby nikdy neviděl. Ani nikdo jiný. Kromě vás.“

Claremont se posadil na okraj postele a zůstal na ni nevěřícně zírat, jako by najednou spustila cizím jazykem. Lucy napadlo pokárat ho za nevhodné chování, ale usoudila, že by to asi bylo špatně načasované.

„Rád bych věděl proč, ale to mi asi neřeknete,“ řekl nakonec.

Ten rozumný tón vrátil Lucy sebedůvěru. Proklouzla k posteli a zachránila kresby z jeho ochablých prstů. Nastavila obrázek Dooma ke světlu a zlehka přejela konečky prstů přes uhlem načrtnutý plnovous. Byla příliš pohroužena do vzpomínek, než aby si povšimla podivného zachvění, které přitom Claremontem projelo.

Tiše pronesla: „Možná vás to bude šokovat, ale zkoumala jsem tenhle portrét dlouhé hodiny. A nakonec jsem ve vzezření toho muže našla špetku cti – nebo stopu vznešenosti, chcete-li.“

„Promiňte, ale mluvíme o stejném člověku? O tom, který si zdobí krk lidskýma ušima a rve svým obětem zaživa srdce z těla?“

Lucy sebou škubla, jako by ji udeřil. „Pusté přehánění. Jedna z mnoha hlubokých nespravedlností, kterých jsem se vůči tomu muži dopustila.“

Claremontovy oči ztvrdly v úlomky jadeitu. „A co nespravedlnosti, kterých se dopustil on vůči vám? Unesl vás. Hodil vás přes palubu jako návnadu žralokům.“

Lucy se rozhořely tváře bolestným ohněm, který ji od setkání s pirátem nepřestával soužit. „Nejde o to, čeho se dopustil, pane Claremonte. Jde o to, čeho se nedopustil.“

Její vášnivá slova zůstala viset v provoněném vzduchu mezi nimi.

Džentlmen by předstíral, že rozumí. Jenže Claremont nebyl džentlmen.

Natáhl se na lůžko a opřel se o lokty. Ve zmačkaných pokrývkách vypadal urážlivě domácky. „Jen pokračujte.“

Lucy sevřela ruce v pěst a nechtěně přitom pomačkala okraj kresby.

„Víte stejně dobře jako já, že vzhledem k okolnostem mě klidně mohl… mohl mě…“ Hledala decentní výraz.

„Znásilnit?“ nadhodil Claremont chladně. „Ukrást vaši čest a ponechat vás osudu?“

Ta neslušná otevřenost mohla Lucy urazit, jenže místo toho ji fascinoval zlomyslný záblesk v jeho očích, černý humor, který mu zvlnil koutky úst do parodie úsměvu.

Pokynul hlavou směrem ke kresbě. „Takže kvůli té pochybné zdrženlivosti jste toho muže celou dobu chránila.“

Přikývla. „To bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat, když už jsem mu tak ukřivdila.“

Claremont se zvedl z postele a najednou se jí zdál větší než kdy předtím. Všechny stopy výsměchu i pobavení se z jeho tváře vytratily. „Vy nepotřebujete číst romány, slečno Snowová. Vy je prožíváte. Navzdory vašim něžným, beznadějně romantickým představám není ten chlap Doom žádný nepochopený hrdina. Je to zoufalec a bezcitný parchant, který už nemá co ztratit a všechno může jen získat.“

„Mluvíte, jako byste ho znal.“

„Znám hodně takových, jako je on. Ve své profesi se tomu nevyhnu.“ Výhružně se k ní přiblížil, ale Lucy tentokrát neustoupila. Poprvé ho slyšela mluvit řečí podbarvenou hrubým žargonem londýnských ulic. „A žádný z té zatracené sebranky by nesnesl, aby mu stál v cestě nějaký rozmazlený spratek…“

Bolestivě dotčena tou ranou pod pás Lucy vykřikla: „Ale já nejsem…“

Jeho další slova rozbila napadrť veškerou její obranu, „…i kdyby byl sebekrásnější.“ Claremont ji neúprosně popadl za bradu. „Jestli vaše cesta ještě někdy zkříží Doomovu, nedej Bože, abyste udělala tu chybu a podcenila ho. Nemusí být takový džentlmen, za jakého ho máte.“

Když kácel její modlu, Lucy stěží potlačovala slzy. Marně se pokoušela zakrýt, jak hluboce ji jeho slova ranila. „Takže vy mě považujete za sentimentálního blázna?“ zašeptala.

Uvolnil sevření. Jeho dlaň putovala vzhůru a jemně jí odhrnula pramínek vlasů z tváře. Ta spalující něžnost jí vzala dech. „Právě naopak, moje drahá Lucy. Myslím, že sentimentální blázen je ten váš vznešený kapitán Doom. Kdyby žena jako vy byla vydána na milost a nemilost mně, nikdy bych ji nenechal odejít.“

Ale přesně tohle Claremont vzápětí udělal. Odešel z jejího pokoje, aniž se ohlédl.

***

Když Lucy příštího rána přesně v devět hodin vklouzla do knihovny, uviděla otce, jak přechází sem a tam před svým psacím stolem. Smythe leštil mosazný sextant tak pečlivě, jako by na čistotě té věci závisel jeho život, a osobní strážce nebyl v dohledu.

Lucy měla za sebou neklidnou noc. Hodiny sváděla marný boj s pokrývkami a pokoušela se přijít na to, jestli jí Claremont lichotil, nebo ji urážel, jestli ji chránil, nebo ohrožoval. Věděla jen, že pokaždé, když zavře oči, nevidí kresbu kapitána Dooma, ale oříškové oči sršící prudkými emocemi.

Usadila se na židli. Doufala, že když se uchýlí zpět k uklidňujícímu rytmu každodenní rutiny, v níž myšlení není ani potřebné, ani žádoucí, vrátí se jí duševní rovnováha.

Otec k ní kulhal a přitom se mračil. Jeho hůlka rychle a úsečně vyťukávala varování a obočí nad orlím nosem se mu svraštilo jako těžké mraky plné sněhu. Stejným pohledem si ji měřil, když byla zachráněna z Rctribution. Stejným pohledem ji obdařil, když byla ještě děcko a chtěla ho potěšit tím, že načernila boty, které nosil k uniformě, čínskou tuší.

Pokoušela se soustředit na svoje pera a papíry. Zápasila s naléhavým nutkáním všechno ze sebe vychrlit, vyznat se ze své viny za odporné hříchy a vášnivé zločiny, kterých se dopustila jen v nejhorečnějších představách.

Místo toho se přiměla říci: „Dobré ráno, otče. Doufám, že ses dobře vyspal.“ Ani slůvkem se nedotkla toho, že se v uplynulých pěti dnech úmyslně vyhýbala jeho společnosti.

Admirál si znechuceně odfrkl. „Určitě ne tak dobře jako tvůj pan Claremont.“ Vytáhl z kapsy hodinky a pohoršené se na ně podíval. Jeho ruměná tvář ještě víc zrudla. „Rád bych věděl, co se to tu, u sta hromů, děje. Copak veškerá disciplína v téhle domácnosti vzala zasvé? Co přijde dál, Smythe? Začnete se taky povalovat v posteli až do oběda?“

11Řekl bych, že ne, pane.“ Majordom se nad tím návrhem poslušně zhrozil. Admirál řadil lenost ve svém soukromém seznamu sedmi smrtelných hříchů hned na druhé místo, za cizoložství a před otcovraždu.

Vtom se ve dveřích objevil Claremont, hlavu skloněnou ke knize. Pohled na jeho hrdě vzpřímená ramena beznadějně zašmodrchal všechny Lucyiny rozumné záměry. Admirál se významně zadíval na hodiny na krbové římse a odkašlal si tak silně, že to zaznělo jako výstřel z děla.

Claremont vzhlédl od knihy a zpoza vyleštěných skel brýlí na Lucy bezelstně zamrkal skořicovými řasami. Pak se otočil k admirálovi.

„Omlouvám se, pane. Tak jsem se zabral do Howellova popisu vašeho triumfu u Sadrasu, že jsem ztratil ponětí o čase.“

Jeho dobromyslný a nevinný výraz byl tak přesvědčivý, že i sama Lucy se na okamžik ocitla v pokušení uvěřit mu. Ten muž je dokonalý lhář a její zrádné srdce by si to mělo dobře zapamatovat.

Claremont se posadil, začal se prohrabovat hromadou zažloutlých dopisů a vůbec si nevšímal pohledu, kterým ho probodával admirál. Lucy skoro viděla, jak se v hlavě jejího otce roztáčejí kolečka podezření.

V žaludku ji začalo hlodat zlé tušení. Lépe než kdokoli jiný věděla, že kdo jednou ztratí admirálovu důvěru, už ji nikdy nezíská zpět.

Lucy se osaměle krčila v rohu kočáru a říkala si, jak se prostor uvnitř neuvěřitelně zvětšil, když teď Claremont jede na kozlíku s Fensterem. Ani

hrozba mrznoucího deště, který se mohl každou chvíli spustit z těžkých

černých mraků, ho nedonutila vyhledat její společnost.

Jeli do Královského divadla v Drury Lane na představení Macbetha se slavnou Sarah Siddonsovou v hlavní ženské roli. Lucy si říkala, že tragédie se dokonale hodí k její náladě. Zkoušela si broukat Ta londýnská kočička má slaďoučký jablíčka, ale melodie písničky se dutě rozléhala prázdným kočárem a nesnesitelně jí připomínala, jak prázdný byl její život, než do něj vtrhl Claremont.

Osobní strážce se od chvíle, kdy objevil její kresby kapitána Dooma, uzavřel do ulity chladného profesionála. Ten muž, který se při jejich improvizovaném nočním pikniku tak královsky bavil tím, že ji rozesmával a dobíral si ji, zmizel. Vystřídal ho puntičkářský, úhledně oděný cizinec, který s ní jednal s uctivou podřízeností sluhy.

V Claremontově jednání nebylo nic, nač by si mohla stěžovat otci. Na každém kroku jí prokazoval patřičnou úctu a ochotně vyšel vstříc každému jejímu přání. Při společenských příležitostech bud zůstával u kočáru, nebo strnule postával někde v rohu a povzneseně se mračil, až to znervózňovalo ostatní hosty. Dokonce i Sylvie poznamenala cosi o jeho neobvyklé oddanosti službě.

Pod Lucyiným oknem však už nehlídal. Když za rozbřesku vylézala z postele, rozsochatý dub stál pod jejím oknem na stráži sám a jeho holé větve se opuštěně vzpínaly k zachmuřené kalné obloze.

Claremontův úmyslný odstup pro ni byl nečekaným trestem. Poprvé si uvědomila, jak moc se potají bavila jeho drzými poznámkami, úsměšky i přehnaným zíváním při otcově žvanění. To všechno teď bylo pryč. Stáhl se do sebe a na jeho přitažlivém obličeji se natrvalo usadil uzavřený a nečitelný výraz.

Nervózně si pohrávala s rukavičkami. Claremont mi nedává na vybranou, usoudila. Musím se vrátit k roli zámecké paní, i když mi to už nepůjde od srdce.

Kočár zničehonic zastavil. Catherine Street kypěla ruchem sobotního večera. Davy hlučely, ozývaly se výkřiky a kletby kočích, neklidní koně řehtali a podupávali.

Lucy se pokusila otevřít dvířka kočáru, a když se jí to nepodařilo, zaťukala slonovinovou rukojetí vějíře na okénko. Objevila se Fensterova prostá tvář s grimasou vyřezávané dýně o Halloweenu. „Je mi líto, slečno, ale je tu strašná zácpa. Nedá se nic dělat.“

Lucy sebrala rukavičky a taštičku. „Sylvie mí nikdy neodpustí, jestli zmeškáme první oponu. Je to jen kousek, půjdeme pěšky.“

Claremont promluvil, aniž se k ní otočil: „To bych vám neradil, slečno Snowová.“

O důvod víc, proč to udělat, pomyslela si paličatě. „Johne,“ zavolala,

„pomozte mi prosím dolů.“

Místo pihovatého sluhy však dvířka otevřel Claremont a rozrazil je přitom takovou silou, že div nevypadly z pantů. Při pohledu na jeho tvář, kterou stín znechucení kolem úst učinil ještě přitažlivější, se Lucy rozlilo po těle

podivné teplo, na něž nebyla připravena. Prudce zatoužila dotknout se ho, hladit konečky prstu jeho výrazné rty, dokud napětí mezi nimi neroztaje.

„Tohle vám nedoporučuji,“ řekl. „V tom davu vás bude velmi obtížné chránit.“

„Nesmysl, pane Claremonte. Plně důvěřuji vašim schopnostem.“ Nepodal jí ruku, ale ani neuhnul, takže když vystupovala z kočáru,

musela se o něho otřít. Z toho letmého doteku se jí zatočila hlava. Nevšímala si pronikavého větru, který ji štípal přes tenkou pelerínu, prosmýkla se kolem Claremonta a nedala mu jinou možnost než ji následovat.

Kalný svit pouličních lamp stěží prorážel ponurým večerním přítmím. Když mlčky urazili kousek cesty, Lucy upustila vějíř a váhavě špitla:

„Byl byste tak laskav a podal mi ho?“ Claremont jí vztekle vrazil vějíř do ruky.

Po pár krocích jí vyklouzla saténová taštička. „Jsem to ale nešika,“ vrhla po něm naléhavý pohled. „Mohl byste…?“

Claremontův dech zasyčel jako pára unikající z přetopeného kotle. Lucy cítila, že má vítězství na dosah ruky. Šla napřed, a když se Claremont sklonil, aby sebral její taštičku, nenápadně vklouzla do ztemnělého vchodu knihkupectví. Byla tak zabrána do své hry, že si nevšimla tří temných postav, které se chvatně schovaly o vchod dál.

Vykoukla ze svého úkrytu, právě když se Claremont vzpřímil. Očima propátrával dav a hledal ji mezi lidmi kolem. Upřímná starost v jeho tváři Lucy zahanbila, ale jen dokud si nepřipomněla, že mu jde spíš o měsíční mzdu než o její dobro. Přitáhla si pelerínu úžeji k tělu a chystala se přeběhnout do další skrýše. Vtom ji za předloktí popadla známá ruka vonící kořením.

Claremont vlekl Lucy zpátky ke kočáru a tvářil se rozhodněji než kdykoli předtím.

Klopýtala před ním a bolestně si uvědomovala zvědavé pohledy kolemjdoucích. „Kam to jdeme? Divadlo je támhletím směrem,“ protestovala.

„Nejdeme do divadla. Odvedu vás ke kočáru a pojedeme domů. Mám svou práci, a jestli se budete dál chovat jako nezvedené děcko, budu s vámi podle toho muset jednat.“

„Jste můj osobní strážce, ne moje chůva.“ Lucy se pokusila vzepřít nohou o chodník, ale marně. „Okamžitě s tím přestaňte! Děláme tady lidem divadlo. Copak chcete vyvolat skandál?“

Bez varování ji zatáhl do opuštěné uličky a přenesl tak jejich výstup do

říše soukromí. Hlučení davu se najednou zdálo vzdálené.

Otočil ji, aby mu musela pohlédnout do tváře, a držel jí přitom paži jako ve svěráku. Lucy blesklo hlavou, že konečně dosáhla svého – nad stopami lhostejnosti v jeho očích převládla nepříčetná zuřivost. Vznášel se nad ní jako přelud v nadživotní velikosti, známé rysy zkreslené večerními stíny. Jeho velké, teplé tělo už nebylo útočištěm, ale hrozbou.

Tohle nebyl žádný přízrak z jejích půlnočních fantazií, který se vytratí s prvními ranními paprsky. Tohle byl muž – šest stop ryze živočišné mužnosti, zdůrazněné léty zkušeností.

Lucyino vítězství chutnalo hořkosladce. Vzhlédla ke Claremontovi a snažila se potlačit chvění.

„Nechceme přece zničit drahocennou pověst vašeho otce, že ne, slečno Snowová,“ procedil skrze zaťaté zuby. „Takže teď se mnou hezky půjdete, anebo vás – Bůh je mi svědkem – vlastnoručně odnesu.“

Lucy vzdorně ohrnula rty. Jenže admirál ji od narození učil, že není ostuda vzdát se, když má nepřítel převahu. A tuhle podmínku Claremont s přehledem splňoval.

„Tak dobře,“ řekla nakonec.

Obrátil se a popošel pár kroků k ústí uličky. Očividně čekal, že ho Lucy bude následovat, ale tu dohnala porážka k neuváženému kroku. Její rukavička se snesla na dlažbu. „Půjdu, až mi podáte rukavičku.“

Pomalu se otočil a zahleděl se na ten elegantní kousek hedvábí, který mezi ně hodila jako výzvu k souboji. Přes tvář mu přeletěl nevěřícný úsměv. Ta náhlá změna nálady vylekala Lucy víc než jeho zuřivost. O krok ustoupila a zády se přitiskla k cihlové zdi začouzené od sazí.

Namířil na ni prstem. „Tu zatracenou rukavičku, drahoušku, si můžete zvednout sama. A taky si můžete sama přidržovat ten váš vyšívací rám a ořezávat ty proklaté tužky. Mám až po krk vašich rozmarů a toho, jak mi pořád otravujete život. Nejsem vaše chůva ani komorná. Pro mě za mě si běžte fňukat k tatínkovi, protože vy dva se k sobě skvěle hodíte.“ Hodil po ní taštičku a Lucy ji jen tak tak zachránila před pádem. „Končím!“ prohlásil nekompromisně.

Když se obrátil k odchodu, zachvátila Lucy panika. Viděla, jak se jeho široká ramena vzdalují v matném svitu pouličních lamp. Zaplavily ji obavy: Co když tohle je to poslední, co z něho kdy spatřím? Co když se rozplyne v hemžícím se davu a zmizí z mého života stejně rychle, jako do něj vstoupil? Srdcem jí projela palčivá bolest.

Rozhlížela se po pusté uličce a zoufale se pokoušela vymyslet nějaký důvod, aby ho mohla zastavit. „Nemůžete mě jen tak opustit,“ zaúpěla. „Co když mě unese kapitán Doom?“

Výsměšně mávl rukou jejím směrem. „Pokud vím, tak byste to uvítala. A

Bůh toho muže chraň.“

Po té čerstvé urážce se Lucy vzpamatovala. Ovládla paniku a sebrala svou hrdost. „Vaše rezignace se nepřijímá, pane Claremonte. Jste propuštěn!“

Zmizel za rohem.

Lucyin triumf nad tím, že měla poslední slovo, vybledl stejně rychle jako její kuráž. Zhroutila se v uličce, úplně opuštěná. Tak mizerně se necítila od chvíle, kdy zabodla otcův oblíbený perořízek do ramene nic netušícího kapitána Dooma. Připadalo jí, že svými slovy nezranila jeho, ale uštědřila smrtelný zásah sama sobě.

Měla bych přece oslavovat, přesvědčovala se zuřivě a rychle mrkala, aby potlačila slzy. Copak mi právě o tohle nešlo? Zbavit se Claremonta. Dohnat ho k tomu, aby se vzdal místa, protože jsem chtěla zpět svou drahocennou nezávislost. Své soukromí. Své osamění…

Otočila se čelem ke zdi. Příliš pozdě zjistila, že Claremontova lhostejnost byla daleko snesitelnější než jeho nepřítomnost.

Zachmuřené nebe si vybralo zrovna tenhle nevhodný okamžik, aby jí chrstlo za krk spršku mrznoucího deště. Ledové zuby se prokousaly Lucyinou tenkou pelerínou a bezcitně promáčely její nádherné šaty. Natolik tonula v mlze zoufalství, že si nevšimla hrozivých postav, které se vyplížily ze stínů.

„Přišla si vo svýho pěknýho frajera, co, kočičko?“

Lucy zvedla hlavu a kousíček od své tváře uviděla ústa plná zčernalých, polámaných zubů. Trochu ustoupila, aby unikla z dosahu páchnoucího dechu, a otřela si oči plné deště. Když znovu vzhlédla, spatřila dva šklebící se muže v otrhaných šatech.

Ten druhý, s dlouhými zplihlými vlasy, kterým už ani déšť nemohl ubrat na kráse, na ni soucitně zamlaskal. „No tak, děvenko, nebuď smutná. Možná nejsme tak prachatý jako ten tvůj fešák, ale umíme potěšit dámu.“

Před chvilkou si Lucy myslela, že je úplně na dně. Teď se ale cítila ještě hůř. Copak se celý život snažila zachovávat zdání spořádanosti jen proto, aby si ji nakonec v pusté postranní uličce spletli s prostitutkou? Asi se musela nakazit Claremontovým zvráceným smyslem pro humor, protože se nedusila slzami, ale bezmocným smíchem.

Otřela si déšť z očí, zmatena tou podivnou směsicí beznaděje a veselosti.

„Bojím se, že došlo k nedorozumění, pánové.“

„My nejsme žádný páni,“ ozval se další hlas, hluboký a výhrůžný, „a vy nejste žádná dáma.“

Ze stínů se vynořila třetí postava a z Lucyina zoufalství rázem vyprchal

černý humor. Muž s úzkým prohnaným obličejem jí připomínal lišku.

Vztekle pohodil hlavou k její saténové taštičce, která se nadouvala kapesníkem a všudypřítomnými hodinkami. „Dyš vidíte, že nemáme prachy a vy jo, tak byste nám za naše služby mohla zacálovat. Stojíme za to, viďte, hošani? Všechny děvky to říkaj.“

Jeho drsný smích Lucy vyděsil. Srdce se jí divoce rozbušilo a tepot krve cítila až v uších. Udělala pár kroků k ústí uličky, ale muži jí zastoupili cestu. Tentokrát s sebou neměla žádný slunečník, kterým by se mohla bránit, žádného něžného a uličnického osobního strážce, který by ji chránil.

Bojovala s ochromující hrůzou, ale přesto se přinutila k ostýchavému úsměvu. „Pochybuji, že byste za tolik zlata stáli všichni dohromady,“ řekla a zahoupala taštičkou před chamtivýma očima pana Lišáka.

Zabral na návnadu. Lucy teď byla vděčná za to, že její hodinky jsou tak solidní a těžké. V divokém oblouku se rozmáchla taštičkou a praštila muže do ucha. Ale dřív než mohla utéct, další dva ji popadli a strhli na dlažbu do horečné změti napjatých údů a trhajícího se hedvábí.

Gerard se opřel o zeď vedle ústí uličky a čekal, až se objeví Lucy. Nejspíš má náladu pod psa, pomyslel si. A čeká, až se obměkčím a vrátím se pro ni i pro její drahocennou rukavičku… Vzápětí dostal vztek sam na sebe.

Uvědomil si, že už zase hraje roli osobního strážce – a to s takovým talentem a přesvědčením, že tomu dokonce sám začíná věřit. Ale jak by mohl Lucy chránit, když právě on je pro ni největším nebezpečím?

Zaklonil hlavu a nechal ledové prsty deště, aby ho bodaly do obličeje. Ani to však nezchladilo jeho hněv. Je načase, abych skoncoval s touhle směšnou šarádou, říkal si. Vím to přece od chvíle, kdy jsem uviděl Lucyiny proklaté kresby a vyslechl její něžnou obranu kapitána Dooma. Věčná škoda, že ten otrlý pirát nikdy pořádně neocení loajalitu dcery svého nepřítele, jakkoli pomýlenou.

Odlepil se od zdi. Chtěl naposledy doprovodit svou mladou paní domů, ale ted si to rozmyslel. I slečna Snowová, která přitahuje katastrofy jako magnet, určitě zvládne dojít ten kousek do bezpečí kočáru sama bez jeho ochrany.

Zastrčil brýle do kapsy kabátu a vykročil po chodníku. Měl by být rád, že se osvobodil od té frašky. Nezvané vzpomínky ho však pronásledovaly na každém kroku: Lucy, jak ji halí do svého kabátu, aby ji ochránil před deštěm; jak jí vkládá do úst sladké cukroví; jak ji k sobě tiskne tak pevně, až se stává částí jeho těla, kterou jako by postrádal od narození. Amputovanou částí, která teď bolí tím víc, že předtím na prchavý okamžik přirostla.

Aniž chtěl, Gerard znovu cítil, jak se mu Lucy poddává a tiskne se k němu ve svém tenoučkém negližé. Ten dojem byl stejně živý jako v okamžiku, kdy ji skutečně svíral v objetí. Cítil, jak ho na tváři šimrají její vlhké vlasy. Cítil vtíravou vůni mýdla rozehřátého tajnými hlubinami jejího těla, vůni, která ho rozpalovala jako afrodisiakum. V bedrech mu v zuřivém protestu bušila úporná bolest a po zásluze ho mučila.

Zrychlil krok. Ze služby slečně Snowové se vyvléci mohl, zůstávaly tu ale nevyřízené účty s jejím otcem. Pistole ho tlačila do žeber.

Vtom se za ním ozval zdušený výkřik. Gerard se zastavil. Kolem proudily davy a rozestupovaly se před jeho zuřivým výrazem. „Její zatracené Veličenstvo ode mě nejspíš chce, abych pro ni zašlápl švába, aby si nemusela špinit vlastní elegantní střevíček,“ zamumlal si pro sebe. „Lituji, princezno, ale tentokrát ne.“

Snažil se nebrat na vědomí svíravý pocit, který ho přepadl, a znovu vykročil dlouhými kroky, jistěji než předtím. Už nebude pro laskavou dobroditelku Lucy Snowovou hrát rytíře na bílém koni. S tím definitivně skoncoval.

Zkameněl uprostřed kroku. Šumem davu pronikl zvuk, o kterém si nikdy nemyslel, že ho uslyší. Jediné jméno, utopené ve výkřiku plném hrůzy, při němž mu ztuhla krev v žilách.

Gerarde!

13

Gerardův první úder proti útočníkům otřásl Lucy jako dělová salva.

Neměla čas pocítit úlevu, ani udělat něco víc než protáhnout se skrz zmatený propletenec rukou a nohou. Přimáčkla se ke zdi a marně se pokoušela ovládnout třas. Zuby jí nekontrolovatelně drkotaly. Přitáhla si cáry peleríny k tělu, jako by ji mohly ochránit.

Její osobní strážce vyřídil chuligány výkonně a nemilosrdně. Jednoho popadl za dlouhé mastné vlasy a praštil mu obličejem o cihlovou zeď. Muž se zhroutil ve sténající hromádku na dlažbě. Další se na Gerarda vrhl zezadu. Lucy chtěla vykřiknout, aby ho varovala, ale její sevřené hrdlo odmítlo spolupracovat. Vypravila ze sebe jen ochraptělé vyjeknutí. Stejně bylo zbytečné. Gerard se s vytříbenými instinkty rozeného pouličního rváče otočil a praštil muže pěstí do obličeje tak silně, že mu div nevyrazil zbytky zkažených zubů. Rozzuřený zloděj provedl hloupost – vytáhl nůž a zaútočil znovu. Než však stihl zasáhnout Gerarda zubatou čepelí, chytil ho Lucyin osobní strážce za zápěstí a zkroutil mu ruku za zády.

Když se ozvalo křupnutí lámané kosti, Lucy pevně zavřela oči. Vzápětí je zase rozevřela, protože uslyšela další zvuk, ještě jednoznačnější.

Gerard stál s nohama doširoka rozkročenýma na mokré dlažbě a z jeho postoje vyzařovalo vražedné mistrovství. Ještě vražedněji působila lesklá pistole, kterou držel v ruce. Lucy si poprvé uvědomila, jak je její ochránce ve skutečnosti nebezpečný, a projelo jí primitivní vzrušení. Primitivní, protože v ní nevzbudilo odpor, ale naplnilo ji pýchou.

Objektem Gerardovy smrtonosné pozornosti byl vůdce bandy, který využil unáhlenosti svých kumpánů a odplížil se k polorozpadlé zídce vzadu v uličce.

Ted v prosbě zvedal roztřesené ruce. „Mějte slitování, pane,“ skučel.

„Není potřeba, abyste mě odbouchnul. My nechtěli tý slečince nijak ublížit. Mysleli jsme, že už jí máte dost a že by vám nevadilo, dyby teď přišla řada na nás.“

Gerardova výrazná ústa se zkřivila pohrdáním. „To ses tedy spletl, kamaráde. Nikdy nenechám jiného muže dotýkat se toho, co patří mně.“

Jeho arogantní tvrzení, ať už ho mínil jakkoliv, asi mělo Lucy rozzuřit.

Místo toho jí však projelo další podivné zamrazení.

Ruka, v níž Gerard držel zbraň, se zvedla a Lucy si na kratičký děsivý okamžik pomyslela, že opravdu pošle násilníka na onen svět. Ale Gerard pistoli zase pomalu sklonil a zloděj toho využil k překotnému úprku. Přeskočil zídku jako vystrašená krysa.

Pistole vyklouzla Gerardovi z dlaně. V hrudi ho tížil ledový balvan nepříčetného hněvu, který zpomalil tlukot jeho srdce, až mu každý úder zněl v uších jako lodní zvon zvěstující neštěstí. Cítil krev a do hlavy mu stoupal opojný příslib násilí. Navzdory hučení v uších znovu slyšel výsměšné urážky ve francouzštině a španělštině, temný úder boty kopající ho do žeber, bezmocné chřestění řetězů.

Vtom ho za rukáv naléhavě zatahala něčí ruka.

Bleskově se otočil a hrud se mu těžce zvedala. Stále byl plný zuřivosti.

„Není vám nic?“ zašeptala Lucy.

Přes Gerarda se přelila vlna znechucení nad sebou samým. To on měl přece být téhle ženě ochráncem a starat se o ni. A zatím tu ustaraně vzhlíží ona k němu, prsty mu zatíná do rukávu a v očích se jí zračí hluboká účast.

Lucy se třásla tak silně, že bylo slyšet, jak jí cvakají zuby. Přes tváře jí spadaly uvolněné pramínky vlasů. Obličej měla zsinale bledý a její oči se zdály ještě větší než obvykle. Statečně se pokoušela urovnat si ušpiněné cáry peleríny, jako by mohly zadržet víc než jen mráz.

Potlačovala slzy s umíněnou odvahou, která Gerarda zahanbovala. Ledový balvan v jeho hrudi začal tát a Gerarda se zmocnil pocit, který předtím zakusil jen jedenkrát. Spalující žár. Zuřivá něha. Bezmezná touha chránit a opatrovat. Nebezpečná zranitelnost.

Zastrčil pistoli pod kabát a chtěl k sobě Lucy přivinout, ale odporné skvrny, které spatřil na svých rukou, ho zarazily. Skvrny od krve. Ne od jeho vlastní, ale od krve jiných.

Možná je to tak lepší, řekl si. Ať Lucy pozná z temných, usvědčujících skvrn moji pravou povahu. Cekal, že Lucy před mužem, který se v něm projevil, znechuceně a s hrůzou ucouvne.

Užasl, když se mu místo toho vrhla do náručí, zabořila mu tvář do vázanky a zaťala prsty do kabátu, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

Zaskočen a okouzlen tou důvěrou ji objal. Zapomněl na krvavé skvrny na rukou, hladil jí mokré vlasy a ochraptěle šeptal konejšivá slůvka, některá souvislá, některá ne. Když ani něžným utěšováním nezastavil její neovladatelný třas, zvedl ji do náručí a přetáhl jí potrhanou pelerínu přes vlasy, aby ji aspoň trochu ochránil před prudkým deštěm.

Ani liják neodradil zvědavce. U ústí uličky se začal sbíhat dav, jehož hlad po vzrušení vybičoval hluk ošklivé rvačky. Gerard odmítl vystavit Lucy potměšilým postranním pohledům a spekulacím. Otočil se a s ní v náručí přeskočil rozpadlou zídku.

Později bude mít dost času na výčitky svědomí, dost času trýznit se svými hříchy, z nichž ten, že ponechal Lucy napospas nebezpečným londýnským ulicím, rozhodně není nejmenší. Teď ale chtěl udělat jen jediné

– vzít Lucy někam, kde je teplo, sucho a soukromí. Domov nepřipadal v úvahu, protože podezíravost a dohled jejího otce by z něj učinily vězení, a ne útočiště. Místo ke kočáru proto Gerard zamířil k přívětivým světlům skromného hostince.

Rozrazil dveře a spolu s ním vtrhl dovnitř poryv ostrého větru a mrznoucího deště. Holohlavý hostinský přestal leštit barový pult. Hrstka

stálých hostů roztroušených u stolů kolem krbu zvědavě zvedla oči od sklenic a vyhlížela novou zábavu.

Při pohledu na bezvládný, ale nepochybně ženský uzlíček v Gerardově náruči pleskl hostinský hadrem o pult. „Tak to ne, pane. Tohle je slušný podnik. Tohle tu nevedeme!“

Při tom nepřátelském zaburácení mužského hlasu sebou Lucy škubla a vykoukla ze svého útulného hnízdečka. Gerard beze slova vytáhl z kapsy těžkou koženou peněženku a hodil ji před hostinského. Přistála na barovém pultu se slibným zacinkáním. Přestože Lucy byla napůl omámená, prolétlo jí hlavou, kde asi mohl Gerard přijít k takovému jmění. Admirál přece nebyl vyhlášen štědrostí k personálu.

Hospodskému sloužilo ke cti, že se ovládl a neskočil po peněžence, i když po tom očividně dychtil. Jeho morální rozhořčení však zmizelo jako mávnutím čarovného proutku a vystřídala je zištně motivovaná přívětivost.

„V posteli je čisté povlečení, pane,“ řekl. „A budete si přát pivo?“

„Teplou vodu a horkou kávu,“ poručil Gerard se sebevědomím člověka, který je zvyklý, že ostatní poslouchají jeho rozkazy. „A postarejte se, aby nás nikdo nerušil.“

„Ano, pane, cokoli si přejete.“

Když ji osobní strážce nesl nahoru po úzkých schodech, Lucy mu zabořila nos do omšelých záhybů špatně upravené vázanky. Vdechovala čistou mužnou vůni koření a tabáku, aby zahnala pach ginu, který táhl ze zlodějů a který dosud cítila v nose.

Napotřetí se konečně trefili do prázdného pokoje. Gerard ji uložil na jednoduchou dřevěnou postel. Jemně vyprostil ze sevření jejích prstů svůj kabát, svlékl si ho a přehodil Lucy přes ramena. Pak jí přetáhl přes klín vybledlou přikrývku a zapálil krátkou lojovou svíčku. Lucy z něho ani na okamžik nespustila oči.

Na okno bubnovaly korálky zmrzlého deště a při nárazu na sklo se rozpouštěly v tekuté diamanty. Pokoj bez ohně byl prochladlý, ale po bodavém řezání větru venku Lucy připadal skoro útulný. Utřela si nos hřbetem ruky. Váhavě si připustila, že se necítí v bezpečí díky přístřeší, ale díky muži, s nímž je sdílí.

O pár minut později zaklepala žena hostinského na dveře pokoje, v ruce teplou vodu a kávu, které si Gerard vyžádal. Usilovně natahovala krk a snažila se dohlédnout na postel, ale Gerard jí zabouchl dveře přímo před zvědavým nosem.

Zatímco naléval kouřící vodu z konve do otlučeného umyvadla, Lucy si rozpačitě navíjela na prst pramínek mokrých vlasů. Věděla, že nejspíš vypadá příšerně. Gerard na ni od chvíle, kdy vstoupili do pokoje, ani nepohlédl.

Nenabídl jí vodu, místo toho ponořil do teplých hlubin své vlastní ruce a začal je drhnout tak prudce, až sebou Lucy škubla. Když si je pomalu osušil, dal si posilující doušek kávy a nasadil na nos brýle. Teprve pak se na ni podíval a v mihotavých stínech byl jeho výraz neproniknutelný. Zdálo se, že nemá nejmenší chuť jakkoli se k ní přiblížit.

Aniž si toho byl vědom, jeho nesobecká ohleduplnost otřásla Lucy víc než přepadení. Otec ji nikdy láskyplně nenosil v náručí, nikdy ji neukládal do postele, nikdy ji nehladil po vlasech ani nepolíbil na čelo před spaním. Dodnes opatrovala v srdci vzpomínku na své desáté narozeniny, kdy jí Smythe vtiskl plachý polibek na tvář.

Srdce jí zběsile tlouklo. Kroutila prázdnými rukávy Gerardova kabátu a připadala si nesmírně zranitelná. Prahla po tom, aby se jí někdo dotýkal a mazlil se s ní, aby ji hladily milující ruce. Jeho ruce.

Ukáplo jí z nosu a neskutečně ji zahanbilo, že podléhá takovým ponižujícím příznakům hysterie. Přestaň fňukat, Lucindo! Jenom dělá svou práci. A nehrb se! Bezděčně se narovnala a přitiskla se zády k dřevěnému čelu postele.

„Nikdy předtím jste mě neoslovila křestním jménem,“ řekl Gerard a s lehkostí profesionála tak prolomil tísnivé mlčení. „Nebyl jsem si jistý, jestli ho vůbec znáte.“

Lucy okamžitě vytanulo na mysli, kolikrát jeho jméno čmárala na okraj papíru, když měla psát podle otcova diktátu. Odkašlala si, aby uvolnila stažené hrdlo, a přinutila se k mdlému úsměvu. „Upřímně řečeno, věděla jsem, že začíná na G, ale váhala jsem, jestli je to Gaston nebo Gomer nebo…“

Jejich oči se setkaly. Hlas se jí zlomil. Jeho nepřístupný výraz se jí rozmazal před očima. Z hrdla se jí vydral zvuk podobný škytnutí. A znovu. Chtěla je ztlumit dlaní, ale ještě než si stihla dát ruku před ústa, bezmocně se rozvzlykala.

Gerard byl dvěma skoky u ní. Posadil se na postel a vzal ji do náručí jako dítě. „Už je to dobré, Myško. Nikomu nedovolím, aby ti ublížil.“

Myško. To něžné oslovení způsobilo, že Lucy zatoužila rozplynout se v jeho náručí jako sníh na slunci. Zakoušela právě tohle její matka, když čelila pokušení příliš svůdnému, než aby odolala?

Lucyino pružné tělo se křečovitě otřásalo citovou bouří. Gerard ji přivinul ke svému stejně rozbouřenému srdci a přejel jí tváří po vlasech. Lépe než kdo jiný chápal cenu jejích slz. Lucy nebyla žena, která se rozpláče snadno a bez příčiny. A teď stkala, jako by se chtěla zbavit všech slz, které polykala od narození, od chvíle, kdy přišla o matku.

Když se utišila, pokusila se vymanit z Gerardova náručí. Jeho železné sevření jí však nedovolilo nic víc, než vyhledat trochu důstojnější pozici. Sundal si vázanku a osušil Lucy oči.

„Musíte si myslet, že jsem nestydatá husa,“ vypravila ze sebe a lehce popotahovala. Přidržel jí vázanku u nosu a ona se do ní bezmyšlenkovitě vysmrkala. „Takováhle hysterie je naprosto neomluvitelná. Ti muži mi vůbec neublížili, jen mě vystrašili. Bojím se, že jste mě prohlédl.“ Ukryla obličej v jeho vestě. „Jsem obyčejný bezpáteřný zbabělec.“

Rukou jí něžně přejížděl po páteři a dotýkal se každého jemného hrbolku, jako by ji chtěl přesvědčit o opaku. Bradou se opřel o její hlavu a vzpomínkami zabloudil daleko do minulosti. Když konečně promluvil, pronesl slova, která uchovával v srdci od chvíle, kdy ji poprvé spatřil. „Jste

statečná dívka, Lucindo Snowová. Ta úplně nejstatečnější. Kdybyste nebyla, neodvážila byste se vzdorovat takovému lotrovi, jako je Doom.“

Zhroutila se v dalším návalu pláče. Gerard ji sevřel ještě pevněji, vlastnickým gestem, které překvapilo i jeho samého. Doufal, že tu bláznivou lásku k Doomovi už překonala. Ale stačilo jen zmínit jméno toho zločince a Lucy znovu otřásl prudký nápor citů.

„Neplačte,“ zašeptal jí zuřivě do vlasů. „Nestojí za to, abyste pro něj plýtvala slzami.“

Když Lucy zvedla uplakané oči, v jejich hlubinách se nezrcadlil smutek, ale hořký humor. Přiškrceně se zasmála. Její kontraaltový smích Gerarda zasáhl svým kouzlem jako šíp.

„Začínáte mluvit jako Sylvie,“ řekla. „Nechci si sice pokazit pověst neohrožené hrdinky, ale musím přiznat, že s Doomem to byl od začátku do konce jen krutý omyl.“

Skutečně krutý omyl. Gerarda zamrazilo až do morku kostí, když si představil, jak ponurý osud ji mohl stihnout v Doomových bezohledných rukou.

Vpíjel se do ní pohledem, jako by ji viděl poprvé. Rozcuchané vlasy. Zrůžovělá špička nosíku. Šedé oči třpytící se slzami. Sklouzl pohledem k jejímu hrdlu, kde se na bledé kůži rýsovala tmavnoucí modřina.

S nekonečnou něhou přejel to odlišně zbarvené místečko palcem.

„Bastard,“ vydechl a sám si nebyl jist, jestli tím míní muže, který jí to udělal, jejího otce, nebo sebe.

Sklonil se a zlehka přitiskl na modřinu rty. Ucítil, jak se Lucy zrychlil puls. Pak zaklonila hlavu a její vlasy se mu přelily přes ruku jako hedvábný vodopád. Gerard vdechoval vůni citrónové verbeny. Nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že citrony mohou chutnat tak sladce. Dráždivě jemná pleť, které se dotýkal rty, jeho hlad nijak neutišila, ale naopak povzbudila.

Lucyino hrdlo se zachvívalo ryzí touhou. Gerard zvedl hlavu, okouzlen štíhlým sloupem krku, který vystavila jeho rozkoši, zrůžovělými tvářemi a rozevřenými rty. Oči měla pevně zavřené, jako by popírala, co se děje, jako by chtěla předstírat, že je to jen další vysněné setkání s přízračným milencem.

Pak pomalu otevřela oči zamžené úžasem. Natáhla se a sundala mu brýle. Konečky prstů se přitom letmo dotkla jeho spánků. „Pane Claremonte?“ A pak tišeji, až to zaznělo jako zašeptání ze sna: „Gerarde?“

Brýle vyklouzly Lucy z třesoucích se prstů na pokrývku, když ji políbil. Přejížděl její rty svými tak lehce, jako by se jí dotýkal pírkem. Jejich dech se smísil a údery srdcí splynuly v jedno. Lucy se při té neznámé důvěrnosti zachvěla. Gerard jí vpletl prsty do vlasů a přitáhl si její hlavu blíž. Svými rty hýčkal její ústa tak dlouho, až se zdálo, že byla stvořena jen k tomu, aby se pro něho pootevřela a vydala své temné, tajné hlubiny neodolatelnému mistrovství jeho jazyka.

Lucy byla tím polibkem opojena. Chutnal ještě lépe, než voněl – jako horké kořeněné sušenky o Vánocích, jako teply jablečný sirup v mrazivé podzimní noci, jako exotická chuť kávy v cizokrajném přístavu. Ten

nezvyklý dotek ji zahalil mlhou smyslné malátnosti. Drsným teplým jazykem hladil citlivý vnitřek jejích úst s umem, kterým otupil všechny její zábrany, a neodbytně vybízel její vlastní jazyk, aby mu vstřícně odpověděl.

Gerard vychutnával tající sladkost Lucyiných úst. Proti své vůli přemítal, jestli by něžným naléháním dokázal přimět celé její tělo, aby ho přijalo stejně dychtivě. Ty nebezpečné představy rozdmýchaly uhlíky, které palčivě doutnaly v jeho nitru, a roznítily je v běsnící požár. Ted proklínal svou živou představivost, která ho držela při smyslech celou tu věčnost, kdy trpěl odříkáním. Věděl však, že se musí spokojit s pouhým polibkem. Instinktivně vytušil, že kdyby Lucy vtiskl do polštářů, jak po tom zuřivě žíznil, vzepřela by se.

On to byl, kdo musel jejich polibek přerušit. Už nebyl s to snést další nesmělý dotyk jejího jazyka, protože se bál, že by to nádherné mučení nakonec přemohlo jeho křehkou sebekontrolu.

Aniž mu přestala svírat předloktí, odtáhla se a s podivnou vážností se mu pátravě zahleděla do nechráněných očí. Zamrazilo ho zlým tušením. Příliš pozdě mu došlo, že možná právě udělal osudnou chybu. Jenže osudnou pro koho?

„Co se děje?“ zeptal se zlehka, aniž dal najevo obavy.

„Jen jsem přemýšlela,“ odpověděla chraplavým tónem, který ho okouzlil, „že vůbec nelíbáte jako kapitán Doom.“

Neubránil se spokojenému úsměvu. Příliš se mu ulevilo, než aby se urazil. Povšiml si, že její spodní ret je stále vlhký a naběhlý od jeho polibku. Pohladil jej bříškem palce a užasl, když ucítil chvějivou odpověď. „Copak vás admirál nikdy neučil, že porovnávat polibky je proti etiketě?“ dobíral si ji. „A krom toho, vy jste mě celou tu dobu přesvědčovala, že se k vám Doom choval jako džentlmen. Ale teď jsem o tom darebákovi ztratil všechny iluze.“

Rozhodl se, že jim oběma vymaže Dooma z mysli. A tak když Lucy otevřela pusu, aby mu ostře odpověděla: „Ale kapitán Doom přece mohl…“, popadl ji za šíji a znovu se zmocnil jejích úst temným, ďábelským polibkem, který neznal slitování.

„No tak, co že jste to říkala o kapitánu Doomovi?“ zeptal se hedvábným hlasem, když konečně popadla dech. Konečky prstů jí hladil vnímavou šíji a vylákal z ní další záchvěv rozkoše.

„Kapitán… kdo?“ zopakovala zasněně a třela se mu přitom tváří o

předloktí.

V Gerardovi se všechno sevřelo. Mlha touhy v Lucyiných očích už nepatřila přízračnému pirátovi, ale jemu. Byl by se rád těšil z vítězství. Prahl po divoké euforii, kterou s sebou nese čerstvý dobyvatelský úspěch. Místo toho jej však zachvátila rostoucí panika.

Kde proboha najde sílu, aby se otočil a odešel od těch očí? Od toho něžného obdivu v jejich hlubinách? Mělo mu být výstrahou, když ji zatoužil chránit. Jenže on toho varování nedbal a vystavil tím nebezpečí nejen sebe, ale i Lucy.

Vstoupil jsem do admirálových služeb, abych odvedl práci, připomněl si tvrdě. Práci, která nepřipouští žádné rozptylování pozornosti. Dokonce ani tak lákavé, jako je svádění zaměstnavatelovy rozkošné dcery.

S trpkou lítostí vysvobodil své brýle z pokrývky a nasadil si je. Lucyiny oči potemněly, když vycítila neviditelnou bariéru, kterou tím mezi ně postavil. A on jen doufal, že ta neviditelná bariéra není zároveň i průhledná.

„Divadlo už brzy skončí,“ řekl stroze. Strčil jí paže do rukávů svého kabátu a pečlivě se vyhnul jejím očím. „Radši se vraťme domů, nebo budeme muset protrpět další admirálovo kázání.“

„Nezapomněl jste náhodou na něco?“

Vyzývavě naklonila hlavu a Gerard zpozorněl. Zvedl obočí. „Na vaše rukavičky? Nebo snad na taštičku?“

„Na vaše místo. Už žádné nemáte. Vzdal jste se ho.“ Založila si ruce na prsou. Příliš dlouhé rukávy Gerardova kabátu jí málem pokazily povznesené gesto. „Já, pane, už nejsem váš problém.“

Se vší výhrůžností, které byl za daných okolností schopen, se opřel rukama o čelo postele za jejími zády a uvěznil ji mezi svými svalnatými pažemi. Lucy poslušně ucouvla, ale předtím si stačila svůdně navlhčit rty jazýčkem. Gerard bolestně zatoužil znovu ji políbit a důsledky poslat ke všem čertům.

Místo toho se naklonil dopředu, až se jejich nosy téměř dotýkaly, a zavrčel: „Bůh pomoz nám oběma, ale vy jste můj velký problém.“

14

Lucy zastrčila zátku do křišťálového flakónku s citrónovou verbenou a přála si, aby mohla stejně jednoduše zavřít do nějaké lahvičky i své city. Bouřily se v ní od chvíle, kdy ji osobní strážce doprovodil domů z hostince a pak ji beze slova, jen se strohou úklonou, opustil u předních dveří. Lucy se marně pokoušela usnout. Poprvé v životě postrádala matku, které by se mohla svěřit. Někoho staršího a moudřejšího, kdo by jí pomohl vyznat se v bludišti protichůdných emocí.

Z mramorové desky toaletního stolku setřela poprašek rýžového pudru. Pak začala bezmyšlenkovitě vytahovat ze stříbrného kartáče vlasy, které se v něm zachytily. Když už nemůžu spát, aspoň trochu uklidím ten nepořádek v ložnici, beztak je to potřeba, rozhodla se. Odložila kartáč, přešla k posteli a stáhla z baldachýnu opuštěnou punčochu. Nehtem přitom zadrhla o hedvábí. Rýha na křehké tkanině jí připomínala čáru života. Možná má otec pravdu, pomyslela si Lucy sklíčeně. Možná jsem přece jen zdědila matčin sklon k hysterii. Proč bych se jinak zmítala mezi pustým zoufalstvím a divokou radostí?

Zavřela oči a při vzpomínce na Gerardovu tvář, zdrsnělou dráždivým stínem rašícího strniště, které tak příjemně škrábalo, se zachvěla. Punčocha jí vyklouzla z ochablých prstů a spadla na podlahu. Lucy se zády opřela o nepoddajný sloupek postele a najednou na ni s nebývalou silou dolehla svůdnost pomačkaného lůžka.

Prudce otevřela oči. Není přece jako matka. Ona je z mnohem houževnatějšího těsta. Nepodlehne nebezpečným smyslným impulzům, které matku připravily o admirálovu lásku a nakonec i o život.

Přispěchala ke skříni a začala cpát rozházené spodní prádlo zpátky do šuplíku. Vzpurná změť hedvábí a krajek však odolávala všem jejím snahám. Třikrát se Lucy pokusila přirazit přetékající šuplík, než konečně uznala porážku. Přešla k oknu a sklesla na okenní sedátko.

Ve strážním domku se ještě pořád svítilo, přesně jak čekala.

Ledové prsty mrznoucího deště vytrvale bušily do okenních tabulek. Lucy se cítila jako bezmocné zrnko písku uvězněné v přesýpacích hodinách. Gerardův polibek obrátil její uspořádaný život vzhůru nohama a lhostejně ho rozbil na kousíčky. Střípky se teď znovu usazovaly a vytvářely nové, neznámé vzorce – třpytivou mozaiku, nebezpečnou i krásnou zároveň.

Jsi do něj zamilovaná, viď?

Ta slova ji opět přenesla do reality. Ledový povlak na okně jako by náhle roztál a přetvořil se v otcův zamračený obličej. Lucy pevně zavřela oči, aby ten přelud zahnala.

Dřív se proti admirálovým obviněním, vyřčeným i nevyřčeným, mohla bránit svou nevinou. Vždycky potlačovala rozhořčení nad jeho nespravedlností, polykala chraptivé výkřiky nesouhlasu a nechávala se hřát u srdce vědomím své počestnosti.

Ted ale neměla vůbec žádnou obranu. Skutečně se prohřešila.

Odsouzeníhodnou láskou k nesprávnému muži.

Opřela se čelem o studené sklo. Kapitán Doom málem uloupil její duši, ale teď byla ve vážném nebezpečí, že ji sama a dobrovolně odevzdá Gerardu Claremontovi.

Svítání zastihlo Lucy opřenou o kmen starého dubu. Pozorovala nervózní obláčky svého dechu, plující mrazivým vzduchem jako trosky potopené lodi.

Už zjistila, že nemá cenu používat proti Gerardovi uskoky, protože je stejně vždycky prohlédne. Na něj zabere spíš rozumná diskuse dvou dospělých lidí o téhle trapné situaci. I tak inteligentní muž jako Gerard určitě uzná moje argumenty, říkala si.

Zpovzdálí se ozvaly rázné kroky blížící se zledovatělou trávou. Lucy se přitiskla zády k sukovitému kmeni a v trýznivém očekávání pevně zavřela oči. Vánek k ní zanesl závan kouře. Vtáhla jej do plic, jako by to bylo kouzelné kadidlo, které jí má dodat kuráž.

Bojovala sama se sebou, aby z chumlu rozvířených emocí vyprostila nitky zdravého rozumu, jak ji to admirál vždycky učil. Elegantním gestem si přitáhla vlněný plášť k tělu a vykročila zpoza stromu.

Gerard se zastavil, jako by mu nohy vrostly do země. V očích se mu zrcadlilo mírné překvapení a znepokojující obezřetnost, jako kdyby tušil, že tohle setkání je nevyhnutelné, ale zároveň do poslední chvíle doufal, že mu unikne.

Lucy najednou cítila srdce až v krku a nedokázala ze sebe vypravit ani hlásek. Osobní strážce měl zmačkaný kabát a košili napůl rozepnutou. V koutku úst mu visel zapálený doutník. Kaštanové vlasy, rozcuchané, jako by právě vstal z postele, mu pozlatilo zimní slunce pronikající ranní mlhou.

Zahleděla se na jeho chlapecký obličej, poznamenaný unaveným cynismem mužství, a její těžce vydobytá duševní rovnováha se rozbila na padrť.

Gerard si vrazil ruce do kapes kalhot, zhoupl se na patách a obdařil Lucy nerozluštitelným pohledem zpod výrazného obočí.

Ted je čas, přemlouvala se. Čas rozvážně rozebrat city a věcně nastínit možnosti do budoucna. Přece si to pečlivě nacvičovala celou bezesnou noc.

Otevřela ústa. „Miluju tě,“ vypadlo z ní.

Gerard jako by pod tím úderem ohluchl a oněměl naráz. Nevěřil, že tváří v tvář Lucyinu prosebnému pohledu dokáže udržet masku lhostejnosti. Nevěřil, že dokáže promluvit, aniž by odhalil, jak hrozně moc ji chce. Vždyť ji ani nemůžu vysvobodit z otcovy tyranie, opakoval si v duchu. Nemůžu jí nabídnout nic než jiné pouto, smyslné a pomíjivé, kterého bude litovat ještě dlouho poté, co zmizím.

Doutník mu celou věčnost ochable visel na dolním rtu, až konečně spadl na zem a se zasyčením zhasl v namrzlé trávě. Stejně zhasly i Lucyiny sny, když se Gerard beze slova otočil a vykročil zpět ke strážnímu domku.

„Co jsem to jen řekla?“ zašeptala.

Opřela tvář o drsnou kúru dubu a hledala útěchu v jeho starodávné, nepřístupné důstojnosti. Teplá mlha slz ji oslepila, takže nepostřehla, jak se v jednom z oken cosi zablesklo ve slunečních paprscích.

Admirál leknutím spustil ruku s dalekohledem od oka, protože do pokoje náhle vstoupil Smythe. Majordom balancoval podnosem se snídaní a štosem novin jako profesionální žonglér.

„Sakra, chlape!“ vyštěkl admirál. „Kolikrát jsem vám říkal, že do mého pokoje nemáte lézt bez zaklepání!“

„Omlouvám se, pane. Měl jsem plné ruce.“

„Budete mít plné ruce práce s hledáním nového místa, jestli sem ještě jednou takhle vrazíte.“

Zatímco Smythe odkládal své břemeno na dubový stůl, admirál se vrátil k bezostyšnému špehování. Smythe se pod záminkou, že připravuje zaměstnavateli noviny k pročtení, nenápadně přitočil k vedlejšímu oknu. Zahlédl, jak se Lucy jako přízrak bezmocně plouží přes trávník k domu, kroky ztěžklé sklíčeností. Zamračil se.

„Ta zatracená žába mě zničí, zrovna jako její prokletá matka,“ zavrčel admirál a složil dalekohled. „Toho Claremonta jsem neměl najímat. Věřil jsem, že je z houževnatějšího těsta. Ze je natolik chlap, aby odolal všem těm ženským trikům.“

„Domnívám se, že jeho vystupování je přijatelné, pane. V jeho chování ke slečně Lucy jsem nic nevhodného nezpozoroval.“ Smythe se jen modlil, aby té obhajoby Gerarda Claremonta jednou nelitoval.

„Hm. Jenže vy nemáte tak vysoké nároky jako já.“ Admirál usadil své masivní tělo v křesle a sundal poklop ze stříbrné ohřívací mísy. Ven se vyvalila pára a pod ní se objevila čerstvá uzená ryba s vejci naměkko. Tuhle hostinu si admirál dopřával vždycky předtím, než se připojil k Lucy a v jídelně s ní posnídal suchý toast a čaj. Mávl rukou směrem k novinám.

„Nějaké zmínky o Doomovi?“

„Vůbec žádné, pane. Možná pochopil, že nemá cenu vést otevřený boj s tak schopným a statečným mužem, jako jste vy.“ Naštěstí pro Smythe nehrozilo, že by admirál postřehl jakýkoli sarkasmus na svůj účet. Jeho přebujelá pýcha to předem vylučovala.

Napíchl kousek uzené ryby na vidličku. „Měl jsem toho červa zadupat do země, když se mi naskytla příležitost.“ Odmlčel se, s vidličkou na půl cestě k ústům. „Má Lucy na dnešní večer nějaký program?“

„Ano, pane. Zimní maškarní ples u Howellových.“

„Výborně!“ S chutí drti! rybu v zubech a přežvykoval. „Dohlédněte, ať je moje uniforma včas vyžehlená. Chci se tam ukázat brzy, abych se pak mohl zase věnovat svým záležitostem.“

„Ano, pane. Dohlédnu na to.“ Smythe se otočil k odchodu.

„Ještě něco, Smythe.“

„Pane?“

„Zítra ráno před devátou hodinou se spojte s panem Bensonem ohledně náhrady za pana Claremonta. Co na to Claremont řekne, mě nezajímá.“

Smythe si dal záležet, aby zachoval kamennou tvář. „Jak mám panu Claremontovi jeho propuštění zdůvodnit, pane?“

Admirál se rozmáchl vidličkou, až se po novinách rozstříkl žloutek.

„Prostě mu řekněte, že jsme si jeho služeb velmi vážili a že nám bude potěšením kdykoli mu poskytnout příslušná doporučení. Atakdál, atakdál.“

„Jak si přejete, pane.“

Smythe srazil podpatky a vzorově zasalutoval. Pomyslel si, jaká je to pro Anglii zatracená škoda, že muž s tak nepopiratelnými vojenskými schopnostmi trpí osudnou chybou – podceňováním svých nepřátel.

Zimní maškarní ples u Howellových byl oblíbenou každoroční tradicí. Před více než desetiletím ji založila lady Howellová, aby rozjasnila dlouhé pusté měsíce, kdy městské radovánky spaly zimním spánkem a většina smetánky se uchýlila na venkovská sídla. Ti, kdo zůstali, se na maškarní ples těšili víc než na Vánoce.

Admirál a Lucy sestupovali po nízkých mramorových schodech do tanečního sálu. Lucy zasunula ruku v rukavičce do strnulého ohybu otcovy paže a očekávala, že se dostaví známý nával lásky a pýchy. Místo toho však cítila podivnou prázdnotu, jako by hodiny, které odpoledne proplakala v ložnici, odplavily všechny drahocenné iluze jejího dětství a obnažily jí srdce.

Ráda by zachytila alespoň stín bývalé lásky, a proto pod svou hedvábnou maskou zvedla zrak k otci. Jeho vlastní maska ze zlaté tkaniny byla jen formalitou doplňující souhvězdí čerstvě nablýskaných medailí, které mu zářily na hrudi. Mezi přítomnou vojenskou elitou nebyl nikdo, kdo by ho nepoznal. Ve své parádní uniformě, s třásněmi na epoletách a s vyleštěnými botami ztělesňoval veškerý majestát královského námořnictva. Lucy věděla, že by měla být poctěna, že se pro tento večer rozhodl opírat se o ni, a ne o svou hůl.

Hustá hříva jeho vlasů zářila ve světle lustrů jako jinovatka. Když naklonil hlavu, aby přijal zasloužený hold, Lucyina srdce se na prchavý okamžik zmocnil starý obdiv. Zase pro ni byl tím nejkrásnějším mužem na světě. Jako by se na chvilku stala malou holčičkou, která se nedrží otce za loket, ale za naškrobené šosy uniformy a tahá za ně v němé prosbě, aby si jí povšiml.

Prokrista, Smythe, proč není v posteli? jestli něco doopravdy nesnáším, tak dotěrné spratky.

Lucy bezděčně zaťala nehty do otcovy paže. Slehl po ní nesouhlasným pohledem, vyprostil rukáv uniformy z jejího sevření a uhladil neviditelný záhyb. Vtom se ze zástupu vynořili hostitel s hostitelkou a admirál rychle nasadil žoviální úsměv, aby je pozdravil.

Ani vřelé uvítání lorda a lady Howellových nezahnalo Lucyin vnitřní chlad. Ten čišel z prázdného prostoru, kde bývalo její srdce, než udělala tu

hloupost, že ho nabídla Gerardu Claremontovi. Co si o ní asi myslí po tom směšném vyznání? Ze je obyčejná lehká holka? Láskou nemocné děcko? Když jim při odjezdu pomáhal do kočáru, pečlivě se vyhýbala jeho očím. Bála se, že by v oříškových hlubinách mohla spatřit pobavení, blahosklonnost, nebo – a to by snad bylo ještě horší – shovívavý soucit.

„Lucy, drahoušku! Máš ruce jako led!“ vykřikla lady Howellová a sevřela Lucyiny ruce v dlaních. Tváří se velice podobala Sylvii, přestože její rysy už dávno setřel čas. Připomínala masku z hedvábného papíru, kterou někdo nechal pohozenou na dešti.

Třpyt v jejích modrých očích potemněl, když Lucy chladně odtáhla ruce ve strachu, že by se pod břemenem soucitu mohla zhroutit. „Promiňte. Venku je dost chladno,“ omluvila se hostitelce.

Lady Howellová to odmrštění přijala velkoryse a vzdálila se. Lucy byla stále větší zima. Stukem zdobené stěny tanečního sálu byly potaženy vrstvami sněhobílého šifónu. Na vysokých francouzských oknech jiskřily květy mrazu. Mramorové krby na obou koncích prostorné místnosti vydávaly jen málo tepla, takže mnozí hosté zůstali v kabátech a pláštích s kapuci, což se ostatně hodilo k jejich přestrojení.

Z klenutého stropu se na zlatých nitích snášely galaxie droboučkých křišťálových plátků, pohupovaly se a jiskřily jako sněhové vločky. Světelný odraz zabolel Lucy do očí. Nedokázala pochopit, proč někdo vytváří iluzi zimy, když se zdá, že celý vesmír je polapen v mrazivém sevření.

Lord Howell a její otec poodešli stranou, aby spolu probrali skandální fakt, že Napoleon sám sebe jmenoval doživotním prvním konzulem Francie. Lucy zůstala stát opuštěná na schodech. Po benátských dlaždicích vířili maskovaní tanečníci a rytmus čtverylky jimi smýkal po parketu sem a tam jako loutkami na šňůrkách.

Lucy slabounce zaúpěla, když spatřila, jak se k ní mezi tanečníky proplétá Sylvie, přidržujíc si na boku bratříčka Gilligana. Věděla, že na rozdíl od své matky se Sylvie ještě nenaučila přijmout zdvořilé odmítnutí.

Howellovi sdíleli neobvyklou víru, že je správné nechávat dětem jejich spontánnost, opečovávat je a rozmazlovat. Z Gilligana spokojenost a blahobyt přímo vyzařovaly. Ted byl přestrojen za středověkého mnicha. Na sobě měl sutanu převázanou konopným provazem a na holou hlavičku mu některý ze starších bratrů narazil prstenec z koňských žíní, takže Gilligan vypadal, jako by měl tonzuru. Aniž to sestra postřehla, nabral ze sluhova podnosu plnou hrst vařených garnátů a začal je do sebe cpát se vším všudy. Lucyiny rty se zachvěly úsměvem.

Její pobavení se však rozplynulo při prvních Sylviiných slovech. „Tady jsi! Už jsem se začínala bát, jestli vůbec dorazíš. A kde je ten tvůj hezký pan Claremont?“

Lucy se sevřel žaludek ponížením. Vymanila se ze Sylviina peprmintem vonícího objetí, protože dostala strach, že by mohla propuknout v pláč a udělat scénu na veřejnosti. „Není to můj pan Claremont. Předpokládám, že

odešel s ostatními sluhy, kam patří. Nehodilo by se, aby se potloukal za palmami v květináčích a děsil hosty tvé matky.“

Sylvie si přesunula Gilliganovu nezanedbatelnou váhu na druhý bok. Dítko se přitom natáhlo a z masky jí vyškublo plnou hrst růžových peříček.

„Copak se o tebe nemá starat?“ zeptala se Sylvie.

Ta nevinná otázka vykouzlila před Lucyinýma očima myriádu vzpomínek: Gerard, jak si ji přivinul ke svému teplému tělu; jak ji nese ledovým deštěm; jak jí přetahuje vybledlou přikrývku přes třesoucí se nohy. Jak tiskne rty na modřinu na jejím hrdle, jako by pouhý polibek byl nadán mocí vyléčit ji.

„Šampaňské, dámy?“ Lokajův hlas přerušil její nebezpečné snění.

„Teď ne, Davide,“ řekla Sylvie, která věděla o Lucyině odporu k alkoholu. „Možná později, až…“

„Docela bych si dala,“ skočila jí Lucy do řeči. Sylvie na ni zůstala zírat s otevřenou pusou. A dokonce i Gilligan vypadal rozpačitě, když Lucy popadla sklenku na nožičce a jediným douškem do sebe vlila perlivý obsah. Ostré bublinky ji zašimraly v nose a tělem se jí rozlilo nakažlivé teplo. I když nemohlo úplně otupit rezavé ostří smutku, aspoň trochu jí ulevilo.

„Víš, Sylvie, nepotřebuji, aby se o mě pan Claremont staral,“ řekla rádoby vesele a odložila sklenku zpátky na podnos. „Dnes večer tu přece mám otce, aby mě chránil. A když jsme spolu, obejdeme se bez kohokoli jiného.“

Sylvie sledovala, jak si kamarádka proráží cestu mezi tanečníky a míří k uniformovanému hloučku, který otrocky naslouchal každému admirálovu slovu. Nedalo se přehlédnout, jak otráveně se admirál zatvářil, když ho dcera zatahala za rukáv. Ale Lucy se nedala odbýt. Nakonec jí bud musel nabídnout rámě k tanci, nebo riskovat, že se před svými horlivými obdivovateli projeví jako nejhorší nevychovanec.

Sylvie roztržitě vytáhla Gilliganovi z pusy ocucané peříčko a přemýšlela, co se to zatřpytilo v Lucyiných očích, než odběhla do admirálova náručí. Jestli lesk vyvolaný neznámou štiplavostí šampaňského, anebo slzy.

Gerard bojoval s nutkáním praštit pěstí do zamrzlého skla dveří na terase. Lucinda Snowová odešla zpátky, kam patří. Do otcova náručí.

Pozoroval ty dva, jak spolu tančí. I když věděl své, přistihl se, že propadá jejich kouzlu. Admirálův nepravidelný krok dodával jeho královskému držení těla auru tragické důstojnosti. V neposkvrněné uniformě se souhvězdím třpytivých medailí na mohutné hrudi připomínal stárnoucího krále, který se právě vrátil z ušlechtilé křížové výpravy. Muži jako on bývali kdysi pro Gerarda idolem a byl by obětoval cokoli, aby se stal jedním z nich.

Jako by sdílela tutéž pošetilou touhu, Lucy v té chvíli vztáhla ruku a narovnala jednu z admirálových medailí.

A stejně jako kdysi, i teď se Gerardovy iluze o hrdinovi zhroutily, milosrdně a náhle, když Lucien Snow pod záminkou neohrabaného

klopýtnutí dceru hrubě odstrčil. Nechal ji stát opuštěnou uprostřed parketu a vytratil se z tanečního sálu. Jen se cestou ještě zastavil, aby se co nejstručněji omluvil lordu a lady Howellovým. Lucy statečně zvedla hlavu, ale ani tím nemohla zakrýt, že jí otcův odchod uštědřil ránu.

Gerard byl v pokušení sledovat admirála, ale strávil v Iónii dost dlouhou dobu, aby věděl, kam má ten bastard namířeno.

Pohledem zabloudil zpět k admirálově dceři. Moudře se vyhnula komplikovaným úborům a opeřeným čelenkám. Vybrala si klasický řecký kostým s poloviční maskou ze stejného bílého hedvábí jako šaty. Vlasy si sčesala dozadu a stáhla je zlatou stužkou. Stála sama uprostřed sálu a obestíral ji nevýslovný smutek, neodbytný a neodolatelný stejně jako vůně citrónové verbeny. Vůně, kterou Gerard cítil v nose, i když ho od Lucy oddělovala neproniknutelná skleněná stěna.

Lucy plula mořem zářivých světel a rozesmátých lidí. Jako dítě Gerard o takových místech snil. Byla pro něho stejně vzdálená jako třpyt jediné hvězdy zářící vysoko nad uhlově černými mraky. Stejně fantastická jako nesmírná rozloha oceánu vzdouvajícího se v jeho představách. Stejně mimo dosah jako samo nebe. Nebo láska ženy, jako je Lucy Snowová.

V srdci mu dosud zněla tklivá melodie Lucyina odvážného vyznání. Hladově sevřel ruce v pěst. Zaplavila ho táž slepá ctižádost, která ho už jednou stála svobodu i jméno. Život už ho připravil o příliš mnoho nocí podobných této. Dnešní noc chtěl. Alespoň tu jedinou, ukradenou noc, která zanechá tak sladkou vzpomínku, že se z ní bude moci těšit do konce života.

Znechuceně sjel pohledem ke svým obnošeným kalhotám a odřeným botám. Jakou další maškarádu může ještě přidat k téhle? Má se snad převléci za ještě ubožejšího sluhu? Za Lucyina podomka?

„Hej, vy tam, kamaráde. Pomůžete mi?“

Směrem k němu kulhal muž v dokonalých večerních šatech.

„Asi jsem šlápl do něčeho nepříjemného,“ řekl s tak protivnou nosovou intonací, že Gerarda napadlo, jestli mu černá poloviční maska až příliš nesvírá chřípí. „Já lorda Howella před těmi pitomými kokršpaněly varoval. Pořiďte si mastify, říkal jsem mu! Tihle rozmazlení psi nemají vůbec žádné vychování. Nemáte kus hadříku, abych si očistil botu? I tak už jdu příšerně pozdě.“

Ten člověk si ho zřejmě spletl s nějakým sluhou lorda Howella, se správcem nebo špatně vystrojeným lokajem. Gerard užuž otevíral pusu a chtěl tomu arogantnímu dandymu navrhnout, ať si boty třeba olíže, ale pak se zarazil. Vypočítavě si přeměřil neznámého od oslnivě bílé, bezvadně upravené vázanky k dokonale rovným švům kalhot. Potom zvedl oči k nebi v tichém díkůvzdání. Dobře věděl, že takové štěstí si vůbec nezaslouží.

„Tak dělejte, nebudu čekat celou noc,“ vyštěkl ten muž a narovnával si ohrnuté manžety u košile. „Váš kapesník bude stačit. Tak pomůžete mi, nebo ne?“

Gerard za brýlemi zamrkal a obdařil ho lstivým úsměvem. „Pojďte sem za keř, pane. Jsem právě ten, koho potřebujete.“

Lucy sebou trhla, když jí Sylviin jedenáctiletý bratr plnou vahou šlápl na nohu.

„Promiňte,“ zamumlal a uši mu zčervenaly. „Doufám, že to neviděl můj taneční mistr. Zítra by mě určitě vytahal za uši.“

„Kdyžtak řekni, že to byla moje chyba,“ zašeptala mu Lucy do tmavých kudrn, které jí sahaly sotva k bradě.

„To bych nikdy neudělal, slečno Lucy.“ Obdivné hltal její obličej. „Vy jste ta úplně nejlepší, víte. Tak statečná, že jste se postavila i samotnému kapitánu Doomovi.“

Potlačil nezdvořilé zaúpění, protože tentokrát Lucy šlápla na nohu jemu. Jak by měla tomuto upřímnému dítěti vysvětlit, že jediný polibek skutečného muže zahnal kapitána Dooma do říše fantazie, tam, kam patří?

Rozpačitě se omluvila a vydala se pro další sklenku šampaňského. Když zahlédla, že se po ní v davu tanečníků pátravě rozhlíží lord Howell, rychle se schovala za hlouček tlachajících hostů. Sylvie a její matka jí chtěly vynahradit admirálovo zběhnutí, a proto pro ni postupně posílaly všechny muže z Howellovy rodiny. Lucy se pomalu začínala bát, že se bude muset po parketu batolit i s Gilliganem.

Nepřála si nic jiného než prchnout před žvaněním a otupující hudbou. Jenže jediným útočištěm byl kočár, a to by znamenalo znovu se setkat tváří v tvář s Claremontem, tentokrát bez admirálovy pochybné ochrany.

Při té představě se jí tváře rozhořely hanbou. Provinile se rozhlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Pak z opuštěného tácu sebrala po okraj naplněnou sklenku šampaňského a obrátila ji do sebe jedním žíznivým douškem. Když sklenku stavěla zpátky, uvědomila si, že se zase jednou pořádně spletla.

Někdo ji přece jen sledoval.

O mramorovou krbovou římsu se s líným půvabem opíral neznámý muž. V dokonale ušitém večerním obleku a s černou maskou vypadal elegantně a nebezpečně zároveň. Ve výsměšném pozdravu pozvedl vlastní sklenku šampaňského a rty se mu přitom pobaveně zvlnily.

Lucy vylekalo, že se stala obětí tak bezostyšného flirtu. Proplétala se mezi tanečníky a doufala, že se ve víru jejich veselé zábavy ztratí. Když se ale odvážila ohlédnout přes rameno, ten neznámý pořád stál na stejném místě.

Stále ji sledoval. Žhoucím pohledem jí hladil obnažená ramena.

Lucy zachvátila nevysvětlitelná panika. Měla pocit, že je v pasti, nevinná kořist zahnaná do kouta obratným lovcem. Zoufale toužila uniknout, a tak z hloučku přátel rychle vylovila Sylviina osmiletého bratra Christophera.

„Zatancuj si se mnou,“ sykla, „nebo řeknu tvému tanečnímu mistrovi, aby tě vytahal za uši.“

„Já n-n-nemám tanečního mistra, slečno Lucy,“ vykoktal.

„Tak tě za ně vytahám sama.“

Radši spolkl další protest, protože se bál, že dívka, která se statečně postavila i kapitánu Doomovi, by mu mohla dát co proto. Neobratně se posouvali po parketu a Lucy dělala drobounké krůčky, aby se přizpůsobila

Christopherovým krátkým nohám. Podívala se přes jeho hlavu ke krbové

římse a zjistila, že neznámý je pryč.

Jeho zmizení ji podráždilo ještě víc než jeho přítomnost. Pátrala v davu, zda ho někde nezahlédne. Srdce jí poskočilo, když na druhém konci místnosti objevila podobně oblečeného muže, ale pak jí zase pokleslo, když za ebenovou maskou uviděla prázdné modré oči. Dvakrát, třikrát si myslela, že neznámého zahlédla, ale vždycky zase zmizel. Stále unikající. Tajemný. Provokativní.

„Slečno Lucy?“

„Ano, Chrisi?“ zareagovala bezmyšlenkovitě, povytahujíc se na špičky, aby

měla lepší výhled po místnosti. Hudba zmlkla. „Můžu už jít?“

Lucy přestala šoupat nohama a sklouzla pohledem k jeho andělskému obličejíku. „Samozřejmě. A děkuju ti, Chrisi, že jsi byl tak galantní.“

Neohrabaně se jí uklonil a tváře mu zrůžověly. Pak rychle odběhl zpátky k chichotajícím se přátelům. Lucy si povzdychla. Ted, když se jí podařilo uniknout nežádoucí pozornosti tajemného obdivovatele, začal v ní hlodat pocit ztráty.

Chtěla dát sbohem té frašce, kterou se pro ni maškarní ples stal, a zamířila ke dveřím. Cestu jí však zastoupila něčí široká hrud. Před očima se jí objevil křišťálový glóbus plný zlatých bublinek.

„Šampaňské?“ Ten měkký barytem Lucy pohladil a rozproudil jí krev v žilách.

Přesto se rozhodla usadit toho drzého hejska, jak si zaslouží. Otočila se k němu zády. „Ne, děkuji vám, pane. Nepiji,“ utrousila přes rameno. Naprosto pominula skutečnost, že ji před chvilkou přistihl, jak do sebe lije šampaňské s vervou rozeného pijáka.

Jeho hlas, hedvábný a svůdný, se ozval znovu tak blízko jejího ucha, až jí neznámý svým dechem rozvířil vlasy na spáncích. „To je moc dobře. Nechceme přece podlomit vaši morálku, že ne, slečno Snowová?“

Lucy se otočila na podpatku. Uličnický záblesk oříškových očí pod maskou ji hypnotizoval. V jejím srdci se svářila naděje se zuřivostí. Vyčítavě sešpulila rty, ale než mohla vychrlit příval obviňujících slov, osobní strážce jí jemně přitiskl okraj své skleničky ke rtům. Jejich pohledy se střetly a Lucy se zhluboka, bez zaváhání napila.

Gerard šampaňské nepotřeboval. Byl opojen půvabným zavlněním Lucyina hrdla, když polykala, i dráždivým pohybem špičky jejího růžového jazýčku, když si olízla zbloudilou kapku z koutku úst.

Točil útlou nožkou skleničky mezi prsty. Na rtech mu zahrál šibalský úsměv. „Musel jsem vás nějak umlčet, než mě prozradíte. A bál jsem se, že polibkem bych vyvolal skandál.“

„Tím, že do mě budete nalévat šampaňské, taky.“ Zrádné bušení srdce usvědčilo Lucy in lehký tón ze lži. „Podlomená morálka, to může být pěkně nebezpečné.“

„Hm, ale nebezpečné pro koho? Pro vás? Nebo pro mě?“

Rozevřel paže a vyzval ji, aby s ním to riziko sdílela. Lucy mu vlétla do náruče a všechny bariéry, které je dosud dělily, se rázem rozplynuly. Gerard

ji jediným plavným pohybem strhl do rytmu valčíku a s přirozeným

půvabem se vzepřel veškerým konvencím.

Mramorové dlaždice se pod jejich nohama houpaly jako paluba majestátní lodi. Lucy byla uchvácena rytmem hudby i tím zázrakem, že ji Gerard zase svírá v teplém náručí.

„Kde jste se naučil tak krásně tančit?“ snažila se překřičet vlnobití hudby.

Obdařil Lucy jedním z těch záhadných úsměvů, které ji doháněly k šílenství. „Při mé profesi musí člověk mistrovsky zvládnout ledacos.“

Lucy měla pocit, jako by její smysly po celý život spaly a teď se najednou probraly k vědomí s intenzitou, která téměř bolela. Každý nový vjem byl hlubší a ostřejší. Tóny vídeňského valčíku jí pronikaly do duše, bohaté a prodchnuté mnoha tajnými významy. Byla hrdá na sladké pálení šampaňského v žilách, na pružný pohyb svalů pod nádhernými šaty, na pevný dotek Gerardových stehen, když ji navedl do složité otočky, na jeho ruku s roztaženými prsty na svých zádech.

Zaklonila hlavu a odpověděla na výzvu doutnající v jeho očích stejně vyzývavým úsměvem.

Koutkem oka viděla, jak se před jejich vířivým letem rozestupuje dav. Mnozí lidé, včetně jejího otce, stále považovali valčík za vrchol mravní zkaženosti a snažili se, aby byl zakázán. Věděla, že se na ně s Gerardem všichni dívají. Na její vzpurnou matku musela společnost zírat s právě tak pohoršeným okouzlením. Ale projednou Lucy nezáleželo na tom, co si o ní kdo myslí – kromě muže, který ji svíral v náručí.

Bylo to, jako by se ona a Gerard vznášeli v jedné z bublin šampaňského, jen oni dva, sami v arktické říši divů. Umělé sněhové vločky se nad nimi třpytily jako hvězdy nad indigovým půlnočním oceánem.

Každá hlava v tanečním sále se za nimi otáčela. Lidé nespouštěli z pěkného páru oči a nemohli uvěřit, že to veselé stvoření vířící s bezstarostným elánem v cizincově náručí je doopravdy ona bledá, věčně posmutnělá dcera admirála Snowa.

Lucy hořely tváře a šedé oči jí jiskřily. Zvedla hlavu k partnerovi a obličej se jí rozjasnil rozverným úsměvem. Několik mladých mužů považovaných za dobré partie se navzájem pošťuchovalo. Nikdy je ani ve snu nenapadlo, že by Lucinda Snowová mohla být krásná, ale teď od ní nemohli odtrhnout zrak. Její půvab byl provokativní výzvou všem plytkým měřítkům, podle nichž se oceňoval hezký zevnějšek. Lucyina krása byla klasického druhu, stejně nadčasová jako dívčin průhledný obdiv k muži, který ji k sobě tak skandálně tiskl.

„Božínku/’ vydechla Sylvie a prohlížela si Lucyina partnera od hlavy k patě. „Kdo je to překrásné stvoření?“

„Nemám nejmenší zdání.“ Její matka spustila lorňon od oka a překvapeně se zamračila. „Neměl bys zakročit, Eustaci? Když byl její otec v takovém spěchu odvolán, měl bys ho zastoupit.“

Lord Hovvell zavrtěl hlavou. „Strašně nerad bych jí to zkazil. Bůh ví, že to ubohé děvče si v životě moc radosti neužilo, když je Lucien tak oddán službě Jeho Veličenstvu.“

Gilligan seděl na podlaze a protože zrovna neměl po ruce nic chutnějšího, cucal si prsty. Najednou zatahal za lem sestřiných šatů. Sylvie byla natolik zaujata romancí, která se odehrávala na parketu, že mu nevěnovala nejmenší pozornost.

Přiběhl k nim malý Christopher, baculaté ručky sevřené v pěst. „Mám ho vyzvat na souboj, papá? Nedovolím, aby někdo obtěžoval slečnu Lucy.“

Melodie valčíku dozněla velkolepým finále. Poslední nota stále ještě visela ve vzduchu, když Gilligan znovu zatahal Sylvii za sukni. Bezmyšlenkovitě ho odstrčila. Spolu s ostatními zadržovala dech v očekávání, jestli se tajemný cizinec odváží završit kouzelný výjev polibkem.

Gilligan se o polibky vůbec nezajímal. Byl u vytržení nad postavou, která se tiše plížila ze schodů. Když nový návštěvník zpozoroval děcko s vykulenýma očima, přiložil si prst ke rtům v přehnané prosbě o diskrétnost.

Gilligan si však vytáhl pěstičku z pusy, ukázal na příchozího a zaječel první smysluplná slova, které od něj kdy kdo slyšel. „Júúú, Sylvííí! Kapitán Doom!“

15

Vzápětí po Gilliganově radostném výkřiku se ozval další zvuk, o kterém si hosté lorda Howella nikdy nemysleli, že ho uslyší – jasná, veselá zvonkohra Lucyina smíchu. Postava na schodech ztuhla jako solný sloup, lapena v soustředěné pozornosti davu.

Příchozí jako by vyskočil rovnou z plakátu kočovné divadelní společnosti, lákajícího veřejnost na pirátské melodrama. S hrůzostrašnou páskou na oku, zcuchanými pramínky rozježených vousů a se šesti pistolemi zavěšenými přes hrud byl chodící snůškou všech myslitelných pirátských klišé. Jeho kostým vykazoval tak naprostý nedostatek vkusu, že dokonce i lady Howellová soucitně zaúpěla.

K dovršení celkového dojmu potřeboval už jen námořnický tesák mezi načerněnými zuby a doutnající zápalnice za uváleným kloboukem. Kdyby se dovnitř vpotácel s vlastní useknutou hlavou v podpaží, klidně by se mohl vydávat za samotného ducha podlého Černovousa.

Elegantnímu a nemilosrdnému dravci, s nímž osud svedl Lucy na palubě Retribution, se podobal stejně málo jako Lucy hrdinkám gotických románů.

Popadla Gerarda za paži. „Promiňte, ale to je… prostě příliš. Ten šašek… není kapitán Doom,“ vypravila ze sebe udýchaně.

Jeho svalnaté předloktí pod její rukou strnulo. „To bych řekl, že ne.“ Znovu se rozesmála. „Kéž by tu tak zůstal admirál! Umíte si představit, co by si pomyslel?“ „Až příliš dobře.“

Lucy si všimla, že Gerard není pobaven o nic víc, než by byl otec. Jeho oči se pod maskou zúžily do nebezpečných štěrbin. Pro Lucy bylo tak osvěžující vidět, jak se projednou zlobí na někoho jiného než na ni, že nepocítila ani stín znepokojení.

Ozval se rozpačitý potlesk, kterým hosté zdvořile odměnili originální kostým nově příchozího. Hudebníci spustili říznou námořnickou hymnu a chlapci Howellovi běželi směšného piráta prozkoumat.

„Omluvte mě.“ Gerard vyprostil paži z Lucyina sevření. „Radši se zajdu podívat, jestli náš hostitel nepotřebuje s tím holomkem pomoci.“

Lucy se loudala za ním. Překvapovalo ji, jak má najednou nejisté nohy. I když valčík dávno skončil, zdálo se jí, jako by se taneční sál pořád ještě otáčel. Anebo se jí možná točila hlava. Dala si ruku k ústům, aby ztlumila opožděné zachichotání.

„Ahoj, hošani,“ zavrčel pirát, když se k němu přiblížili Howellovi chlapci. „Ať se propadnu, jestli tohle nejni ta nejfajnovější partička kluků na tyhle straně vod Madagaskaru. Kterej z vás se mnou první zdrhne a dá se k mý posádce?“

Christopher Howell ostýchavě zvedl ruku. „Já, pane, když dovolíte.“ Sylvie se držela v pozadí za bratry, ale ani to nezastavilo Gilligana.

Natáhl se z její náruče po zcuchaném chumáči pirátových vousů a strčil si ho do pusy.

Bandita zapíchl prst do jeho těstovitého bříška. „Děti mám rád akorát k večeři.“ Vlepil Sylvii nestydatý polibek. „A hezký holky si nechávám jako zákusek.“

Sylvie se začervenala a její bratři se mohli potrhat smíchy.

Lord Howell se zatím pokoušel nahlédnout pod otrhanou pásku, kterou měl pirát přes oko. „Přiznej se, Georgie, jsi to ty? Obyčejná maska by byla stačila. Nemusel sis dělat takovou škodu, jen abys pobavil moje děti. Bůh ví, že i tak jsou rozmazlené až dost.“

Hubený čtrnáctiletý Layne nakukoval do hlavně jedné ze starobylých pistolí. „Docela působivé, otče. Člověk by skoro myslel, že jsou pravé.“ Zvedl zrezivělé hledí k očím a namířil na blížící se matku.

Gerardova ruka se bleskurychle vymrštila a zbraň chlapci vyškubla. Jedině Lucy neoklamala maska úsměvu na jeho tváři. „Ovšemže jsou pravé. Jak jinak by tenhle podlý mořský vlk mohl vést válku s mocným námořnictvem Jeho Veličenstva?“

Vrazil pistoli vetřelci do žeber. Pirát zaskučel bolestí.

Dobromyslný úsměv zmrzl lordu Howellovi na rtech, když poznal Gerarda. Vrhl po Lucy ustaraný pohled a ona se na něho na oplátku přihlouple zakřenila. Napadlo ji, že zamlada to musel být docela hezký muž. Ale zdaleka ne tak hezký jako její osobní strážce.

„Claremont?“ ujišťoval se lord Howell a strnule se napřímil. „No ne, tahle noc je prostě plná překvapení.“

„A to nevíte ještě ani o polovině z nich, pane,“ stroze se mu uklonil Gerard. „Promiňte, že jsem vnikl dovnitř. Ale vmísit se nepozorovaně mezi hosty mi přišlo jako nejúčinnější způsob, jak chránit slečnu Snowovou.“

„Je to vážně nutné? Tohle je společenská událost. Neumím si představit, že by tady naši Lucy mohlo potkat něco nebezpečnějšího, než že zakopne o kokršpaněla.“

„To byste se divil, pane, do jakých nebezpečí se naše Lucy dokáže zaplést.“

Než o tom stačil lord Howell zapochybovat, vložil se do rozhovoru pirát. „Jojo, musíte ji chránit před takovejma gaunerama, jako jsem já. Já pořád číhám na pěkný mladý holky, abych je moh unýst na svoji loď.“

Úkosem vrhl potměšilý pohled na Sylvii a jeho odkryté zelené oko zajiskřilo uličnictvím.

Sylvie se zahihňala a dokonce i lady Howellová se nervózně uchichtla.

Lucy byla tou hrou unesena. Prorazila si cestu kolem Gerarda, zatahala piráta za zlatý kroužek v uchu a obdařila ho šibalským mrknutím. „A co tam s těma holkama děláte, když už je tam jednou dostanete, kámo?“

Pirát se zdál být její troufalostí ohromený skoro stejně jako Howellovi. Gerard jí stiskl rameno jako ve svěráku. „Některé věci je lepší nechat v říši představivosti, slečno Snowová. Vyprávění o takových ukrutnostech se

nehodí pro vaše něžná ouška. Měla byste nechat výslech na profesionálovi, jako jsem já.“

Odstrčil Lucy za sebe, strhl piráta ze schodů a táhl ho k prázdnému výklenku.

„Dostane čtyřicet ran? Aby při mučení vyzradil svoje tajemství?“ křičel za nimi Christopher s nadějí v hlase.

Gerard nasadil široký, neupřímný úsměv: „Jen když se bude vzpouzet.“

„Ten pirát je zajímavý chlap, nemyslíš?“ zamumlal lord Hovvell.

„Myslel jsem, že to je Georgie, ale teď už si nejsem tak jistý. Nemohl by to být syn sira Marcela? Slyšel jsem, že si potrpí na čertoviny.“

Lady Howellová zdvihla lorňon k oku a rozvážně zavrtěla hlavou. „Ať je to, kdo chce, má odporný vkus. Nikdy jsem neviděla žádného darebáka tak… tak přehnaně vystrojeného.“

Hlouček přihlížejících hostů se pozvolna rozptýlil. Lucy se pokoušela sledovat pádnou výměnu názorů mezi Gerardem a cizincem, ale dělalo jí potíže soustředit se na cokoli důležitého. Její pozornost upoutávaly bezvýznamné detaily – pramínek pískově zlatých vlasů, který pirátovi vyklouzl zpod umolousané paruky, zelené oko, hubená vysoká postava. Pirát byl o dobré dva palce vyšší než Gerard, ale postrádal imponující šířku ramen jejího osobního strážce.

V jednom kuse se pobaveně ušklíbal, jako by se ani jinak tvářit neuměl. Když se ale Gerard otočil a zamířil zpátky k Lucy, jeho rty ztvrdly do zlověstné linky.

„Váš přítel?“ zeptala se Lucy.

„Starý známý,“ odvětil Gerard stroze.

„Překvapuje mě, že policista má tak působivé společenské styky,“ řekla a její vážný tón přitom pokazilo nedůstojné škytnutí.

„Na mně by vás mohlo překvapit ledacos.“ Chytil ji za ramena a nekonečně pozorně zkoumal její tvář, jako by si ji chtěl navždy vtisknout do paměti. Svíral ji tak zoufale, že rázem vystřízlivěla.

Kouzlo mezi nimi však zpřetrhal rozruch, který vypukl u schodů. Do sálu vtrhla horda rozpačitě se tvářících zahradníků. V čele skupinky kráčel rozzuřený muž, který na sobě neměl nic než flanelové spodky a monokl na oku. Mezi hosty to vyděšeně zašumělo.

Lucy sebou trhla, když ten člověk začal hlasitě nadávat. „Hodil mě do keřů, to udělal! Jako nějaké smetí! Proboha, jsem přece vévoda z Manningtonu! Clen Sněmovny lordů! Dám toho lotra odtáhnout do vězení v Newgatu, ještě než tahle noc skončí.“ Prst se mu roztřásl spravedlivým hněvem, když ukázal mezi hosty: „Tamhle je! Ta maska mě stála pěkných pár šilinků. Poznal bych ji všude. Chopte se ho!“

Nebýt toho, že si lord Howell s přehnaným klidem sundal masku právě včas, jeho vlastní zahradníci by ho odvlekli do vězení.

Výraz samozvaného žalobce potemněl zklamáním, když marně propátrával moře maskovaných obličejů. Pak se zase rozjasnil a jeho paže vystřelila v novém obviňujícím gestu. „Tam! Krčí se za sloupem! Poznal bych toho lotra kdekoli!“

Lucy se zachichotala. „Vedle jak ta jedle. Ted ukazuje na kaplana.“

V sále vypukl rozhořčený chaos, protože hněvem nepříčetný vévoda začal postupně obviňovat všechny přítomné muže. Lucy koutkem oka zahlédla, jak vyfintěný pirát vyklouzl z výklenku a nenápadně se vytratil.

Gerard ji odtáhl ke dveřím na terasu. „Myslím, že je načase, abychom šli taky.“

Vzepřela se s neobvyklou nedůtklivostí. „Ale já chci ještě tancovat. Chci protancovat celou noc!“

Gerard rozrazil dveře. Poryv ledového větru urval Lucy od úst další protest a oba je pohltila noc. Lucy zakopla na nerovném dláždění, ale Gerard ji zachytil a zachránil před pádem. Jejich maskované obličeje, jeho tvrdý a sveřepý, její něžný, s výrazem plaché nejistoty, od sebe dělilo jen pár palců. Vzduch mezi nimi jako by jiskřil a třpytil se zrníčky pohádkového prachu. Lucy pohlédla vzhůru a oči se jí rozšířily úžasem.

Vytrhla se mu a roztančila se po trávníku. „Podívej, Gerarde! Ani se nepamatuju, kdy v Londýně naposled sněžilo. Není to nádherné?“

Gerard ale vločky snášející se jako chmýří z černočerného nebe sotva viděl. Měl oči jen pro Lucy. Rozpínala holé paže v gestu objímajícím celý svět a chytala sněhové vločky na jazyk jako dítě, kterým nikdy nesměla být.

„To ty jsi nádherná.“

Promluvil najednou tak vážně, že Lucy spustila paže a ovinula si je kolem těla. Zničehonic se roztřásla, ale ne proto, že by si uvědomila mráz venku. Rozechvěl ji podivný žár vyzařující z Gerardových očí. Magnetický žár, který ji přitáhl přes trávník k němu.

Sněhové vločky se mu usadily na ramenou a na vlasech. Aby se ujistila, že je to doopravdy její přátelský osobní strážce, a ne nějaký nebezpečný cizinec, vztáhla ruku a sundala mu masku.

Na rtech jí zahrál šibalský úsměv. „Ale pane Claremonte, myslela jsem, že bez brýlí jste slepý jako krtek.“

Oči mu potemněly a zmizel z nich obvyklý jiskřivý humor. „Taky že jsem. Slepý ke všemu kromě tebe.“

Nečekaně strhl Lucy masku, a tak připravil její krásnou tvář o jedinou obranu. Věděl, že je to neférový zákrok hodný pouličního rváče, jenže tím se kdysi musel stát, aby přežil. A někde na pouti životem se pro něho vítězství ve hře stalo důležitějším než hra podle pravidel.

Už při prvním pohledu na něžnou touhu v Lucyiných očích pochopil, že ji musí odvézt domů. Pryč ze svého dosahu.

Chytil ji za ruku a rozběhl se. S větrem o závod uháněli přes zmrzlou trávu a ruku v ruce čelili noci a mrazu.

Lucy se nahlas smála, rozradostněná tím divokým letem. V paměti se jí spřed la nitka vzpomínky, ale ve svém nádherném omámení nebyla s to vetkat ji do rozeznatelného vzoru.

Doklopýtali na dlážděnou příjezdovou cestu a zastavili se. Kočár Snowových nebyl nikde v dohledu.

„Admirál si ho musel vzít,“ řekla Lucy a mnula si bok, ve kterém ji po rychlém běhu píchalo. „Nejspíš ho pro mě chtěl poslat později.“

Když viděla, jak se Gerard mračí, dodala: „Přece sis nemyslel, že by

někdy chodil pěšky?“

„Leda po tělech poražených nepřátel,“ odsekl sžíravě.

Odtáhl ji k opuštěnému kočáru stojícímu na opačné straně příjezdové cesty. Večer ještě zdaleka nekončil a kočí asi spolu s ostatními sluhy někde holdoval hazardu a prohrával svou měsíční mzdu. Když se Gerard s Lucy přiblížili, ušlechtilí hnědáci nervózně zaržáli. Z jejich aristokratických nozder stoupaly obláčky páry.

„To nám bude muset stačit,“ prohlásil Gerard. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje. Pak objal Lucyin štíhlý pas, zvedl ji a strčil do přepychového kočáru.

Než mohl zavřít dvířka, Lucy mu zdviženým prstíkem káravě zakývala před nosem. „Přiznejte se, vy ošklivý člověče! Že jste to byl vy, kdo obral toho vznešeného nešťastníka o šaty?“

Gerard si přitiskl ruku na srdce, jako by mu uštědřila smrtelnou ránu.

„To obviňujete mě? Muže, který zasvětil svůj život ochraně práva a pořádku?“

„Muže, který se nerozpakuje ukrást kočár, když se mu to zrovna hodí,“ poznamenala.

„Půjčit si ho,“ opravil ji.

Oči jí uličnicky jiskřily. „Nejsem si jistá, že bych měla jet zrovna s vámi, pane. Co kdybyste se mě taky pokusil obrat o šaty?“

Gerardovi zatrnulo ve slabinách. Pocítil naléhavou touhu udělat právě to a vtisknout Lucy do plyšových sedátek kočáru. S chtivým zavrčením, které by zahanbilo i toho nepravého piráta, ji popadl za šíji a přitáhl si její tvář tak blízko ke své, až se její svůdná ústa ocitla jen jediné vydechnutí od jeho vlastních.

„Nepokoušej mě!“ varoval ji divoce.

Pak ji od sebe jediným pohybem odstrčil a Lucy se skulila mezi polštáře. Začala se chichotat, rozverně kopala nohama ve vzduchu a poskytla tak Gerardovi oslnivou vyhlídku na svou krajkovou spodničku a růžové punčochy.

Zasténal a rychle přibouchl dvířka. Opřel rozpálené čelo o chladivý bok kočáru a přemítal, jaké šílenství ho to posedlo, že nalil do spořádané slečny Snowové tu poslední sklenici šampaňského.

Cekal, až se mu zklidní dech, a přitom si povšiml erbu na zlacených dvířkách. Orel s rozepjatými křídly, kolem nějž se vinul ozdobný nápis: Maunington. Stejný vévodský erb jako ten, který spatřil onoho mrazivého podzimního večera, kdy právě tenhle kočár bezohledně srazil dítě a nechal je zhroucené ležet na dlažbě.

Gerard pohodil hlavou a drsně se rozesmál. Jak se zdá, osud mu předurčil vykonávat spravedlnost nad ostatními a nikdy z ní neurvat ani kousek pro sebe.

Cestou domů bavila Lucy Gerarda několika vynalézavými, i když poněkud nezřetelnými slokami písničky Ta londýnská kočička má slaďoučký

jablíčka. Popravdě řečeno, podezříval ji, že si je průběžně vymýšlí. Při zvlášť nemravném veršíku obrátil oči k nebi. Věděl, že Lucy nemá nejmenší tušení, co zpívá, ani co dělá její hrdelní kontraalt s jeho vyhladovělým tělem. Pleskl otěžemi a přiměl koně k ostřejšímu klusu.

Když konečně dorazili k Iónii, Gerard radši zastavil na vzdáleném konci

příjezdové cesty, protože neměl nejmenší chuť vyvolat nežádoucí pozornost

„vypůjčeným“ kočárem a svou opilou svěřenkyní. Přesně jak předpokládal, z domu nevyběhl žádný sluha, aby je uvítal. Jejich brzký návrat ze společenské události, která obvykle trvala až do svítání, zastihl domácí personál nepřipravený.

Prudkým trhnutím otevřel dvířka kočáru. Sám si nebyl jistý, jestli má Lucy za její nezbednost naplácat, anebo ji líbat tak dlouho, až ji připraví o poslední zbytky zdravého rozumu.

Zavrávoral, když mu přepadla přes rameno obličejem napřed a ocitla se tak v ideální pozici pro první z obou možností. Ostře ji plácl přes zadeček a nechal svou dlaň spočívat na jeho utěšených oblinách. Lucy na protest zakopala nohou a rozvlnila záplavu hedvábí.

„Sakra, Lucy, přestaň se vrtět!“ nařídil jí spíš z pudu sebezáchovy než z opravdového rozhořčení.

Jeho ruce jako by žily svým vlastním životem. Cítil, jak se ta pravá plíží nahoru po punčoše pod Lucyinou sukní s ďábelským úmyslem, který se vymyká jeho kontrole.

„Co si to dovoluješ!“ zajíkla se Lucy, když s ní vykročil přes trávník a bez okolků ji při každém kroku poplácával. „Můj otec mi na zadek nikdy nedal.“

„Ale měl. Každý den. A pořádně.“

Chtěla dotčeně odfrknout, ale místo toho se zachichotala. „Nedala jsem mu žádný důvod. Byla jsem hodná holčička. Vy si nemyslíte, že jsem hodná holčička, pane Claremonte?“

„Rozkošná,“ odvětil a konečky jeho zvědavých prstů zabloudily k hladké nahé kůži nad jejím podvazkem.

„Když jsme tancovali, Sylviin nejstarší bratr mě naučil novou písničku.

Chceš ji slyšet?“

„Ne.“

Nedala se odradit, zaklonila hlavu a začala hulákat:

Kapitán Doom pluje přes půlnoční moře Ukrást dámě srdce, způsobit jí hoře Brázdí se svou lodí černočernou vodu Nedělá si hlavu z vznešeného rodu Krajem letí zvěst, že vzal dámě čest.

Gerard sebou trhnul a zaťal zuby. Prokrista, jak nenáviděl toho prokletého piráta! Jen litoval, že dokud je Lucy v téhle poloze, nemůže jí dát

ruku přes pusu i pod sukni zároveň. Při té lákavé představě se mu tak zpotily dlaně, že ji málem upustil.

Vstupní dveře se rozletěly. Gerard zaváhal. Bál se předvést Lucy v tak nedůstojném stavu nějakému šklebícímu se sluhovi. Vydechl úlevou, když se ve dveřích objevil Smythe. Svíčka v majordomové ruce vrhala mihotavé stíny na jeho nevzrušený obličej a volný župan.

Při pohledu na ten neobvyklý způsob dopravy ani nehnul brvou.

„Dobrý večer, pane Claremonte. Dobrý večer, slečno Lucy. Doufám, že jste se dobře bavili.“

„Jakžtakž,“ odpověděl Gerard. „Museli jsme odejít trošku předčasně.“

Smythe pohlédl na Lucyin vrtící se zadeček. „Jak se zdá, bylo to prozíravé rozhodnutí, pane.“

Lucy se kroutila, aby majordoma zahlédla. Gerard jí vyhověl a pootočil se k němu bokem.

„Dnes večer jsem se naučila novou písničku, Smythe. Chcete ji slyšet?“ zeptala se.

Majordom jí položil prst na pusu. „Radši až ráno, slečno Lucy. Mám hroznou migrénu.“

Gerard si všiml, že ten muž je opravdu bledý. Vrásky, které mu čas vyryl kolem očí, vypadaly jako stíny na jedné z Lucyiných kreseb. Gerarda napadlo, jestli Smythe netrpí mnohem vážnějším neduhem, než je pouhá bolest hlavy.

„Chudák Smythe,“ utrousila polohlasně Lucy a urovnala majordomovi střapec na noční čepičce. „Chudák milý Smythe.“

Majordom postavil svícen na stůl a natáhl ruce. „Mohu, pane?“

Gerardovy paže se v primitivním reflexu sevřely kolem ochablého uzlíčku, který měl přehozený přes rameno. Teprve teď si uvědomil, že vůbec není připraven nechat Lucy odejít.

Smythe zřejmě vycítil, jak málo by Gerardovi stačilo, aby i s Lucy prchl do noci. Usmál se na něho, laskavě a unaveně zároveň. „Postarám se o ni, pane. Jako vždycky.“

Gerard ji spustil do kolébky majordomova náručí. Smythe nebyl velký, ale převzal váhu jejího těla, jako by to nebylo vůbec žádné břemeno. Lucy se mu v polospánku uvelebila na jeho hrudi.

Gerarda rozbolely paže prázdnotou.

Když Smythe vykročil ke schodišti, Lucy mu pohlédla přes rameno a ospale

přitom pomrkávala. „Dobrou noc, Gerarde.“ „Dobrou noc, Myško.“

Rozespale mu zamávala a tím drobným gestem mu rozervala srdce na kusy. Prsty se dotkl svých rtů v jediném, posledním pozdravu. A pak už mu nezbylo než se znovu rozplynout v temnotách, kam patřil.

Lucy skopla střevíce přímo přede dveřmi svého pokoje. „Byla jsem hrozně zlobivá holčička, Smythe. Vypila jsem tři sklenice šampaňského. Připadá vám to pohoršující?“

„Skandální.“ Smythův suchý tón naznačoval pravý opak.

Aniž by se obtěžoval tím, aby ji svlékl, uložil ji na postel a přikryl. Pak

přešel ke krbu a přiložil do ohně další poleno.

Lucy zaskočilo, jak rychle její rozjařenou náladu vystřídala sklíčenost.

„Vlastně na tom vůbec nezáleží, viďte?“

Smythe odložil pohrabáč a narovnal se. „Na čem, slečno Lucy?“

„Jestli jsem zlobivá. Nebo hodná. Nebo dokonce perfektní. Admirál mě stejně nikdy nebude mít rád.“

Smythe upřel zrak do tančících plamenu. Jeho profil vypadal zasmušile.

„Nemyslím, že je toho vůbec schopen, slečno. Ale to opravdu není vaše chyba.“

Srdce se jí naplnilo vzdorem a pýchou. „Pan Claremont mi řekl, že jsem nádherná.“

Smythe se k ní vrátil a usedl na kraj postele. Byl jí chůvou, guvernantkou a oddaným kamarádem, kam až sahala její paměť. Lucyina nejstarší vzpomínka patřila Smythovu střízlivému obličeji, jak se sklání nad její kolébkou. Proto až příliš dobře poznala, že se Smythe chystá k něčemu, do čeho se mu vůbec nechce.

„Máte toho vašeho pana Claremonta hodně ráda, viďte?“

Šampaňské obralo Lucy o veškerou výmluvnost. Zmohla se jen na přikývnutí. Hlava jí bezmocně sklesla, jako by byla najednou příliš těžká a Lucy už ji nedokázala unést.

„Byla byste moc smutná, kdyby odešel?“

Polil ji ledový strach. Popadla Smythe za paži. „Co se děje, Smythe? Bojíte se, že ho admirál propustí, když přijde na to, jakou husu jsem ze sebe dnes večer udělala? Neřeknete mu to, že ne? Vzdám se šampaňského až do konce života, jen mu to prosím neříkejte.“

Jemně ji vtiskl zpátky do polštáře. „U mě jsou vaše tajemství v bezpečí, zlatíčko. Jen jděte spát. Ráno bude všechno lepší.“

Už pokládal ruku na kliku, když Lucy tiše řekla: „Jste špatný lhář, Smythe.“

Smutně se na ni usmál. „Bojím se, že jsem mnohem lepší lhář, než si myslíte.“

Lucy ležela na zádech a pozorovala, jak se na baldachýnu komíhají odrazy plamenů. Smythova záhadná slova propíchla zlatou bublinu šampaňského a zanechala v Lucyiných ústech hořkou pachuť. Rozjařenost vybledla do ponuré prázdnoty, když si představila budoucnost bez Gerarda. Vlastně na té představě nebylo vůbec nic nového. Její život by se prostě vrátil zpět do vyježděných kolejí. Ona, Smythe a admirál by společně stárli v tomto domě a jejich denní zvyklosti by určovala otcova neotřesitelná vůle. Rozškatulkované minuty by se protáhly ve věčnost, písek v otcových posvátných přesýpacích hodinách by protékal mučivě pomalu, zrnko za

zrnkem.

Lucy zasténala a zabořila obličej do polštáře. Děsila ji přízračná melodie, prchavé tóny vídeňského valčíku. Dnes večer tančila v náručí muže, kterého miluje, a poprvé v životě se cítila mladá a bezstarostná.

Ted si připadala stará jako sám čas. Skoro cítila, jak se jí na kůži objevují vrásky, jak jí tuhnou kosti, jak jí pocit osamocení drtí srdce v prach. Ležela na lůžku a utápěla se v zoufalství a beznaději, když najednou zaslechla na schodech otcův nepravidelný krok.

Zadržela dech – jako vždycky, když se přiblížil k jejímu pokoji. Pod otcovým náročným poručnictvím už přistřihla křídla většině svých fantazií, ale přesto jí zůstal jeden dětský sen. Její umíněné srdce na něm vytrvale lpělo a tajně ho opečovávalo v hodinách mezi půlnocí a rozbřeskem.

Když pevně zavřu oči a budu předstírat spánek, otec možná otevře dveře a po špičkách přijde k mojí posteli, snila. Možná se nakloní, aby se dotkl mých vlasů, políbí mě na čelo a řekne mi, že jsem hodná holčička a že je na mě pyšný. A já pak otevřu oči a vrhnu se mu do náručí. Budeme se smát a plakat zároveň a konečně si navzájem řekneme, jak se máme rádi.

Lucy zaťala prsty do pokrývek. Jestli za mnou otec dnes večer přijde, zapomenu na Gerarda, přísahala sama sobě. A budu se ještě víc snažit, abych se stala tou poslušnou dcerou, jakou si vždycky přál.

Vtom se za dveřmi ozvalo žuchnutí. Lucy sebou prudce škubla.

„U všech čertů!“ zaburácel admirálův hrubý hlas. Hněv z něj přímo odkapával. „Kolikrát mám té hloupé holce říkat, aby nenechávala věci pohozené na podlaze? Nedá pokoj, dokud si nezlomím vaz.“

Lucy pevně tiskla víčka, dokud otcovy těžké, nemotorné kroky nedozněly. Odněkud z výšky se ozvalo duté zabouchnutí dveří.

Kdysi by se stočila do nešťastného klubíčka a plakala, dokud neusne. Ted se zvedla a se suchýma očima tiše vyklouzla z pokoje.

16

Lucyino odhodlání zakolísalo, jakmile se přiblížila k čtverci světla vykreslenému pod oknem strážního domku. Zatoužila po další sklence šampaňského, která by oživila dřívější bezstarostnou euforii.

Poryv větru jí vmetl do tváře ledové jehličky sněhu. Lucy se zachvěla. Kolik nocí právě tady postával Gerard a vzhlížel k jejímu temnému, netečnému oknu? Dnes je řada na ní, aby se třásla v nočním chladu jako žebrák a ptala se sama sebe, jakého uvítání se jí dostane.

Marně kroutila prsty v punčochách a pokoušela se alespoň trochu zahřát promrzlá chodidla.

Zvedla ruku a chystala se zaklepat, ale pak se zarazila. Její pokrčené prsty zůstaly viset ve vzduchu jen kousíček ode dveří, ochromené spíš hrůzou než kousavým mrazem.

Neváhej, děvče. Zvol si kurs a drž ho, nebo brzy zjistíš, že pluješ pořád dokola.

„Díky, otče,“ zašeptala Lucy do ozvěny admirálova hlasu a slabě se pousmála nad tou ironií.

Stiskla prokřehlé prsty a dvakrát ostře zaklepala. Rázné kroky se přiblížily rychlostí, která ji ujistila, že Gerarda nevytáhla z postele. Promluvil, ještě než pořádně otevřel dveře.

„Přece už nemůže být šest nula nula, Smythe. Na to je tma venku zatraceně velká.“

Při chůzi si natahoval zmačkanou košili. Když uviděl, že na prahu nestojí majordom, okamžitě si ji přehodil přes ramena. Lucy zůstala zírat na jeho dokonale vypracované svaly a obnaženou hrud porostlou kaštanovými chloupky. Dech se jí zastavil touhou.

S nespoutanou zvědavostí dítěte se ho chtěla dotknout. Chtěla ty drsné chloupky pohladit a přesvědčit se, jestli je jeho kůže stejně teplá jako její bronzový odstín. Pomalu zvedla oči k jeho tváři.

Neměl brýle, takže Lucy nic nechránilo před zamračeným pohledem.

„Už jste měla dávno spát, slečno Snowová. Myslel jsem, že se Smythe postaral, abyste zalezla do postele.“

„Jenže já zase vylezla.“

Cekala na sebemenší náznak pozvání, i kdyby měl Gerard třeba jen něco zamumlat. Když se nedočkala, protáhla se kolem něho a vnikla mu do hájemství. Drahé punčochy se jí zachytávaly na hrubých prknech podlahy, ale Lucy si toho stěží povšimla, protože ji zcela uchvátila mužná atmosféra pokoje.

Pohostinné teplo uvnitř bylo pravým opakem hrozné zimy v otcově domě. Na nočním stolku hořela lampa a zalévala skromné zařízení mihotavou září, která milosrdně skrývala všechny škrábance a jizvy na

nábytku a připomínala jeho bývalou nádheru. Na stole se válelo několik knih. V cihlovém krbu na opačné straně dlouhého pokoje skomíral oheň, jako by doba, kdy jeho živé plameny poskytovaly radost, nenávratně pominula.

Vybledlá pokrývka přehozená přes skromné lůžko udeřila v Lucy na roztouženou strunu. Těšila ji představa, jak omšelé záhyby tkaniny chrání Gerarda před mrazem a temnotou. V duchu viděla jeho obličej zbavený ostražitosti, vlasy chlapecky rozcuchané. Vtom jí šíji ovanul dech ledového větru a upozornil ji, že ještě nezavřela dveře.

„Ještě nikdy jsem tu nebyla,“ přiznala se. Zoufale se pokoušela zapříst rozhovor dřív, než ji Gerard vyvede za ucho ven.

„Pochybuji, že by vám tu s Fensterem kynula nějaká zábava. Není zvlášť společenský. A já momentálně taky ne.“

Když ji ani to nepohnulo k odchodu, otočil se k ní zády a rukama se opřel o rám dveří, jako by sám chtěl vyrazit ven do noci. Ve světle lampy prosvítaly pod volnými záhyby košile jeho mohutné svaly. Lucy zatoužila dotknout se ho, pohlazením uvolnit jeho napětí. Zlehka kráčela k němu a její punčochy šustily o prkna podlahy.

Vsunula Gerardovi ruku pod okraj košile a chvějícími se prsty konečně nahmatala teplou kůži. Její dotyk však měl opačný účinek, než předpokládala. Svaly se mu ještě víc napjaly a škubly sebou, jako by do nich nečekaně udeřil blesk. „Ne!“

Práskl dveřmi a postavil se jí tváří v tvář. Zoufalství setřelo z jeho rysů veškerou mírnost. Lucy proti své vůli o krok ustoupila.

„Já nejsem žádná z tvých dívčích fantazií, Lucy. Nejsem tvůj tragický a vznešený kapitán Doom. Já jsem muž. Z masa a kostí. Řízni mě a já budu krvácet. Provokuj mě a já ti vrátím ránu. Nemám žádné zábrany vzít si pro vlastní sobecké potěšení, co se mi nabízí. Žádné zábrany přivést do nebezpečí pošetilou dívenku, která vypila příliš šampaňského, takže nedomýšlí důsledky toho, co dělá.“ Lucy by skoro přísahala, že v jeho drsných slovech zaslechla náznak prosby. „Věř mi. Bude lepší, když teď půjdeš pryč a budeš dál trávit osamělé noci s tím stínem, s tím svým vzácným duchem, a ne se mnou.“

Lucy se jeho příkrým odmrštěním nenechala zlomit. „Celý svůj život jsem strávila se stínem otce a s duchem matky. Potřebuji někoho, koho se mohu dotýkat. Někoho hřejivého. Někoho skutečného.“

„Panebože!“ Gerard zatínal zuby, aby se nerozesmál zoufalstvím. Než potkal Lucy, připadal si neskutečný jako ten její kapitán Doom – nic víc než matný stín člověka, kterým kdysi býval. Když ale viděl tuto půvabnou a křehkou ženu, jak před ním odvážně stojí s odhodláním ve tváři, zase se cítil každým coulem jako muž. Krev se mu rozproudila v žilách a jeho tělo, plné nebezpečných vášní, se napjalo. Divoce mu hučelo v uších a v rozbolavělých slabinách zuřivě tepal pulz.

Kdyby Lucy právě v tu chvíli nehodila za hlavu svou zatvrzelou hrdost, byl by tomu vábivému bušení dokázal odolat. Ona však sklopila kouřové oči a zašeptala: „Nechci po tobě žádné sliby.“

Divoce ji k sobě přitáhl. Věděl, že tohle může být poslední šance vyrvat je oba, nebo alespoň jednoho z nich, z hedvábných tenat pohromy. „Tak co po mně teď v chceš? Tohle?“

Zády se opřel o dveře, roztáhl nohy a sevřel Lucy mezi stehny. Pak se k ní sklonil a propletl svůj jazyk s jejím. Hrubě jí vtrhl do nejtajnějších zákoutí úst, s neurvalým přeháněním, kterým chtěl pohoršit její nevinnost. Pod jeho rty zaúpěla a chytila ho za předloktí, jako by se chtěla zachránit před pádem. Rty si bezohledně razil cestu od Lucyiných úst k uchu. Hlas snížil do přerývaného šepotu: „Tak pro tohle sis sem přišla, moje malá sladká Myško?

Anebo pro tohle?“

Něžně ji kousal do ušního lalůčku. Vzal její zadeček do dlaní a třel se jí boky o měkké břicho. Lucy zalapala po dechu, když jí dal poznat, jak mocná a nebezpečná je jeho vášeň.

Aniž jí přestal tisknout zadeček, opřel si zakloněnou hlavu o dveře a skrz řasy ji výsměšně pozoroval. S úmyslnou nestoudností sklouzl pohledem k jejím rozechvělým ňadrům.

Cekal, že mu Lucy vrazí pohlavek, jak si tisíckrát zasloužil. Cekal, že se zas vyzbrojí svým ledovým klidem a označí ho za sprostého sluhu, kterým také je. Cekal, že se dá do pláče a s nářkem poběží za Smythem.

Jen jediné nečekal – že vezme jeho tvář do studených dlaní a přitiskne své rty k jeho s láskyplnou vroucností, která rozmetá poslední zbytky jeho obrany.

Ta nesobecká něžnost ho zahanbila. Uvolnil sevření a posunul ruce na jejích zádech výš.

„Jsi opilá,“ zamumlal se rty na jejích ústech a sám sebe za ta slova nenáviděl.

„Mám jen malinkou špičku,“ zašeptala.

„Zneužiju toho,“ varoval.

„Slibuješ?“

Řekla to s takovou nadějí, že se musel přidušeně zasmát. Odhrnul jí vlasy z obličeje a rázem se ocitl v zajetí těch vážných, neuvěřitelných očí. Vždyť má jen dnešní noc, aby mě milovala, pomyslel si. Pak bude mít celý život, aby mě nenáviděla.

Hnán tou myšlenkou vedl Lucy k posteli, zval ji k tanci starému jako lidstvo samo. Jakmile se ho člověk naučí, už nikdy jeho kroky nezapomene.

Lucy se po hlavě řítila do sladké propasti, stejně nebezpečné jako svůdné. Gerardovy ruce jejímu pádu zabránily. Klekli si na postel tváří v tvář. Díval se na ni tak vášnivě, že rázem vystřízlivěla. Polekala se, že si Gerard všimne jejího strachu, a tak se natáhla, aby zhasla lampu.

Zádrže! jí ruku. „Ne. Mám rád světlo.“

Teprve pak si povšimla zašlého svícnu a úhledné řady svíček vyrovnaných vedle lampy – Gerardovy ochrany proti stínům noci. Ten pohled ji nevysvětlitelně dojal. Podezírala Gerarda, že nemluví ani tak o lásce ke světlu, jako spíš o nenávisti k temnotě.

Gerard vytáhl Lucy z vlasů zlatou stužku. Když jí hedvábný vodopád splynul přes ramena, zdálo se, že se plamen lampy zatřepotal a vybledl, jako by do sebe Lucy vstřebala všechnu zář. Světlo jí pronikalo skrz vlasy a

propůjčovalo jim perlový lesk. Lucyiny bělostné šaty zprůzračněly v nadpozemskou mlhu. Plamen lampy najednou Gerardovi připadal jako ubohá napodobenina jasu. To Lucy byla vtělením světla. Chvějivým. Stále unikajícím jako živé stříbro.

Ponořil jí ruce do vlasů. Popelavá přadena mu proklouzávala mezi prsty jako měsíční svit.

Pak jí pohlédl do zamžených očí a ruce se mu sevřely v pěst. Už příliš dlouho byl tvorem temnot. Světlo, po kterém prahl, teď bylo jeho nepřítelem. Připadalo mu příliš pronikavé, příliš odhalující. Nesnesl, aby Lucyin jas ozářil jeho zranitelnost, primitivnost jeho chtíče.

Vydechl kletbu a sám zhasl lampu. Opřel se o čelo postele a přitáhl si Lucy do kolébky stehen, až se jí záda zaklínila o jeho hrud. Připadalo mu, že se hodí, aby k ní přišel takhle – milenec bez tváře, ve skomírající záři plamenů. Rukama ji zezadu objal, a když se začala nesouhlasně kroutit, pevně ji sevřel.

„Ale Gerarde, nerozu –“

„Pššt.“ Otřel se jí tváří o spánek a konejšil ji jako dítě. „Nech mě, abych se o tebe postaral. Je to moje práce. Nezapomínáš na to?“

Přestala se bránit a hebkost jejích zad splynula s jeho rozbolavělým tělem. Na chvilku zavřel oči a přerývaně se nadechl. Myslel si, že už ví o mučení úplně všechno. Ale tahle směs rozkoše a odříkání chutnala jako nebeská mana a zároveň pálila jako pekelný oheň. Bylo to utrpení přesahující vše, co kdy poznal.

Než se začal dotýkat Lucy.

Lucy strávila skoro dvacet let tím, že kolem sebe budovala trnitou skořápku rezervovanosti. Ted ale k tomu, aby její ulita popraskala, stačilo pár láskyplných dotyků Gerardových prstů.

Zkoumaly jí spánky, sjížděly dolů po sloupu jejího hrdla, hladily něžná údolí nad klíční kostí.

„Už jsem ti řekla,“ vydechla tichounce, „že nemám ráda, když se mě někdo dotýká.“

„A já ti řekl,“ odpověděl a vychutnával přitom špičkou jazyka citlivé spirály jejího ucha, „že lžeš.“

To obvinění dokázal dalším loupežným nájezdem svých magických rukou. Mužských rukou, zdrsnělých a ztvrdlých léty těžké práce. Lucy zůstala jako uhranutá, když sklouzly níž, stáhly jí z ramen bohatě nařasené rukávy a odhalily malá špičatá ňadra s růžovými hroty.

V první chvíli chtěla zasténat hanbou a zakrýt si nahou hrud rukama. Ale Gerard, její osobní strážce, její ochránce, to udělal za ni. Zaštítil ji před mdlým světlem plamenů svými opálenými prsty. Lucy se zachvěla slastí a studem zároveň, když si uvědomila, že s ní sdílí magický pohled na spleť jejich těl.

Ňadra mu zapadla do hnízda dlaní, jako by pro ně byla stvořena. Pod žárem jeho doteků zrůžověla. Krouživými pohyby dráždil jejich špičky, až rozpučely v bolestivá poupata, zlehka je hladil a mnul, až Lucy pocítila vstřícné zachvění mezi stehny. Probíhaly jí vlnky rozkoše a fyzické touhy.

Unikl jí bezmocný vzlyk. Prohnula se do oblouku a instinktivně se svými roztouženými měkkými boky přitiskla k tvrdému hrbolu pod sebou.

Gerard měl strach, že by mohl dosáhnout mezí sebeovládání dřív než ona. Zasténal a políbil ji na koutek úst. „Mám už přestat? Není to víc, než sneseš?“

Zavrtěla hlavou, pak přikývla, pak znovu zavrtěla hlavou. Využil jejího zmatku a dlaní dychtivě zmuchlal vzdušnou tkaninu sukně a spodničky. Vyhrnoval je nahoru, přes růžové punčochy, přes frivolní poupátka vyšitá na podvazcích, až odhalil okraj hedvábných kalhotek.

„Vive la révolution,“ chraptivě zamumlal a žehnal Francouzům za dekadentní módu, kterou vpašovali spořádaným anglickým slečnám, jako je Lucy Snowová. Jenže na téhle životní křižovatce by ho nejspíš nezadržel ani železný pás cudnosti.

Kontrast mezi nevinností Lucyiných stehen a smyslností jejího krajkou lemovaného spodního prádla ho doháněl k šílenství. Ruce se mu roztřásly primitivním hladem. Aby je zklidnil, položil je Lucy na kolena. Ucítil, jak jí projel záchvěv paniky.

Přitiskl jí tvář k místu na hrdle, kde šíleně bušil pulz. „Neboj, Lucy. Přestanu, kdykoli si budeš přát. Přísahám, že se tě nebudu dotýkat nikde, kde nechceš.“

Gerardův slavnostní slib nedokázal zmírnit Lucyinu hrůzu. Protože ona chtěla, aby se jí dotýkal všude. Na všech těch sladkých, zakázaných místech, kterých se neodvážila dotknout ani sama. Ani v mukách nejtemnějších, nejhladovějších fantazií. Ani když ji bolela a tála slastnou předtuchou. Nebála se jeho doteků. Bála se, že se neskonale poníží tím, že o ně bude žebronit.

„Prosím…“

Nejdřív si myslela, že ta ochraptělá prosba splynula jako ozvěna obav z jejích vlastních rtů. Ale když ji Gerardovy silné paže s bezmeznou něhou přiměly odtáhnout kolena od sebe, uvědomila si, že to prosebné slůvko pronesl on.

Sledovala, jak se jí kolena pod jeho naléháním rozevírají, jako by patřila někomu jinému. Byla omámena nemravným půvabem své vlastní kapitulace. Gerard roztaženými prsty hladil panenskou, smetanovou bělost na vnitřní straně jejích stehen a s každým novým loupežným nájezdem se jeho palce stále víc blížily k vlhkému hedvábí, které k ní lnulo jako druhá kůže.

Rozechvěla se až do hloubi duše, když svými teplými prsty neomylně našel nepatrnou skulinu a vklouzl pod drahou látku, aby se dotkl Lucyina rozbouřeného těla.

Po všech těch letech, kdy jí život odpíral jakoukoli důvěrnost, byl ten dotyk nejvýjimečnějším a nejděsivějším vjemem, jaký kdy zakusila. Odvrátila obličej a zavřela oči, protože ten pohled už nedokázala snést. Po tvářích jí tiše stékaly slzy a smáčely chloupky na Gerardově hrudi.

Jeho obratné prsty ji s nekonečnou něhou rozevřely, hladily ji a prozkoumávaly všechno, včetně nejzranitelnějších saténových hlubin. Celou

dobu přitom palcem mnul nejcitlivější místečko pohřbené v jemných kudrlinkách, až z něj vystřelovala nesnesitelná, spalující rozkoš.

Všechny nervy v Lucyině těle se rozezněly jako křišťálové přívěsky na benátském lustru, připravené roztříštit se v pronikavém vyvrcholení divoké árie. Patami se zaryla do péřové matrace. Rukama hnětla Gerardova svalnatá stehna v němé prosbě. Otáčela hlavou ze strany na stranu a slepě toužila po vyvrcholení, které by zmírnilo pocit prázdnoty, jež ji hrozila pohltit.

Kdykoli se zoufale pokusila stáhnout stehna k sobě, Gerard jí v tom zabránil. Zaklínil její kotníky svými a podmaňoval si její tělo, srdce i duši.

Kdysi, když byl Gerard mladší a pošetilejší, hledal jen své vlastní potěšení. Ted hledal jenom její. Zatínal zuby, rozpolcen mezi úzkost a extázi. Rád by Lucy ukonejšil, ujistil ji, že až se roztříští v tisíce blyštivých střípků, bude on po ruce, aby kousíčky posbíral.

Jenže co jí může nabídnout? Hromadu lží? Sliby, které nikdy nebude moci dodržet? Přísahy, které poruší ještě před svítáním? Neodvážil se promluvit, protože měl z vlastních slov strach. A tak je oba uvěznil ve světě mlčení. Ve světě temnoty. Ve světě ničivé rozkoše a hořkosladkého zapírání.

Ležela před ním uvolněná a bez zábran. Roztála mu pod rukama, jak o tom vždycky snil. Když její litanie beze slov přešla v úpěnlivé výkřiky, vklouzl jedním prstem do medové jeskyně jejího těla. Ani na chvilku přitom nepřestal dráždivě a něžně pohybovat palcem. Lucy byla jemnější než hedvábí, žhavější než oheň. Svým chraptivým zasténáním ho povzbudila, aby se odvážil víc. Dva prsty. Její nezkušené tělo ho přijalo tak vstřícně, že i on zasténal a vzepjal se do oblouku, vydrážděn téměř k nesnesení. Dychtil rozepnout si knoflíky kalhot a ponořit do ní víc než jen prsty. Mnohem víc.

Pak ucítil, jak se jí lůno zavlnilo slabounkou křečí, a jeho prsty utonuly ve všespalujícím žáru. Gerard přestal myslet. V posledním záblesku duchapřítomnosti položil druhou ruku Lucy přes ústa, aby dlaní zdusil její bezdeché, zlomené výkřiky.

Lucy se zachvívala znovu a znovu, jak ji Gerardovy ruce, ty nádherné ruce, držely v zajetí rozkoše. Rozlévaly se v ní řeky nekonečného potěšení a odplavovaly poslední zábrany. Její boky hrály svou vlastní melodii, divoce hledaly protějšek, který by s nimi sdílel ten kouzelný rytmus. Když křečovité záchvěvy polevily, jeho palec znovu začal provádět temná kouzla. Nebýt předvídavosti, s níž jí Gerard přitiskl dlaň na ústa, Lucyin výkřik by probudil celý dům.

Sklesla mu na hrud ve chvějící se hromádku. Rukama tápala po bezpečí jeho teplé kůže.

Gerard Lucy objal a kolébal ji v klíně. Ještě nikdy tolik netoužil chránit ji jako právě teď, kdy byla nejzranitelnější. Ted, kdy mu darovala svou důvěru, přestože nikdy nebyla ve větším nebezpečí.

Odhrnul jí vlhké pramínky vlasů z rozpálených tváří. Najednou mu s nemilosrdnou jasností blesklo hlavou, že drží v rukou dokonalý nástroj k dosažení všech svých cílů. Když s Lucy veřejně tancoval na maškarním plese, zasel semínka skandálu. Ted už zbývalo jen sklidit úrodu tím, že ji

svede a opustí, aby admirálovu hněvu a následkům své pošetilosti čelila sama. Následkům, mezi které by klidně mohl patřit i jeho bastard.

Ta snadnost ho pokoušela. Admirálova povýšená dcera svedena sluhou. Otcova nejhorší očekávání naplněna. Byl by to skandál epochálních rozměrů, který by si vychutnala každá londýnská klepna.

Lucy se vynořila z malátné mlhy uspokojení, když se kolem ní bolestivě sevřely Gerardovy paže. Pod svými boky ucítila, jak se v něm znovu probudila vášeň s neztenčenou silou a prudkostí. Provinile vydechla. Jí dal vše a pro sebe nežádal nic. Překulila se v jeho náručí. Už nebyla spokojena s tím, že ji drží jako dítě; chtěla, aby ji učinil ženou. Svou ženou.

Rty se dotkla jeho hrudi. Konečně ochutnávala slané koření teplé kůže. Lucyiny ruce se plížily drsnými chloupky, stále ještě vlhkými od jejích slz, aby mu rozhalily košili na širokých svalnatých ramenou.

Popadl ji za zápěstí. „Ne!“

To drsné varování Lucy zastavilo. Ohromeně vzhlédla k Gerardově tváři. V jeho očích sváděly bitvu protichůdné emoce, jako by zápasil s nějakým temným démonem, kterého vidí jen on sám. V Lucy se rozhořel až příliš dobře známý pocit hrůzy. Ať už ta bitva dopadne jakkoli, bude to ona, kdo prohraje.

Gerard sjel pohledem od Lucyiny tváře dolů a nenasytně se kochal jejími obnaženými ňadry. V očích se mu mihl vypočítavý záblesk a Lucy si najednou bolestně uvědomila, že má šaty zkroucené kolem pasu, podvazky přetočené a punčochu shrnutou na kotníku. Tváře se jí rozhořely hanbou nad tou nepořádnou nahotou. Její touhu protkala nitka paniky.

„Co se děje, Gerarde? Co jsem udělala?“

Stisk na jejích zápěstích povolil. Gerardovy oči potemněly beznadějným žalem, až se Lucy sevřelo srdce. „Nic. Tys neudělala nic. A právě proto bys ted měla jít. Než bude proklatě pozdě.“

Konečky prstů se lehce dotkl její tváře v náznaku pohlazení. Pak ji odhodil z klína na zmačkanou pokrývku, zvedl se a začal si zapínat košili. V matném světle lampy vypadal jeho profil nelítostně. Ještě před pár okamžiky byly jeho ruce dost zkušené, aby přetavily Lucyinu úzkost v rozkoš, dost šikovné, aby této rozkoši nedovolily přerůst v bolest. Ted však neobratně zápasily s knoflíky košile, jako by se změnily v kusy ledu zbavené veškeré obratnosti a citu.

Gerard si nemohl dovolit být k ní něžný. Už neměl po ruce žádnou útěchu. Ani pro ni, ani pro sebe. Byl příliš zdeptaný. Příliš blízko propasti. Jediný Lucyin něžný dotek by ho srazil dolů. A on po Lucy tak zoufale toužil, že by ji při svém pádu bez nejmenších výčitek svědomí strhl s sebou.

„Promluvíme si o tom ráno,“ řekl, hlas chraplavý neukojenou vášní. „Až zas budeme mít všech pět pohromadě.“

Lucy se zahleděla na pootevřený šatník. Na koženou brašnu, kterou letmo spatřila už při svém příchodu a která potvrdila její nejhorší obavy.

Vyhrnula si šaty na ramena a upravila si sukni, aby zakryla svou nahotu. Ovládl ji nepřirozený klid, křehký jako skelný povrch moře po zuřivé bouři. „Ty už tu ráno nebudeš, viď? Smythe mi naznačil, že tě otec propustil.“

„Propustil?“ Ve skomírajícím světle mu přes tvář přelétl prchavý stín zmatku. Pak bezstarostně pokrčil rameny. „Ze mě propustí, je riziko mé profese. Když člověk dělá tuhle práci dobře, nakonec už není potřeba.“

Já tě potřebuji.

Ta nevyřčená slova zůstala viset mezi nimi, stejně tíživá jako balvan touhy v Lucyině hrudi.

Jako by chtěl uniknout jejímu vyzývavému pohledu, přešel Gerard k šatníku a začal vytahovat skromnou sbírku svého obnošeného šatstva. Cpal ho do brašny se stejnou nedbalostí, s jakou Lucy pohazovala věci po toaletním stolku.

Lucy si uhladila sukni a zvedla se z postele. „Vezmi mě s sebou.“

Jeho ruce strnuly uprostřed pohybu, kterým mačkal vázanku do neúhledné kuličky. Lucy byla ochotná obětovat pro něho všechno – pověst, bohatství, dokonce i lákavou, ačkoli nepravděpodobnou možnost, že by ji otec jednou mohl milovat. Nabroušené ostří té ironie se mu zarylo do srdce a dalo mu nadlidskou sílu udělat to, co udělat musel.

„Měla byste jít, slečno Snowová,“ řekl, aniž se otočil. Až příliš dobře věděl, že každé odměřené slovo se do Lucyiny křehké hrdosti zabodává jako ledový rampouch. „Byl bych strašně nerad, kdyby mě vaše přítomnost tady stála doporučení.“

Zaslechl povzdechy tichých kroků na hrubých prknech a šíji mu ovanul zimní vzduch. Přešel ke dveřím, které zůstaly dokořán, a díval se, jak se její drobná postava rozplývá jako přízrak ve vířícím bělostném závoji.

Praštil pěstí do dveřního rámu. Lucy měla pravdu. Ráno už tu nebude. Ani za hodinu už tu nebude. Ať ho ten spěch stojí cokoli. Ve stínu sedlové střechy Iónie už nevydrží ani o minutu déle, než je nutné. Věděl, že kdyby zůstal, nohy by ho samy zanesly do toho dekadentního budoáru, kterému Lucy říká ložnice. A tam by utišil její vzlyky svými rty a ukonejšil její zraněnou pýchu pod tvrdými, hladovými nápory svého těla.

Přitiskl si k ústům zaťatou pěst a zhluboka vdechoval vůni citronu a pižma, která mu ulpěla na prstech jako afrodisiakum. Admirálova krásná dcera se nikdy nedozví, že unikla jen o vlásek. Nepozná, jak ničivá je cena jeho milosrdenství. Když přišel do Iónie, věřil, že už nemá co ztratit. A zatím ztratil tu jedinou věc, o které nikdy netušil, že ji vůbec vlastní.

Své srdce.

17

Lucy klopýtala přes trávník a každým neohrabaným došlápnutím prolomila tenoučkou vrstvičku namrzlého sněhu. Srdce jí bušilo až v uších, jako by chtělo přehlušit ozvěnu příkrých slov, kterými ji Gerard vykázal ze svého obydlí. Obličej jí bičovaly ledové vločky a pozvolna se rozpouštěly, když se setkaly s teplými slzami kanoucími po tvářích.

Nevěděla, kam běží, dokud před sebou nespatřila starý známý dub, drsnou siluetu zamženou popraškem sněhu. Sklesla na kolena pod baldachýn větví a schoulila se. Celým tělem jí pronikala zima.

Do vrzání holých větví šeptala noc svá ponurá tajemství. Lucy upírala prázdné oči na sněžnou záclonu kolem. Plna roztrpčenosti si přála, aby se jí ten pohled ošklivil. Jenže to by lhala. Kopce svažující se k řece jiskřily nezemským duhovým leskem. Sněhové vločky tančily a vířily v tiché hudbě ledových poryvů. Lucy se zachvěla. Všechno to bylo tak krásné. Tak zrádné. Zrovna jako láska.

Zabořila obličej do dlaní. Gerard o ni nestál o nic víc než otec. Možná po ní fyzicky toužil, jako kdysi všichni muži toužili po její matce, nikdy ji však nemiloval. Její tělo, stále ještě rozechvělé a rozněžnělé jeho milostnými dotyky, se tomu pomyšlení nesouhlasně vzpíralo.

Jakou hroznou vadu to asi v sobě má, že ji nikdo nedokáže milovat?

Po dnešní noci ji už nikdo nebude hlídat. Nikdo nebude ve strážním domku svítit ještě po půlnoci. Nikdo nebude za úsvitu postávat pod starým dubem. Nikdo jí nebude foukat kroužky kouře na nos, ani si jí dobírat, dokud nevybuchne pobouřením. Po dnešní noci už nebude Gerardův sytý smích ničím než vzpomínkou, neodbytnou ozvěnou kratičké mezihry v jejím bezbarvém životě.

Lucy si zaryla nehty do loktů a schoulila se. Připravovala se na nový nával slz. Ale pouhý pláč na její bolest nestačil, přerůstala v bezhlasý výkřik mučivého utrpení. Když po chvíli konečně zvedla obličej k zachmuřenému nebi, byl suchý a prázdný, stejně jako zimní vítr profukující její duší.

Vtom ji upoutal záblesk světla v potemnělém okně knihovny. V hrdle ji zaštípalo palčivou hořkostí. Otec si nedokáže najít čas, aby popřál své jediné dceři dobrou noc, ale klidně pracuje až do časných ranních hodin. Nejspíš listuje pamětmi a kochá se svými hrdinskými skutky, které ona sama krasopisně zaznamenala.

Vyškrábala se na nohy a strnule se napřímila. Vítr jí přilepil lehké šaty k nohám. Připomnělo jí to noc, kdy stála na palubě Tiberia a sledovala, jak se Retribulion vynořuje z mlhy. V jedné věci měl Gerard pravdu. Žilo by se jí daleko snáz, kdyby zůstala u svých fantazií o přízračném pirátovi a nedávala srdce všanc přelétavému muži z masa a kostí.

Rázně a cílevědomě vykročila k domu. Ať si Gerard ráno odejde ze své vlastní vůle, ona ale nedovolí, aby ho vyšívala otcova tyranie nebo její vlastní politováníhodné poblouznění. Neměla sice nejmenší tušení, jak to téma nastolí, až vtrhne do admirálova posvátného útočiště, ale odbývat se už nedá. S tím jednou provždy skoncovala. Už nikdy neudělá to, že by se po odmítnutí odplazila někam do kouta lízat si rány.

Postranními dveřmi vklouzla do vstupní haly. Prostorná místnost tonula ve stínech, které jako by tlumily i šelest Lucyiných kroků po naleštěných parketách. Když se přiblížila k masivním dveřím knihovny, její sebevědomí pohaslo. Kolikrát už ji to krásně vyřezávané teakové dřevo odřízlo od otcova života? Přitom by tomu osamělému dítěti, kterým Lucy byla, stačilo ke štěstí tak málo – narovnat jí stužku, vstřícně se usmát, třeba jí i vynadat, ale s dobrým úmyslem, ne s tím ledovým opovržením, které rozdrtilo všechny její něžné city dřív, než vůbec mohly rozkvést.

Při vzpomínce na všechny ty chvíle, kdy se vytahovala na špičky, aby dosáhla na mosaznou kliku, si zase připadala jako malá holčička. Ruka ji zradila a zachvěla se, když Lucy váhavě otevírala dveře.

Místností bez ohně zaznívalo strašidelné pleskání sněhových vloček na okno. Na Lucy zaútočila závratná záplava vjemů – hrozivý stín sekretáře, něčí zadržovaný dech, rychle zdušený plamínek zápalky.

Opatrně popošla kousek dopředu. „Otče?“ zašeptala, a pak ještě nejistěji: „Smythe?“

Napadlo ji, jestli do knihovny nevklouzl některý ze sluhů, aby ukradl trochu sherry. Vtom se ze stínů vyloupla temná postava a překonala vzdálenost mezi nimi se smrtonosným půvabem útočícího dravce.

Do Lucyiny páteře se zaťaly drápy hrůzy. Přestože slyšela, jako by ji varovně plísnil admirálův hlas…

Nestojíš mu za zlámanou grešli, ty hloupá huso. Nepřijde.

…otevřela pusu, aby zavolala toho jediného muže, který jí kdy nabídl bezpečí v útočišti svého náručí, ačkoli nakrátko.

Gerarde!

Výkřik zdusila čísi nemilosrdná ruka a pevný stisk uvěznil Lucy na nepoddajné mužské hrudi. Kdosi ji táhl ode dveří k otcovu psacímu stolu. Bála se, že ji zoufalství připraví o sílu vzdorovat. Přelévalo se přes ni v chmurných vlnách a prohlubovalo pocit opuštěnosti, s nímž zápolila od dětství.

Gerard nepřijde. Nezachrání ji. Neporazí démona bez tváře, který se vynořil z temnot, ani jí neosuší slzy strachu.

Je doopravdy úplně sama.

To smutné poznání ji naplnilo lehkomyslnou odvahou člověka, který nemá co ztratit, a dodalo jí potřebnou sílu bojovat. Začala se v útočníkově objetí svíjet, zuřivě kopat a tlouci kolem sebe. Patou ho zasáhla do holeně tak tvrdě, až přidušeně zaúpěl.

Zavrávoral dozadu a narazil do admirálova mahagonového psacího stolu. Uder otřásl každou kostí v jejich propletených tělech. Lucy toho využila, aby se zakousla do dlaně, která jí nepřestávala tisknout ústa. Na jazyku ucítila pachuť krve, slanou a kovovou.

S divokou kletbou ruku odtrhl, ale ještě než se Lucy stihla nadechnout, aby vykřikla, ucítila na obličeji cosi vlhkého a hořce páchnoucího. Na kratičký okamžik uvěřila, že ji ten muž chce udusit, aby ji potrestal za vzdor.

V očích ji zaštípaly nasládlé výpary vzbuzující nevolnost. Její tělo, předtím strnule napjaté hrůzou, teď ochablo a už jí neskýtalo oporu. Vědomí ji začalo opouštět a svět se jí rozpíjel před očima jako akvarelová krajinka. Kdesi v zastrčeném koutečku mysli si uvědomila, že útočníkovo sevření povolilo. Otočila se v jeho náručí, jak úporně hledala záchytný bod ve světě, který se rozplýval.

Rukou ho chytila za šíji a pak sklouzla k jeho límci ve směšné parodii mileneckého pohlazení. Tápala po něčem pevném a přitom mu stáhla košili z ramene. Její prsty strnuly, když se dotkly svraštělé jizvy po bodné ráně.

Přesně takové jizvy, jakou mohl zanechat nůž na otvírání dopisů se slonovinovou rukojetí.

„Doom,“ vydechla. Jeho přezdívka. Její osud.

Zvedla ruku v posledním zoufalém pokusu zachytit skutečnost. Přitom smetla otcovy drahocenné přesýpací hodiny a ty se pomalu skutálely ze stolu.

Spolu s nimi se roztříštil i čas. Uvízl v chladné hromádce písku, která se Lucy vysypala na nohy, když Doomovy mocné paže zastavily její pád do zapomnění.

„Smythe!“

Hrubý výkřik prorazil spořádaným ranním klidem v Iónii. Sluhové, kteří pod admirálem sloužili, než odešel do výslužby, sebou trhli a pospíchali se schovat. Přímo cítili, jak se jim do zad zakusuje devítiocasá kočka.

Lucien Snow se ploužil ze schodů a svíral hůl, jako by ji chtěl spíš přerazit někomu o hlavu než použít jako oporu. Na své zranění ve vzteku zapomněl.

„Co to k čertu do toho chlapa vjelo?“ vrčel. „Ze už by zpitoměl stářím? Smythe!“ zařval do prázdné vstupní haly. „U všech ďasů, kde mám snídani?“

V hale nebyly žádné koberce ani tapisérie, jež by jeho křik pohltily. Slova se vracela dutou ozvěnou, která admirála vyváděla z míry a vzbuzovala v něm dojem, že z denní rutiny zmizelo ještě něco dalšího, důležitějšího než snídaně. Admirál nesnášel vyvedení z míry. Pokud neměl pod kontrolou každičký detail své každodenní existence, byl nervózní a přímo trpěl. Zmocňoval se ho stejný pocit jako kdysi dávno, když uhýbal před ranami a nadávkami svého opilého otce.

Energicky kráčel k pootevřeným dveřím knihovny. Rozjařila ho vyhlídka, že nemilosrdně vyplísní toho, kdo se opovážil zneuctít jeho teritorium svou nehodnou přítomností.

Naskytl se mu ale tak podivný pohled, že admirál strnul ve dveřích, neschopen pohybu.

Na podlaze před psacím stolem seděl se zkříženýma nohama Smythe, kolem sebe rozsypaný písek a skleněné střípky. Uniformu měl zmačkanou a pošpiněnou.

„Pro boha živého, Smythe! Snad ne přesýpací hodiny! Nejdřív ten ničema Claremont rozbije moji oblíbenou bustu a teď tohle. Varuji vás, chlape, srazím vám to ze mzdy, nemyslete si, že ne. Měl jsem tyhle přesýpací hodiny od doby, kdy jsem poprvé velel na lodi Jeho Veličen…“

Admirál zmlkl uprostřed slova, když si uvědomil bezděčné, neutuchající pohyby Smythových rukou. Majordom nabíral do hrstí písek, ale ať svíral pěsti sebevíc, jemná zrnka mu zas a zas proklouzávala mezi prsty, takže musel pořád začínat znovu od začátku. Klouby na rukou mu pokrývala síť drobných ranek.

„Smythe?“ zašeptal admirál. Zaplavila ho neurčitá hrůza.

Až dosud se zdálo, že Smythe admirálův křik nevnímá. Při tom nejistém zašeptání však zvedl hlavu. Jeho tvář byla strhaná, s vpadlýma očima, a smrtelně bledá.

Jednou, dvakrát zamrkal jako dítě, které se probouzí ze špatného snu.

„Je pryč, pane. Vzal si ji.“

Majordomova bezkrevná ruka se sevřela v pěst a z prstů mu vyklouzla poslední zrnka písku. Admirál se zapotácel a musel se opřít o hůl, aby neupadl.

Je lepší vládnout v pekle než sloužit v nebi.

John Milton

Miláčku, zab mě a do ráje vem, nejdřív mě ale utěš polibkem.

Neznámý autor, 16. století

18

Známé pohupování Lucy uklidňovalo. Připadalo jí, že se vznáší v útrobách nějakého obrovského, ale laskavého zvířete, které nechce nic než uchránit ji od všeho zlého. Tomu kolébavému rytmu přivykla, ještě než vyrostla natolik, aby uměla vyjádřit, jakou útěchu jí přináší. Ještě než vyrostla natolik, aby mohla snít o tom, že ji kolébá náruč matky, kterou nikdy nepoznala.

Víčky jí pronikalo matné světlo. Pomalu rozevřela oči a před nimi se vynořila Gerardova milá, důvěrně známá tvář s rysy starostlivě napjatými.

Kousek po kousku se jí začaly vracet vzpomínky, až se jednotlivé útržky spojily v celek. Lucy zahalil oblak radosti.

Tak Gerard ji přece jen nenechal napospas osudu. Zaslechl její přidušený výkřik a přispěchal ji zachránit jako tolikrát předtím. Nikdy by ji neopustil, nikdy by nezapřel své city k ní. Byly zřetelně vepsány v celé jeho tváři – stejně jako nepojmenovatelná hrozba, kterou mu potemněly oči.

Lucy k němu zvedla ruku v touze zahnat neblahou předzvěst tišivým dotykem.

Ruka jí však strnula v půli cesty.

Zamračila se, jak se jí náhle zmocnil zmatek. Jestliže ji Gerard zachránil před Doomovou podlostí, proč potom její lůžko vrže jako na palubě lodi plující pod plnými plachtami? Proč Gerardovy chlapecké rysy ztvrdly tak, že to vidí dokonce i ona? Proč najednou vypadají, jako by je nemilosrdnými tahy načrtl malíř, který chce popřít, že jeho model je schopen něžnosti, soucitu i nejobyčejnější lidské vlídnosti?

Natažená ruka se jí roztřásla.

Lucy sklopila oči, aby unikla jeho pátravému pohledu. On to ví, uvědomila si. Nějakým zvláštním instinktem přesně vytušil, ve které vteřině o něm začala pochybovat.

Mimoděk napřáhla ruku. Neuhnul, neudělal žádný pohyb, aby se chránil. Klidně ho mohla vší silou udeřit přímo do obličeje a on by ani nehnul brvou.

Zoufale mu zaťala prsty do bílé košile a nedbala protestování praskajících švů. Kolik času uplynulo od chvíle, kdy chtěla obnažit jeho hrud, aby ho mohla pohladit? Věčnost? Stáhla hrubou lněnou tkaninu a odhalila mu rameno.

Dokonalost svalů a šlach kazila jediná, úzká jizva. Lucy se jí dotkla konečky prstů a zkoumala nerovný povrch v němém šoku.

Gerard ji popadl za zápěstí, něžně a neúprosně zároveň. Pomalu zvedla

oči, aby se setkala s jeho pohledem, a už předem se děsila toho, co spatří.

„Gerard Claremont,“ řekl a oči mu zajiskřily pochmurným humorem.

„Přátelé mi říkají Gerard, ale nepřátelé mě nazývají kapitán Doom.“

Lucy sebou škubla. Skutečnost se kolem ní roztříštila jako předtím otcovy přesýpací hodiny. Z tváře jí vyprchala všechna krev a na čele vyrazil ledový pot. V uších jí hučelo, jako by k nim někdo přitiskl mořské lastury. Zaplavila ji konejšivá mlha bezvědomí, příslib dočasného úniku před pravdou, kterou nemohla ani změnit, ani snést.

Než se ale těm milosrdným mrákotám mohla poddat, nitro jí stáhla hořká nevolnost. Na kratičký ponižující moment si Lucy myslela, že se pozvrací přímo na Gerardovy naleštěné vysoké boty, a napůl si přála, aby se tak stalo.

A pak to najednou byl Gerard, jaký býval vždycky. Svýma spolehlivýma rukama jí podpíral ramena a vlhkým hadříkem otíral bezkrevné rty.

„Nech toho!“ vybuchla a odstrčila mu ruku. Nedokázala strpět jeho dotyk. Připadalo jí to jako výsměch. Bylo to hnusné.

Aspoň že měl tolik slušnosti, aby o pár kroků ustoupil, řekla si. Prohrábla si vlasy a přitiskla dlaně ke spánkům. Cekala, až se jí uklidní rozbouřené city i žaludek.

„Šampaňské a somnorifera, to byla nešťastná kombinace,“ řekl mírně.

„Když jsem ji ukradl ze stájí, vůbec jsem ji nechtěl použít na tebe. Je mi to líto.“

Lucy si vzpomněla na dusivou měkkost na svém obličeji. Na jazyku i v nose pořád cítila odporně nasládlou pachuť máku.

„Líto?“ Zpod pramínků rozcuchaných vlasů po něm střelila rozzlobeným pohledem. „Oprav mě, jestli se mýlím, ale myslela jsem, že somnorifera se používá k omámení koní při kastraci.“

Vychutnávala každou kapku výhrůžky, obsažené v tom posledním slově. Gerardovy rty se napjaly, jako by se chtěl usmát, ale přitom si netroufal.

Založil si paže na hrudi. „A právě proto by účinně omámila Smythe, kdyby mě vyrušil. Pokud vím, je to jediný člověk, který spí ještě míň než já.“

„Chtěl jsi mě unést, anebo to taky byla jenom osudná náhoda?“

Přistoupil o krok blíž. Hebkost jeho hlasu skrývala nabroušené ostří.

„Kdybych tě chtěl unést, udělal bych to už dávno. Bůh ví, že příležitostí jsi mi nabídla víc než dost.“

Jejich oči se setkaly a Lucy si vybavila, co všechno mu ještě nabídla. Svou důvěru. Své srdce. Svou nevinnost. Když si uvědomila, že pro něho nikdy nebyla ničím než prostředkem k dosažení cíle, přelily se přes ni vlny ponížení a sebeopovržení. Byla jen bezmocnou figurkou v záhadné hře.

Vyhrkly jí slzy, ale zuřivě je potlačila mrkáním. Odmítala se před tímto mužem ještě víc ponížit. Kdyby snad měl tu drzost a nabídl jí kapesník, nejspíš by mu skočila po krku.

„Za jak pitomou husu jsi mě musel mít! Jak ses musel smát tomu mému telecímu obdivu, té absurdní obraně kapitána Dooma!“

Jeho chladné mlčení bylo výmluvné.

Nesmírný rozsah jeho zrady jí stáhl hrdlo. Vypravila ze sebe jediné slovo: „Proč?“

Odvrátil se a vykročil od ní. Tím úmyslným odstupem mezi ně vrazil klín ještě hlouběji.

Gerardova kajuta byla obrovská. Takhle prostornou kajutu Lucy neviděla nikde jinde než na vlajkové lodi královského námořnictva. Na pravoboku bylo dokonce okénko, velký kulatý otvor, kterým se dalo zahlédnout, jak se nad šedým mořem pochmurně rozednívá.

Ani místnost takových rozměrů však nedostačovala neklidné energii svého pána. Jeho chůze připomínala dravce plížícího se za kořistí. Když se pak otočil zpátky k ní, nebyl už mužem, kterého znávala jako Gerarda Claremonta. Nahradil ho ten krutý cizinec, který kolem ní v přesně téhle kajutě kroužil v onu nejstrašnější, nejúchvatnější noc jejího života. Z jeho hrdých kroků čišela autorita. Toto byl muž, který nepovažoval za nutné skrývat pistoli pod kabátem, ale nosil ji drze zastrčenou za opaskem černých kalhot, které obepínaly jeho štíhlé boky jako druhá kůže.

Lucy bojovala se stejným bezdechým strachem, jaký zakusila při pohledu na Rctribution nořící se z noční temnoty. Zdálo se jí, že čelí jakémusi prvotnímu, nezměrně silnému nebezpečí, které ji ohrožuje už pouhou svou existencí. Když se k ní Gerard přiblížil, přitáhla si kolena k hrudi, ačkoli věděla, že to je pochybná obrana. Už jednou ji přece dokázal prolomit.

„Není to tak, jak si myslíš,“ řekl, „já si pirátství za povolání nevybral.“

„Škoda. Zdá se, že v něm vynikáš.“ Trpkost těch slov dokonale odrážela její pocity.

Slehl po ní temným pohledem a znovu začal přecházet po kajutě. Vždyť mám na sarkasmus plné právo, přesvědčovala se Lucy. Bůh ví, že jinak mi toho moc nezbylo.

„Odešel jsem na moře, když mi bylo dvanáct. V devatenácti jsem už velel vlastní obchodní lodi.“

To vůbec nebyl špatný výkon, ale Lucy by si radši ukousla jazyk, než by ho pochválila. „Jestli tu máš pero a kus papíru, bude mi ctí a potěšením dělat poznámky pro tvoje memoáry,“ řekla kousavě.

„Nebo pro vynášení mých činů do nebes?“ rýpl si. „Když Španělé otočili jako na obrtlíku a spojili se s Francouzi, mohl si na pěkné bohatství přijít každý kapitán, který si troufl prorážet jejich společnou blokádu ve Středozemním moři.“

„O zradě Španělska dobře vím. Málem stála mého otce nohu. A stála ho kariéru.“

„Můžu tě ujistit, že ho zdaleka nestála tolik jako mě,“ podotkl sladce. Ten hedvábný tón jí drásal nervy. Ulevilo se jí, když Gerard hned pokračoval ve svém útržkovitém výčtu. „Při jedné plavbě k Gibraltaru jsem náhodou připravil o stěžně španělskou fregatu vezoucí Francouzům střelný prach. Když jsem se pak vrátil, zjistil jsem, že mě tu mají za hrdinu.“

„Taková role ti nepochybně vyhovovala.“

Rty mu zvlnil smutný úsměv. „Mělo to něco do sebe. Byl jsem představen u dvora a ucházelo se o mě královské námořnictvo. Otevřely se mi skoro všechny londýnské salony.“

A taky skoro všechny postele, usoudila Lucy. Bylo tak snadné představit si hezkého mladého kapitána, jak vychutnává obdiv krásek z londýnské smetánky. Bodl ji osten žárlivosti. Jak fádní a prostoduchá se mu asi musela zdát dcera pouhého novopečeného šlechtice!

Skryla své rozčarování za jedovatým úsměvem. „A jak tahle idylická mezihra skončila?“

„Tak, že se na maškarním plese objevil cizinec. Cizinec, který tvrdil, že zastupuje vysokého námořního úředníka. Prý mi může dát to jediné, co si za slávu a bohatství nekoupím. Už předtím mi v královském námořnictvu nabízeli, abych si udělal důstojnické zkoušky, ale tenhle muž mi slíbil velení.“ Jeho hlas zjemněl dávnou touhou. „ Hodnost kapitána královského námořnictva.“ Jako by litoval, že jí odhalil příliš mnoho, odvrátil se a vykročil opačným směrem, napětí v každém kroku.

„Pokračuj,“ zašeptala v úzkostlivém očekávání.

„Určitě víš, jak tenká hranice za války odděluje korzárství od pirátství. Nabídli mi možnost pohybovat se na té zákonné straně. Plavit se do Karibiku, zajímat tam francouzské a španělské fregaty a pětinu kořisti vracet Jeho Veličenstvu, aby z ní financoval válečné úsilí. Moje posádka a já jsme se měli dělit o zbytek. Anonymní dobrodinec mi slíbil loď a Nejvyšší lord Admirality prý vydá pověřovací listinu, která moje činy zlegalizuje, aby mě Francouzi nepověsili, pokud mě zajmou.“

Rty se mu zkřivily opovržením, které tentokrát adresoval sám sobě.

„Takový plán nemohl neuhodit na vlasteneckou strunu u ztřeštěného mladíka, který celý život snil o službě svému králi.

Už ty intriky samy o sobě byly neodolatelné. Se zástupcem svého dobrodince jsem se scházel na maškarních večírcích, v temných uličkách, ve zpovědnicích. Nikdy jsem nespatřil jeho obličej, ani se nedozvěděl jeho jméno. Proč, to jsem pochopil, až když už bylo příliš pozdě.“

„Zajali tě,“ řekla Lucy s hrozivou jistotou.

„Zradili mě!“

Při tom nenávistném výkřiku se přikrčila. Během těch týdnů, kdy pobýval v Iónii, ho dráždila, rozčilovala, snad i přiváděla k zuřivosti. Ale ani tehdy na ni tak divoce nezvýšil hlas. Pohledem sklouzla k jeho zaťatým pěstem. Už jednou se na vlastní oči přesvědčila, čeho jsou schopny, když se rozpoutá jejich ničivá energie. Poprvé jí bolestně vytanulo na mysli, že od tohoto muže by jí mohlo hrozit ledacos horšího než jen zlomené srdce.

Když Gerard zachytil její pohled, uvolnil sevřené prsty a zprudka vydechl. „Zajali mě,“ připustil, „poblíž San Juanu. Dva dny předtím se mi bez boje vzdala španělská obchodní fregata. Obsadil jsem ji, ukázal kapitánovi pověřovací listinu a zabavil náklad.“ Oči se mu při té vzpomínce zaleskly. „Tři tisíce zlatých, stříbrné pruty, koření, bavlna, indigo, hedvábí, skořice. Poklad, který by zahřál i práchnivějící srdce samotného kapitána Kidda.“

„A nepochybně taky srdce Jeho Veličenstva.“

„To jsem se nikdy nedozvěděl. Zajala nás francouzská válečná loď a odvezla do pevnosti v Santo Domingu. Ještě když mi strážci nasazovali okovy, smál jsem se jim do očí. Věděl jsem, že nemají žádný důkaz, aby nás

mohli obvinit z pirátství. Byla tu přece ta pověřovací listina a kořist jsme prozíravě schovali v San Juanu.“

„Zakopaný poklad. Jak romantické,“ pronesla ironicky.

„Hned další den se ozval prostředník mého dobrodince. Tak to ostatně bylo předem dohodnuto – že bude čekat na ostrovech, aby mě v takových případech hájil. Žádal jen mou pověřovací listinu a chtěl vědět, kde je ukryta kořist.“

Překvapená Lucy zapomněla na sarkasmus. „A tys mu to pověděl?“

Gerard se zhoupl na podpatcích a zpražil ji pohledem. „Musíš mi prominout mou naivitu. Tehdy jsem ještě věřil v lidstvo.“

Lucy se mu zadívala do očí. „Dobře si pamatuji dobu, kdy jsem tou nebezpečnou chorobou trpěla sama.“

Byl první, kdo odvrátil zrak. „Tehdy jsem toho lotra viděl naposled. Bez pověřovací listiny jsem nemohl nijak dokázat, že jsem korzár, a ne pirát.“ Jeho výraz potemněl. „Den nato pověsili moji posádku, úplně všechny, včetně devítiletého plavčíka. Mě by pověsili taky, ale moje dřívější vychloubání jim přece jen nasadilo brouka do hlavy. Báli se odvety britské vlády.“ S mrazivou něhou dodal: „Víš, co je to pro kapitána, když přežije svou posádku, Lucy?“

Lucy ve vzpomínkách znovu zabloudila na mlhavou palubu Tiberia, kde se jí zdálo, že slyší strašidelný zpěv zrazených námořníků přísahajících pomstu. Ted už jí ta představa vůbec nepřipadala nesmyslná.

Zachvěla se. „Je mi to líto.“

„Nestojím o tvůj soucit,“ odsekl.

„A o co tedy stojíš?“ vykřikla. Už měla těch záhadných narážek dost.

Jako by si s ní pohrávaly elegantní, ale smrtící tlapy leoparda.

Hrdě přešel k posteli. Lucy musela posbírat veškerou vůli, aby se ustrašeně neschoulila do polštářů.

„Zajímalo by tě jméno lodi, kterou mi můj dobrodinec poskytl? Té krásné lodi, kterou Francouzi zapálili a potopili u Santo Dominga?“

„Ani ne,“ zašeptala vyschlými rty. Gerard ji ignoroval. „Annemarie.“

Lucy zbledla. Útroby se jí sevřely podivnou slabostí. „Annemarie se jmenovala moje matka. O takové lodi jsem nikdy neslyšela.“

Gerard nadzvedl obočí. „Můj dobrodinec měl vždycky svérázný smysl pro humor. To on mi vymyslel přezdívku kapitán Doom.“ Lucyino srdce se rozbušilo rychleji, když se naklonil nad lůžko, rukama se opřel o čelo postele za jejími zády a uvěznil ji tak mezi svými svalnatými pažemi. „Tak to vidíš, má milá, nemůžeš mě obviňovat, že jsem zločinec. Vždyť jsem koneckonců jen tím, čím mě učinil tvůj otec.“

19

„Lžeš!“

Lucy se protáhla pod Gerardovou paží a vymrštila se z postele. Za každou cenu chtěla uniknout jeho výsměchu. Ještě před chviličkou si připadala strašně slabá a bála se, že kdyby zkusila vstát, nejspíš by se zhroutila. Ale teď jí zuřivost dodala sílu a Lucy začala po rozměrné kajutě přecházet sem a tam.

„Lžeš,“ zopakovala. Zaútočila na Gerarda jako tygřice bránící svá mláďata. „Můj otec je dobrý člověk. Zasvětil život službě vlasti a králi.“

„Zasvětil život službě sobě samému!“ vybuchl Gerard.

Díval se na ni, jako by ji nenáviděl stejně jako jejího otce. Lucy bolestivě píchlo u srdce, ale nedala se tím vyvést z rovnováhy. Raději se uchýlila za závoj chladné logiky.

S pohrdavým klidem se postavila Gerardovi tváří v tvář, ruce založené na prsou. „Na čem zakládáš ta absurdní obvinění?“

Oči se mu blýskly pobavením nad tou předstíranou odvahou a Lucy to podráždilo ještě víc než předtím jeho nenávistný pohled. „Tvůj otec měl perfektní motivy. Žárlivost na mladého, zdravého námořního hrdinu, který má před sebou zářnou kariéru. Chamtivost. Zoufalství.“

Pohrdavě si odfrkla. „Otec je bohatý. Nenarodil se sice jako boháč, ale král ho za léta věrné služby štědře odměnil.“

„O tom není pochyb. Pochybné zato je, jak lehkomyslně se svým bohatstvím nakládá.“

„To je k smíchu. Admirál je víc než šetrný. Vždycky jsme žili v pohodlných, ale přitom velmi skromných poměrech.“

Při té afektované obraně se Gerard zplna hrdla rozesmál. „Tvůj otec je nadutý marnotratník. Už dávno předtím, než ses narodila, trávil každou noc v hráčských doupatech na Pall Mailu a St. James. Když u Whitea a Brooka měli dost jeho nesplácených úvěrů, přesídlil do podřadnějších zapadáků v Covent Garden. Než se mu stala ta nehoda, stačil u hracích stolů rozházet nejen svůj roční příjem, ale taky penzi a střechu nad tvojí hezoučkou hlavinkou.“

Lucy se přerývaně nadechla. Byla ráda, že má ruce založené na prsou, takže není vidět, jak se jí najednou roztřásly. Svět se kolem ní zase začal točit. Dostala strach, že jakýkoli další úder nadobro zničí její křehkou rovnováhu.

Podívala se Gerardovi přímo do očí. „Jednou jsi mě obvinil, že spřádám spletité fantazie, abych ospravedlnila svá nařčení. Z toho samého teď musím obvinit já tebe. Můj otec by nikdy neholdoval hazardním hrám o nic víc než opilosti nebo lenosti nebo… nebo…“

„Nebo pirátství?“ nabídl Gerard. „Ani kdyby mu na dveře bušili

věřitelé? Ani kdyby mu hrozil krach a skandál?“ Jeho úsměv zhořkl.

„Všichni přece víme, jak tvůj otec skandály nenávidí, nebo snad ne?“

Lucy se přiměla nebrat na vědomí jeho dobře mířenou ránu. Učili ji vážit si logiky, ale způsob, jakým logiku používal Gerard, ji čím dál víc popouzel.

Znovu začala přecházet po kajutě a snažila se co největším obloukem vyhnout nevyhnutelnému – jeho přítomnosti. „Jestli je to, co říkáš, pravda, jak jsi jen mohl mít tu drzost vtrhnout nám do života?“ Na chvíli se odmlčela. V hlavě se jí zrodila zneklidňující myšlenka. „Jmenuješ se vůbec Gerard Claremont?“ zeptala se tichounce a předem se děsila odpovědi.

„Teď už ano. Richard Montjoy, muž, kterého Lucien Snow podvedl, zemřel v té pevnosti u moře. Gerard Claremont přežil.“

Lucy bůhvíproč připadalo, že ji oloupil o něco drahocenného. „Co kdyby tě byl v Londýně někdo poznal? Třeba můj otec? Nebo ten jeho údajný společník? Nebo někdo z hostů lorda Howella?“

„Když tvůj otec osnoval tohle spiknutí, byl už chromý. Mám důvod se domnívat, že mě nikdy neviděl. A pokud ano, tak jen z dálky. Kromě toho teď vypadám úplně jinak než v tom krátkém čase své slávy. Tehdy jsem například nosil vousy.“

Lucy sklopila oči. Až příliš dobře si pamatovala, jak ji ty vousy vyzývavě škrábaly, když ji muž, který si říkal kapitán Doom, smyslně dráždil.

„Taky jsem měl dlouhé vlasy,“ pokračoval, „nosil jsem je stažené do ohonu. A byly mnohem světlejší než teď.“ Povytažené obočí odporovalo vážnosti jeho slov. „Koneckonců jsem tehdy ještě neměl za sebou pět let bez slunce, kdy jsem přikován ke kamenné zdi ve francouzské pevnosti sledoval, jak mi mládí a vitalita proklouzávají mezi prsty.“

Lucy to otřáslo. Tragický osud Gerardovy posádky musel být v mnoha ohledech snesitelnější než jeho vlastní. Tentokrát však moudře spolkla soucit. Dal jí přece jasně najevo, že o něj ani trochu nestojí.

Kromě toho, pomyslela si, zatímco si ho prohlížela zpod sklopených řas, ze své vitality nic neztratil. Energie a síla z něho přímo vyzařují. Je dokonalý herec, když se v Iónii celou tu dobu držel na uzdě a působil jako nejpříkladnější sluha.

Rychle se pokoušela pospojovat zpřetrhané nitky svých argumentů. „Co jsi to chtěl najít v admirálově knihovně? Myslel sis snad, že by byl tak hloupý a schovával důkazy, které by ho mohly usvědčit z osnování podlých intrik?“

„Hloupý ne. Arogantní možná, ale hloupý nikdy. Až pravda vyjde na světlo – a můžu ti slíbit, že k tomu dojde brzy –, bude mezi tvým nadutým papá a šibenicí stát jedině ta pověřovací listina. Dokud ji vlastní, mohou ho obvinit z podvodu, ale ne z pirátství.“

„To nevysvětluje, proč si někoho najímal, aby mě chránil.“

„A udělal to? Nechtěl náhodou chránit sám sebe? Když se v novinách dočetl o mém nevhodně načasovaném znovuobjevení, moudře se rozhodl, že nebude cestovat po moři. Ale zjevně ho vůbec nenapadlo, že by Doom mohl unést tebe. Možná se bál, že tě ten muž zkusí zase vyhledat. Že ti poví

pravdu tak jako já teď. Odsouzenému pirátovi by úřady nejspíš nevěřily, ale co kdyby proti admirálovi vystoupila jeho vlastní dcera?“

Lucy si proti své vůli vybavila zničující výslech, kterému ji otec po záchraně z Retribution podrobil, a jeho podezíravé postranní pohledy.

Až z hloubi duše se jí vydrala vášnivá slova, jako by jim prudkost, s níž je pronáší, mohla dodat na pravdě. „To je naprostý nesmysl. Najal tě, protože mu na mně záleží. Jsem to jediné, co má. Potřebuje mě.“

„To máš zatracenou pravdu, že tě potřebuje. Může se tak vyžívat v roli mučedníka a paroháče. Může tě trestat, každou hodinu, každý den, za prohřešky tvé matky. Ta měla tu drzost, že mu umřela, ale nechala tu tebe, abys platila za její hříchy. Opravdu bezmezné milující tatíček, jen co je pravda.“

Při těch krutých slovech ji znovu ochromila divoká bolest z Gerardovy zrady. Nohy se pod ní podlomily. Natáhl se k ní.

Zoufalá potřeba vyhnout se jeho dotyku jí vlila do žil novou sílu a Lucy ucukla. Nemůže si dovolit zapomenout, že všechna jeho něžnost a starostlivá péče nebyly nic než nástroje chladně promyšlené lsti. Gerardovy oči potemněly, ale dál nenaléhal.

Musí před ním uniknout. Věděla lépe než kdokoli jiný, že na lodi není kam utéct, ale přesto ve slepé panice vyrazila ke dveřím kajuty. „Tohle jsou těžké urážky. Už to odmítám déle snášet. Požaduji, abys mě v nejbližším přístavu pustil, jinak přísahám, že…“

Gerard jí zastoupil cestu a zmařil pochybnou naději na útěk. Lucy zatajila dech, očarována jeho přitažlivou vůní – vůní tabáku a nového koření, teď navíc prosycenou divokým slaným aroma moře.

Napětí mezi nimi sršelo jako blesky před bouřkou. Gerard se jí však ani nedotkl, protože to vůbec nebylo třeba. Ve vzduchu visela nevyřčená hrozba. Lucy zvedla oči k jeho neústupné tváři. Chtě nechtě musela vzít na vědomí, že tenhle muž, který kdysi přísahal, že bude její život opatrovat stejně pečlivě jako svůj vlastní, se stal jejím úhlavním nepřítelem.

„Jestli snad pomýšlíte na útěk, slečno Snowová,“ – vyslovil její jméno pomalu a pečlivě, jako by chtěl zničit veškerou důvěrnost, kterou kdysi sdíleli…,“pak byste si to měla radši rozmyslet. Mojí muži jsou nebezpečná sebranka. A naprosto nemilosrdná. Věřte mi. Určitě byste jim nechtěla padnout do rukou.“

A je to tady zas, pomyslela si Lucy. Ale ať si nemyslí, že narážky umí dělat jen on. Pohodila hlavou a nasadila vzpurný výraz. „Promiňte, ale vám mohu věřit jen stěží. Povězte mi, pane Claře… kapitáne,“ opravila se a dala si záležet, aby každou slabiku ověnčila krajkou opovržení, „vyplatil se vám pobyt v Iónii? Našel jste v otcově knihovně poklad, který jste hledal?“

Rychle ji přelétl pohledem. Lucy nedokázala rozluštit tu podivnou směs emocí v jeho výrazu. Pobavení? Zoufalství? Lítost?

Znovu jí pohlédl do tváře. „Našel jsem tam přímo neocenitelný poklad.

Jenom jsem se ještě nerozhodl, jak s ním naložím.“

Rozrazil dveře a chystal se odejít. Lucy nevěděla, jestli se má bát, že zůstane sama se svými obavami, nebo jestli má cítit úlevu, že se konečně zbaví jeho společnosti. Neodpustila si poslední jedovatost.

„Kapitáne?“

„Ano?“ odvětil se sžíravou trpělivostí.

„Můžete otci dávat vinu za své zločiny, pokud to uklidní vaše pošramocené svědomí. Ale nikdy byste neměl zapomínat, že každý je pánem svého osudu.“

Přirazil jí dveře před nosem. Na důkaz odmítnutí zarachotil v zámku klíč a dřevěná závora zapadla na místo.

Rozechvělé nohy Lucy zradily. Opřela se o dveře a svezla se na podlahu. Asi jediné, co jsem zdědila po otci, je umění blufovat, pomyslela si trpce. Protože dokud je Gerard Claremont kapitánem téhle lodi, je také pánem mého osudu.

Gerard svíral zábradlí na přídi a nohama vyrovnával stoupání a klesání paluby. Vychutnával vědomí, že je zase jednou pánem všeho kolem sebe. Po týdnech, kdy pokorně plnil příkazy muže, kterého z duše nenávidí, to byl opojný a povznášející pocit. Skoro stejně silný jako pokušení zneužít svého postavení.

Nedal se odradit zimním mrazem ani zádumčivou pochmurností šedého oceánu, splývajícího s ocelovou oblohou, a zhluboka vtáhl do plic vzduch. Doufal, že se zbaví výčitek svědomí, které mu kazily opětovné shledání s mořem, s tou jedinou milenkou, kterou kdy měl doopravdy rád. Očistila ho posilující sprškou a vtiskla mu na rty slaný polibek. Roky zajetí, kdy byl pohřben v kameni a mučen zpěvem blízkých vln, v něm jen prohloubily touhu po její otevřené náruči. Každý je pánem svého osudu.

Gerardovi při ozvěně Lucyiny výtky zbělely klouby na rukou vzteky. Upjatá a rozmazlená slečna Snowová má zatraceně dobré nervy, když si mu tohle troufne říct. Jí ještě nikdy nikdo nevyrval osud z prstů a nedal jej do cizích rukou. Krutých. Nemilosrdných. Takových, které uhasily světlo a nechaly ho po nekonečné měsíce přikovaného ve špíně a temnotě.

Když se mu Lucy tak odvážně vzepřela a vyrazila ke dveřím kajuty, chtěl ji chytit, ale nevěřil si natolik, aby se jí dotkl. Nevěřil si natolik, aby vyzkoušel meze té nebezpečné změny v poměru sil, k níž v jejich vztahu došlo. Měl strach, že jeho hlad po ní a touha po pomstě by mohly společně vytvořit bouřlivý vír, který by je oba pohltil a zničil. Instinktivně vycítil, že kdyby tuhle hranici jednou překročil, nebylo by pro něj návratu.

Aniž to Lucy tušila, zachránila svému otci život. Než se Gerard dozvěděl o její existenci, měl v úmyslu zchladit svou pomstychtivost přímo na proradném hrdle Luciena Snowa. Ale Lucy v něm při jejich prvním setkání probudila dřímající morální zábrany. Jeho žízeň po odvetě se smísila s touhou po spravedlnosti a zrodil se ten šílený plán proniknout do tábora nepřítele.

Přemítal, co mu vnuklo nápad přivést ji na palubu Retribution. Byly to snad zbytky šílenství? Rány na těle se mu zhojily, ale hluboké rány, které vězení zanechalo na jeho duši, zůstávaly. Vryly je tam okamžiky, kdy šílenství jako krysa v temnotě ohlodávalo roztřepené okraje jeho rozumu.

Bylo by o tolik jednodušší nechat Lucy ležet v bezvědomí na podlaze admirálovy knihovny. Neměla by ani ponětí o jeho pravé totožnosti. Náhlý odchod osobního strážce by v ní možná vzbudil podezření, ale u pouhého podezření by také zůstalo – bez jakéhokoli důkazu, který by je potvrdil.

Jenže když v tu chvíli Lucy zašeptala jeho přezdívku, sklesla mu do náručí a její tělo, hebké a lehké jako peříčko, splynulo s jeho vlastním, zmocnil se ho divoký nával vlastnické touhy. Ta primitivní mužská reakce by se hodila spíš k jeskynnímu člověku než ke kapitánovi lodi. Nemohl prostě snést pomyšlení, že by ji měl ponechat nepříteli.

A tak ji odnesl na svou čekající loď a k narůstajícímu seznamu svých prohřešků přidal únos. Věděl, že admirál si mlčení tentokrát nemůže dovolit. Londýnský tisk i královské námořnictvo se brzy dozvědí Gerardovo pravé jméno, získají jeho popis a možná i nějakou překroucenou verzi životního příběhu. Verzi, ve které bude Lucien Snow nepochybně vystupovat jako nejudatnější hrdina.

Oči mu doutnaly hněvem. Zkoumal zamžený horizont, ale mizernou náladu mu nespravilo ani kouzlo vzdouvajících se vln. Až příliš brzy zaplní obzor flotila královského námořnictva a na Retribution zamíří řady děl.

Riskuje svou loď, svou posádku a svůj život – a to všechno jen proto, aby zavdal Lucindě Snowové důvod opovrhovat jím.

Ani se neotočil, když se ze stínů pod příďovou nástavbou jako ztělesněné svědomí vynořil Apollo. „Když jsem ji poprvé přinesl na palubu, nevěděl jsem, že je to žena. Můžeš o sobě říct totéž, kamaráde?“

Kormidelníkův melodický hlas byl podbarven rytmem ostrovů a nesl stopy francouzského přízvuku jeho bývalých pánů. Gerard věděl, že si Apollo dělá starosti. Když někdo stráví pět let přikován vedle druhého člověka, naučí se rozeznávat jeho nálady.

Slehl po příteli temným pohledem. „Měl bych víc času uvážit důsledky toho, co dělám, kdyby mi moje posádka nevyhrožovala, že odpluje beze mě.“

V Apollově vždy klidné tváři sotva znatelně škublo. „Neměli jsme na vybranou, kapitáne. Chtěli jsme kotvit na mělčině ještě týden. Jenže po tom nešťastném incidentu s vévodovou manželkou jsme mysleli, že bude moudřejší vyplout dřív, než dojde k souboji. A tak jsem poslal Kevina na ten maškarní bál, aby ti dal vědět, že máme naspěch.“

11 ert vem ty jeho chlípné choutky! Já sám ho měl vyzvat na souboj.“ Gerard si vztekle mnul tvář. Dlaní přejížděl po čerstvém strništi, ze kterého, jak doufal, brzy vyrostou husté vousy. Nutnost dvakrát denně se holit patřila k věcem, které na pobytu v Iónii nesnášel nejvíc. „Nemá v sobě špetku kajícnosti. Nikdy jsem mu neměl předávat velení.“ Výhružně zabodl prst do Apollovy hrudi lesknoucí se olejem. „Kdybys to neodmítl ty…“

Se svými šesti stopami byl Gerard skoro o stopu menší než kormidelník, ale Apollo přesto rychle o krok ucouvl. „Já jsem radši zástupcem velitele, pane. Ušetří mě to obtížného rozhodování.“

Gerard si prohrábl vlasy. S vlastními pochybnostmi se stupňovalo jeho rozladění. „Jako třeba co mám dělat s ní?“

Jednou z Apollových neocenitelných vlastností byla jeho schopnost instinktivně vytušit, kdy se stáhnout. „Pověz mi, kapitáne,“ zeptal se a odhalil přitom řadu oslnivě bílých zubů, „stál ti ten mejdan za ty problémy?“

„To už jsi dneska druhý, kdo se mé ptá.“ Gerard se hořce pousmál. Sklonil se a zvedl rozbitou admirálovu skříňku, se kterou předtím mrštil o zem. „Žádná pověřovací listina. Žádná zmínka o tom člověku, který byl prostředníkem Luciena Snowa.“ Vytáhl svazek zažloutlých papírů a nedbal, že je prudký vítr pomačká. „Jenom články ze starých novin, které opěvují admirálovu ctihodnou kariéru.“ Nechal výstřižky napospas větrným poryvům, ať je roznesou po vlnách. Pak vyndal v sametu vázanou knížku, omšelou věkem: „A deník mrtvé ženy.“

Původně si chtěl deník Annemarie Snowové přečíst. Ale v tom rozevlátém dívčím písmu, které bylo pravým opakem úhledného rukopisu její dcery, ho cosi zarazilo. Nemám žádné právo na Lucyinu minulost, usoudil. Dost na tom, že jsem vtrhl do jejího života – do jejího domova, jejího soukromí…, jejího těla. Na chvilku zavřel oči, trýzněn vzpomínkou na to, jak něžně se poddala jeho zvídavým prstům.

Když oči zase otevřel, všiml si, že ho Apollo soustředěně pozoruje. V kormidelníkově výrazu se zrcadlila stejná směsice pobavení a soucitu jako tu noc, kdy svého kapitána objevil s bodnou ranou, která jen o pár palců minula srdce.

Gerard pohodil deník i skříňku zpátky na palubu. Úmyslně se zatvrdil proti sentimentu. „Nekoukej tak na mě. Možná se mi nepovedlo dosáhnout toho, o co jsem se snažil. Ale namouduši ti slibuju, že až se příště utkám s Lucienem Snowem, budu si podmínky diktovat já.“

„Víš to tak jistě?“

Gerard zúžil oči a prozkoumával vzdálený horizont. „Naprosto. Protože teď hrajeme podle mých pravidel a já držím nejvyšší trumf.“

Jenom se modlil, aby sebral dostatek bezohlednosti a dokázal tu dokonalou, ale křehkou kartu co nejlépe využít.

Samota přinášela Lucy jen málo útěchy. Zajetí ji dohánělo k šílenství. Přecházela po prostorné kajutě a cítila se jako pták v kleci, který bezmocně bije křídly o mříže. Úzkostlivě se vyhýbala ohromné vysoké posteli a všem temným náznakům, které s tou věcí souvisely.

Mamě se pokoušela na nic nemyslet, ale jak hodiny plynuly, rozbolela ji z toho úsilí a neprolitých slz hlava. Na paty se jí věšeli pomstychtiví démoni pochybností. Lucy zrychlila krok. Věděla, že by měla být ráda, že není přikovaná ke zdi.

Nebo k posteli.

Otočila se a upřela planoucí pohled na monstrum z teakového a mahagonového dřeva, které vévodilo kajutě. Jen totální zvrhlík se může na lodi předvádět s tak nepraktickým výstřelkem, pomyslela si nelichotivě. Pouhá přítomnost téhle postele urážela Lucyin vrozený smysl pro

praktičnost a slušnost. Asi museli vybourat zdi, aby ji sem dostali, ušklíbla se. Anebo prostě celou loď postavili okolo.

Mezi tou vyřezávanou nádherou a skromným lůžkem ve strážním domku v Iónii zel propastný rozdíl. Právě takový jako mezi tím komplikovaným mužem, který ji unesl, a prostým člověkem, za něhož pokládala svého osobního strážce.

Lucy zaplavila vlna žalu. Uvědomila si, že toho člověka navždy ztratila. A co je ještě horší – on vlastně jinde než v jejích naivních představách nikdy neexistoval.

Přesto jí v uších stále zněl jeho hlas. Kdyby žena jako vy byla vydána na milost a nemilost mne, nikdy bych ji nenechal odejít.

Při pohledu na vtíravou svůdnost postele si Lucy uvědomila zlověstný náznak skrytý v tehdejších Gerardových slovech. Potlačila zachvění a otočila se k oknu. Radši bude myslet na něco jiného, třeba i na Gerardova obvinění vůči jejímu otci.

Bylo jí dvanáct, když otec utrpěl zranění, které ukončilo jeho kariéru. Navštěvovat ho tehdy směl jenom Smythe, ale Lucy si ty temné dny přesto pamatovala až příliš dobře – admirálův zatrpklý křik, jímž se dovolával pozornosti; vystrašený šepot služebnictva; cizince, kteří přicházeli v jakoukoli denní dobu, bušili na dveře a domáhali se vstupu. Byli mezi nimi snad i věřitelé, kteří chtěli využít otcovy slabosti, aby si na něm vymohli dluh?

Vyhlídka na moře a oblohu se jí rozplývala před unavenýma očima, jak na ni dorážely další vzpomínky z dětství – na otce, jak se s ní afektovaně loučí před odjezdem na další nekonečné zasedání admiralitního soudu; na ty dlouhé, osamělé večery, kdy jí společnost dělal jen skicář a gloxínie; na kroky šourající se kolem jejího pokoje v pozdních nočních hodinách.

Poprvé jí vytanulo na mysli, jestli byl matčin život s admirálem stejně bezútěšný jako její.

Hrud jí sevřelo podivné napětí, které jí bránilo nadechnout se. Měla strach, že se udusí dřív, než rozpozná ten neznámý pocit, který jí vehnal slzy do očí.

Nehltej tak to jídlo, Lucindo. Kolena k sobě, Lucindo.

Nehrb se, Lucindo.

Z těch příkrých výtek na ni teď dýchl posměch. Dotíraly na ni mučivé otázky: Co když má Gerard pravdu? Co když je otcova úctyhodná pověst jen pečlivě vybudovaný klam? Co když sám celý život holdoval různým nectnostem, zatímco mě se špatně skrývaným potěšením plísnil za morální selhání mrtvé ženy?

Přitiskla si ruku na srdce, jako by se chtěla chránit před nesnesitelnou pravdou. S leknutím si uvědomila, že její smutek a obavy vystřídal hněv. Hněv, který devatenáct let pokorně polykala. Všichni muži, s nimiž se v životě setkala, ji zradili. Gerard. Admirál. Všichni kromě Smythe. Ale i tomu vrozená rezervovanost vždy zabránila, aby jí nabídl pomocnou ruku.

Mezi zaťatými zuby se jí vydral výkřik čiré zuřivosti. Překvapilo ji, jak primitivně ten zvuk zněl. Pokusila se jej zdusit dlaní, ale vzápětí jí unikl

zvuk ještě překvapivější – hysterický smích. Smích vyvolaný radostným pocitem nezávislosti.

Už se nebude prosit o ničí souhlas. Když se jí zachce, bude se klidně hrbit, hltat jídlo a sedět s koleny od sebe. Už nebude žít podle něčích nesplnitelných norem. Už nebude admirálova hodná holčička.

Zdrcena ironií celé situace se svezla na podlahu kajuty a zabořila obličej do dlaní. Jak to tak vypadá, musela ztratit všechno, co jí kdy bylo drahé, aby našla samu sebe.

20

Když Gerard později odpoledne vstoupil do své kajuty, ze všeho nejdřív ho napadlo, že vrazil do obří pavučiny. Odsunul ji, ale vzápětí ho přes tvář plácla mokrá punčocha. Zvědavě zatahal za povědomou růžovou špičku toho odosobněného kousku prádla, ve kterém poznával Lucyin majetek. Tenoučkým hedvábím prostupovala zář lucerny a vystavovala na odiv jeho šokující průhlednost.

Gerarda na chvíli přemohly živočišné pudy. Tázavě povytáhl obočí. Když se Lucyino spodní prádlo suší přehozené přes trám, blesklo mu hlavou, co má Lucy na sobě? Pokud na sobě vůbec něco má. Posunkem naznačil Apollovi, aby zůstal venku, a sám kradmo popošel o kousek dál. Odstrčil z cesty mokrou krajkovou spodničku a před očima se mu zjevila šokující spoušť.

Čelist mu poklesla v němém úžasu. Během několika hodin dokázala Lucy proměnit jeho mužskou svatyni v čirý chaos. Každičká dvířka a každičký šuplík zely dokořán a obsah se hrnul ven. Na psacím stole se bez ladu a skladu válely rozvinuté mapy a navigační příručky. Na jídelním stole mezi rozsypanými drobky ležela převrácená plechovka od sucharů, jako by podlehla útoku nějaké přerostlé krysy. Vlastně ne krysy, opravil se s trpkým humorem Gerard. Spíš myšky s růžovými oušky a šedýma očkama.

V duchu zuřivě zaklel, když zahlédl své milované první vydání Defoeova Kapitána Singletona pohozené hřbetem vzhůru na podlaze. Jen postel zůstala ušetřena Lucyina běsnění. Burgundské ložní prádlo vypadalo nedotčeně, jako moře klidu uprostřed zuřící bouře.

V Iónii připadala Gerardovi Lucyina nepořádnost okouzlující. Ale když teď tak majetnicky poznamenala jeho vlastní, pečlivě spořádané panství, rozčilovala ho stejně jako vtíravá vůně citrónové verbeny, která si prorazila cestu do jeho chřípí skrze letitý pach kůže a tabáku.

K uším mu dolehlo rozmrzelé mumlání. Objevil, že Lucy klečí v opačném rohu kajuty a prohrabává se starodávnou truhlou. Srdce se mu rozbušilo jako splašené, když zjistil, že si přivlastnila jeho staré kalhoty. Vybledlý semiš jí přiléhal k svůdně zaoblenému zadečku a pod ním se provokativně rýsovala štěrbina mezi stehny. Gerardovi stačilo provést bleskurychlý inventář prádla rozvěšeného nad železnými kamny, aby mu došlo, že mezi obnošenou látkou a Lucyinou kůží není vůbec nic dalšího. Ta představa ho provokovala a rozpalovala.

Pokynul Apollovi, aby vstoupil, a v duchu děkoval Bohu za toho

věrného společníka.

„Hledáš snad tohle?“ zeptal se nahlas a vytáhl z kapsy admirálův nůž na otvírání dopisů.

Lucy nadskočila, až se bouchla do hlavy o víko truhly. Otočila se a vrhla po Gerardovi rozzuřený pohled. Pak ho obdařila kyselým úsměvem.

„Nejspíš ho nebudu potřebovat. Neměla jsem čas nechat někomu svou novou adresu.“

Opatrně se zvedla a Gerardova postava se jí zavlnila před očima jako fata morgána. Rozčilovalo ji, že se nedokáže zbavit protichůdných pocitů, které v ní vyvolává. Když v jeho očích zahlédla známý uličnický záblesk, ze všeho nejdřív ji napadlo vrhnout se mu kolem krku a rozplakat se. Hrdě se vzpřímila a obrnila se proti tomu marnému nutkání.

Duševní rovnováha ji však nadobro opustila, když se zpoza její spodničky vynořil Gerardův obrovitý společník. Za svůj život spatřila jenom dva lidi tmavé pleti – jednak malého chlapce, o kterém vévodkyně z Emmonsu pyšně tvrdila, že spává v nohou její postele stočený do klubíčka jako pejsek, jednak obstarožního sluhu, jehož důstojnost kupodivu nenarušovala ani napudrovaná paruka a saténová livrej, které mu vnutil jeho pán.

Lucy zůstala zírat s otevřenou pusou, i když věděla, že je to hrozně nevychované. Kůže toho muže pohlcovala světlo jako nejčernější káva nedotčená ani kapkou smetany, jeho holá lebka se leskla olejem. Pestrobarevná vesta odhalovala mohutné svaly. K impozantně dlouhým nohám mu lnuly šarlatové nohavice, které končily nad kotníky a odhalovaly široké pruhy zjizvené tkáně. Ty jizvy, hrubé a ošklivé, Lucy vyrazily dech.

„Polož podnos pro slečnu Snowovou na stůl, Apollo,“ přikázal mírně Gerard.

Lucy měla najednou srdce až v krku. Co může od Gerarda čekat? Není to snad pirát? Lupič? Nechvalně proslulý ničema? S lehkým srdcem obírá lodě o peníze náležející královské pokladně a unese ženu, kterou měl chránit. A jak se zdá, nerozpakuje se ani obchodovat s lidmi. Copak by ho mohly trápit výčitky svědomí, když žádné svědomí nemá?

Ani racionální úvahy jí však nebyly nic platné. Zoufale se ptala sama sebe, jestli se dá umřít na ztrátu iluzí.

Vrhla na Gerarda pohled prodchnutý čirým opovržením a ctnostně zvedla nos. „Měl bys radši poslechnout svého pána, Apollo. Byla bych hrozně nerada, kdyby tě za domnělé otálení zbičoval. Oba jsme koneckonců jen o trochu víc než jeho otroci, vid?“

Gerard si povzdychl a obrátil oči k nebi.

Apollo položil podnos na stůl a s okázalým gestem odtáhl židli.

„Nemám žádného pána už nejmíň jedenáct let, slečinko. Jsem svobodný

člověk.“

„Slečno Snowová, dovolte, abych vám představil svého kormidelníka a zástupce v jedné osobě.“

Lucy nevěděla jistě, co se jí dotklo víc – jestli Apollova jemná výtka, nebo Gerardův povýšený, samolibý úšklebek. Ze všeho nejvíc si přála zalézt pod židli.

„Myslím, že jsme se už setkali,“ řekla tiše. „Nikdy nezapomínám hlasy.“

Pokud se Apolla nějak dotklo, že v něm poznala svého původního únosce, skryl to za andělským úsměvem.

Tím ďábelštější se najednou zdály Gerardovy ležérně založené paže a povytažené obočí. „Během našich cest jsme se seznámili s několika obchodníky s bílým masem, vid, Apollo? Myslíš, že pasa pořád ještě hledá do svého harému povýšené anglické slečinky?“

S urážlivou důkladností si prohlížel její mužské oblečení. Lucy se rozhořely tváře, ale vzdorovitě odmítla sklopit zrak. „Povězte mi, kapitáne, byl to Apollo, kdo tehdy dováděl v La Manche? Kdo svlékal námořní důstojníky do spodního prádla a hrál farao o peníze z královské pokladny, zatímco vy jste pobýval v Iónii?“

Gerard si s kormidelníkem vyměnil záhadný pohled, ale neodpověděl.

Apollo si s basovým zaburácením odkašlal. „Radši půjdu zkontrolovat hlídky, pane.“

Pane, pomyslela si Lucy. Výraz respektu, úcty k autoritě, ale ne podřízenosti. Kdyby se nenechala hloupě oklamat barvou Apollovy kůže, hned by poznala, že tihle dva muži jsou si rovni.

„Zůstaň tady.“ Gerardův příkrý rozkaz ji překvapil. Možná překvapil i Apolla, ale ten to každopádně nedal ani v nejmenším znát. ]en o krok ustoupil a zůstal stát v pološeru, kam skoro nedopadala zář lampy.

Lucy nevinně zamrkala a rozhodila ruce, jako by Gerarda vybízela, aby ji prohledal. „Nejsem ozbrojená, kapitáne. Nepotřebujete osobního strážce.“

Ale ty možná ano, pomyslel si Gerard a zkoumal Lucy přimhouřenýma očima. Něco se na ní změnilo. Něco podstatnějšího než to, že si lněnou košili nedbale zavázala v pase na uzel a drzý vodopád vlasů nespoutala žádnými stužkami či hřebeny. Bylo to něco nedefinovatelného, ale neuvěřitelně přitažlivého. V duchu si poznamenal, že pro ni musí sehnat nějaké vhodnější šaty. V tomhle byla až příliš okouzlující.

Velitelsky mávl rukou směrem ke stolu. „Jezte. Kdybyste snad dostala ten dětinský nápad hladovět, abyste získala můj soucit…“

Zbytek výhrůžky musel spolknout, protože Lucy se už uvelebila na židli a začala se ládovat jídlem. Neskrývaný požitek, se kterým se věnovala tak obyčejné stravě, Gerarda pobavil. Ještěže Tam nakoupil v Londýně čerstvé zásoby. Gerard pochyboval, že by projevovala takové nadšení nad ovesnými vločkami a suchary plnými červů, které po dlouhé týdny na moři bývaly jejich jedinou potravou.

Lucy spořádala plný talíř fazolí a pěkných pár krajíců tmavého chleba a pak vše zapila pořádným douškem mléka. Gerarda to potěšilo. Ten vzácný nápoj zabavil z Pudgových soukromých zásob. Skoro mi stálo zato vydržet Pudgovo kvílení, abych uviděl Lucyin aristokratický horní ret ozdobený vousy od mléka, usmál se v duchu. Popadla ho absurdní touha sklonit se a ret jí olíznout.

Vzápětí ho však Lucy vystavila pokušení ještě svůdnějšímu, když růžovým jazýčkem sama slízla smetanovou pěnu se smyslnou malátností kočky, která si čistí vousky.

Málem zaúpěl, ale ovládl se. Posadil se na protější židli a ukázal na nepořádek všude kolem. „Jsem rád, že jste se dobře bavila, zatímco jsem byl pryč.“

Lucy pokrčila rameny. Nehodlala mu sdělit, že hledala nějaký klíč k jeho nevyzpytatelnému charakteru. Nechtěla mu dopřát tu radost a dát mu najevo, že ji stále fascinuje. A ani pod hrozbou mučení by nepřiznala, ža začíná věřit obviněním, která vznesl proti jejímu otci.

„Snadno se začnu nudit,“ pronesla lehkým tónem.

„No ovšem. A produktivní život je přece šťastný život, viďte, slečno Snowová.“

Jeho výsměch ji popíchl. „Piráti určitě taky mají rozvrh ohavných činů, které chtějí za den stihnout. Rabování lodí. Terorizování nevinných lidí.“

Gerard si bezmyšlenkovitě pohrával s admirálovým nožem na dopisy, jako by zapomněl, že ho pořád drží v ruce. „Nezapomeňte na pití krve neviňátek a na výrobu náhrdelníků z lidských uší.“ Šlehl po ní pohledem zpod hustých řas. Bříškem palce přitom zkoušel ostří nože. „Řekl jsem vám už někdy, že máte pěkná ouška?“

Přes Lucy se přelila nová vlna ponížení, když si vzpomněla, jak vykládala všechny tyhle směšné fámy o kapitánu Doomovi. Jak se jí musel v duchu smát! Její rozpaky přerostly v nával hněvu.

Pohodila hlavou a drze odhalila ouška, o nichž se mluvilo. „Jen svou reputaci nešiďte, kapitáne. Zapomněl jste na proměňování obětí v kámen pouhým pohledem a na znásilňování deseti panen za jedinou noc.“

„Ještě před půlnocí,“ odrazil její ránu. „Ale osobně si myslím, že znásilnit jednu pannu desetkrát by taky stačilo. Kolik je hodin, Apollo?“

Lucy se na židli přikrčila. Musela uznat, že jí zásah vrátil mistrovsky.

Neměla tak hloupě zapomenout, že je nebezpečné ho provokovat.

„Právě čas, abych šel zkontrolovat hlídky, pane,“ odvětil Apollo uhlazeně.

„Tak dobře. Běž,“ odsekl Gerard.

Apollo se obrátil k odchodu a cestou ještě vrhl po kapitánovi neproniknutelný pohled. Lucy si na židli nervózně poposedla a snažila se moc nevrtět. Asi by Gerarda tak neuváženě nedráždila, kdyby tušila, že s ním za chviličku zůstane o samotě, vydaná napospas jeho rozmarům.

Vůbec ji neuklidnilo, když zastrčil nůž na dopisy zpátky do kapsy. Lépe než kdo jiný věděla, že má k dispozici jiné, rafinovanější zbraně. V pozadí se jako přízrak tyčila nedotčená postel.

Podíval se jí do očí a rukou si přitom mnul zlatavé strniště na tváři. Lucy si přála, aby ještě pořád nosil brýle, protože ty by ji alespoň trochu chránily před jeho pronikavým pohledem. Ani pod otcovou tyranií nebyla v takovém pokušení prozradit všechna svá tajemství. Tajemství, která by ji ještě víc zahanbila a ponížila.

Když Gerard konečně promluvil, jeho hlas zněl stejně úsečně a formálně jako admirálův. „Nepřišel jsem se s vámi hádat. Přišel jsem, abych učinil zadost spravedlnosti. Myslím, že civilizovaná diskuse by byla jednodušší a časově nenáročnější než vyřezávání pirátského desatera na vaši…“ svedl sám se sebou krátkou bitvu a prohrál; pohledem přelétl vybledlou lněnou tkaninu obepínající její ňadra, „…na vaši hruď.“

„Jaké spravedlnosti chcete učinit zadost? Určitě ne takové, kterou schvaluje Koruna.“

Zvedl se a obešel stůl. Lucy to připomnělo jejich první setkání. Nijak jí nepomohlo, že tentokrát neměla pásku na očích. Teď už věděla, jak je nebezpečný. Jen jí pořád nešlo do hlavy, jak dokázal svou přirozenou aroganci krotit celé ty týdny. Autorita velitele patřila k jeho osobě stejně neodmyslitelně jako rysy tváře.

Sepjal ruce za zády. „Jediné spravedlnosti, která platí, dokud jste na palubě téhle lodi. Mojí.“ Nadskočila, když se jí svým zneklidňujícím způsobem naklonil přes rameno. Jeho teplý dech ji zašimral na uchu. „Vřele vám doporučuji poslušnost. Obávám se, že jako kapitán mám disciplínu…,“ znepokojivě si to slovo vychutnával, „…na starosti samozřejmě já.“

„Samozřejmě.“ Slyšitelně polkla.

Gerard se narovnal. „Spravedlnost a zákony jsou od toho, aby chránily ty, kdo se jimi řídí. A já od vás chci jen jedno: Za žádnou cenu neopouštějte tuhle kajutu. Vzhledem k tomu, že Retribution je pirátská loď, slouží na ní ti nejhorší hrdlořezové z celé Anglie. O vaší přítomnosti na palubě zatím neví nikdo kromě Apolla. Ale jestli opustíte tuhle kajutu a padnete mé posádce do rukou…“ Na chvíli se odmlčel a z toho ticha čišelo varování a lítost zároveň, „…pak nenesu žádnou odpovědnost za to, co se stane.“

„Jistěže ne,“ špitla Lucy a snažila se přemoci záchvěv pustého zoufalství.

Veškeré odpovědnosti za ni se vzdal už ve chvíli, kdy ji unesl z knihovny. Mohla snadno odhadnout, co přijde teď – velkorysá nabídka

„ochrany“ spojená s průhlednou výhrůžkou, že pokud Lucy odmítne,

předhodí ji své posádce.

Poslední slabý plamínek naděje v jejím srdci se zatřepotal a zhasl docela. Krátký nával odvahy ji opustil a Lucy zůstala bezbranná, s pláčem na krajíčku.

Sama sobě přísahala, že doprošovat se ho za žádnou cenu nebude. Ať jí udělá cokoli. Ať ji donutí k čemukoli. Vždyť je to jenom bezcitný cizinec, který se maskoval za muže, jehož by mohla milovat.

„Lucy?“

Ta něžná otázka ji zaskočila. Jako by promluvil duch dávno mrtvé lásky. Ještě víc užasla, když se jí rozplynula mlha před očima a ona spatřila, jak před ní Gerard klečí na kolenou, výraz zjemnělý starostlivostí.

„Udělalo se ti zase špatně? Asi tě pořád trápí účinky somnorifery.“ Natáhl ruku, aby se dotkl jejího čela, ale Lucy ucukla. „Nic mi není,

díky. Na rozdíl od vás mě netrápí ani občasné návaly slepoty, ani mořská nemoc.“

Vstal. Bylo vidět, že tentokrát ho odmrštění trochu vyvedlo z míry. Jenže jak by mu mohla říct, že ji trápí něco mnohem horšího – zlomené srdce?

„Co se mnou máte v plánu, kapitáne? Chcete mé prodat obchodníkům s bílým masem, nebo za mě žádat výkupné? Hodláte mě přenechat tomu, kdo udělá nejvyšší nabídku?“

„Ať se admirál tím svým špinavým bohatstvím třeba udáví, mně je to tuk. Jediné, co chci, je ta pověřovací listina. A otevřené přiznání spoluviny na té intrice, která mě připravila o čest.“

Lucy se cynicky rozesmála, z jejího hlasu však přesto zaznívalo ostří beznaděje. „Nedostanete ani jedno. Zničilo by mu to pověst. A to by byl jeho konec.“

„Má přece na vybranou, ne?“ Z té nevyřčené hrozby jí přeběhl mráz po zádech. „Odpočiňte si,“ přikázal nevrle. „Tady nemusíte vstávat za rozbřesku. Uvidíte, že na váš čas nemám ani zdaleka tak přísné nároky jako váš otec.“

Ohromená Lucy se dívala, jak se obrací k odchodu a odstrkuje z cesty její spodničku. Otevřela pusu a užuž vyhrkla jeho jméno, ale pak ji zase zavřela. Copak ho má zavolat zpátky, aby ji dál urážel?

Dveře se zabouchly. Klíč zarachotil v zámku.

Závora zapadla na místo.

„Ten hnusný darebák!“ Lucy vyskočila ze židle a rozzuřeně kopla do knížky pohozené na podlaze.

Bylo jí jasné, že uvažuje naprosto nelogicky – nejdřív se bála, že ji Gerard znásilní, teď cítila zraněnou pýchu, protože se o to ani nepokusil.

Přešla k oknu a pozorovala, jak se po obloze plíží stíny soumraku. Ceká Gerard na vhodnější dobu, v čemž je mistr nad mistry, anebo zase jednou předváděl, jaký je džentlmen? V Iónii jí taky odolal – a to mu doslova padla do náručí.

Zavřela oči, bombardována nezvanými vzpomínkami: Gerardovy prsty, jak něžně laskají její ňadra, jak hladí vlhké, pulsující srdce jejího ženství, jak tlumí její bezmocný výkřik extáze. Ty zakázané představy v ní vzbudily bolestnou směs touhy a studu.

Oškliví si ji Gerard proto, že je dcerou muže, kterého nenávidí, nebo se mu prostě zdá odporná? I když si to za žádnou cenu nechtěla připustit, ta druhá možnost ji skličovala mnohem víc.

V jedné věci měl otec pravdu. City dovedou rozmetat logiku na kusy. Unavena zápasem s protichůdnými emocemi se opřela zády o stěnu a zadívala se na obrovskou postel. Ted už se jí nezdála ani tak hrozivá, jako spíš pustá. Lucy s povzdechem zhasla lampu. Opatrně, aby zbytečně nezmačkala honosné pokrývky, se natáhla na kapitánovo lůžko a poddala se vyčerpání.

Na Lucyin obličej dopadaly paprsky měsíčního svitu. Gerard stál nad ní a pozoroval, jak spí. Už v Iónii pro něho nebylo lehké udržovat si od ní odstup. Ale teď, když ji měl na palubě Retribntion – ve své moci, ve své posteli –, byl vystaven pokušení, kterému by neodolal žádný muž.

Lucy se stočila do klubíčka přesně uprostřed postele a nějak se jí přitom podařilo vůbec nepomačkat saténovou pokrývku. V kabině bylo chladno, uhlíky v kamnech dohasínaly, ale ona zavrhla deky i polštáře. Jako kdyby ji to, že přijme jejich pohodlí, mohlo vydat napospas nepříteli. Jemu.

V té obranné poloze a v mužském oblečení, které jí propůjčovalo tenoučkou vrstvičku odvahy, vypadala ještě zranitelnější než kdy jindy. Jako bezbranné děvčátko, které potřebuje, aby je někdo chránil. Gerard se natáhl

pro pramínek popelavých vlasů rozprostřených na pokrývce. Pak ale ruku stáhl a drsně si připomněl, že chránit ji už není jeho práce.

Měsíční svit ozařoval její bledou pleť a kruhy vyčerpání pod očima. Neměl jsem přece na vybranou, musel jsem ji uvěznit, přesvědčoval se.

Mám především odpovědnost za svou posádku. A za svou rodinu. Přesto ho však trýznila představa, že Lucy v podpalubí chřadne, uvadá jako křehký kvítek gloxínie připravený o sluneční světlo a čerstvý vzduch. Gerard lépe než kdo jiný věděl, jak duše trpí, když člověka okradou o svobodu. Zarazilo ho pomyšlení, jak závratně vysoká je cena jeho pomsty.

Proti své vůli se znovu sklonil k Lucyiným vlasům. Nechal to měsíčním jasem postříbřené hedvábí protékat mezi prsty a vychutnával jeho jemnost. Kdykoli se jí předtím pokusil dotknout, s odporem v očích ucukla. Co jsem vlastně čekal? povzdechl si trpce. Že až se Lucy dozví pravdu, zavrhne svého otce, vletí mi do náručí a bude mi přísahat nehynoucí věrnost? Proč by to dělala? Vždyť jsem ji nezradil o nic míň než admirál.

Ruka v jejích vlasech se mu sevřela v pěst. Už teď si o něm Lucy myslí to nejhorší. Tak proč nepotvrdit její podezření? Proč se nesklonit k jejím pootevřeným rtům a nelaskat je, až se mimovolně poddají? Proč ji nechytit za zápěstí a neuvěznit její štíhlé tělo pod svým? Jenže pochyboval, že by jeho umění svádět – i když je svého času vytříbil k dokonalosti na nejkrásnějších ženách Londýna – dokázalo překonat Lucyin trpký pocit zrady. Jakmile by ze sebe setřásla mlhu spánku a pochopila, co se děje, začala by se bránit.

A pak by oba poznali, kolik temnoty ještě pořád vězí v jeho duši.

Nechal pramen vlasů vyklouznout ze svých prstů. Nějaká divoká, sobecká část jeho já opovrhovala tím zdráháním ublížit Lucy ještě víc, než už se stalo. Jak je možné, že tahle křehká dívka vždycky vyburcuje moje dřímající svědomí? přemítal.

„Jsi zatracená hanba pirátské profese, Doome,“ zamumlal a přetáhl přes Lucy cíp pokrývky.

Stulila se pod ni a zavrtala se hlouběji. Když se k ní Gerard skláněl, smutně si řekl, že musí dát klíč od kajuty Apollovi a přísně přikázat, aby mu ho za žádnou cenu nevracel.

21

Následujícího rána probudil Lucy překvapivý zvuk – francouzská písnička v živém rytmu karibských ostrovů.

Otevřela oči a uviděla, jak obrovský kormidelník Rctribution pokládá na stůl podnos. „Snídaně?“ zamumlala a protírala si oči.

„Oběd, slečinko,“ opravil ji jemně. „Poledne odbilo už víc než před hodinou.“

Poledne! Pohoršena svou leností vyskočila z postele. Pak si ale vzpomněla, že už nemá žádný rozvrh, který by musela dodržovat, že už tu není nikdo, kdo by ji za její zahálčivost pokáral. A tak se znovu svalila na péřovou matraci, s chutí se malátně protáhla a zívla jako kočka. Apollo se mezitím vytratil; místo zpěvu si teď pískal.

Lucy se zarazila uprostřed zívnutí, protože si matně vzpomněla na svůj dnešní sen, který se jí zdál. Sen, ve kterém přes ni Gerard, její Gerard, něžně přetahoval pokrývku a dotýkal se jejích rtů svými, teplými a svůdnými. Rozhlédla se po posteli a uvědomila si, že se opravdu probudila zachumlaná pod přikrývkou.

Její logická mysl se těm fantastickým představám vysmívala, a tak je Lucy rychle setřásla. Prostě se přikryla sama, když se do ní v noci dala zima, a svůj sen spředla z beznadějných přání. Ale ani všechna logika světa nemohla zaplašit bolestnou touhu v jejím srdci.

Ve dveřích se znovu objevil Apollo. Bez sebemenší známky námahy za sebou táhl kufr pobitý mosazí. „Tohle vám posílá kapitán.“

Lucy se posadila a srdce se jí rozbušilo rychleji. Ne Gerard, ale

„kapitán“. Ten všemocný tvor, který neomezeně vládne nad její budoucností i osudem.

Vyškrábala se z postele a váhavě přistoupila ke kufru. Snažila se předstírat lhostejnost, ale zoufale se jí to nedařilo. „Co je to? Useknuté hlavy jeho bývalých zajatců?“

Už předtím si všimla, že Apollo je muž mála slov. Ani teď nepromluvil, ale vrhl po ní káravý pohled. Pak z kufru vytáhl raneček oblečení. Zatřepal jím, roztáhl ho před sebou a odhalil ty nejkrásnější šaty, jaké kdy Lucy spatřila.

Zajíkla se radostí. Vždycky byla ochotna přísahat, že v sobě nemá za mák ženské marnivosti. Ted se v ní ale probudila primitivní chtivost, touha cítit tu úchvatnou spleť tyrkysového saténu a krémové krajky na své kůži. Ta bohatě zdobená nádhera vypovídala o jiné, vášnivější době. Cudná bělost všech Lucyiných šatů v řeckém stylu vedle ní ještě víc vybledla a rozplynula se v bezvýznamnosti.

„Bože můj,“ vydechla v posvátné úctě. „To je ale krása!“

Apollo se povzbudivě usmál a pobídl ji, aby vztáhla ruku. Lucy se opatrně dotkla drobounkých perlových knoflíčků na nabíraných rukávech.

„Můžu?“ zeptala se plaše.

Přenechal šaty jejím rukám, rozechvělým obdivem. Lucy se dala strhnout instinktem a podržela šaty před sebou, aby vyzkoušela, jak by jí padly.

Její nadšení se rozplynulo stejně rychle, jako přišlo. Nabíraný lem sukně zakrýval nejen Lucyiny nohy, ale i dobrých šest palců podlahy. Tyto šaty byly očividně ušity pro mnohem vyšší ženu. A pro mnohem lépe tvarovanou, soudě podle objemu živůtku.

Slyšel jsem, že Doom dává přednost ženám, které mají na kostech trochu víc masa.

Z ozvěny Gerardových kousavých slov k ní dolehl výsměch. Co si vlastně myslela? Ze by předtím, než ji unesl, vynaložil tolik námahy a peněz, aby pro ni nechal ušít garderóbu? Sjela přetékající kufr pohrdavým pohledem. Ty odložené svršky nepochybně patřily jiné ženě, se kterou si užíval v podpalubí. Jestli naznačovaly, jak vnadná stvoření jsou mu obyčejně k službám, pak není divu, že ona ho nepřitahuje.

Sehnula hlavu a podívala se na sebe. V tom mužském oblečení si

připadala obzvlášť neforemná a kostnatá.

Zvedla pyšně bradu a nechala překrásné šaty spadnout na hromádku k nohám. „Můžeš kapitánovi vyřídit, že moje vlastní šaty mi postačí. Nemám zájem o oblečení po jeho bývalých děvkách.“

Apollo vypadal tak schlíple, že Lucy pocítila osten viny. Otevřel pusu, ale hned ji zase sklapl, jako by každé slovo, které pronese, mohlo mít nedozírné následky.

Zraněná pýcha rozdmýchala v Lucy opovržení. „Taky mu můžeš vyřídit, že jestli si myslí, že si mě koupí za kufr líbivých serepetiček, tak se šeredně plete. Já nejsem žádná ustrašená myška, kterou může podplatit kusem sýra.“

Apollo jako by si zničehonic vzpomněl na nějakou neodkladnou práci. Šaty, s nimiž předtím zacházel s takovou péčí, zmačkal do kuličky a nacpal do kufru. Pak přibouchl víko a zvedl kufr na rameno. „No dobře, slečinko. Vyřídím váš vzkaz kapitánovi.“

„Děkuji, pane,“ odvětila Lucy. Připadala si trochu směšně, když dělala pukrle v kalhotách. Věřila však, že si uchovala dostatek důstojnosti, aby mohla ukázat dobré vychování.

Apollo sklíčeně opustil kajutu. V Lucy na moment blikl plamínek naděje

– napadlo ji, že třeba zapomene zajistit dveře. Ale zarachocení klíče v zámku a klapnutí závory ji hned vyvedly z omylu.

Když je člověk ponechán víru citů, snadno mu vytráví, pomyslela si Lucy a přešla ke stolu. A ona kromě toho bude potřebovat co nejvíc síly a důvtipu na slovní přestřelky s kapitánem Claremontem.

Odtáhla ubrousek zakrývající podnos a bezmocně vyjekla hněvem. Na kameninovém tácu trůnil hrnek napěněného mléka a úhledně nakrájený kus sýra.

Ukázalo se, že Gerard opravdu nemá na její čas tak přísné nároky jako admirál. Nebýt stručných dotazů ohledně jejího pohodlí, které každé ráno posílal po Apollovi, málem by ho podezírala, že na její existenci dočista zapomněl.

Jen sama se sebou se Lucy nesnesitelně nudila. Nebavilo ji snášet monotónní hodiny na moří, uvězněná v kajutě, která jako by se každou hodinou zmenšovala. Dál spávala sama samotinká, stočená do klubíčka uprostřed obrovské postele.

Často neklidně pozorovala horizont, ale nikdy nezahlédla ani kousek pevniny, ani náznak pronásledování nebo záchrany. Nenaskytla se jí žádná příležitost uprchnout. Pokaždé, když Apollo opouštěl kajutu, ozvalo se totéž

– bouchly dveře, zarachotil klíč a závora zaklapla. Lucy byla čím dál podrážděnější, ale brzy přišla na to, že chovat se hrubě k Apollovi nemá žádnou cenu. Příkrá slova se od něho odrážela jako míček od zdi. Jednou si v návalu uražené pýchy pomyslela, že on a Smythe by měli být bratry.

Třetího dne ji nuda dohnala k tomu, že začala uklízet nepořádek, který napáchala v kajutě. Zvedla z podlahy knížku a zaváhala. Zmocnila se jí zvědavost. Jaká kniha asi může získat zájem člověka, jako je Gerard Claremont?

Konečky prstů zálibně přejela po titulu vyraženém v hebké marokénové vazbě – Daniel Defoe, Kapitán Singleton. Zběžně prolistovala pár stránek a zjistila, že je to román, fiktivní životopis nechvalně proslulého piráta.

Pohrdavě ohrnula ret. Admirál se románům s obzvláštním potěšením vysmíval; tvrdil, že to, co se nikdy nestalo, nemůže být důležité. Při té vzpomínce Lucyino opovržení opadlo. Admirál se s obzvláštním potěšením vysmíval příliš mnoha věcem – včetně své dcery. Ze vzdoru se usadila se zkříženýma nohama na podlaze a pohroužila se do čtení.

A přesně tam ji o čtyři hodiny později zastihl Apollo, když jí přinesl oběd. Bezmyšlenkovitě se pustila do jídla. Uždibovala suchary a solené hovězí a druhou rukou nepřestávala obracet stránky. V knize mimoděk našla to, co předtím marně hledala – únik. Hodiny uplývaly jedna za druhou, zatímco Lucy dlela v exotických krajích, unesena vzrušujícími dobrodružstvími rošťáckého kapitána.

Román dočetla následujícího rána. Poslední stránku otočila s nostalgickým, ale spokojeným povzdechem. Pak knihu pečlivě vrátila na správné místo na poličce a začala se prohrabovat Gerardovými mapami a příručkami, dokud neobjevila další dva Defoeovy romány.

Natáhla se na postel a nadšeně zhltla první z knížek. Zrovna byla uprostřed druhé, když do kajuty vešel Apollo s večeří. Lucy odložila knihu stranou, opatrně, aby nepomačkala křehké stránky. Už si povšimla, že Defoeovi hrdinové mají rozčilující sklon brát na sebe v jejích představách Gerardovu podobu. Ale nejnovější převtělení Gerarda v ušlechtilého trosečníka Robinsona Crusoea a Apollova proměna v jeho věrného Pátka, to bylo víc, než mohla strávit s prázdným žaludkem.

Se zjitřenou zvědavostí přihlížela, jak Apollo odkládá na stůl podnos s večeří. Barvité příběhy Defoeových hrdinů ji donutily zamyslet se nad tím, co přivádí muže na cesty, po nichž kráčejí. Apollovy velké nohy byly jako vždycky bosé a Lucyin pohled přitáhly ošklivé jizvy kolem kotníků.

Otočil se k odchodu a Lucy vyskočila. „Počkej!“ Když jí došlo, jak panovačně ten rozkaz asi zněl, sepjala ruce a nesměle se usmála. „Počkej, prosím. Dej si se mnou večeři. Jsem… tak sama.“ Dokud nepronesla ta slova nahlas, ani si neuvědomila, jak jsou pravdivá. Po Gerardově zradě jí nezůstal už nikdo.

Apollo zaváhal a pak ji překvapil půvabnou úklonou. „Bude mi ctí

přijmout vaše pozvání, slečinko.“

Poskládal své obrovité tělo na židli a Lucy přepečlivě rozdělila večeři na dvě půlky. Uměla si živě představit, jak by asi otce šokovalo, kdyby ji viděl dělit se o chleba s člověkem, jehož by stěží považoval za něco víc než pouhého divocha. Usmála se, protože to pomyšlení ji nesmírně pobavilo.

Apolla rozpustilý úšklebek hostitelky zmátl. Byl to první úsměv, který u ní viděl od chvíle, kdy odmítla kapitánův kufr. Tehdy předal její jízlivý vzkaz, jak mu přikázala, a Gerard se smál, až mu vstoupily slzy do očí.

„Odkud vlastně jsi, Apollo?“

Lucyina krotká otázka ho zastihla nepřipraveného. Až dosud od ní slýchal jen stížnosti; o nic jiného neprojevila sebemenší zájem. Možná se jí jen zastesklo po teple lidského hlasu. Apollo dobře věděl, jak nekonečně se může vléci ticho.

„Pocházím z kmene Zulu,“ odpověděl. Ulomil si pořádný kus sucharu a namočil ho do řídké směsi vody a mouky, která nahrazovala omáčku. „Když mi bylo devatenáct, odvlekli mě z domova do Santo Dominga. Tam mě koupil francouzský plantážník.“

Apollův hlas byl melodický a výrazný – hlas rozeného vypravěče. Dokonalá výslovnost prozrazovala člověka, který miluje angličtinu tím víc, že se ji naučil pozdě. Lucy úplně zapomněla na jídlo. Podepřela si bradu rukama a zaposlouchala se.

„Můj pán byl dobrý a osvícený člověk. Místo aby mě poslal na pole, dopřál mi vzdělání – učil mě číst a psát francouzsky, latinsky a anglicky. Vycvičil mě v džentlmenském chování. Celé hodiny se mnou hovořil o umění a filozofii.“ Apollo se pousmál. „Jeho neštěstím byli Kristus a Rousseau: Člověk se narodil svobodný, ale všude je v okovech.“

Když Apollo ocitoval ta vznešená slova, která bezděčně zasela semínka Francouzské revoluce, přeběhl Lucy mráz po zádech.

„Jestliže ten Kristus, k jehož vyznávání se mě můj pán tak horlivě snažil přivést, zemřel, aby osvobodil lidstvo, proč já tedy nebyl svobodný? Nakonec jsem ho přesvědčil, že na tom něco je.“ Přes Apollovu tvář přelétl mrak. „Rozhodl se však příliš pozdě. Než stačil požádat guvernéra, aby mě zbavil otroctví, došlo ke vzpouře otroků. Mého pána zabili sousedovi dělníci. Zemře! mi v náručí.“

Lucy si uvědomila, že sedí na samém krajíčku židle. „Co jsi udělal potom? Přidal ses k povstalcům?“

Apollo zavrtěl hlavou. „Pokud jsem se od pána naučil aspoň něco, pak to, že násilí plodí zase jen násilí.“

Podivná filozofie u piráta, pomyslela si Lucy, ale radši si to nechala pro sebe.

„Povstání bylo rozdrceno. Zajali mě a uvěznili. Úředníci se mě báli – někteří mé velikosti, jiní mého vzdělání. Otroci si mě ze stejných důvodů vážili. Guvernér by mě byl pověsil spolu s ostatními zajatými otroky, ale nechtěl ze mě udělat mučedníka. Tím by mohl zažehnout další vzpouru, ještě krvavější, než byla ta první. A tak mě dali pod zámek a čekali, až na mě okolní svět zapomene.“

„A zapomněl?“ hlesla Lucy.

Apollo přikývl. V jeho temných očích se neobjevila ani stopa sebelítosti.

„Dokud nepřišel on.“

Lucy se nemusela ptát, který on. Divoce bušící srdce jí to prozradilo. Už nechtěla slyšet ani slovo. Nechtěla riskovat, že její opovržení k únosci utrží nějakou ránu. Jenže bylo příliš pozdě.

Na Apollových rtech zahrál trpký úsměv. „Jeho smích byl první, který jsem slyšel po více než pěti letech. Zněl jako hudba, jako balzám pro duši.“

Lucy odstrčila talíř. Vzpomněla si, jak týž neodolatelný smích poprvé uslyšela ona. Jeho ozvěna ji nepřestávala pronásledovat ve snech. „Takže jsi ho měl od první chvíle rád, co?“ zeptala se posmutněle.

Apollo se rozchechtal. „Nenáviděl jsem toho parchanta!“ Šokované se naklonila kupředu. „Vážně?“

„Pět let se ve mně hromadila hořkost. On byl běloch, zrovna jako ti, kdo mě strčili pod zámek. A nejen to – navíc běloch, který v jednom kuse mlel pantem. Řekl jsem mu, aby držel zobák a nechal mě ksakru na pokoji, nebo že ho v noci uškrtím svými řetězy.“

Lucy potřásla hlavou. Vybavily se jí všechny ty chvíle, kdy byla v pokušení udělat totéž. Plně soucítila s Apollovým dilematem. „Nezabralo to, co?“

„Ne. Ustavičně mě popichoval, dobíral si mě, rýpal, dokud jsem se sám nerozpovídal, jen abych přehlušil ten pekelný zvuk jeho hlasu. Prahl po učení ještě víc než já. Neměl žádné formální vzdělání. Uměl číst námořní atlasy a nákladní listy a uměl psát natolik, aby dokázal slušné vést lodní deník, ale jinak nic. Měl ohromné nadání na jazyky, takže během pár měsíců mluvil nejen plynně francouzsky, ale taky dialektem mého kmene.“

Do Apollových očí se vkradla zádumčivost a smutek. „Tak úporně se snažil pořád mluvit. Pořád se smát. To bylo dávno předtím, než ho připravili o hlas.“

Lucy se zatvrdila proti soucitu. „Předpokládám, že plánoval zázračný útěk. Něco smělého a vynalézavého. Zemětřesení, andělské trouby dující z nebes nebo nějaký podobný nesmysl.“

Apollo zavrtěl hlavou. „Naši záchranu rozhodně nezpůsobil žádný božský zásah.“ Záhadně se usmál a Lucy se dovtípila, že nemá cenu naléhat, aby jí řekl víc.

Zvědavě si ho prohlížela. Dokázala pochopit, že léta zajetí mohou spojit dva muže z tak odlišných poměrů. Ale to ještě pořád nevysvětlovalo, proč

tenhle impozantní obr s mírumilovnými sklony a zálibou ve francouzské filozofii slouží na palubě pirátské lodi.

„Na světě musí být málo místa pro člověka s tvou…“ zarazila se, v rozpacích nad netaktností, které se málem dopustila, „…s tvou výchovou. Počítám, že jsi neměl jinou možnost než dát se dohromady s panem Claremontem.“

Apollo svraštil čelo, jako by ho její prohlášení zmátlo. „Je to můj kapitán.

Půjdu za ním kamkoli.“

Lucy sklopila zrak, zahanbena tou výmluvnou prostotou a nevývratným důkazem loajality. Ráda by se zeptala, z čeho pramení, ale ke svému zklamání zjistila, že ze sevřeného hrdla nedokáže vypravit ani hlásek.

Během následujících, nesnesitelně dlouhých dnů Lucy hluboce litovala, že si otázky, které položila Apollovi, raději neodřekla.

Defoeovy romány pro ni náhle ztratily přitažlivost. V roztěkaných myšlenkách ji pořád pronásledovaly představy, jak je Gerard přikován jako zvíře ke kamenné zdi, jak jeho zářivý úsměv bledne v hořkou rezignaci, jak se jeho jasné oči kalí beznadějí a zoufalstvím. Musela na něho pořád myslet. Čím okázaleji se jí vyhýbal, tím vytrvaleji byl přítomen v její mysli. V jejím srdci. V jejím spánku.

Jedné noci k ní přišel ve snu. Jeho obličej vystupoval nezřetelně ze stínu; v jednu chvíli temný a zachmuřený, potom rozjasněný úsměvem, který rval Lucy srdce. Když se probudila, tváře měla smáčené slzami a paže ovinuté kolem sebe v náznaku objetí, které neskýtalo žádnou útěchu její roztoužené osamělosti.

Po zbytek noci se převalovala a zmítala ve zmačkaných pokrývkách a její zoufalství rostlo. Musí uniknout dřív, než ztratí sílu dusit bouřlivé city pod příkrovem hněvu a zraněné pýchy.

Když se příštího rána probudila z trhaného spánku, do kajuty se linulo mléčné sluneční světlo a na obzoru se rýsoval úzký pruh pevniny.

Dovnitř vešel Apollo se snídaní. Lucy stála u šatníku a nevinně se usmívala, ruce upejpavé sepjaté za zády. „Dobré ráno, Apollo.“

„Dobré ráno, slečinko.“

Obrátil se k ní zády, odstrčil stranou těžký námořní atlas a postavil podnos na stůl. Lucy se k němu po špičkách připlížila a pomalu zvedla láhev, kterou svírala v roztřesené ruce. Srdce se jí už předem rozbušilo hrůzou a výčitkami svědomí.

Aniž by se otočil, Apollo jemně řekl: „Na vašem místě bych to nedělal, slečinko. Je to kapitánova oblíbená brandy.“

Lucy pokorné spustila provizorní zbraň. Kupodivu se jí ulevilo, že se zbaví toho nepříjemného úkolu praštit s ní kormidelníka přes hlavu.

Její druhý pokus o útěk byl ještě žalostnější. Z nedostatku inspirace prostě počkala, až Apollo otevře dveře, a pokusila se kolem něho prosmýknout. Dostala se však jen na práh, kde ji popadl za lem šatů a vtáhl zpátky dovnitř. Zbytek dne strávila v trucovitém zadumání, ale na Apolla to nijak nezapůsobilo.

Příštího rána mu dopřála krátký oddech a doufala, že poleví v ostražité bdělosti. Za soumraku se posadila na židli za dveře. Když se rozletěly, přehodila nic netušícímu Apollovi přes hlavu spodničku. Zatímco se pokoušel vyprostit zpod přilnavé látky, protáhla se mu mezi nohama a tiše vyklouzla ven.

Odmítla si připustit, že je jen otázkou několika minut, než ji Apollo dožene, a jako šipka vystřelila do nejbližší chodby. Bojovala s pokušením ohlédnout se přes rameno, jestli už ji nepronásleduje. Prozatím neměla žádný jasný plán, co dělat za prahem kajuty, byla však odhodlána co nejlépe využít času, který má. Třeba se jí podaří vniknout do skladiště střelného prachu. To by bylo ideální místo pro sehrání vyrovnané partie.

Nikdy předtím neviděla tak chaotické podpalubí. Bylo tu víc roztodivných zákrutů a odboček než v zahradním bludišti lorda Howella. Příliš pozdě jí došlo, že zvolila chodbu, která vede kamsi hluboko do útrob škuneru. Její jedinou spásou byly slabě zářící lucerny na každém rohu. Zachvěla se při představě, jak navěky bloudí v téhle pavučině z neohoblovaného dřeva, jak ji dusí neprostupná temnota a pach stojaté vody.

Zastavila se, aby nabrala dech, a přitiskla si ruku k prudce bušícímu srdci. Ještě pořád neregistrovala žádné známky pronásledování. Ozýval se jen hrozivý skřípot lodi bojující s vytrvalým vzdouváním mořských vln.

Lucyinu pozornost přitáhly nápadné, železem pobité dveře na protější straně chodby. Bylo jí jasné, že má pramalou šanci na útěk. Ale třeba by se mohla někde zabarikádovat, dokud kapitán Claremont neprojeví ochotu vyjednávat.

Prsty se jí zachvěly, když se dotkly chladné kliky. Proti své vůli si vzpomněla na Gerardova chmurná varování ohledně jeho posádky a stáhla ruku zpět.

„Nebuď směšná,“ pokárala se. „Jen tě chtěl zastrašit.“

Skoro doufala, že dveře budou zamčené, ale stačilo nepatrně zatlačit a povolily. Kajuta za nimi byla temná jako nejčernější noc. Tím děsivější pohled se Lucy naskytl, když dovnitř dopadlo z chodby světlo lucerny.

Bezděčné vyjeknutí jí uvízlo v hrdle. Připadalo jí, že se ocitla ve snu šíleného inkvizitora. V místnosti tonoucí ve stínech trůnila nejvybranější sbírka mučících nástrojů – devítiocasé kočky opatřené ostny, tři páry zrezivělých okovů a několik dalších hrůzostrašných vynálezů ze dřeva a železa. Lucyině představivosti, čerstvě vyburcované Defoeovými romány, nedělalo potíže odhalit jejich neblahý účel. Ponurému výjevu vévodila železná panna s rysy ztuhlými ve zlověstné půvabném šklebu.

Jak tam tak Lucy stála, ochromená děsem, skoro by přísahala, že se dveře železné panny začaly se skřípěním pomaloučku otevírat.

„Slečinko!“ Apollův hlas zaburácel jako hrom.

Lucy přirazila dveře, bleskově se otočila a přitiskla se k nim zády. Apollo se nad ní tyčil jako hora a v matném světle lucerny naháněl ještě větší strach než jindy.

Křečovitě se pokusila vnést do svého tónu stopy předstíraného veselí.

„Copak je tohle, Apollo? Kapitánův kostlivec ve skříni?“

„Dalo by se to tak říct.“

Bez dalších řečí si unaveně povzdychl, poklesl v kolenou a bez servítků si Lucy přehodil přes rameno. Otočil se, aby ji odnesl zpátky do kajuty. Lucy přes rozpuštěné vlasy nic neviděla, náhle však ucítila, jak mu svaly ztuhly napětím.

Z pozdravu, který zazněl, čišela klamná vlídnost. „Dobrý večer, Apollo.“

„Dobrý večer…, kapitáne.“

22

Lucy v bezbřehém zoufalství pevně zavřela oči. Ve svých představách vždy čelila Gerardovi s neochvějnou důstojností, ne přehozená přes něčí rameno jako balík.

„Chystáte se někam, slečno Snowová?“ Do kapitánova hlasu se vrátil ostrý tón.

Snažila se moc nevrtět. Až příliš dobře si uvědomovala, že Gerard hovoří k jejímu pozadí. „Zdá se, že ne, kapitáne.“

Když ukončili výměnu zdvořilostních frází, zavládlo výmluvné ticho. Prolomila je až Gerardova úsečná slova: „Kolikrát už se náš host pokusil dát nám sbohem?“

Tentokrát se zavrtěl Apollo. Lucy přímo cítila, jak z pórů jeho obrovitého

těla dýchá rozmrzelost.

„Sundej mě,“ naléhala, protože nechtěla, aby Apollo nesl celé břímě viny sám. Koneckonců – co by mohla ztratit drzým přiznáním?

Poslušně ji pustil. Lucy si odhrnula vlasy z očí a hned toho zalitovala. Zrádné světlo lucerny vrhalo na Gerardovu tvář temné stíny a připomnělo jí její rozčilující sny. Lucy napadlo, jaký asi musí být člověk, který si pořídí dokonale vybavenou komnatu hrůzy.

Dostala vztek sama na sebe, že je tak vystrašená. Vzdorně pohodila hlavou. „Myslím, že tohle je můj třetí neúspěšný pokus dostat se na svobodu. Co s tím hodláte udělat?“ Nastavila zápěstí. „Vsadíte mě do želez?“

Sklonil hlavu, jako by ten návrh chtěl uvážit. „Lákavá nabídka.“

Lucy přitáhla ruce k tělu. Nebyla si jistá, jak daleko může se svou provokací zajít.

„Vezmi ji zpátky,“ nařídil Gerard Apollovi a s ponižující neúctou se otočil na podpatku.

Lucy pochodovala mezi těmi dvěma muži jako usvědčený zločinec, odsouzený na šibenici. Smířeně kráčela vstříc svému osudu, ale odmítala jít mlčky.

„Promiňte mi tu drzost, kapitáne, ale myslela jsem, že bude nejlepší udržovat náš vztah na ryze pracovní úrovni. Vy, pane, jste pirát. Já jsem zajatec. A jako zajatec jsem považovala za svou svatou povinnost opakovaně se pokoušet o útěk. Už jen proto, abych této zmíněné povinnosti řádně dostála…“

Dveře se za ní zabouchly. Lucy sebou trhla. Jak to tak vypadá, Apollo ji opustil a zanechal ji v kajutě samotnou s tím všemocným mužem, kterého se prve s vypětím všech sil pokoušela rozzuřit.

Na souboj byla připravena. Nic ji však nemohlo připravit na to, jak se za pouhý týden změnil Gerardův zevnějšek. Slunce mu opálilo tvář, takže ještě víc vynikla zářivá oříšková hněď jeho očí. Vlasy mu zesvětlely a vlnily se na šíji v nezkrotných pramíncích, které Lucy zrádně sváděly k tomu, aby je pohladila. Bradu mu zakrývaly vousy, jež zpustošily chlapecké rysy stínem dospělosti.

Byla na něm patrná únava, jako by strávil příliš mnoho bezesných nocí. Lucy poprvé napadlo, kde asi spal, zatímco ona o něm snila v jeho posteli. Tím náznakem vyčerpání kupodivu jeho drsné kouzlo jen vzrostlo.

Její osobní strážce býval pohledný muž. Tenhle muž byl však neodolatelný.

Změny Gerardova zevnějšku ji zaskočily. Ještě mnohem víc ji ale zaskočil hřejivý pocit, který se jí rozlil v těle, a nebezpečná touha, jež jí ovládla srdce.

„Sundej si šaty.“

Ta slova zasáhla Lucy jako ledová sprcha. Pod Gerardovým velitelským pohledem ji opustila všechna odvaha. „Omlouvám se,“ vyhrkla. „Už se nepokusím utéct.“

„To máš setsakra pravdu. Dej sem ty šaty.“

Stál před ní, šest stop čirého mužského odhodlání. Lucy mimoděk o krok couvla. Už mylné představy o jejím otci ji přesvědčily, že nedokáže dobře odhadnout lidský charakter. Je ale možné, že by se tak strašně spletla i v tomhle muži?

„Nemůžeš mi mít za zlé, že jsem se snažila utéct. Na mém místě bys udělal totéž.“ Hned však zatoužila vzít svá slova zpátky. Vždyť on byl kdysi uvězněn na mnohem nesnesitelnějším místě. Pět dlouhých let. „Jestli takhle vypadá tvoje zvrácená představa disciplíny.-./“ začala, ale hlas se jí zlomil.

Výhrůžné udělal krok směrem k ní. „Nenuť mě, abych tě svlékl, Lucy.

Moc dobře vím, že tohle jsou tvoje jediné šaty.“

„Prosím, já…“ Vzpomněla si na svou někdejší přísahu, že se ho nebude o nic doprošovat. Pevně stiskla jektající zuby, aby přes ně prosba nepřešla. Gerardův obraz se jí při tom zápase o vlastní důstojnost rozmazal před očima. Zamrkala přes závoj neprolitých slz. „Tohle si nezasloužím.“

Její tichá výčitka neměla žádný patrný účinek. Lucy rukama sevřela záhyby sukně, ale pak zaváhala. Vzpomněla si, že nemá ani spodničku, která by ji ochránila před jeho zkoumavýma očima. Možná je to trest za to, že ji hodila na hlavu Apollovi.

Sundala si šaty a strnule stála před Gerardem. Chvěla se, protože na sobě neměla nic než tenounkou košilku, hedvábné kalhotky a otřesenou pýchu. Usilovně se snažila nedat své pocity najevo. Zmačkala šaty do klubíčka a zaťala do nich prsty. Odmítla se však ponížit natolik, že by se zakryla rukama.

Než k ní vykročil, přelétl ji Gerard pohledem. Lucy zavřela oči. Děsila se chvíle, kdy se jí dotkne. Kdy ji nemilosrdně stiskne, dovleče k posteli a připraví o nevinnost.

Zastavil se tak blízko, že jí svým dechem rozvířil vlasy na spánku. Vtíravé teplo jeho těla rozpálilo její zranitelnou kůži, odhalenou

nedostatečným oblečením. Přerývaně se nadechla a hned toho zalitovala. Gerard voněl větrem, mořem a solí – voněl svobodou. Po dnech strávených pod zámkem v zatuchlé kajutě ji ta svůdná vůně omámila. Lucy cítila, jak se mezi nimi začaly přelévat vlny divočejší než nejzuřivější mořský příboj.

Vytušila, že je v nebezpečí, že bude stržena do hlubin. Už se ani neodvažovala dýchat.

Gerard jí bez varování vyškubl šaty ze sevřených pěstí. Prudce otevřela oči. K jejímu ohromení ji nechal být a zamířil ke dveřím. Rozrazil je, až udeřily o zeď, a vyhodil šaty do chodby.

Oněmělá úžasem sledovala, jak stejně zuřivě vyprázdnil šatník a truhlu se svým oblečením. Každý šuplík divoce přirazil a celou dobu si cosi mumlal pod vousy. Potom nemilosrdně strhl z postele prostěradla i pokrývky, takže na péřové matraci nezbylo nic než polštáře. Během pár minut zabavil každičký kousek látky v kajutě kromě toho, co měli oba na sobě, a všechno vyházel do nenasytné tlamy podpalubí.

S ohlušující ranou přibouchl víko prázdné truhly a postavil se Lucy tváří v tvář. „Příště si to snad s vyklouznutím z pasti dobře rozmyslíš, slečno Myško. Jediný pohled na tebe v tom… tom…,“ hlasitě polkl, „…frivolním výtvoru a mí muži tě rozcupují na kousky.“ Snížil hlas a zavrčel: „Až s tebou skončí, nezbude z tebe dost ani pro žraloky.“

Věrohodně sehrál úlohu zavilého piráta, ale Lucy tak úplně nepřesvědčil. Upíral nasupený pohled kamsi za její levé rameno a silné ruce zatínal v pěst. Vyhrožuje mi, anebo se pokouší zakrýt vlastní slabost? přemítala s náhlým prozřením.

Gerardova nečekaná zranitelnost jí dodala odvahy. Podala jí první důkaz o tom, že v souboji důvtipu, k němuž ji donutil, má k dispozici své vlastní zbraně. Možná se jí podaří vybojovat si šaty zpátky méně tradičními prostředky.

Odhodila vlasy dozadu a přiměla se přejít k posteli, jako by promenáda ve spodním prádle před úplně oblečenými muži byla čímsi naprosto běžným. „To od vás nebylo zrovna fér, kapitáne. Dobře víte, že noci na moři jsou velmi chladné.“

Gerarda to na okamžik zmátlo. Nedokázal rozeznat, jestli se ho Lucy Snowová pokouší zahanbit, nebo svést. Hleděla na něho káravě, sešpulené rtíky však skrývaly příslib vášně. Nesmí mě přejít vztek, umiňoval si. Přitom dobře věděl, že se na ni zlobí právem i neprávem zároveň. Právem kvůli jejímu pošetilému pokusu o útěk. Neprávem kvůli tomu, že si o něm Lucy myslí, že by se vůči ní provinil těmi nejohavnějšími zločiny – jenže jí nezavdal důvod věřit v opak.

Světlo lucerny dělalo kouzla s jejím průsvitným spodním prádlem a vyvádělo Gerarda z míry.

Ten úkol sebrat jí šaty jsem asi měl nechat na Apollovi, povzdechl si pro sebe. Jenže některé věci kapitán po svém kormidelníkovi prostě chtít nemůže, i když mu bezmezné důvěřuje.

„Takže mě pokládáš za mizerného hostitele, co?“ zeptal se nahlas.

Lucyiny tmavé řasy, tak neobvyklé u plavovlásky se světlou pletí, se sklopily a zakryly jí oči. „Měl bys mi to za zlé? Držíš mě už tolik dní pod zámkem.“

„Pro tvé vlastní bezpečí.“

„To tvrdíš ty. Ale k čemu ti budu při vyřizování účtů s mým otcem, jestli dostanu zimnici a umřu na prochladnutí?“

Sklesla na kraj postele. Její křehká vzpřímená záda zdůrazňovala, jak drobná ňadra napínají tenounké hedvábí. Gerardovi se zachvěly ruce při vzpomínce, jak ta ňadra potěžkával v dlaních a jak vstřícně odpověděla na jeho dotek. Pohledem sledoval křivky Lucyina líně se pohupujícího lýtka. Měla vždycky tak dlouhé nohy? A tak půvabné?

Pokusil se polknout, ale měl vyprahlé hrdlo. Lhal by, kdyby tvrdil, že ho její provokativní smělost netěší. Možná je načase, aby Lucy donutil odkrýt karty.

Aniž si všímal rytmického pohupování podlahy, pružnými kroky se blížil k posteli. Lucy zápasila sama se sebou a úporně se pokoušela nedat najevo, jak ji jeho blízkost vzrušuje.

Prohrála ve chvíli, kdy se sklonil, vjel jí rukou do vlasů a širokou dlaní jí podepřel šíji. Z konečků prstů mu vyzařovala čarovná něha. Od chvíle, kdy se Lucy ocitla na palubě, mu poprvé dovolila, aby se jí dotkl. Ale stěží mohla ten dotek odmítnout, když si o něj svou dráždivou pózou vlastně sama řekla. Příliš pozdě jí došlo, že vyzvala ke hře přeborníka.

„Ale ne, vy se chvějete, slečno Snowová!“ vykřikl a starostlivě svraštil obočí. „Ze už by se do vás dala zimnice?“

Lucy mu upřeně hleděla do hypnotizujících oříškových očí a vůbec žádnou zimu necítila. Jen horoucí malátnost, primitivní horečku, která sálala z jeho doteku a prohřívala každičký kousek jejího těla připraveného o slunce. Rozlévala se jí v žilách jako opojné víno a zaplavovala ji vášní.

Chtěla zašeptat, ale místo toho jen ochraptěle vydechla: „Myslím, že ne, pane. Mám odjakživa pevné zdraví.“

Poklekl vedle ní na postel a smutně zavrtěl hlavou: „Neměla byste si nic namlouvat, drahoušku. Jen se na sebe podívejte.“

Odhrnul jí vlasy z čela. „Jste celá rozpálená. Chraptíte.“ Snížil hlas do drsného šepotu a sklonil ústa k jejím. „Nedostává se vám dechu.“

O poslední slaboučké zbytky dechu ji však okradl právě on, když své horké rty úchvatně přitiskl k jejím. Laskal jí ústa a vybízel je, aby se mu přizpůsobila. Sevřel ji v náručí, rukou vklouzl pod košilku a dotkl se nahé kůže jejích zad. Lucy očekávala brutalitu, proto ji něžný útok úplně vyvedl z rovnováhy. Gerardův polibek byl vášnivý a bohatý příslibem slasti, kterou jí může poskytnout jen on.

Ústa jí pod Gerardovými rty rozkvetla. Přemlouvala jeho jazyk, aby se vymrštil do jejich citlivého vnitřku, a už předem se mu podvolovala. Vnořil se hlouběji a ochutnával medové vody se zdrženlivostí, která ji doháněla k šílenství. Lucy se k Gerardovi přivinula, okouzlena šimráním vousů, chutí soli, moře a mužnosti a provokativním náporem jeho úzkých boků.

Rukama sjel níž, vklouzl pod okraj jejích kalhotek a hnětl jí hýždě. Obratně ji posunul, až se tvrdý hrbol napínající přední šev jeho kalhot ocitl

přesně v citlivé štěrbině mezi jejími stehny. Lucy se zajíkla. Na kratičký bezdechý okamžik věřila, že by mohl prorazit jemnou tkaninu a zmocnit se jí.

Místo toho ji Gerard políbil tak, že ji přivedl až na samý pokraj kapitulace; pak se však odtáhl a zanechal ji rozechvělou, malátnou a prahnoucí po naplnění.

Oči mu jiskřily temným uličnictvím, ale přerývaný dech dokazoval, že není tak lhostejný, jak se tváří. „Je to ještě horší, než jsem se obával. Oči se vám lesknou, svaly ztratily všechnu sílu.“ Potměšile se ohlédl přes rameno.

„No ne! Kroutí se vám i prsty na nohou! Myslím, že vůbec netrpíte zimnicí. Spíš jde o ukázkový případ ženy, která neví, co jí vlastně chybí.“

Lucy strnula a vymanila se z jeho náručí. S hořkou upřímností mu pohlédla do očí a tichounce špitla: „Škoda, že na to není žádný lék. Bojím se, že to bude moje smrt.“

Na prchavou vteřinku se jí zazdálo, že se mu v očích kmitly výčitky svědomí. Hned ale byly zase pryč a vystřídal je pohled dravce, náležející kapitánu Doomovi.

Dvěma prsty ji vzal za bradu. To sevření bylo ještě panovačnější než předtím polibek. „S tou zimnicí si nedělejte hlavu, drahoušku. Plujeme do míst, kde jsou noci mnohem teplejší.“

Vstal a chystal se odejít. Lucy zaplavily představy kymácejících se palem, pláží posetých mušlemi, nahých těl lesknoucích se potem. Srdce se jí rozbušilo rytmem bubnů.

Ponížena vlastní odpornou slabostí za ním zavolala: „Když vám dám své slovo, že neuteču, vrátíte mi šaty?“

Zarazil se ve dveřích. „Obávám se, slečno Snowová, že vaše slovo pro mne neznamená o nic víc než slovo vašeho otce.“

Zabouchl za sebou dveře, otočil klíčem v zámku a zastrčil závoru s opatrností, která hraničila s něhou. Lucy se z hrdla vydral výkřik bezmoci. Mrštila polštářem o dveře a zhroutila se na postel blízko beznaději. Ještě jedno takové setkání a nebude třeba prodávat ji obchodníkům s bílým masem. Stačí, když ji Gerard nechá zamčenou v téhle kajutě, napůl svlečenou a napůl bez sebe, a ona ho bude na kolenou prosit, aby ji sám udělal smyslnou nabídku.

Zasténala a stočila se do klubíčka na holé matraci. Zmocnila se jí zuřivá horečka, která neměla se zimnicí nic společného.

Stejně jako každé ráno probudil Lucy zvuk Apollova zpěvu. Slyšela, jak se blíží ke kajutě. Pokud veselý tón v jeho majestátním basu nebyl upřímný, obratně to zakrýval vzletnou melodií ostrovní písně.

Lucy připadala jeho dobrá nálada nesnesitelná. Zatoužila po přikrývce, kterou by si mohla přetáhnout přes hlavu. Cítila se otupělá a měla všeho až po krk, jako by zase jednou marně proplakala osamělou noc.

Zaslechla, jak v zámku zarachotil klíč a závora se nadzvedla. Dveře se rozlétly a zpěv zesílil. Lucy se rozhodla, že prostě zůstane ležet se

zavřenýma očima, dokud Apollo i se svým zatraceným optimismem nevypadne.

Ze sebelítosti ji vytrhla rána, která otřásla snad celou lodí. Následovalo hrozivé ticho.

„Apollo?“ zašeptala.

Když se na svou plachou otázku nedočkala odpovědi, zpříma se posadila. Apollo ležel jak dlouhý, tak široký na podlaze, obličejem dolu. Obr skoleny pouhým brokátovým polštářkem, jímž předchozí noci mrštila o dveře.

Svědomím jí zahřímal admirálův hlas – poprvé od chvíle, kdy se dozvěděla o jeho zradě. Kolikrát mám té hloupé holce fikat, aby nenechávala věci pohozené na podlaze? Nedá pokoj, dokud si nezlomím vaz.

„Proboha, já ho zabila!“ vykřikla a vyskočila z postele. „To mi Gerard nikdy neodpustí.“

Byla příliš rozrušená, než aby se pozastavila nad tím, proč by jí na Gerardově odpuštění vlastně mělo záležet. Doběhla k Apollově zhroucenému tělu a předem se děsila, co najde.

Roztřesenou rukou se dotkla jeho hrdla. Apollova kůže byla teplá a pulz mu bušil s uklidňující pravidelností tympánů. Lucy vydechla úlevou. Viděla, že mu na rtech pohrává spokojený úsměv, skoro jako by snil o něčem příjemném.

„Díkybohu,“ zamumlala s očima obrácenýma k nebi.

Bůh ji za to díkůvzdání odměnil tím, že jí předestřel svůdný pohled na dveře kajuty, které vyzývavě zely dokořán.

Lucy se podívala na Apolla. Pak na dveře. Po všech těch zpackaných pokusech o útěk to přece nemůže být tak snadné, pomyslela si. Nebo snad ano? Srdce se jí rozbušilo jako splašené. Pohledem přelétla své prádlo pomačkané spánkem. Zdrtilo ji, kolik holé kůže odhaluje. V uších jí ozvěnou zněla Gerardova varování ohledně jeho posádky. Má to přece jen riskovat?

Vyškrábala se na nohy. Bylo jí jasné, že téhle příležitosti musí využít. Minulé noci se jí potvrdila jedna věc – nejnebezpečnějším mužem na palubě téhle lodi je pro ni kapitán, protože mu navzdory jeho zradě nedokáže odolat.

„Sladké sny, Apollo,“ zašeptala. Vychutnala si, že tentokrát je to ona, kdo zavírá dveře, otáčí klíčem a zasouvá závoru na místo.

Lucy nechtěla zopakovat chybu, která zavinila její minulý neúspěch, a tak se tentokrát vydala opačným směrem. Věděla, že má pramalou šanci nepozorované uprchnout ve člunu. Její jediná naděje spočívala v předpokladu, že je pronásleduje královské námořnictvo. Kdyby se jí nějak podařilo ochromit loď, nebo se dostat na dělostřeleckou palubu a vyslat poplašný signál, který by pronásledovatele dovedl k Retribution, záchrana by mohla být na dosah ruky.

Pokud ji ovšem Gerard dřív nezastřelí.

Rychle tu chmurnou myšlenku zapudila, aby byla s to pokračovat ve své šílené výpravě. Na mohutné válečné lodi se dokázala vyznat pomalu ještě

dřív, než se naučila chodit. Ale uspořádání tohoto skromného škuneru ji mátlo skoro stejně jako jeho kapitán.

Dvakrát zakopla na schodech, natřených různými kontrastními barvami přesně opačně, než by tomu mělo být. Schůdky stoupající vzhůru nevedly nikam a slibná zatáčka v chodbě ji přivedla zpátky na místo, odkud vyšla. Srdce jí leknutím div nevylétlo z hrudi, když se proti ní nečekaně vynořil její vlastní obraz v nesmyslně umístěném zrcadle.

Drahocenného času kvapem ubývalo. Každým momentem zvonil její svobodě umíráček. Lucyino odhodlání sláblo, ale už bylo příliš pozdě vrátit se do ohromné kajuty a ošetřit bouli na Apollově čele. I kdyby se o to pokusila, stejně by nenašla cestu zpátky.

Sesula se k pažení. Měla sto chutí praštit sebou doprostřed chodby a prostě počkat, až ji Gerard najde. Už zradil mou důvěru, zlomil mi srdce a svlékl mě skoro donaha. Co víc by mi ještě mohl udělat?

Hodně.

Ta holá pravda ji pobídla do kroku. Ze stínů na ni šklebily strašidelné přízraky posádky Retribution. S každým zpanikařeným úderem nohy o podlahu si je představovala ještě děsivější. Skvělá paměť jí předestřela úhledný katalog způsobů mučení, o nichž Defoe tvrdil, že jimi piráti trestají vzpurné zajatce: Přivazují je k rumpálu a házejí po nich lahvemi; násilím je nalévají rumem, dokud v opilosti nepřepadnou přes palubu a neutopí se; cpou jim do pusy koudel, a tu pak zapálí.

A to byla jen některá ze zvěrstev, která páchají na příslušnících svého vlastního pohlaví.

Lucy se z hrdla vydral ochraptělý vzlyk, když se znovu setkala se svým strachy pobledlým obrazem v zrcadle. Vztekle udeřila pěstí do lesklého povrchu, který jako by se jí vysmíval.

Leknutím uskočila, když zrcadlo sjelo a odhalilo žebřík vedoucí kamsi vzhůru.

Nemohla uvěřit svému štěstí. Pokradmu vzhlédla do hrozivých stínů. Nikdo by určitě nezašel tak daleko, aby ukrýval žebřík, který nikam nevede. Její odhodlání se znovu probudilo k životu. Vyšplhala po žebříku a ohmatávala prkna nad sebou. Obratnými prsty brzy našla uzoučkou škvíru, pouhým okem neviditelnou. Potlačila triumfální výkřik. Konečně měla pocit, že si vysloužila právo obléknout si když už ne plášť, tak aspoň

rukavičky nějaké statečné hrdinky gotického románu.

Okamžik pravdy nastal. Skrčila se na žebříku, co nejvýš to šlo, a zpocenými dlaněmi se vzepřela o padací dvířka. Chtěla získat výhodu překvapení pro případ, že by ji snad zahlédl vylézat některý z Gerardových mužů.

Jediným plynulým pohybem nadzvedla poklop a vyskočila z šera podpalubí jako čertík z krabičky.

Pronikavá sluneční zář ji oslepila. Zároveň na ni dýchlo ohromující teplo, vlhké a tíživé. Zahalilo ji dusivou přikrývkou a donutilo ji zalapat po dechu a přemítat, kam asi zmizela mrazivá anglická zima.

Z těžce vydobytého nadechnutí se však dlouho neradovala. Když se její zrak konečně přizpůsobil oslnivému jasu, zjistila, že stojí tváří v tvář rozšklebenému šeredovi ze svých nejčernějších představ.

Zaječela.

Šereda zaječel ještě hlasitěji. Hrůza vepsaná do jeho pihovaté tváře zrcadlila Lucyin vlastní děs.

Lucy si přitiskla ruce k uším, protože dostala strach, že jí z toho kvílení prasknou bubínky. Příliš pozdě jí došlo, že se neocitla na dělostřelecké palubě, jak doufala, ale na hlavní palubě, na kterou je ze všech horních palub vidět nejvíc. Mlhou děsu matně vnímala, že se za šeredou rýsuje bledá šmouha něčího obličeje a že na příďové nástavbě a na ráhnoví sedí další postavy, zmrazené šokem z náhlého dramatu. Ebenové plachty se jim vzdouvaly nad hlavami jako smuteční baldachýn.

Místo aby po ní vřískající padouch skočil a zuřivě se přitom oháněl námořnickým tesákem, klopýtl dozadu a tvrdě přistál na zadku. Pád milosrdně zarazil jeho ječení, ale vrátil mu řeč.

Skoro nesrozumitelnou angličtinou se silným irským přízvukem vykřikl:

„Ať nás chrání všichni svatí, Pudgi! To je určitě víla, co věští smrt!“ Špinavým prstem se neohrabaně pokřižoval.

Obrýlený muž za ním couvl k zábradlí a jeho těstovité tělo se třáslo jako rosol. Zíral na Lucy s posvátnou bázní. „Víla ne, Tame. To je Valkýra, která nás přišla odvést rovnou do síní Valhaly. U svatého Jiří, jsme ztraceni!“

Jejich nesmyslné plácání šlo Lucy na nervy. Strach ji opouštěl a pomalu se měnil ve zmatek. Když si všimla povědomé pažby pistole čouhající z Irových kalhot, přiblížila se k němu.

Ucouvl jako vyděšený krab. „Ne, nenechávej mě v tom, Pudgi! Už jsme spolu přece prošli ledasčím.“

Jeho ufňukaný společník ale ustoupil ještě dál k zábradlí.

Ta do očí bijící zbabělost dodala Lucy odvahu. Vyškubla pistoli z mužových kalhot. Obrátil oči k nebi s výrazem hrůzy a téměř nábožného vytržení. „Dobrý nebe, ochraňuj mě! Chce mě přinutit, abych jí byl po vůli!“

Pudge přehodil buclatou nohu přes zábradlí. „Ďábel v ženské podobě!

Určitě!“

„Jo,“ vypískl Ir. „Je tak krásná a strašlivá!“

Rostoucí hysterii prořízl chladný hlas prodchnutý ironií. „Příhodný popis, Tame. Škoda, že to nenapadlo mě samotného.“

Překvapená Lucy se otočila a namířila zbraň přímo na kapitánovo zrádné srdce.

Gerard se líně opíral o hlavní stěžeň. V bílé košili rozhalené u krku a v přiléhavých černých kalhotách, zužujících se do vysokánských nablýskaných bot, představoval dokonalé ztělesnění námořní elegance. Tmavomodrý námořnický kabát, který měl na sobě, nejspíš zabavil nějakému ubohému důstojníkovi královského námořnictva. Na mosazných knoflících se odráželo slunce a oslňovalo Lucy skoro stejně jako Gerardův výsměšný úšklebek.

„Dobré jitro, slečno Snowová,“ pronesl, jako by na něho nemířila pistolí, která mu může navždy setřít úsměv z obličeje. „Vzduch dole už se zdál vašemu vybranému vkusu poněkud zatuchlý?“

„Zachraňte se, kapitáne!“ Tamův výkřik Lucy polekal, až skoro upustila pistoli. „To není lidská bytost. Je to dáblice, co dostala chuť na mužský maso. Nepřibližujte se k ní! Může vás pokoušet, abyste jí byl po vůli.“

Gerardovi pobaveně zajiskřilo v očích. „Kéž bych měl to štěstí.“

„Možná to přece jen není d-d-ďáblice, pane,“ navrhl bojácně muž, který seděl obkročmo na zábradlí a na kterého Lucy už skoro zapomněla. „Je to S-s-siréna. Až otevře pusu, měl byste si radši zacpat uši. Má tak krásnej hlas, že z něj zešílíte touhou.“

„Pro boha živého, nechte toho!“ Lucyina těžce zkoušená trpělivost byla u konce. Vykřikla tak, že opravdu měli důvod zacpat si uši. „Nechte toho, povídám! Už to vaše plácání nesnesu ani minutu! Slyšíte? Prostě už dost!“ Její rozkazovačný tón je všechny přimrazil k zemi. Pokud se od Luciena Snowa vůbec něco naučila, pak vykřikovat povely. Na okamžik zavládlo hrobové ticho, do něhož zazníval jen tajuplný šepot bizarních ebenových plachet.

Lucy Snowová už měla všeho po krk. Už dost dlouho byla loajální. Už dost dlouho byla terčem narážek, jimž nerozumí. Už dost dlouho se nechala někým tyranizovat. Divoce těkala pohledem mezi třemi muži, kteří k ní byli nejblíž.

Namířila pistolí na Ira. „Vstaň! Okamžitě vstaň a přestaň se tu plazit! Co se to s tebou děje? To nemáš žádnou hrdost?“

Jak se pokorně škrábal na nohy, Lucy bleskla hlavou dávno zasutá vzpomínka. Vtom ale její pozornost odvedlo nervózní popotáhnutí.

Stočila hlaveň k muži sedícímu na zábradlí na pravoboku. „A ty! Okamžitě slez. A přestaň fňukat,“ vyštěkla, „nebo ti k tomu dám dobrý důvod.“

Poslechl. Vypadal, jako by se měl každou chvíli rozplakat.

Znovu se obrátila a namířila na Gerarda. Zatímco se zabývala ostatními, o kus se přiblížil, i když se zdánlivě ani nepohnul. Úplně jako přízrak, za jaký se vydával.

Z Lucyina hlasu čišel mrazivý klid. „Už ani krok, kapitáne, nebo bude váš poslední.“

Gerard pokývl směrem k pistoli. „Tahle věcička je kapánek nebezpečnější než nůž na dopisy. Nemůžete minout.“

Nebyla to však ani zbraň, ba ani pohrůžka smrtí, co Gerarda zaujalo nejvíc. Byla to sama Lucy. Vzteky si neuvědomovala, že na sobě skoro nic nemá, a vítr se potěšené vyžíval v tom, že jí lepil tenoučkou košilku a kalhotky k ladným křivkám. Pudge, náruživý milovník mytologie, se ocitl pravdě nejblíž, když ji označil za Valkýru. Se svýma holýma, hezky tvarovanýma nohama a s dlouhými blond vlasy bičovanými větrem vypadala jako zlá nordická bohyně žíznící po odvetě.

Šedé oči jí plály vražednými emocemi. Půvabná ústa se stáhla v úsměšku. Gerard si pomyslel, že takhle je Lucy krásnější než kdykoli předtím. Škoda, že ji nevidí admirál, který tak dlouho potlačoval její odvahu

a energii. Jak by se asi tvářil na to, že nakonec přece jen vyvřely na povrch? Gerard by měl zuřit, že ho Lucy přede všemi jeho muži drží na mušce jako rukojmího, ale do jeho vzteku se mísila divoká pýcha.

„Napadlo vás, že ta zbraň třeba vůbec není nabitá?“ zkusil to na ni.

„Nebo si vážně myslíte, že bych nechal troubu, jako je Tam, aby si za kalhoty zastrčil nabitou pistoli?“

Lucy trochu znejistěla. Jenže si až příliš dobře pamatovala, jak přesvědčivý umí být Gerard, když sleduje své sobecké záměry. „Jestli není nabitá, tak vám nebude vadit, když zmáčknu kohoutek, že ne?“

Gerard zkroušeným úsměvem stvrdil její vítězství. Ostatní muži ji ostražitě provrtávali očima.

„Pokud vám záleží na životě vašeho kapitána, pánové, pak vám doporučuji, abyste skasali plachty a spustili kotvu. Budeme tu trčet, dokud nepřipluje nějaká loď královského námořnictva.“ Když se nikdo ani nepohnul, Lucy pevněji sevřela pažbu těžké pistole. „Udělejte to, nebo napálím olovo přímo do jeho bídného srdce! Uznávám, že je to mizerný terč, ale bude muset stačit.“

Muži nejisté těkali pohledem od ní k Gerardovi. Ten jen slabounce zavrtěl hlavou, a to stačilo. Nikdo z posádky nehnul ani prstem.

„Je mi líto, Lucy. Obávám se, že mí muži poslouchají jenom mě.“ Gerardova vlídnost byla ještě nesnesitelnější než výsměch.

„Tak jim řekněte vy, ať mě poslechnou.“

Založil si ruce na prsou. Jeho výraz byl téměř soucitný.

Lucy se zachvěl prst na spoušti, když se na scéně zničehonic objevil Apollo. K čelu si tiskl mokrý hadr. „Nemůžeš to dávat za vinu slečince, pane. Za všechno může jen moje neohrabanost. Ještě pořád bych ležel v mrákotách na podlaze, kdyby Kev…“

Gerardovy oči se varovně zúžily a Apollovi došlo, že v ohrožení není slečinka, ale kapitán. Velké vlhké oči mu potemněly, jako by ho Lucy nějak zklamala. Udělal pár kroků a káravě se postavil za Gerarda jako jeho stráž.

Ta jednotná fronta prohloubila Lucyino zoufalství. Možná, kdyby si vybrala někoho slabšího… „Ty!“ přikázala a zahnala tak do úzkých muže, který se předtím pokoušel přelézt zábradlí. „Jsi plachtař, vid?“ zeptala se, protože viděla kolem jeho objemného pasu koženou zástěru. „Ty skasej plachty.“

Zašoupal nohama a schýlil hlavu jako vyplašený holub, ale neodpověděl. Na jeho neobvyklých brýlích s kovovými obroučkami bylo cosi povědomého, co způsobilo, že se Lucy stáhlo srdce steskem.

„Dobře, tak ty!“ vykřikla a ukázala na přihlouplého mladého Ira. „Ty to budeš, kdo…“ Rozkaz jí odumřel na rtech, když si povšimla pruhů špíny na jeho pihovatém krku. „Ty…“ zopakovala tiše jako ozvěna, „ty jsi ten, kdo se ucházel o místo mého osobního strážce. Ten, co ho Smythe shodil ze schodů.“ Prohlížela si povědomé tváře mužů kolem a pistole se jí roztřásla v ruce. Vyčítavě ukázala na mrštného Orientálce: „A ty jsi rozbil kapitána Cooka! A ty – ty jsi ten, co ukradl stříbro.“ Hystericky se rozesmála.

„Kdepak jsi byl ten den ty, Apollo? Určitě bych si tě taky pamatovala.“

„Jsem vyhlášený tím, jak vládnu perem,“ připustil skromně. „Zfalšoval jsem kapitánova doporučení. A kromě toho,“ dodal a rozpačitě si mnul mohutné ruce, „jsem zdržoval pravé uchazeče, dokud kapitána nenajali.“

Takže ty pověsti jsou pravdivé, pomyslela si Lucy. Posádku Retribution tvoří duchové. Oživlí duchové, které jejich kapitán využil, aby si prorazil cestu do jejího života. Jak by mohl admirál odolat sebevědomému panu Claremontovi poté, co ho obléhali tak nemožní uchazeči?

Chlapík zvaný Tam vypadal skoro stejně šokované jako ona. „Páni, nikdy bych vás nepoznal, slečno. Když jsem vás viděl naposled, byla jste…“

„Oblečená?“ nadhodila Lucy.

Pihy na jeho tváři zakryl ruměnec. „Jo, to taky. A já byl trochu nervózní, jak jste mě mlátila hlava nehlava tím svým paraplíčkem.“

„Tame!“ Gerard se se svým výkřikem o osudnou vteřinku zpozdil.

Lucy si chlapce dlouze a důkladně prohlížela. Poznala, že je to opravdu onen maskovaný útočník, který se jí před obchodem s hedvábím pokoušel ukrást taštičku. Ten objev ji dovedl k dalšímu, mnohem tíživějšímu závěru.

Myšlenkami se vrátila zpátky clo studeného pokoje v hostinci, kde mrznoucí déšť bubnoval na okno, kde ji Gerard objímal kouzelně teplými pažemi a kde přitiskl rty na modřinu na jejím hrdle. Ten polibek byl dost možná tou nejzákeřnější zradou ze všech.

Zamrkala a přes závoj horkých slz zvedla oči k Gerardovu obličeji. Nenašla v sobě sílu zakrýt bolest, která jí opanovala srdce. Neopatrně k ní přistoupil o krok blíž a už předem odmítavě vrtěl hlavou.

Odjistila pistoli.

„Kapitáne…?“ hlubokým hlasem varovně zašeptal Apollo.

Lucy vyhrkly z očí slzy a stékaly jí po tvářích. Tihle muži nebudou plnit její příkazy. Je to jen sebranka tyranů bez srdce. Zrovna jako její otec. Zrovna jako ti tři muži, kteří ji chtěli oloupit a znásilnit v té páchnoucí studené uličce. Zrovna jako muž, který si je najal.

Všechna bolest, kterou jí Gerard způsobil, vytryskla z jejího krvácejícího srdce jediným mocným proudem. Ze všech citů, které kdy k Gerardovi chovala, byl tenhle nejblíž nenávisti.

Udělal další neopatrný krok směrem k ní. „Vím, co si myslíš, Lucy, ale tamti muži nebyli moji. Přísahám.“

„Proč bych ti měla věřit? Už jsi mi dokázal, že když jdeš za svým, jsi schopen čehokoli.“ Dokonce i předstírat neexistující city, pomyslela si smutně.

V prosebném gestu rozhodil ruce dlaněmi vzhůru a tak se jí nabídl jako nechráněný terč. „Nemůžu ti dát žádný důkaz kromě svého slova. Prostě mi musíš věřit.“

Ta žádost byla tak absurdní, že se Lucy trhaně rozesmála. Znělo to spíš jako vzlykot. Zamířila Gerardovi na srdce, ale věděla, že mu prostě nedokáže ublížit. Ten pocit byl ještě silnější než oné větrné, měsíčním svitem zalité noci, která na právě téhle palubě navždy změnila její život.

Zvedla hlaveň k nebi a vystřelila. Gerard sebou ani neškubl.

Lucy ochable klesla ruka. Pistole jí vyklouzla z prstů a zazvonila o palubu. Po její žalostné vzpouře zbyla jen ozvěna výstřelu, pach střelného prachu a díra v ponuré eleganci přední košové plachty, kterou probleskoval kousek azurového nebe.

Lucy se zhroutila na klubko lan. Její slzami zbrocená tvář zrcadlila naprostou porážku.

Gerardovi přineslo vítězství pramalou radost. Přistoupil k Lucy a přehodil jí přes ramena svůj kabát, aby ji ochránil před zvědavýma a závistivýma očima svých mužů. Kdyby se mu odvážili takhle vzdorovat oni, vysloužili by si výprask bičem, nebo ještě obávanější trest – vysazení na nejbližším opuštěném ostrově jen s pistolí, aby se mohli zastřelit dřív, než zemřou žízní.

Radši vychrlil salvu rozkazů a přiměl je rozběhnout se na všechny strany. Tam pokorně sebral svou pistoli a provinile se odplížil za ostatními. Pudge, se smělostí pro něho netypickou, otálel.

Červeným šátkem si otřel pot z dlaní a pak Lucy nesměle podal ruku.

„O-o-omlouvám se, slečno. Neměl jsem o vás říkat t-t-takový věci. To ode

mě nebylo pěkný.“

Lucy se vzpamatovala. Uvědomila si, že se dívá do očí za povědomými brýlemi. Její srdce znovu zaplavil příval bolesti. Ale hnědé oči na ni mrkaly tak upřímně, že se neubránila a přátelsky stiskla nabízenou ruku. „Vše odpuštěno, pane. Neměla jsem vás vyděsit.“

„Dej do pořádku tu plachtu, Pudgi.“ Gerard ho mírně popostrčil k

přednímu stěžni.

„Ano, pane.“ Oddaně kapitánovi zasalutoval a odbelhal se splnit rozkaz.

„Pokud jde o ženy, je Pudge podivínštější než většina ostatních mužů,“ řekl tiše Gerard. „Jeho žena ho tloukla. Jednou, když spal, rozbila mu koleno pohrabáčem. Pak utekl na moře.“

Lucy o takové informace nestála, nechtěla s nimi mít nic společného. Unikla k zábradlí a pevně si přitáhla Gerardův kabát k tělu. Vlasy jí čuchal lehký vánek, který ji nepřestával udivovat, protože by čekala spíš rezavý zimní vítr. Na zčeřených hřebenech vln se třpytily sluneční paprsky. Poprvé po mnoha dnech cítila chuť svobody, ale srdce jí přesto poutaly těžké řetězy.

Gerard popošel a zůstal stát za ní. Dětinsky se odtáhla, aby se vyhnula jeho doteku. „To byly jeho brýle, viď?“ zeptala se a předem znala odpověď.

Přikývl. „Z té zatracené věci mě pekelně bolela hlava.“

„A Tam?“

„Když Retribution odplula, zůstal v Londýně, protože věděl, že bych ho mohl potřebovat. A když jsi mi pohrozila, že mě necháš propustit…“ Gerard se odmlčel a potom věcně dodal: „Tamovou celoživotní ctižádostí bylo stát se knězem. Jenže jakživ nebyl s to dodržet slib čistoty. Nachytali ho v posteli se dvěma červenajícími se novickami a…“

„Ti nejhorší hrdlořezové z celé Anglie.“ Lucy mu s neomylnou přesností vmetla do tváře jeho vlastní slova. „Nebezpečná sebranka…, naprosto nemilosrdná. Exkomunikovaný kněz? Amatérský filozof, který nevěří v

násilí? Plachtař, který se vyděsí i vlastního stínu? To jsou ti tví přisluhovači

ďábla?“

Beze stopy kajícnosti pokrčil rameny a přitom se mimovolně dotkl její paže. „Ještě ses nesetkala s Fidgetem. Zavraždil svou tchyni. Říká se ovšem, že se ještě nenarodila čarodějnice, která by si to zasloužila víc.“

„Měls ho seznámit s Pudgovou manželkou,“ zamumlala Lucy.

„Je mi líto, že tě zklamali. Asi pro tebe nejsou dost velcí zločinci. Ale navzdory tomu, co ses nejspíš někde dočetla, piráti většinou jsou a vždycky byli jen obyčejní námořníci. Muži, kterým je milejší svoboda než chuť biče. Muži, kteří mají rádi, když se hodnosti udělují za zásluhy, a ne za původ. Však tu taky máme nejednoho dezertéra z veleváženého námořnictva tvého pana otce.“

Slehla po něm výsměšným pohledem. „Takže jediný opravdový zločinec na palubě jsi ty?“

Svýma oříškovýma očima se vpil do jejích. Sálal z nich ostražitý žár, který usvědčoval jeho chladně strnulou tvář ze lži. „To sotva. Ostatně každý muž je schopen zločinu, když se ocitne v neodolatelném pokušení.“

Lucy odvrátila zrak. Všimla si, že u hlavního stěžně postává Apollo.

„Omluvte mě, kapitáne. Měla bych požádat vašeho kormidelníka, aby mě laskavě doprovodil zpátky do mé… cely.“

„Lucy?“ Ta chraplavá otázka ji zarazila. Ne slečno Snowová, s tím nabroušeným, výsměšným ostřím, ale Lucy – oslovení něžné, okouzlující a plné vzpomínek. „Ted, když už mi nemíříš pistolí na srdce, můžeš si věřit, čemu chceš. Ale já ty muže nenajal. A do nejdelší smrti si neodpustím, že jsem tě v té uličce nechal samotnou.“

Lucy sklonila hlavu. Bolestně toužila uvěřit mu, ale bála se, že když to udělá, bude ji Gerard znovu považovat za pošetilou naivku.

Gerard sledoval její vnitřní bitvu a přál si, aby pro něho nebyl výsledek tak životně důležitý.

Když k němu Lucy konečně zvedla zachmuřený obličej, oči jí jiskřily vyzývavou drzostí, o které si myslel, že je navždy ztracena. „Nemohu říct, že bych vám věřila, pane. Ale pro opak nemám žádný důkaz. Kdybych ho měla, Pudge by teď nesešíval plachtu, ale vás.“

S tím pochybným rozhřešením odkráčela přes palubu a zavěsila se do kormidelníka. Gerard přes její hlavu zachytil Apollův pohled, udělal nenápadné gesto a lehce přikývl. Stoickým obličejem jeho přítele se mihl stín překvapení, ale pak Apollo na znamení bezvýhradné poslušnosti zasalutoval.

Lucy byla tak velkodušná, že Gerarda obdařila špetkou své důvěry. I kdyby to jeho mysl mělo stát vratký klid, Gerard se musel zachovat stejně.

Cesta podpalubím už nepřipadala Lucy tak složitá, když ji teď vedly Apollovy jisté kroky. Musela poklusávat, aby mu stačila.

„Hodně tě bolí hlava, Apollo? Ta tvoje nehoda mě moc mě mrzí. Už nikdy nehodím polštář na dveře.“

Zamnul si bouli, která narušila souměrnost hladké lebky. „Ten polštář mi nevadí, slečinko. Ale přál bych si, abyste přestala vyhrožovat, že zastřelíte kapitána.“

„Uvážím to,“ zamumlala, protože se jí nechtělo cokoli slibovat.

Dovedl ji do kajuty a otočil se k odchodu. Lucy vystrčila hlavu z otevřených dveří.

„Apollo?“

„Ano, slečinko?“

„Nezapomněl jsi na něco?“

Zamračil se, jako by byl hluboce zmaten, a pak se jeho obličej rozjasnil širokým úsměvem. „Na váš oběd! Hned ho přinesu.“

Lucy překvapilo, že má hlad. Nikdy by nevěřila, že pokus o vzpouru tak povzbudí chuť k jídlu. Ale tohle prve na mysli neměla. „Ne na oběd. Na dveře. Zapomněl jsi zamknout dveře.“

Ani se nezastavil, jen přes rameno prohodil: „To není třeba. Kapitán vám povolil volný pohyb po lodi.“

Lucy se zachytila dveřního rámu a pak se nevěřícně sesula na podlahu. Kolena jí podlomil dlouho potlačovaný hlad, mnohem trýznivější než ten, který jí hlodal v žaludku. Apollo si to možná neuvědomoval, ale kapitán jí dal něco nekonečně drahocennějšího než jen volný pohyb po lodi.

Gerardovy kalhoty a košile Lucy neseděly, ale Tamovy svršky jí padly jako ulité – stačilo pár Pudgových dovedných stehů. Její štíhlá, chlapecky oděná postava se v následujících dnech stala na palubách Retribution obvyklým zjevem.

Jakmile se Tam zbavil strachu, že Lucy vytasí slunečník a praští ho přes pihovatý nos, stal se jejím nejpříjemnějším společníkem. Prováděl ji lodí s nadřazenou shovívavostí staršího bratrance. Lucy ho podezírala, že nemívá často příležitost předvádět své znalosti před někým méně zkušeným, než je on sám.

Lod vypadala, jako by ji navrhl nějaký šílený génius se zvráceným smyslem pro humor. Paluby a podpalubí byly protkány sítí tajných schůdků. Lucy žila v neustálém strachu, že propadne nějakými utajenými padacími dvířky, která bezděčně uvede do pohybu třeba brnknutím o zadní stěžeň anebo nakouknutím do střílny.

Zachmuřený kapitán pro ni zůstával záhadou, ale škuner jí vydával svá tajemství ochotněji.

Nejdůležitější vlastností pirátské lodi byla odjakživa rychlost, obratnost při manévrování a schopnost překvapit protivníka. V tom všem Retribution vynikala.

Každý viditelný kousek dřeva byl natřen tmavou barvou. Tradiční plachtovinu nahradil Gerard dvojitým černým hedvábím. Byla to výstřední, ale účinná metoda, jak zamaskovat plující lod v indigově černých vodách. Na zádi trůnila přehnaně velká napodobenina lodních kamen sestrojených tak, aby chrlila oblaka páry, bude-li třeba zmást pronásledovatele.

Paluby od přídě až po záď se daly v případě útoku překrýt a zarovnat. Posádka přitom mohla ovládat loď zespodu, díky vynalézavému systému kladek, zrcadel a periskopů. To vysvětlovalo, proč Retribution v onu noc, kdy ji Lucy poprvé spatřila, vypadala opuštěně. Pokud loď plula s rozvinutými plachtami, zarovnaná falešná paluba navíc zvýšila její rychlost a mrštnost.

Všechna tahle důmyslná vylepšení umožňovala Gerardovi řídit loď s posádkou devadesáti mužů, což byla sotva polovina žádoucího počtu. Pudge měl na starosti plachty se vším všudy, nejen jejich dobrý stav. Apollo zastával funkci kormidelníka a kromě toho svým úhledným bezchybným rukopisem vedl Gerardovi lodní deník. Jen navigátor plnil jediný úkol – udržovat lod v kurzu, který Gerard právě stanovil.

Jak Tam Lucy pohotově objasnil, škuner byl navržen tak, aby dokázal rychle zaútočit a okamžitě se stáhnout. Jeho nejmocnější zbraň však spočívala v pověsti kapitána. Stačilo jen zašeptat jméno kapitána Dooma a většina obchodních lodí – neohrabaných, nedostatečně vyzbrojených a zatížených velkým nákladem – se ochotně vzdala bez boje.

Osten přežívající pýchy na královské námořnictvo přiměl Lucy k protiútoku. „To z něj ještě nedělá rovnocenného protivníka kterékoli válečné lodi Jeho Veličenstva. Dobře mířená boční salva by z tohohle plovoucího cirkusu nadělala kupu třísek.“

Tamovy zelené oči se obdivné zablýskly: „To jste na omylu, slečno Lucy. Náš kapitán je ze všech nejlepší. V mládí studoval námořní strategii. Skoro jako by vždycky předem věděl, co ten druhej chystá.“

Lucy ta poznámka vyvedla z míry. Připomnělo jí to, co by byl Gerard mohl dokázat, kdyby ho její otec nepřipravil o kariéru. A o svobodu.

Pod baldachýnem azurové modři, který se každého rána táhl od obzoru k obzoru, nemohla o svobodě nepřemýšlet. Nemohla o ní nepřemýšlet, když se nakláněla přes zábradlí na přídi, vítr jí čechral vlasy, slunce ji hřálo do zad a chladivá slaná tříšť jí skrápěla tvář. Jak to, že se jako Gerardův bezbranný zajatec cítila svobodnější než kdykoli předtím?

Celé dny si mohla na palubě číst nebo prostě jen tak klímat na sluníčku. Mohla pozorovat námořníky, jak plní své úkoly, nebo otravovat Apolla, aby jí vyprávěl o své rodné Africe.

Život na palubě Retribution byl úchvatně svobodný. Kromě vyzvánění lodních zvonů, které svolávaly hlídky k výměně, čas jako by neexistoval. Na rozdíl od námořníků pod otcovým velením, kteří se lopotili jako mravenečci, nesešněrovávaly Gerardovu posádku žádné předpisy. Všichni jeho muži toužili jen po tom, aby co nejlépe ovládali štíhlý škuner.

Smáli se, kdy se jim zamanulo, co chvíli se rozezpívali a mezi seřizováním plachet si často lokli rumu anebo si zatancovali gigu. Nemuseli si dávat pozor na pusu, ať šlo o vtípek či o názor. Tu a tam se strhla i rvačka. Nikdy však nezapomínali, že kdyby se některý z nich opovážil vytáhnout ocel, čekal by ho tradiční trest – čtyřicet ran důtkami.

Lucy udivovalo hlavně to, jak se chovali k ní. Ani nejuhlazenější džentlmeni londýnských salonů by s ní nemohli jednat s větší úctou. Někteří

z námořníků – třeba Pudge – byli ostýchaví. Jiní, jako Tam, byli natolik smělí, že se ucházeli o její přízeň. Dokonce i vražedník Fidget s nápadným tikem v obličeji sklonil svou střapatou hlavu, aby Lucy políbil ruku,.

„No ne,“ pošeptala Lucy Tamovi, když ten kamarádsky vyhlížející vrah odešel voskovat nitě na šití plachet. „Určitě na ně zapůsobila pověst mého otce. Vědí, že kdyby mi nějak ublížili, špatně by to s nimi dopadlo.“

Tam si odfrkl. „Ne hůř, než kdyby jim kapitán uřízl nos. To totiž slíbil každému, kdo by byl tak hloupý, aby po jeho ženě třeba jen hodil očkem.“

Po kapitánově ženě. Lucy projelo zrádné zachvění. „Ale já přece nejsem…“ zaváhala. Možná by nebylo nejmoudřejší tu bajku vyvracet. Co když si ji Gerard vymyslel, aby udržel své muže na uzdě?

Neměla potuchy, proč námořníci věří tak nehoráznému tvrzení. Vždyť jejich kapitánovi se úspěšně dařilo vyhýbat se jí na každém kroku, a to na palubě třístěžňového škuneru nebylo nic snadného.

Záblesk slunce náhle přitáhl její pohled ke strážnímu koši na vrcholu předního stěžně. Stál tam muž, jehož široká ramena a arogantní postoj si nemohla s nikým splést. Místo aby na horizontu pátral po nepřátelských lodích, bezostyšně si dalekohledem prohlížel ji.

Lucy se zastavil dech. Opanovala ji podivná směsice zuřivosti a uspokojení. „To je ale drzoun,“ zamumlala, ale Tam už byl mimo doslech. Šplhal v lanoví jako opice. Muži z Gerardovy posádky zřejmě vytušili, že příměří mezi Lucy a jejich kapitánem je ozbrojené. Kdykoli se objevil, klidili se pryč, jako by se báli, že se zase ocitnou v palebné linii.

V Iónii Lucy před Gerardovýma slídivýma očima zatahovala závěsy. Tady si mohla dovolit podlehnout dětinskému, ale tím uspokojivějšímu nutkání. Vyplázla na něho jazyk a rukou naznačila drzé gesto, které ji naučil prošedivělý dělostřelec Digby. Nebyla si sice úplně jistá, co znamená, ale odhadla, že Gerard to vědět bude.

Nemýlila se.

„Copak bych si nedal říct?“ zamumlal a s lítostivým pousmáním spustil dalekohled. Kromě toho ho okamžitě napadla spousta mnohem přitažlivějších věcí, které by mohl dělat ten její drzý jazýček.

Pozoroval, jak Lucy běží za Tamem, a skoro ani nedýchal, dokud se bezpečně neusadila na vyvýšeném místě na zádi. Vlastně vůbec nepotřeboval dalekohled. Každý detail její podoby měl vrytý do paměti s nemilosrdnou přesností.

1 když to bylo k nevíře, plavé vlasy jí ještě zesvětlely, takže získaly nezemský odstín. Bledé tváře jí slunce políbilo meruňkovým ruměncem. Utrápenost, která hyzdila její rysy v Iónii, se vytratila. Gerard nevěděl, co jí prospělo víc – jestli čerstvý slaný vzduch, anebo osvobození zpod dusivé tíže admirálova jha.

Znovu přemítal, zda bylo moudré dát jí tolik volnosti. Původně ji zamkl v kajutě, aby ji udržel mimo svůj dosah. Ted musel vážně omezovat v pohybu sám sebe, aby o ni nezakopával na každém kroku.

Byla všude, kam se podíval. Copy, které začala nosit, se skláněly nad plachtou, když ji Pudge učil obtížný steh. Nahlas předčítala z Defoeových románů námořníkům, kteří se kolem ní seběhli jako děti kolem

maminčiných sukní. Za soumraku se opírala o zábradlí na přídi a přes vzdouvající se vlny zadumaně přihlížela, jak ohnivá sluneční koule pomalu tone v modrofialovém moři.

Rozčilovalo ho, jak snadno paličatá slečna Snowová okouzlila jeho posádku. Věděl, že jeho muži lační po ženské společnosti v jakékoli podobě, on po ní však hladověl až k smrti. Lucyina prostá krása ho vždy znovu zasáhla jako osvěžující sprška slané mořské vody. Její zvonivý smích Gerarda mučil, až ho zamrzelo, že jí tak velkomyslně daroval svobodu. Zalitoval toho s prudkostí, která ho samotného polekala.

Zuřivě zasunul dalekohled. Věděl, že existuje jen jediné místo, kam se může uchýlit s tak mizernou náladou. Když mrštně šplhal z vrcholu předního stěžně, uniklo mu, že zpoza kotevního vratidla vykukuje uličnický obličejík, který se ho chystá sledovat.

Lucy cupitala po špičkách temným podpalubím, až se připlížila k železem pobitým dveřím. Vzpomněla si na svůj neblahý pokus o útěk, při němž odhalila tajemství téhle třinácté komnaty. Gerard zmizel uvnitř skoro před pěti minutami a ona celou tu dobu sbírala odvahu jít za ním.

Proč se bát? ptala se sama sebe. Koneckonců, přece jí výslovně nezakázal vstup do žádné části škuneru. Těžko jí tedy může vynadat, že strká nos, kam nemá. Anebo snad může?

Pokusila se spolknout pochybnosti a přitiskla ucho ke dveřím. Ke své úlevě nezaslechla žádné výkřiky agónie ani zoufalé prosby o milost. Zato uslyšela mužské hlasy, poněkud zvýšené, jako by se ti dva hádali.

Skrz tlusté dubové dveře k ní tlumeně dolehla Gerardova úsečná slova i o něco zřetelnější líná odpověď. Lucy se zamračila. Ten druhý hlas nepatřil Apollovi s jeho burácivým basem, ani z něj nezazníval Tamův irský přízvuk; nebylo to ani Pudgovo plaché mumlání. Pečlivě se soustředila, až se jí podařilo rozluštit útržky vzrušeného rozhovoru.

Gerard právě říkal: „…jenom tvoje vina…, ona by pořád ještě byla v bezpečí ve své vlastní posteli…, kdyby nebylo té tvé drobné nediskrétnosti.“

Lucy poklesla čelist. Pokud věděla, na stovky mil kolem kromě ní žádná jiná ona nebyla.

Užasla, že je tématem Gerardových slov, a ještě víc napnula uši. Díky tomu byla s to porozumět všemu, co odsekl ten druhý. „No jistě, ale byla by tam sama? A pokud se dobře pamatuju, tys za svého bujného mládí svedl víc než jen pár znuděných šlechtických paniček.“

Gerardova pádná odpověď daleko překračovala meze slušnosti. Lucy se přikrčila. Vrchní dělostřelec Digby chrlil nadávky, jako by to byla jeho druhá mateřština, ale tuhle nejspíš neznal ani on.

Zdálo se, že Gerardova společníka drsné odkázání do patřičných mezí spíš pobavilo než pohoršilo. Jeho slova plula ke dveřím na křídlech sarkasmu: „…mě pod zámek kvůli mému bezpečí, nebo kvůli jejímu?“

Vzápětí Lucy zaslechla rychlé kroky. Měla sotva čas vystřelit jako šipka za roh a přikrčit se ve stínu, a už se dveře rozletěly. Do chodby vpadl

Gerard. Nevypadal tak vztekle, jak čekala. Ale možná ho k vražedné zuřivosti dokážu rozlítit jenom já, pomyslela si sklíčeně.

Srdce jí pokleslo, když za sebou zamkl dveře a do kapsy strčil mosazný klíč. Schovávala se v temnotě ještě dlouho poté, co odešel, zaskočena vědomím, že ona není jediným vězněm na Retribution.

Později v noci ležela Lucy sama na záďové nástavbě. Za polštář jí sloužilo klubko odložených plachet a jedinou přikrývkou jí byl nekonečný baldachýn třpytivých hvězd. Admirál ji vždy učil přemýšlet v kontrastních odstínech černé a bílé. Ted však zjistila, že se potuluje v šedém podsvětí a nedokáže rozlišit stín od skutečnosti. A vyřešení záhady kapitána Dooma se nepřiblížila ani o krůček.

Je tím mužem, který přísahal, že bude chránit její život jako svůj vlastní? Mužem něžným, trpělivým a nekonečně starostlivým? Anebo mužem jdoucím odhodlaně za svou pomstou – bezcitným, cynickým a náladovým? Ve zmateném srdci si musela poprvé připustit, že ti dva tak odlišní muži mohou být jedním jediným.

Jak se zdálo, námořníci měli Gerarda upřímně rádi a zároveň ho uctívali. Udržoval disciplínu železnou pěstí a ostrým jazykem, ale přitom se jen zřídkakdy dotkl svobody, která jim byla tak drahá. Zatímco admirál měřil svou pověst počtem ran, kterými vyzdobil záda posádky, na Retribution tomu bylo jinak. Gerardovy pohrůžky, že někoho potrestá za porušení zdejších zákonů, zůstávaly vždy jen pohrůžkami. Námořníci si ho příliš vážili, než aby zkoušeli, kam až sahá jeho trpělivost. Vypadalo to, že si nejvíce ze všeho cení kapitánovy pochvaly.

Byli to muži, kteří nikomu nevěnovali svou loajalitu jen tak. Ale Lucy v několika posledních dnech objevila, že všichni do jednoho by si pokládali za čest položit za kapitána život.

Víš, co je to pro kapitána, když přežije svou posádku, Lucy?

Dobře věděla, že právě tuhle oběť by po nich nikdy nežádal.

Boj s přítomností byl vyčerpávající, a tak Lucy raději zavřela oči a nechala se unášet vírem vzpomínek. Gerard… Jak jí fouká prstýnky kouře na nos a oči za Pudgovými domáckými brýlemi mu přitom uličnicky jiskří. Jak jí malíčkem stírá smítko skořice z dolního rtu. Jak ji svírá v opojném objetí a krouží s ní po parketu v rytmu valčíku. Skoro cítila jeho silnou ruku na svých zádech.

Dala se zcela okouzlit představami. Proto ji ani nepřekvapilo, když otevřela oči a uviděla, jak se nad ní Gerard sklání. Dřímající touha po něm se probudila s plnou silou. Lucy mimoděk vztáhla ruku a přejela konečky prstů po bezvousé tváři nad sebou.

Ztracena v mlze zmatku rychle zamrkala. Musí to opravdu být jen sen, protože tohle je jiný Gerard. Gerard nepoznamenaný časem a ztrátou iluzí. Gerard beze stopy cynismu v jasných očích. Toho tvora jí musel přičarovat pocit vlastní viny. Tohle je muž, jakým se Gerard mohl stát, nebýt otcovy zrady.

Neměla sílu ani vůli odolat, když přitiskl svá hezká ústa k jejím. Rty se jí samy pootevřely, aniž ji musel přemlouvat. Ten polibek byl omamný, dovedný a provokativní.

A úplně jiný, než měl být.

Bylo to, jako by se jejích rtů dotkl obratný umělec, který strávil nesčetné hodiny procvičováním a zdokonalováním techniky. Polibku však chybělo těžko postižitelné koření dospělosti. Byla to mírná jarní přeprška na anglickém venkově místo divoké a nebezpečné bouře na moři. Vzbudila v Lucy zvědavost, ale nic víc.

Prudce otevřela oči úlekem, když ji do uší udeřil zatrpklý a až příliš dobře známý hlas.

„Chystal jsem se, že tě jednoho dne představím bratrovi, Lucy. Ale teď vidím, že vy dva jste se už seznámili.“

Lucy ohromeně těkala pohledem mezi těmi dvěma muži.

Gerard se ve zdánlivě nedbalém postoji opíral o zábradlí na zádi. Z jeho paží založených na prsou však čišelo napětí. Ten druhý muž se nad Lucy vznášel jako přízrak. Beze stopy kajícnosti se ďábelsky ušklíbal a ve tváři se mu přitom objevil dolíček.

Lucy se dodatečně vyděsila. Pěstí ho uhodila do ramene. „Vypadni, ty sprosťáku! Co si to dovoluješ?“

„Jen tak nepospíchej, Lucy,“ pokáral ji Gerard. „Zdálo se, že se dobře bavíš.“

„Ale já myslela…“ Lucy se kousla do zrádného jazyka. To, co málem řekla, by ji před Gerardem ponížilo ještě víc než fakt, že ji přistihl líbat se s cizím mužem. Rozhodně nemínila zalichotit jeho nehorázné samolibosti přiznáním, že se ve svých představách líbala s ním.

Jeho bratr se od ní elegantně odpoutal. Lucy se posadila a stáhla nohy po sebe. Marně se pokoušela upravit si rozcuchané vlasy.

„Jsem připraven vzít všechnu vinu na sebe, bratříčku,“ nabídl se mladík galantně. „Nikdy neodolám pěkné dívce v měsíčním světle.“

Gerard zúžil oči. „Ty nikdy neodoláš žádné dívce v žádném světle. Musím ti snad připomínat, že tahle kráska tě teď může identifikovat úřadům coby dočasnou náhradu kapitána Dooma? Proč myslíš, že jsem zamkl dveře té kobky, když jsem šel pryč?“

„Víš stejně dobře jako já, že ještě nevynalezli zámek, se kterým bych si neporadil. Kdyby ano, ještě teď bys hnil v Santo Domingu.“

„A tebe by mezitím zastřelil nějaký žárlivý manžel,“ odsekl Gerard.

Z té slovní šarvátky bylo zřejmé, že podobná výměna názorů je mezi bratry běžná. Lucy pořád nemohla vstřebat šok. Střídavě se dívala z jednoho na druhého.

Teď, když oba stáli, vynikly rozdíly mezi nimi. Zatímco Gerardova síla působila kompaktně, jeho vyšší bratr svou uvolněností a vytáhlostí připomínal spíš hříbě. Vlasy měl o odstín světlejší než Gerard a oči víc dozelena. Protože kolem nich neměl žádné vrásky, Lucy usoudila, že musí být přinejmenším o deset let mladší.

„Jmenuje se vůbec nějak?“ prohodila, když se oba odmlčeli, aby nabrali dech.

Gerard obrátil svůj zničující sarkasmus na ni. „Taky ses mohla zeptat

dřív, než jsi mu div neomdlela blahem v náručí.“

Ještě než stihla ostře odpovědět, mladík uchopil její ruku a horlivě si ji zvedl ke rtům. „Kevin…“ Zaváhal a nejisté se ohlédl po bratrovi.

„Doom?“ nadhodila suše Lucy.

„Claremont,“ vyštěkl Gerard.

„Kevin Claremont, lásko, navždy k vašim službám.“

Lucy by to polichotilo, kdyby ho nepodezírala, že se stejnou horoucností se dvoří každé ženě, kterou potká. Zahlédla, jak se Gerard v pozadí ušklíbá, protože tuší, co přijde. „Lucinda Snowová. Kamarádi mi říkají Lucy, ale vy mi můžete říkat…“ S náhlou inspirací se na pana Claremonta mladšího oslnivě usmála a zatrylkovala: „…Lucy.“

Gerard po ní přes Kevinovo rameno šlehl pohledem tak ostrým, že by jím šly řezat diamanty.

Kevin sešpulil pohledná ústa. „To od tebe bylo zatraceně nefér, propašovat na palubu takovou krásku, když moji přítelkyni herečku jsi onehdy v Doveru tak krutě vykopl.“

„Nebyla to žádná herečka. Byla to prostitutka,“ oplatil mu Gerard.

„Copak jsi vážně čekal, že uvěřím, že je to tvůj plavčík?“

Lucy se vyškrábala na nohy a zvědavě se dívala na Kevinovy pískové vlasy stažené na šíji do copánku. „Je to velmi podivné, pane, ale jako bych vás odněkud znala.“

Gerard si pohrdavě odfrkl. „To bys taky měla. Celou tu dobu, co jsem trčel v Iónii, jsi z novin vystřihovala články o jeho potrhlých kouscích. Mám z pekla štěstí, že mi vůbec zůstala loď, kam jsem se mohl vrátit.“

„Kapitán Doom!“ vykřikla Lucy. „Vy jste ten pirát z maškarního bálu u Howellových. Ten v tom příšerném kostýmu.“

Kevin si přitiskl ruku k srdci. „Hluboce jste mne ranila, krásná dámo.

Byl jsem přesvědčen, že mi to hrozně slušelo.“

„Dobrý vkus nikdy nepatřil k silným stránkám mého mladšího bratříčka. Pořídit na loď kompletně vybavenou a plně funkční mučírnu byl taky jeho nápad.“

Ještě než mohla Lucy něco namítnout, Kevin ji uchopil za paži a přitáhl blíž k sobě. „Pohostinnost nikdy nepatřila k silným stránkám mého staršího bratříčka. Slyšel jsem, že vás trestuhodně zanedbává.“ Vrhl po bratrovi vyčítavý pohled. „Když někoho valem opouštějí radosti mládí, lehce zapomene, jak snadno se začneme nudit.“

Gerard otevřel pusu, ale hned ji zase zavřel. Zaťal zuby a kysele se usmál. „Kdybyste mě teď laskavě omluvili. Ve svém pokročilém věku se snadno unavím. Nechám vás, děti, vašim…“ pohledem přelétl Lucyiny rty, stále ještě vlhké a naběhlé od nevyžádaného polibku jeho bratra, „…vašim radovánkám.“ Ramena mu bolestně strnula a pak se rozplynul ve stínech.

Lucy se pokusila vymanit ruku z Kevinova sevření, protože chtěla jít za Gerardem. „Pusťte mě, já…“

„Ne,“ zašeptal ostře Kevin. „Nikdy mě nebral vážně, dokud jsem za ním oddaně běhal jako pejsek. Obdivu má dost od posádky. Od nás dvou potřebuje něco úplně jiného.“

Lucy se přestala kroutit, překvapena tím, jak vážně Kevin najednou mluví. Zvedla hlavu a setkala se s jeho jiskřivýma zelenýma očima. Měla dojem, že právě našla ztraceného přítele, který jí dlouho chyběl, aniž o tom měla tušení.

Strážní koš na předním stěžni už pro Gerarda nebyl bezpečným útočištěm. I předtím těžce snášel, když musel jen zpovzdálí přihlížet, jak Lucy vesele pobíhá po lodi. Ted se však musel dívat, jak jí dělá společnost jeho bratr, a to ho naplňovalo nepopsatelným utrpením. Vídal, jak se k sobe jejich plavé hlavy sklánějí. Ve vzduchu slýchal zvonit jejich bezstarostný smích, jako by sdíleli vtip nesrozumitelný zbytku světa.

Nikdy si tak bolestně neuvědomoval svých jedenatřicet let, nikdv tak hluboce nelitoval nenávratně ztraceného času. Ne ztraceného, připomněl si hořce. Ukradeného.

Během toho času ze sebe baculatý, neohrabaný, zbožňující bratříček setřásl dětské sádlo a vytříbil si svůdcovské dovednosti. Všechny peníze, které mu Gerard s takovou námahou ukládal stranou na vzdělání, propil, rozházel v hernách a vydláždil si jimi cestu mezi nejbohatší a nejvyhlášenější prostopášníky Londýna. Ty lehkomyslnější z nich díky citu pro čísla a skvělé paměti na karty obíral o jejich bohatství. A přitom pořád čekal na noc, kdy proti němu osud k hernímu stolu posadí nějakého opilého chvastouna, který bude vědět, co se stalo s jeho starším bratrem.

Po třech letech toho nezřízeného života mu štěstěna přihrála do rukou Luciena Snowa. Bystrozrakému Kevinovi netrvalo dlouho a dal si dvě a dvě dohromady. Našel souvislost mezi ztraceným bratrem a vychloubáním onoho muže, že ošidil „kapitána Dooma“ o vskutku královskou sumičku.

Jak Gerard věděl, Kevin by Snowa nejradši na místě vyzval k souboji, ale obával se následků. Kdyby admirál ucítil ve vzduchu pokus o záchranu, mohl by dát Gerarda zabít nebo převézt do jiného vězení. A tak se Kevin prostě jen omluvil, sebral výhru a odplul do Santo Dominga najít bratra.

Z těch prvních temných dnů po svém osvobození si toho Gerard moc nepamatoval. Vzpomínal, jak mu Kevinovy jemné, vytrvalé ruce dávaly pít. Vybavoval si bratrův známý hlas – mnohem hlubší než dřív –, jak ho přemlouvá, aby otevřel ústa a polkl doušek vývaru. Kevin neodbytné nutil tu zhroucenou lidskou trosku, která kdysi bývala jeho bratrem, aby přežila. Neustal, dokud Gerardovi stravující touha po pomstě sama neposkytla důvod žít.

Tím spíš Gerarda tak zabolelo, když při jedné večerní procházce po palubě zase našel svého bratra vedle Lucy.

Všechny lucerny se zhasínaly po osmé, ale mlžná koule měsíce zalévala palubu stříbrnou září. Lucy seděla uprostřed kruhu mužů jako královna uprostřed svého dvora, po jednom boku Kevina, po druhém Tama. Do smíchu a vzájemného škádlení tu a tam zarachotily hrací kostky.

Gerard se přiblížil s hbitostí a elegancí sobě vlastní. Zastavil se ve stínu těsně vedle rozdováděného hloučku. Pocit, že je vyloučen z Lucyina života, ho tížil už v Londýně, ale na jeho vlastní lodi byl nesnesitelný. Nebezpečné

mu zpěnil krev. Gerard najednou dostal chuť popadnout Lucy za ty směšné copy, odtáhnout ji do kajuty a tím nejpádnějším způsobem jí připomenout, kdo je na téhle lodi pánem.

„Na, Lucy,“ pobídl ji Tam a podal jí otlučený džbán. „Možná ti trocha rumové bomby přinese štěstí.“

Lucy si poslušně lokla a její grimasa vyvolala u Digbyho a Fidgeta výbuch smíchu. „Dobré nebe, Tame, co je v tom? Bolehlav?“

Tam začal vypočítávat přísady na prstech. „Gin. Sherry. Rum. Koření…“

„N-n-nezapomeň na syrová vajíčka,“ ostýchavě mu připomněl Pudge. Lucy se zakuckala a vyprskla: „To se mi nezdá.“

Když smích ustal, Kevin se k ní naklonil a vtiskl jí do dlaně kostky.

„Nejdůležitější je hodit šestky. A teď polibek pro štěstí, zlato.“

Gerard zaťal pěsti. Zadržel dech v obavě, čeho bude schopen, jestli Lucy zvedne rty ke Kevinově hezké tváři. Za těch dvaadvacet let na bratra nikdy nevztáhl ruku; teď však měl sto chutí sevřít mu opálený krk a uškrtit ho.

Zadržený dech mu unikl z plic, když Lucy zvedla ruku s kostkami a jemně si ji přitiskla ke svým rtům. Dokonce i při tom nevinném gestu mu začala vřít krev v žilách.

Už nevydržel dál postávat ve stínu, takže vykročil k hloučku. „Ze jste si ale z našeho malého rukojmího udělali roztomilého mazlíčka! Slyšel jsem, že na lodích si pro pobavení chovají cvičené pejsky. Nebo dokonce prasátka. Ale nikdy jsem neslyšel, že by si někdo držel dceru admirála.“

Gerardova nečekaná boční salva otřásla Lucy do hloubi duše. Prsty jí zledověly a ochabiv. Kostky jí vypadly z ruky a za neobratnost ji odměnily dvěma šestkami. Na okamžik zavládlo ohromené ticho. Pak se muži váhavě rozesmáli.

Gerardův pomalý, sarkastický aplaus je však znovu umlčel. Kapitán poslední dobou míval nevyzpytatelné nálady.

„Ze ale má čertovské štěstí, co? Anebo spíš štěstí po tatínkovi…“

Lucy měla nervy napjaté k prasknutí, jak se snažila předstírat veselost, kterou necítila. Po kapitánově bezdůvodném útoku už to ale nevydržela. Vyskočila na nohy a postavila se Gerardovi tváří v tvář.

Tam si zajel rukou k pasu, aby zkontroloval, jestli je jeho pistole tentokrát v bezpečí. Pudge o krok ustoupil. Fidgetovi zaškubalo ve tváři a Digby si začal pro sebe klít, tiše a plynule. Kevin civěl na vržené kostky, jako by z jejich puntíků chtěl vyčíst budoucnost.

„Máte pořádnou drzost, když kritizujete otce kvůli hazardu, kapitáne,“ vykřikla Lucy a zabodla Gerardovi prst do hrudi. „Vždyť co jiného děláte vy? Copak to není hazard, plavit se v kruzích a čekat, až vás najde královské námořnictvo? Pokoušet se přechytračit lodě s lepší výzbrojí, početnější posádkou a s mnohem lepšími stratégy, než jaký kdy bude z vás? Vždyť vy jste mnohem větší hazardér, než kdy byl můj otec! Hrajete s těmihle muži jako s kostkami. V sázce jsou jejich životy a budoucnost, ale vás to ani za mák nezajímá, jen když nakonec vyhrajete.“

Dlouze se na ni díval a jeho neochvějná důstojnost působila hrozivěji než jakýkoli výbuch zuřivosti. „Možná bychom přece jen měli přemýšlet o

tom prasátku,“ řekl nakonec tiše. Potom se otočil na podpatku a opustil ji, ať si sama sní, co si navařila.

Muži se jeden po druhém trousili pryč a vyhýbali se jí pohledem. Zmatená Lucy otočila planoucí zrak ke Kevinovi. Cekala, že alespoň ten vesele ocení její kuráž, ale i jeho výraz byl podivně vyčítavý. Lucy sklesla na palubu a opřela si bradu o kolena. Ať se na místě propadnu, jestli se zase rozbrečím, zařekla se. Pro Gerarda Claremonta už jsem prolila tolik slz, že by vydaly za oceán.

Když Kevin konečně promluvil, jeho výtka byla tím ostřejší, že zněla tak jemně. „Můžeš ho proklínat za umíněnost, Lucy. Zatracovat za touhu dosáhnout úspěchu za každou cenu. Ale nikdy ho neshazuj před jeho posádkou.“

Lucy popotáhla. Z jejího ochraptělého hlasu bylo poznat, že má na krajíčku, a to ji zamrzelo. „Měla jsem vědět, že se ho budeš zastávat. Ten mizera je tvůj bratr.“

„A jediný otec, kterého jsem kdy měl. Pomáhal mě přivést na svět a pohřbil naši mámu, když potom umřela. Ani když odešel na moře, nenechal mě jen tak napospas osudu. Dal mě k jednomu kapitánovi a jeho ženě a ti mě vychovávali jako svého vlastního syna. Nebyli bohatí, ale měli útulný domek na venkově – mnohem víc, než měl kdy on. Mohl na mě pak zapomenout a neohlížet se zpátky, ale neudělal to. Býval celé měsíce pryč, ale nikdy se nevrátil bez nějakého exotického dárku pro svého brášku. Až se jednou nevrátil vůbec.“

Lucy odvrátila obličej, ale Kevin se posadil do dřepu před ni. Nesmlouvavě pokračoval, aby ji přiměl pochopit. „Gerardův otec měl tolik slušnosti, že se s matkou oženil, než zmizel na moři. Teprve potom si začala vydělávat na ulici. Mým otcem mohl být kdokoli z přinejmenším tuctu mužů. Jsem bastard, Lucy, ale ať se Gerard zrovna jmenuje tak či onak, vždycky bude svoje jméno sdílet se mnou.“

Lucy zvedla hlavu. Vánek jí vysoušel horké slzy, které tak strašně nechtěla prolít. „Pak by ses měl považovat za šťastlivce. Protože to je mnohem víc, než co kdy bude sdílet se mnou.“

Lucy trvalo až do oběda dalšího dne, než překousla hrdost, která jí bránila jít za Gerardem a omluvit se. Právě stál na přídi a připomínal ponurou figurínu, jaká bývá na lodních špicích. Nevrle pozoroval horizont, jako by tam pouhou silou vůle mohl vyčarovat válečnou loď královského námořnictva.

Lucy se k jeho hlídce připojila. „Možná nepřipluje,“ řekla tiše. „Napadlo

tě vůbec někdy, že je možná rád, že se mě zbavil?“ Úkosem se po ní podíval. „Tisíckrát.“

Než se zmohla na protivýpad, byl pryč. Neslyšně vklouzl po hlavních schůdcích do podpalubí.

Ten den nebyla Lucy jediná, kdo pocítil šleh kapitánova jazyka. Gerardova chmurná nálada se prohlubovala každou hodinou a zahalovala Retribution mrakem ještě černějším než vzdouvající se plachty, které zacláněly slunce.

Vždycky byl znám svou chladnou hlavou a vyrovnanou povahou, ale teď vyštěkával příkazy se stěží potlačovanou divokostí irského vlkodava. Posádka je bleskově plnila ve strachu, že za sebemenší zpoždění jim jeho nelítostný jazyk uštědří další ránu.

Konečně Apollo s úlevou oznámil, že se kapitán uchýlil do své pracovny, aby zkontroloval týdenní zápisy v lodním deníku. Lucy napadlo rozptýlit napětí tím, že nakreslí karikatury námořníků. Pustila se do toho a jako stůl jí posloužila Kevinova záda. Zrovna se věnovala posledním drobným tahům na Pudgových brýlích, když vtom jí něčí ruka kresbu vyškubla.

Lucy bez hlesu zírala na hladké svaly Kevinových zad a srdce se jí opožděně rozbušilo na poplach. Kolem se rozhostil mrtvolný klid, napjatý jako ticho před bouří. Pomalu se narovnala a zvedla oči k Gerardovi. Natáčel hrubý papír ke světlu. Klouby prstů měl bílé potlačovaným vztekem, dával si ale dobrý pozor, aby na kresbě nerozmazal ani jediný tah.

„Dokonalá podoba, co říkáš, Pudgi?“ zeptal se nečekaně mírně. Pudge zašoupal nohama. „A-a-ano, pane.“

„Na zdi newgateského vězení se bude vyjímat přímo skvěle.“

Podal Pudgovi jeho chloubu a přesunul svou smrtící pozornost na Tama. Ten se pokoušel zastrčit svůj vlastní naskicovaný obrázek za kalhoty, ale než se mu to podařilo, Gerard mu zadržel ruku. Tam kapituloval a pokorně portrét vydal. Gerard se zamračil. Všichni včetně Lucy zatajili dech, jen Kevin vypadal, jako by se ho to netýkalo. Sledoval bratra s podivnou směsicí obezřetnosti a pobavení.

„Trochu moc pih, řekl bych,“ pronesl nakonec Gerard. „Byl bych strašně nerad, kdyby to soudcům mělo dělat problémy při identifikaci.“

Zvedl zlatohnědou hlavu a pozorně si prohlížel své muže jednoho po druhém, jen Lucy svého průzkumu ušetřil. Kupodivu ji to nijak nepovzbudilo.

S mimořádnou péčí si vyhlédl další oběť. „Fidgete,“ řekl, „neviděl jsem tě náhodou začátkem týdne, že slečně Snowové ukazuješ, jak funguje náš parní kotel?“

Fidgetova tvář sebou škubala ve staccatovém rytmu. „Ano, pane…, zajímalo ji to.“

„A ty, Digby. Zdálo se mi to, anebo jsi jí předváděl, jak ti tvůj pomocník

během útoku podává munici?“

Starý dělostřelec se podrbal v prořídlých vlasech. „Zatracená věc, kapitáne. Prostě se tam náhodou namanula… Ksakru, do háje, já to nezapírám.“

Gerard potřásl hlavou. Z jeho hlasu zaznívala tak nekonečná trpělivost, že Lucy zamrazilo v zádech. „Dokonce i ty, Apollo Byl jsi tak laskav a vysvětlil jsi slečně Snowové, jak funguje falešná paluba.“

Kormidelník stál strnule v pozoru. „Ano, pane. Byl jsem to já.“

Gerard přecházel od jednoho muže ke druhému, ruce sepjaté za zády. Když bouře konečně propukla, stalo se tak s mohutným zahřměním. „Vy zatracená sebranko, proč jí rovnou nedáte podrobný plán lodi? Mojí lodi!

Mohla by ho pak těma svýma líbeznýma ručkama převázat mašlí a věnovat jako dáreček Nejvyššímu lordu Admirality!“

Muži na něho civěli s otevřenou pusou. Tak rozlíceného svého chladnokrevného kapitána ještě nikdy neviděli.

Oči se mu zuřivě blýskaly. „Copak jste se všichni zbláznili? Proboha, vždyť vás hledají jako zločince! Jste na útěku! To vás tak zpitomělá? Vůbec vám nedošlo, jak je nebezpečné, když vás namaluje? Však vás to nadšení z jejího talentu přejde, až se tyhle portréty objeví v Timcsecli spolu s tučnou odměnou za vaše zabedněné palice!“

Lucy už nevydržela přihlížet, jak ostatní nesou trest, který patří jí.

„Kapitáne…,“ špitla a zlobila se sama na sebe, že ta prosba zní tak bojácně.

„Vážně to nebyla jejich chyba. Jen se snažili pobavit…“

„Tebe!“ Gerard se otočil na patě a namířil na ni prstem. „Ty všetečná mrňavá…“

Lucy ucouvla. Jak se k ní Gerard blížil, účinně ji odřízl od ostatních a nemilosrdně ji nutil ustupovat k zábradlí. Zdálo se, že to mohutné tělo se po ní chystá skočit a popadnout ji do spárů. Od oné noci, kdy ho bodla nožem na dopisy, ho ještě nikdy neviděla tak vražedně zuřit. Ale tehdy ji taky nezabil, připomněla si bez dechu. Políbil ji. Dvakrát.

Z nějakého důvodu necítila strach, ale rozjaření. Její jazýček vystřelil, aby si navlhčila rty. Vtom zády narazila na zábradlí. Už neměla kam uniknout.

Vyzývavě se Gerardovi podívala do očí. „Co dál? Hodíš mě přes palubu? Koneckonců by to nebylo poprvé, že ne, kapitáne Doome?“

Popadl ji za ramena. „Měl bych. Jsi ty ale prvotřídní špiónek, vid?“ Divoce těkal pohledem od jejích očí ke rtům, které se pootevřely v bezděčném pozvání. „Stačí, abys zatřepotala těmi hedvábnými řasami, vykulila ta nevinná, ohromná kukadla a zavrtěla tím svým rozkošným zadečkem, a mí muži ti vyklopí všechna svá tajemství.“

„Vím příliš mnoho,“ slavnostně přitakala Lucy a zamrkala. „Stěží si

můžeš dovolit nechat mě naživu.“

Prudce ji k sobě přitáhl, spíš zoufale než násilnicky. Zábradlí se jí zarývalo do zad, k ňadrům se jí tiskla nepoddajná zeď Gerardova hrudníku a pažba jeho pistole ji tlačila do břicha.

Zatřásl s ní tak hrubě, až se jí z copů uvolnily pramínky vlasů. Rty se přitom téměř dotkl jejích. „K čertu s tebou! Jestli si myslíš, že se nechám oblbnout nějakým spratkem, nějakou upejpavou podvyživenou panenkou, tak to svoje kouzlo pořádně přeceňuješ! Sakra, určitě bych tě nechtěl tak hrozně moc, kdybych nebyl bez ženské už zatracených šest let!“

Jeho slova nelítostně zněla ozvěnou do ohromeného ticha. Pak zaklel s jadrností hodnou Digbyho, pustil Lucy a odkráčel. Cestou se divoce prohraboval ve vlasech. Lucy se zhroutila u zábradlí a uvolněné pramínky vlasů jí spadly přes tvář.

Námořníci se seběhli kolem ní. Pudge ji buclatými prsty pohladil po ruce. „Neplačte, slečno Lucy. Ach p-p-prosím, neplačte. Určitě nechtěl být tak nevlídný.“

Museli napnout uši, aby zaslechli Lucyina tichá slova. „Apollo, čí šaty byly v tom kufru, co mi kapitán poslal?“

Byl to Kevin, kdo odpověděl. Věcným tónem řekl: „Patřily té prosti…“ na okamžik se odmlčel a odkašlal si, jako by mu to slovo zaskočilo, „…ehm, té mojí přítelkyni herečce.“ Uličnicky pokrčil rameny. „Sotva si stačila hodit něco na sebe, než ji Gerard vysadil na břeh.“

Když Lucy zvedla hlavu, v očích se jí neblýskaly slzy, jak se zkroušení námořníci obávali, ale naděje. Její veselý smích je zahřál u srdce jako písnička.

Sevřela plachtářovu ruku v dlaních. „Už jsi někdy dělal krejčího, Pudgi?“

Gerard seděl u stolu ve své pracovně a nepřítomně civěl na lodní deníky před sebou. Kdesi nahoře něco zabušilo. Zvedl oči ke stropu. Od chvíle, kdy přivedl Lucy na palubu, se chová k posádce tak náladově, že by nebylo divu, kdyby tam nahoře právě osnovali vzpouru. Kapitán Lucy, pomyslel si zatrpkle. Musel však připustit, že to zní zajímavě. Pudge by mohl využít svůj talent a vytvořit novou vlajku – třeba sladce růžovou, s něžnou ženskou ručkou drtící srdce. Srdce hlupáka.

Lokl si brandy a zatoužil po doutníku. Smůla, že on sám vydal zákaz používat na lodi otevřený oheň. Kouřová pachuť alkoholu jen vystupňovala dutou bolest, která se mu rozlévala tělem. Kvůli Lucy ze sebe před všemi svými muži udělal kardinálního osla. A přesto teď nedokáže myslet na nic jiného, než jak příjemné bylo zase ji držet v náručí.

Když znovu sáhl po láhvi brandy, do oka mu padla věkem omšelá knížka. Přitáhl ji k sobě. Během minulého týdne vzal deník Annemarie Snowové do rukou nejmíň tucetkrát a chtěl si ho přečíst, ale pokaždé ho něco zarazilo. Vždy ho přepadla náhlá nechuť vyvolávat stíny minulosti. Už tak bylo v jeho vlastním životě duchů domáhajících se spravedlnosti až dost. Unaveně pohladil samet prožraný od molů. Možná by deník měl dát

Lucy. Třeba by ji to zabavilo a on by ji neměl na očích… aspoň deset minut.

Ve dveřích se najednou objevil Apollo a svým obrovitým tělem vysekl formální úklonu.

Gerard si ho zvědavě změřil. „Nikdy jsem tě neviděl v košili, pokud zrovna nesněžilo. Co se děje? Zavítalo snad na palubu Jeho Veličenstvo?“

Aniž by porušil povznesené ticho, Apollo mu podal kousek papíru popsaný vlastním nezaměnitelným krasopisem.

Slečna Snowová by uvítala, kdybyste jí poctil svou přítomností u večeře.

Gerard se pokusil ukrýt prudký příval citu pod štiplavým cynismem, který v sobě pěstoval pět let. „Přišla na nějaký účinnější způsob, jak se mnou skoncovat? Třeba jed?“

„Pokud vím, tak bolehlav není na jídelníčku, pane.“

Gerard zaváhal. Užuž se chystal odmítnout, ale pak zaklapl rozevřený lodní deník. „Čert to vem. Stejné nemám na večer žádný slibnější program. Všichni mí muži si myslí, že jsem se dočista zbláznil.“

Vyšel do chodby a jeho kroky byly rozhodně vyrovnanější než jeho nálada. Apollo se diskrétně vytratil.

Přede dveřmi své bývalé ložnice se Gerard zastavil. Odolal nutkání upravit si košili a uhladit vlasy, rázně zaklepal a hned vstoupil, aniž by se obtěžoval čekáním na odpověď. Koneckonců, kapitán se nemusí doprošovat pozvání do svého vlastního příbytku.

Čekal, že v kajutě najde nehorázný nepořádek a že Lucy bude ve svém mužském oblečení někde číhat, aby po něm skočila. Co nečekal ani ve snu, byla dokonale uklizená místnost. Dokonce i marokénové hřbety jeho milovaných Defoeových románů byly vyrovnány na policích s láskyplnou péčí. Než mohl vstřebat ten šok, odkudsi ze stínu vyklouzla dívka.

Ne dívka, ale žena, uvědomil si. Zena, kterou sotva poznával. Lucy zavrhla jak Tamovy kalhoty, tak cudnou bělost šatů v řeckém stylu a obojí vyměnila za velkolepou směsici stuh a krajek. Lesklý tyrkysový satén zdobila lehounká pavučina krémové krajky. Zvonová sukně končila nabíraným lemem, který sahal těsně k podlaze.

Soudobé společnosti by ty staromódní šaty asi byly k smíchu. Jejich výrazná barva však dokonale doplňovala Lucyinu porcelánovou pleť a její stříbroplavé, do výše vyčesané vlasy. Gerard měl pocit, jako by se přenesl zpátky v čase. Jako by mu znova bylo čtyřiadvacet a stál proti jedné z oněch výjimečných londýnských krásek, které se ochotně oddávaly jeho smyslným touhám.

Krajkou lemovaný výstřih nebyl právě hluboký, přesto však svůdnější než dekolty současné módy. Gerard se mohl nechat unášet živou fantazií a představovat si bledá, dokonalá ňadra, která se pod látkou ukrývají.

Hrdlo se mu sevřelo palčivou žádostí. Lucy ho zřejmě nemíní odpravit rychle, ale chce ho nechat umírat pomalou, zdlouhavou smrtí – touhou po ní.

„Díky, že jste přijal mé pozvání k večeři,“ pronesla čistým chladným hlasem.

Gerard by ten hlas radši slyšel zdrsnělý vášní, chraplavý touhou, prosící o uspokojení jako oné noci ve strážním domku. „Nemám hlad,“ řekl a vůbec se nestaral, jestli to zní hrubě. „Je mi fuk, jestli bych tě obehrál v kostkách. A nestojím o portrét.“

Lucy na něho pohlédla s lehkou vyzývavostí. „A proč jsi tedy přišel?“

„Pro tohle.“ Obešel honosně prostřený stůl a popadl ji do náručí.

Lucy čekala, že ty elegantní šaty v Gerardovi rozžehnou touhu. Co ale nečekala ani ve snu, byla touha, která se vymkne vší kontrole. Touha, která hrozí zaplavit všechno, co jí vstoupí do cesty, včetně Lucyiny vůle odolat. Na rozechvělý okamžik ji k sobě Gerard přitiskl tak pevně, jak jen mu paže dovolovaly. Tou provokativní zdrženlivostí ji vzrušil víc než jakýmkoli sváděním. Přitulila se k jeho hrudi a nevěděla, jestli má kapitulovat, anebo ho odstrčit dřív, než jí znovu ublíží.

„Není snad tohle důvod, proč jsi mě pozvala?“ zamumlal jí do vlasů. Známá kořeněná vůně zaplavila Lucyino chřípí. Trhaně se nadechla.

„Nevím. Myslela jsem, že kdybychom si prostě mohli popovídat a nekřičet

přitom…“

Jeho pootevřené rty zanechávaly na obnaženém sloupu jejího hrdla žhavou stopu. „Ted přece nekřičím, nebo snad ano?“

1 kdyby ano, Lucy by to stejně neslyšela, protože pulz jí pod jeho dovednými ústy hřímal jako bouře. Rukou bezděčně vklouzla pod límec Gerardovy rozhalené košile a pod drsnými chloupky hledala povědomé teplo jeho svalů.

Při tom plachém dotyku zasténal. Vjel jí prsty do vlasů, rozpletl volný uzel a nechal stříbřitý vodopád spadnout Lucy přes ramena. Pak vzal její obličej do dlaní, jako by mu byl nekonečně drahý, sklonil se k ní a jeho ústa splynula s jejími. Laskal Lucyiny rty, hýčkal jejich vláčné křivky s přepečlivou něhou. V jeho polibku tentokrát nebyl žádný posměch, žádné škádlení, ale jen hladová úcta muže, který byl zrozen, aby zbožňoval ženy.

Kéž by mě opravdu zbožňoval, pomyslela si Lucy ponuře. Copak ale už jednou nepřipustil, že po šesti letech nuceného celibátu by jeho potlačované vášně ukojila jakákoli žena? Dokonce i dcera nepřítele.

Navzdory těmto myšlenkám se od něho nedokázala odtrhnout, nedokázala přestat pít ty hořkosladké doušky, odmítnout opojné dorážení jeho jazyka. Gerard chutnal ukradenou brandy a zakázaným pokušením, stejně jako oné podzimní noci. Té noci, kdy se ocitla v nebezpečí, že odevzdá nejen své tělo, ale i svou duši kapitánu Doomovi.

Jako by pouhé pomyšlení na to jméno stačilo přivolat minulost, která je pronásledovala, na dveře zabušila něčí pěst.

Oba ztuhli. K uším jim dolehl Apollův neosobní hlas. „Blíží se královská válečná loď, kapitáne. Vlajková loď Argonaut.“

25

Lucy nikdy nepodléhala návalům vzteku, ale teď měla sto chutí dupat a kvílet zuřivostí nad tím, jak nevhod se otec objevil. Setkala se s Gerardovýma očima a zahlédla v nich záblesk lítosti, který však vzápětí vystřídalo prudké vzrušení.

Vztáhla ruku, ale Gerard už mířil ke dveřím, kroky napjaté očekáváním.

„Neopouštěj kajutu, dokud pro tebe nepřijdu. Mohlo by to být nebezpečné.“

„Gerarde?“

Trvalo mu celou věčnost, než se otočil, skoro jako by se bál pohlédnout jí do očí. Sklonil hlavu jako chlapec, kterého přistihli, že si ve vaně hraje s lodičkou. Lucy se sevřelo srdce láskou.

„Ano?“ ozval se konečně.

Z toho, jak rychle se od ní odpoutal, ji mrazilo. Zamnula si paže „Bud opatrný. Je to nebezpečný protivník.“

Na hezkých rtech mu zahrál krutý úsměv. „To já taky.“

„Copak to nevím?“ zašeptala Lucy, když odešel. Upírala nevidoucí pohled na promarněnou večeři, kterou Tam s takovou péčí přichystal. Zdálo se, že se znovu rozběhla hra, která je pro ni už předem ztracená.

Silueta Argonauta se rýsovala proti nočnímu nebi jako mohutný trup obrovského draka. Kostnaté prsty mlžného oparu hladily jeho příď, jako by se mu těžká mlha Severního moře plížila v patách až na tohle nepravděpodobné místo.

Gerard vzrušeně sevřel zábradlí. Neomylně zavětřil nepřítele. Tam někde venku byl Lucien Snow a on tentokrát rozhodně neměl v úmyslu nechat si ho proklouznout mezi prsty. Na tuhle příležitost čekal už příliš dlouho. Nastala chvíle, kdy admirál zaplatí za všechny své hříchy, včetně těch, které napáchal na duši své dcery.

Nad Gerardovou posádkou visel příkrov tíživého ticha. Všichni hleděli na tu impozantní pýchu královské flotily. Až příliš dobře si uvědomovali, že Argonaut chrání svých čtyřiasedmdesát kanónu a posádku o šesti stech mužů jako nepotopitelná dubová pevnost a že jejich mrštný škuner je proti němu jako trpaslík.

Přesto námořníci svému kapitánovi bezvýhradně důvěřovali. Dokonce i Pudgovy těstovité rysy ztvrdly odhodláním. Ostýchavý plachtař se možná ustrašeně krčil před výhrůžkami smyslně vyhlížející krásky oděné jen v košilce, ale nikdy se nestalo, že by třeba jen mrknul okem tváří v tvář blížící se bitvě.

Gerardovi přesto přejel po páteři mrazivý prst pochybností. Vždyť posádka Auncinarie v něho věřila také… Zamračil se. Na té osamělé lodi,

která se nehybně rýsovala na horizontu, bylo cosi zlověstného. To už by mu snad bylo milejší, kdyby proti němu stála celá válečná flotila zaštítěná svrchovanou autoritou samotného Jeho Veličenstva.

„Za úsvitu,“ řekl nakonec rozhodně, „za úsvitu si vezmu člun a doručím jim naše požadavky.“

Kevin a Apollo začali jednohlasně protestovat, ale oba je přehlušil Digby. Dělostřelec byl zvyklý křičet pořád; ten návyk pramenil z desetiletí, kdy hulákal příkazy do hřmění děl.

„K čertu, kapitáne, nechci vás naštvat, ale todle je ten nejpitomější nesmysl, jakej jsem kdy slyšel.“ Prsty zčernalými od střelného prachu se podrbal na plešatějící hlavě. „Nejsem žádnej génius, pane, ale umím si spočítat, že pro toho prevíta Snowa jste vy dúležitej úplně stejně jako ta slečinka. Co budem dělat, dyš vás zajme? Sedět tu a škrábat se na zadku?“

„Má pravdu,“ přidal se Kevin. „Ty bys tam jezdit neměl.“

Gerard přelétl obličeje plné napětí a pochopil, že Kevin není jediným bratrem, kterého na palubě Retribution má. „Tohle je můj boj. Nikoho z vás do toho nebudu zatahovat víc, než musím.“

„Nech jít mě, pane,“ ozval se Apollo. „Jsem tvůj zástupce.“

Digby jadrné zaklel. Neurvale odstrčil černého obra a vvbojně napřímil před Gerardem svou sešlou postavu. „Je mi pětašedesát, kapitáne. Jsem dělostřelec vod svejch dvanácti, celou dobu trčím v podpalubí a společnost mi dělaj jen koule a střelnej prach. Jakou mám podle vás šanci proslavit se?“

Gerard shlédl do jeho věkem uslzených očí, teď zjasnělých mladickou ctižádostí. Sepjal si ruce za zády. „Nabízíte se jako dobrovolník, pane Digby?“

„Ano“

„Tak dobře. Za úsvitu vás očekávám na palubě.“

Digby se rozzářil a v úsměvu odkryl polámané zuby. Fidget a Tam ho s tichou gratulací poplácali po zádech. Gerard se vrátil k zábradlí a přál si, aby setřásl neblahou předtuchu a oživil v sobě skomírající touhu po bitvě. Ostatní muži se jeden po druhém přidali k jeho mlčenlivému rozjímání. V jejich prázdných tvářích se zrcadlily Gerardovy nejčernější pochybnosti a všem tanula na mysl táž nevyřčená otázka.

Existuje vůbec na nebi či na zemi něco drahocennějšího než poklad, který drží jako rukojmí jejich kapitán?

V úzkostném napětí přecházela Lucy sem a tam kajutou a elegantní saténová sukně jako by se šustěním vysmívala každému jejímu kroku. Zakotvená lod vězela ve strnulé nehybnosti a jen nepatrně se pohupovala na vlnách. Ve vzduchu přesto visel neurčitý pocit neklidu. Lucy zrychlila chůzi. Přitiskla si dlaně k uším, ale v hlavě jí nepřestávalo hučet. Čas na ni doléhal dusivou tíží jako lavina. Měla pocit, jako by se na ni znovu kácely přesýpací hodiny a hrozily ji zavalit příkrovem roztříštěného skla a písku.

Zastavila se na svém bezcílném úprku a rukama sevřela opěradlo židle. Lucyiny rozcuchané vlasy jako by odrážely zmatek jejích divokých myšlenek. Prožívala totéž kvůli admirálovi i matka? Ubíjela i ji chaotická

spleť skutečnosti a emocí? Pramenila údajná hysterie Annemarie Snowové z toho, že nedokázala sladit zjevnou pravdu se svými tajnými touhami?

Lucy si odhrnula pramínek vlasů z očí. Sváděla sama se sebou urputný boj, aby byla s to vnímat skutečnost alespoň stopami své bývalé logiky. Admirál jí lhal. Gerard jí lhal. Vlastně by jí nemělo ani za mák záležet na tom, jestli se ti dva navzájem pošlou ke dnu.

Tak proč nemůže přestat milovat ani jednoho z nich? Zaťala prsty do opěradla židle. Admirál je navzdory všemu pořád jejím otcem. Mnohaleté slepé zbožňování úplně neodumřelo ani pod vahou jeho zrady.

A Gerard? Ach Gerarde, znělo jí ozvěnou v nitru. Při představě, že by se mu cokoli stalo, měla Lucy pocit, jako by jí někdo rval divoce bušící srdce z hrudi.

Odhodlání jí dodalo sílu. Narovnala se a pustila židli. I když ji admirál nutil věřit v opak, není úplně bezmocná vůči mužským intrikám. Pokud se od Gerarda něco naučila, pak to, že ženy mají své vlastní zbraně. Něžnost. Půvab. Odpuštění.

Zabrání téhle katastrofě, ještě než k ní dojde. Ještě než jeden z mužů, které miluje, bude zmrzačen, nebo dokonce zabit. Položí se mezi ty dva jako oběť na oltář. Její láska určitě přemůže Gerardovu nenávist. Lucy ho ukonejší něhou a dovolí mu ukojit touhu po pomstě na svém vlastním dychtivém těle.

Rozechvělýma rukama si stáhla vlasy do uzlu a uhladila sukni. Byla připravena jít ke kapitánovi Retribution a nabídnout mu svou nevinnost i lásku.

Lucy se pomalu blížila ke kapitánově pracovně. Šepot ponožek na hrubých prknech podlahy tonul v nervózním tlukotu jejího srdce. Cítila úzkost, ale svého náhlého rozhodnutí nelitovala. Byla přesvědčená, že Gerard si bude vážit neocenitelného daru, který se mu chystá nabídnout. Daru, který kdysi chtěla věnovat pouze manželovi.

Zachvátila ji lítost. Ne kvůli pomyslnému manželovi, ale kvůli tomu, že jím nebude Gerard. Nikdy jí nenavlékne prstýnek na čekající prst. Nikdy jí nedá děti se zlatými vlásky a oříškovýma očima, které by měly její vzdornou povahu a jeho uličnické sklony. Pousmála se a setřela si z tváře nečekanou slzu. Možná je to dobře. S tak drzým potomstvem by si neporadil ani nezdolný Smythe.

Z pootevřených dveří pracovny se do chodby linula zář lucerny. Na mihotavé hranici světla a stínu Lucy zaváhala. Dolehl k ní Gerardův zvučný hlas, který jí připadal stejně fascinující, jako když ho slyšela poprvé. Z místa, kde stála, Gerarda neviděla, ale nad jediným stolem v kajutě se shýbal Apollo a cosi psal. Gerard se každou chvíli odmlčel a v těch chvílích utichalo i škrábáni pera po papíře.

Něco diktuje, uvědomila si Lucy. A přitom přechází po kajutě – právě tak jako ona před chvílí. Jeho stín dopadl na hamaku zavěšenou v rohu pracovny a Lucy pochopila, kde Gerard spává od chvíle, kdy jí přenechal svou pohodlnou ložnici. Tahle místnůstka připomínala spíš celu než kajutu.

Lucy zamrazilo při pomyšlení, jak to asi snáší. Určitě nechává celou noc svítit lucernu.

Soucit ji však opustil, když ji do uší udeřil Gerardův úsečný hlas. „…až příliš dobře jsem se naučil, jak hrát vaše ďábelské hry, admirále Snowe. Zatím zůstává vaše vzácná dcera nedotčená, ale jestli do zítřejšího západu slunce nesplníte mé požadavky, zneuctím ji.“

Ta slova zazněla tak osudově, že si Lucy mimoděk přitiskla ruku k hrdlu. Copak pro něho její nevinnost není ničím než jen nástrojem obchodu? Nejvyšším trumfem ve hře o vysoké sázky?

Vtom Gerard vešel do jejího zorného pole. Rukou si mnul odhodlaně vysunutou bradu. Lucy na něho zůstala mlčky zírat – na dravci půvab jeho štíhlého těla, na smyslné vykrojené hezké rty. Chtěla věřit, že není takový, jak jí ho maluje strach.

„Copak si o vás pomyslí vaše milovaná londýnská společnost, pane,“ pokračoval a každým jízlivým slovem drásal Lucyino bolavé srdce, „až objeví, že jste dovolil, aby se vaše jediná dcera stala děvkou nechvalně proslulého kapitána Dooma?“

Lucyiny nejhorší obavy se naplnily. Gerard byl až příliš odhodlán vzít si násilím to, co by mu bývala dobrovolně dala z lásky. Chtěla dlaní zdusit zoufalý výkřik, ale už bylo pozdě.

Gerard zvedl hlavu. Jejich pohledy se do sebe vklínily. V Gerardových očích se zračilo překvapení, lítost a potom nahá bolest, která byla zrcadlem její vlastní. Ale o žádnou obranu se nepokusil. Úlomky Lucyiny rozbité důvěry se rozsypaly po podlaze kajuty a vytvořily mezi nimi neviditelnou hráz. Překročit ji už nebylo možné.

S přidušeným vzlykem Lucy sevřela sukni a utekla. Instinktivně věděla, že ji Gerard nebude následovat.

26

Slunce ještě ani nezbarvilo horizont dorůžova, když Gerard stanu! přede dveřmi Lucyiny kajuty. Zvláštní, že o té kajutě najednou přemýšlím jako o její, napadlo ho. Až se Lucy vrátí ke svému bezpečnému, spořádanému životu v Londýně, budu tu zase bydlet já, sám… Jak se s tím smířím? Bude z mých pokrývek dál cítit vůně citrónové verbeny a strašit mě ve snech?

Unavenou rukou si mnul vousy a hleděl na dveře. Měl za sebou bezesnou noc na palubě, kdy zíral na mrkající lucerny Argonauta, ale viděl jen Lucyiny oči plné bolesti z jeho zrady a slyšel jen její přidušený zoufalý vzlyk, jak se od něho odvracela.

Gerard si však byl od začátku jistý, že ty strašné výhrůžky nebude muset uskutečnit. Admirálovi na Lucyině blahu možná záleží míň, než si je ochotná připustit. Zato jeho vlastní pověst je pro něj tou nejdůležitější věcí na světě. Nikdy nedovolí, aby ji poskvrnil skandální pád jeho dcery. A pokrytecká společenská smetánka by Lucy určitě odsoudila. Gerard až příliš dobře věděl, jak by se všichni vyžívali v rozebírání jejích vrozených charakterových vad, včetně smyslnosti, jež mohla piráta vyprovokovat ke znásilnění. Evu koneckonců obviňují už od chvíle, kdy si slabošský Adam ukousl z jablka, které mu nabídla.

Ale proč na to myslet? Vždyť za soumraku už bude Lucy v bezpečí na palubě Argonauta a otec ji zase bude kolébat ve svém nadutém objetí. Gerardova srdce se zmocnila divoká a nečekaná bolest. Rychle ji zaplašil silou vůle, díky níž přečkal pět let v temnotě, aniž by zešílel.

Nemá v té záležitosti přece na vybranou. 1 když se Lucy od chvíle, kdy ji unesl, dokázala pozoruhodně přizpůsobit životu na palubě pirátské lodi, natrvalo by mu jistě nepřivykla. Byla příliš křehká a zranitelná. Snowovo přiznání a pověřovací listina mohou Gerarda zprostit minulých zločinu, ale není v jejich moci dát mu rozhřešení od současných nepravostí. Nemůže Lucy nabídnout nic než bludný život psance, který je pořád jen krůček od šibenice.

Lehce zaťukal na dveře. Vyčkával a posmutněle se díval na knížku ve své ruce. Pochyboval, že s kyticí růží nebo s bonboniérou by uspěl líp. Lucy není žena, která se dá okouzlit prázdnými sentimentálními gesty.

Když se nedočkal odpovědi na zaklepání, otevřel dveře a vkročil do nepřátelského ticha. Přesně jak čekal – postel byla prázdná a pokrývky nedotčené, jako by ten, kdo ji užívá, vstal brzo, anebo vůbec nešel spát.

Lucy stála u okénka. Její štíhlá postava byla zase jednou oděna v Tamových svršcích, hedvábné vlasy pevně stažené do copů. Upřeně hleděla na přísný obrys nehybného Argonauta. Ani stopy po krásných šatech, ani stopy po té okouzlující ženě, která Gerarda minulou noc tak vřele uvítala. Je

možné, že to bylo teprve včera v noci? pomyslel si. Hrdlo se mu stáhlo palčivým pocitem ztráty.

Odkašlal si. Promluvit bylo obtížnější, než si byl ochoten přiznat.

„Dneska budeš muset zůstat zavřená tady. Pro tvoje vlastní dobro, samozřejmě.“

Stejně dobře by mohl oslovit sochu. Anebo kus ledu. Bojoval s nemístným návalem podráždění.

Hodil deník její matky na stůl. Tak nedbale s ním nezacházel od chvíle, kdy ho objevil. „Myslel jsem si, že tohle by ti mohlo ukrátit dlouhou chvíli. Našel jsem to ve skříňce tvého otce. Nečetl jsem to,“ dodal, i když věděl, že Lucy mu nejspíš nebude věřit.

Žádná známka toho, že by její ledové opovržení začínalo tát. Gerard přímo cítil, jak ho štípe mráz a jak mu omrzají prsty. Neodolal a výsměšně zasalutoval Lucyiným neústupným zádům. „Přeji hezký den, slečno Snowová.“

Už byl skoro u dveří, když se ozvala tichá odpověď: „Hezký den i vám…, kapitáne.“

Když Gerard zasouval závoru, která z Lucy znovu udělala nedobrovolného zajatce, jen doufal, že admirála dokáže oklamat aspoň zpoloviny tak dobře jako jeho dceru.

Lucy se unaveně opírala o lodní okénko ještě dlouho poté, co Gerard odešel. V němém zoufalství sledovala, jak úsvit tká první zářivou nitku na horizontu, a opovrhovala tou svůdnou krásou.

Moře za úsvitu je katedrála, Lucy.

Na mysli jí vytanula Gerardova slova a jejich omamné teplo v ní probudilo vzpomínky, které měly zůstat pohřbeny.

„Pokrytec,“ zamumlala. Jestli je moře katedrála, pak je Gerard až příliš dychtivý obětovat ji na oltář.

Srdce jí poskočilo zrádným strachem, když koutkem oka zahlédla člun. Gerard přece nemůže být tak pošetilý, aby se s tím osudným vzkazem vypravil sám.

Pak se ale podívala znovu a ulevilo se jí. Nově zrozené sluneční paprsky se s každým rytmickým úderem vesel zaleskly na Digbyho plešatějící hlavě. Digby se otočil, furiantsky na Retribution zamával a zašklebil se. Lucy si skoro přála, aby mohla být nahoře na palubě a povzbuzovat ho s ostatními. Šlachovité paže stárnoucího dělostřelce poháněly těžký člun s překvapující silou a hlubokou modří vodní hladiny si razily cestu přímo k Argonautovi. Nad Digbyho hlavou poletoval racek, tančil a vířil v ranním oparu. Lucy to udivilo. Pevnina musí být docela blízko.

Když se maličký člun přiblížil k masivní válečné lodi a vnořil se do jejího stínu, Lucy stěží potlačila záchvěv hrůzy a otočila se od okénka.

Do oka jí padla v sametu vázaná knížka pohozená na stole. Ještě pořád ležela tam, kam s ní Gerard mrštil tak neurvale, až se několik zažloutlých stránek vysypalo ven. Lucy zaváhala. Tu věc přinesl Gerard – už proto ji obhlížela bez nadšení. Pokud tu knížku našel v otcově skříňce, stejně to

nebude nic jiného než jen podrobné zápisky o admirálově kariéře nebo nahodilá sbírka novinových výstřižků, které zvěčňují jeho vojenská vítězství. Nával opovržení nad otcovou marnivostí ji samotnou překvapil.

Nakonec ji vrozená zvědavost stejně přemohla. Lucy lehce pohladila omšelé desky a konečky prstů jí až do šíje projelo náhlé zamrazení. Přitáhla si k sobě nejbližší vypadlou stránku. Na horním okraji stálo datum 26. května 1780. Lucy se zamračila, zmatena očividně ženským plynulým rukopisem, tak odlišným od jejího vlastního.

„Tohle píšu v angličtině,“ četla nahlas, „protože ho to těší. A těšit ho je mým přáním, mou jedinou touhou, jediným, po čem prahne mé ubohé, zmámené srdce.“

Ta zvláštní slova zněla ozvěnou v opuštěné kajutě. Kdysi by je Lucy nejspíš zavrhla jako blouznění sentimentálního pošetilce. Ale teď, kdy bylo její srdce ještě rozcitlivělé nedávno utrpěnými ranami, v nich slyšela nadčasovou pravdu. Ten dojem ještě umocňovala dívčí vřelost, která dýchala z každé stránky.

Lucy četla dál. „Říkají, že je hrdina, chrabrý válečník v námořnictvu své vlasti. Ale na tom mi vůbec nesejde. Záleží mi jen na těch vážných, jemných úsměvech, kterými mě však obdaruje tak zřídka.“

Lucy jako by najednou v útrobách tížil ohromný balvan. Sklesla do židle. Pomyslela si, jak je ironické, že taková slova by kdysi docela dobře mohla napsat sama. Aspoň trochu urovnala pomačkané stránky a ruce se jí zachvěly potlačovaným citem. Konečně pochopila, že jsou posledním křehkým pojítkem k ženě, která jí dala život, aby ji potom opustila a nechala ji čelit osudu samotnou.

Na palubu Retribution pálilo polední slunce a jeho žár nezchladil ani šepot vánku. Skelný povrch moře tkvěl v tajuplné nehybnosti. Gerardova podrážděnost rostla každou minutou. Už nejmíň posté měřil kroky hlavní palubu a otíral si pot, který mu vyrážel na šíji. Námořníci šli kapitánovi moudře z cesty, protože chápali, že jeho divoká nálada nepramení ze vzteku, ale z neblahé předtuchy.

Výbuch Gerardova hněvu se dostavil stejně předvídatelně jako úder zvonu oznamující výměnu hlídek. „Neměl jsem ho nechat jít. Měl jsem jít sám.“

Gerard věděl, že je Tam upozorní, jakmile ze strážního koše na předním stěžni spatří člun. Přesto si nemohl pomoci a vyškubl Kevinovi z ruky dalekohled. Trpělivost nikdy nepatřila k jeho ctnostem, a už vůbec ne od té doby, co ho Snowová zrada připravila o pět let života. Mračil se na nehybnou mořskou hladinu mezi Argonautem a Retribution. Nikde v dohledu se ale nezčeřila ani vlnka.

„Dals jim čas do západu slunce, pane,“ upozornil ho opatrně Apollo ze svého místa na příďové nástavbě.

Z Kevinova obličeje se vytratily všechny stopy humoru. V přimhouřených zelených očích se mu odrážela hořkost, která vůbec neodpovídala jeho věku. „Už jsem s ním jednou u hracího stolu seděl,

pamatuješ? Prostě blufuje, to je všechno. Nechává nás škvařit ve vlastní

šťávě. Sázím se, že se ozve. Jestli chce dceru zpátky, nemá na vybranou.“

Gerard pomalu spustil dalekohled. Ta slova vnesla do jeho netrpělivosti zoufalství. Vždyť on sám stojí o Lucy mnohem víc než Snow. Ale přesto je to on, kdo se jí bude muset vzdát, až se Digby vrátí s admirálovou odpovědí.

Jestli se Digby vrátí…

Při chmurné představě, že poslal dalšího ze své důvěřivé posádky na smrt, Gerarda navzdory spalujícímu horku zamrazilo hrůzou. Vrátil dalekohled bratrovi. Stále na něho dotírala otázka, která ho nepřestávala strašit od chvíle, kdy se na horizontu objevil Argonaut a spustil kotvu.

Muž ve Snowově postavení by měl mít k dispozici celou flotilu. Zvlášť když jde o tak vznešené poslání, jako je zachránit jedinou dceru z rukou neblaze proslulého zločince, jímž je kapitán Doom. Tak proč admirál dorazil na jejich dostaveníčko s jedinou osamělou lodí?

Gerard sevřel zpocenýma rukama zábradlí. Modlil se, aby odpověď na tuhle otázku nepřišla příliš pozdě.

Admirál Lucien Snow si delikátně odříhl a otřel si rty lněným ubrouskem. „Hrozně nerad večeřím tak brzy. Nedělá mi to dobře na zažívání.“

Když mladý lodní písař s tvářemi jako jablíčka odnesl admirálův talíř, tmavou lodní kuchyní prošel Smythe a přistoupil ke stolu. Sváděl sám se sebou urputný boj. Marně se pokoušel odpoutat zrak od kusu papíru, který admirál předtím nedbale odstrčil stranou, aby měl na stole dost místa pro karafu své oblíbené sherry.

„Prosím o dovolení promluvit, pane,“ požádal. Známé prostředí v něm probudilo dřímající vojenské instinkty.

Admirál se zdál pobaven. „Máte mé svolení.“

Smythe zajel pohledem na opačný konec kuchyně, kde dva znudění důstojníci drželi na mušce Claremontova svérázného posla. Šlachovitý mužík se zarputile snažil předstírat odvahu, ale neustálé šoupání nohou a oči divoce těkající z místa na místo ho prozrazovaly.

Smythe se opřel dlaněmi o stůl a naklonil se dopředu, aby měl jistotu, že rozhovor zůstane jen mezi ním a admirálem. „Pane, musím vám připomínat, že slunce už začíná zapadat? S každým dalším otálením je slečna Lucy ve stále větším nebezpečí.“

Admirál zvedl stříbrný nůž a špičkou si začal čistit mezery mezi zuby.

„A musím připomínat já vám, Smythe, že za tenhle malér nesete vinu jen vy sám? Vždyť ten lotr nám řádil přímo před nosem! Pořád nemůžu uvěřit, že jste ho nepoznal.“

Smythe vší silou udržoval nehybnou tvář. Věděl, že zaměstnavatel proti němu s oblibou používá jako zbraň svou vlastní úzkost a vinu. „Už nejsem žádný mladík, pane. Můj zrak už není to, co býval.“

„Škoda, co?“ Snow odhodil nůž a odsunul své masivní tělo od stolu. Měl tak vypočítavý výraz, že Smythe zalitoval, že ho vůbec vybízel k činu.

V zádech cítil netečnou zvědavost mužů, kteří postávali po kuchyni. Byli to důstojníci zvlášť vybraní pro svou bezvýhradnou loajalitu a diskrétnost. Pro tytéž vlastnosti si kdysi admirál vybral i mě, říkal si v duchu trpce.

Když ho velitel obcházel, Smythe se bezděčně postavil do pozoru. Staré zvyky zřídkakdy odumírají docela.

Admirál snížil hlas a promluvil jako kapitán, který je na své lodi bohem. Nesouhlasit s ním by se rovnalo vzpouře. Nebo rouhání. „Co chcete, abych udělal, Smythe? Claremonta zlato nezajímá. A vy víte líp než kdokoli jiný, že nemám žádnou pověřovací listinu, kterou bych mu mohl dát.“

Smythe promluvil stejně hluboko. „Mohl byste mu dát třeba písemné přiznání, pane. Kdyby bylo opatrně formulováno a vyváženo vašimi vznešenými činy, možná by vám na dobrém jménu nenadělalo nenapravitelnou škodu.“

„Aha. Moji pověst za Lucyinu. To navrhujete?“

Smythe začala opouštět jeho nekonečná trpělivost. „Vaši pověst za Lucyin život,“ odsekl. „To navrhuji.“

Admirál se spokojeně usmál, jako by mu ta vášnivá odpověď udělala dobře. „Claremont ji hned tak nezabije, jestli je v posteli aspoň zpoloviny tak žhavá jako její matka, nechá ji naživu. Aspoň dokud se nenabaží jejích šikovných malých triků.“

Smythovi ta příkrá slova vyrazila dech. Zůstal na admirála zírat a ruce se mu bezděčně sevřely v pěst. V pěst, kterou toužil rozbít ten nadutý obličej. Jeho vlastní vina ho však ochromila. Koneckonců to byl on, a ne admirál, kdo nechal milovanou Lucy padnout do Claremontových pomstychtivých rukou.

Admirál s mrazivou osudovostí zmačkal list papíru, na němž stály pirátovy požadavky. „Obávám se, že mohu zvolit jen jediný kurs. Četl jste přece noviny, než jsme vypluli – nenápadné narážky, pohana mezi řádky. Naše malá Lucy strávila tři týdny vydána na milost a nemilost násilnickým pirátům. Už teď jsou z její reputace jen cáry.“ Smythova hrůza pomalu rostla, jak se do admirálova výrazu vkrádala zadumaná lítost. „Každá žena, která vytrpěla to, co Lucy v Doomových zhýralých rukou, by si určitě sama radši zvolila vznešenou smrt, než by po takovém zážitku dál žila s pocitem hanby.“

Smythova pěst samovolně vylétla a praštila Snowa přes ústa. „Ty bastarde bez srdce!“

Admirál zavrávoral a klouby prstů si přitom otíral krev z koutku úst. Smythe se na něj vrhl znovu, ale to už ho zadržela skupina Snowových nohsledú, užaslých, že se odvážil uhodit jejich velitele.

Admirálův hlas skřípal škodolibým uspokojením. „Odveďte pana Smythe dolů a dejte ho do želez. Vypadá to, že trpí nějakým druhem mozkové horečky. Obávám se, že je nevyléčitelná.“

Smythe divoce bojoval s cizíma rukama a nohama, které ho spoutávaly. Jakoby z velké dálky viděl, jak admirál zvedá stříbrný nůž a zkouší jeho čepel o bříško palce, a slyšel jeho žoviální hlas: „Pojďte sem, pane Digby. Mám pro vás zprávu, kterou doručíte svému kapitánovi.“

Smythův varovný výkřik umlčela pažba pistole, která ho udeřila do spánku. Za víčky mu explodovalo oslepující světlo. Jak ho táhli pryč, hlavou se mu mihla poslední souvislá myšlenka: Je mi to líto, Annemarie. Tak hrozně líto. A pak, ještě slaběji než onen výdech lítosti, mu z unavených plic uniklo: Lucy.

27

„Kapitáne! Kapitáne! Člun! Svatí buďte pochváleni, tamhle je!“

Když se ozval Tamův vítězoslavný křik, všichni na palubě Retribution se jako jeden muž seběhli u zábradlí na pravoboku. Kevin s rezignovaným povzdechem předal dalekohled bratrovi. Pokud nechtěl přijít o prsty, nic jiného mu nezbývalo.

Gerard si odhrnul neposlušný pramen vlasů, přiložil dalekohled k přivřeným očím a zadíval se na přibližující se tmavý bod. Zvedl se vítr. Slunce se pomalu nořilo do vln a jeho žhavý stisk se změnil v příjemné objetí.

Gerard nevěděl, jestli má slavit úspěch, anebo truchlit nad blížící se ztrátou. Nikdy si nedovolil přemýšlet dál než za okamžik, kdy admirál přistoupí na jeho požadavky. A to bylo jedině dobře, protože vidina budoucnosti bez Lucy mu připomínala těžký mrak, šedý a studený jako Severní moře v zimě. Lucy mě určitě bude po zbytek života nenávidět, pomyslel si hořce. Bude věřit, že jsem tak podlý, abych ji prodal jejímu vlastnímu otci za třicet stříbrných a bezcenný cár papíru.

Když se loďka přiblížila na dohled, zvedla se vlna vzrušeného jásotu. Záhy však odumřela a změnila se v ponuré mlčení, protože muži – všichni rození námořníci – postřehli cosi podivného v kursu člunu. Místo aby mířil přímo k Rebribution, bezmocně se pohupoval na vlnách, smýkán sílícím větrem sem a tam. Poslední záblesk slunce zmizel za obzorem a zbarvil moře krvavě oranžovou září.

„Zdá se, že je prázdný, pane! Po Digbym ani známky.“ Ještě než Tamův poplašený výkřik dozněl, spustil Gerard dalekohled a krátce pokynul Apollovi. Pak s pocitem bezmezné hrůzy sledoval, jak Apollo a Fidget spouštějí na zčeřenou hladinu další člun. Okamžitě začali mocnými tempy veslovat, aby dohnali Digbyho loďku, než ji proud odnese dál na moře. Tam seskočil z ráhna a s tichou nadějí se přidal k rozjímaní ostatních.

Druhý člun jako by se ve stínu Argonauta scvrkl. Námořníci v něm vypadali pod hladovými ústy děl válečné lodi tak zranitelně, až Gerarda zamrazilo. Pak si ale uvědomil, že tihle muži se v pořádku vrátí. Admirál je tak marnivý, že svou odpověď na můj vzkaz nezničí dřív, než ji ocením, říkal si s hořkou jistotou. Zatímco Apollo udržoval člun v rovnováze, Fidget se zručností odborníka zachytil menší loďku. Pak zamířili zpět k bezpečnému přístavu mateřské lodi.

Na dně loďky cosi leželo. Zdálky to vypadalo jen jako zkrvavený uzlíček hadrů, ale Gerard věděl své.

Zavřel oči, ochromen žalem. Otevřel je, až když uslyšel Apollovy kroky na palubě. Kormidelník stál před ním a v náručí držel jako obětinu Digbyho

bledé, ochablé tělo. Rošťácké jiskřičky v dělostřelcových očích vyhasly navždy.

Pudge si sundal zamžené brýle a otřel je červeným šátkem. Tam smekl čepici a mumlal otčenáš. Kevin zaklel tak, že by na něho byl pyšný i sám starý dělostřelec. Jen jejich kapitán zůstal stát úplně tiše a nehybně, jako tělo bez duše. V tu chvíli vypadal stejně neživotně jako ta prázdná slupka v náručí jeho kormidelníka.

„Nůž v břiše,“ řekl nakonec chladně, oči upřené na stříbrnou střenku

čnějící z Digbyho těla. „Neumíral rychle ani bezbolestně.“

Aniž by hnul brvou, sklonil se a odtrhl papír, který byl čepelí nože přibodnut k mrtvému tělu. Jeho muži přistoupili blíž, ale Gerard neukojil jejich zvědavost tím, že by slova přečetl nahlas. Patřila totiž jen jemu samotnému.

Celý život jsem hrdě odmítal vyjednávat s muži vašeho druhu. Ted s tím nebudu začínat.

Jak Gerard mačkal papír v pěsti, před očima mu vyvstal admirálův samolibý úšklebek. Muži vašeho druhu. Mělo by mu připadat komické, jak ten muž stále lpí na své předstírané spravedlnosti. Jenže Gerard Claremont právě ztratil smysl pro humor.

Moře uhasilo poslední sluneční paprsky a Gerarda sevřely děsivé prsty soumraku. Tmy se už ale neděsil. Ted ji vítal, přímo dychtil poddat se jejímu svůdnému objetí. Sklonil se a s nekonečnou něhou zatlačil Digbymu nevidoucí oči. Vzpomínal, jak kdysi udělal totéž pro svou matku. Co znamená další smrt pro duši zatracence, jako je on?

Když zvedl hlavu, posádka bezděky ustoupila před jeho tvrdým, prázdným výrazem. „Je načase předvést tomu morálně nadřazenému Snowovi, čeho je muž mého druhu schopen.“

Námořníci, roztrpčeni Digbyho smrtí, začali souhlasně mumlat a horlivě přikyvovat. Cekali rozkaz k bitvě, ale kapitán místo toho zamířil ke schůdkům do podpalubí. Z jeho hrdé chůze čišela nezlomná autorita.

Jedině Kevin se odvážil zastoupit mu cestu.

Když bratři stanuli v obranném postoji proti sobě, vynikly všechny podobnosti i rozdíly mezi nimi.

„Nedělej to,“ řekl Gerard tiše. „Ona za to nestojí.“

Kevin odbojně vysunul bradu – skoro stejně, jako když mu bylo pět let a odmítal se kát za to, že nakukoval dojičce pod sukně. „Myslím, že stojí.“

Gerard bratříčka pozoroval přimhouřenýma očima. Ještě nikdy ho neuhodil a nechtělo se mu ani teď. „Jděte mi z cesty, pane,“ vyštěkl. „Je to rozkaz.“

Ta neosobní slova se zařízla hlouběji než jakákoli rána. Kevin se stáhl, jako by ho Gerard udeřil. „Ano, kapitáne,“ odsekl s bezmezným opovržením. Ustoupil stranou a postavil se do pozoru.

Gerard sešel po schůdcích do podpalubí. Stíny, které dosud byly jeho pronásledovateli, se mu teď staly vítanými přáteli.

Když Gerard dorazil ke své prostorné kajutě, neobtěžoval se s klíčem ani závorou. Prostě zvedl nohu a rozrazil dveře jediným dobře mířeným kopnutím.

Lucy seděla na židli u stolu a v levandulových zbytcích soumraku si četla. Když Gerard vstoupil tak zvláštním způsobem, zvedla oči a roztržitě zamrkala, jako by se ani nestihla polekat. Byla natolik pohroužena do minulosti, jež se odvíjela na stránkách matčina deníku, že jí naprosto uniklo drama, které se odehrálo za lodním okénkem.

Její velké šedé oči se třpytily nedávno prolitými slzami. Jenže Gerard se proti kráse vlhkých řas obrnil. Jeho soucit zemřel s Digbym.

Potřebu násilí prozatím ukojil. Ted přirazil dveře k vyvráceným pantům, aby s Lucy měli aspoň trochu soukromí. Lucy vstala a postavila se mu tváří v tvář, tisknouc si k hrudi matčin deník.

Gerardem projel záchvěv uspokojení. Lucy není jako ten zbabělý tyran, který se skrývá za bezejmenné emisary a dětinsky se baví terorizováním žen a vražděním starců. Je to žena, která se mu dokázala postavit na odpor vždy, když si to zasloužil – ať už proto, že jí foukal na nos kroužky dýmu, anebo proto, že jí zavázal oči a zlíbal ji skoro do bezvědomí. Tohle je konečně protivník hodný jeho formátu.

Lucy zvedla bradu a narovnala záda. Oči se jí leskly němou výzvou. Gerard obdivoval tu její nezlomnou kuráž. Obdivoval ji už od chvíle, kdy se ho přesně v téhle kajutě odvážila vyzvat ke slovnímu souboji, k bitvě, v níž šlo o její tělo a jeho duši.

Když Gerard vystoupil ze stínů jako přízrak, deník vyklouzl Lucy z ochablých prstů a spadl na podlahu. Neustoupila však ani o krok. Byla odhodlána zůstat Gerardovi rovnocenným protivníkem. Pak se ale z temnoty vynořila jeho tvář a Lucy se bezděčně zajíkla. Jeho přitažlivé rysy se změnily – dřív byly prostě pohledné, ale teď v nich tkvěl neodolatelný příslib ďábelské krásy, prosté jakéhokoli soucitu či svědomí.

Vzal její obličej do dlaní a Lucy se při té klamné něze zachvěla zvrácenou touhou. „Stačí jediný výkřik a celá moje posádka se seběhne, aby bránila tvoji čest. Máš z toho radost?“

„Není to tak dávno, kdy stačil jediný výkřik a ty jsi přiběhl bránit moji

čest.“

Rozhřešení za ten jediný hřích, který nespáchal, přišlo příliš pozdě. Gerard lehce přitiskl palce k jejím rtům, aby ji varoval, že nebude tolerovat žádné připomínky dob, kdy býval jejím potulným rytířem. „Zdá se, že admirála nezajímá, jak dostanu svou libru masa. Ani od koho.“

To Lucy nepřekvapovalo. Sklonila hlavu, ale admirálova zrada už ztratila tu moc, aby jí uštědřila smrtelnou ránu. Ucítila jen letmé bodnutí, melancholický smutek kvůli celé té době, kdy snila o tom, co se nikdy nenaplní. Vězela v poutech zrovna jako Gerard – devatenáct dlouhých let. Byla rukojmím admirálových rozmarů, jeho marnivosti, sobeckého odhodlání udělat z ní oběť, která by vykoupila matčiny hříchy.

Nu, Lucy Snowová s oběťmi skoncovala. Od této chvíle už se bude starat jen o sebe. A o svou budoucnost. Zaklonila hlavu a dala Gerardovi naplno zakusit svůj povýšený pohled. „Takže jste mě přišel zneuctít, pane?“

Pustil její obličej, jako by ho svou strohou odměřeností sežehla. Lucy rychle couvla mimo jeho dosah. Věděla, že se jí dostalo pouhého odkladu, nikoli omilostnění.

„Ještě nikdy jsem nebyla svedena pirátem,“ řekla, aby využila té dočasné výhody. „Jak byste si přál postupovat? Mám padnout na kolena a pěkně prosit o svou čest?“

Pohledem zabloudil k jejím vlhkým rtům a ty se pod tím neviditelným pohlazením zachvěly. „To by šlo… pro začátek.“

Lucy si přitiskla hřbet ochablé ruky k čelu. „Nebo mám půvabně omdlít na posteli?“ Slehla po něm uličnickým pohledem zpod dlouhých řas. „A probrat se, až si se mnou užijete?“

Zamyšleně přikývl. „Výborný nápad. I když bych dal přednost tomu, aby ses probrala, zatímco si s tebou budu užívat.“

Jeho protahovaná výslovnost v ní vyvolala vzpomínky. V žilách se jí rozlilo horko a dodalo jí odvahu, kterou potřebovala. Vykročila přímo k němu, ruku napřaženou, jako by mu chtěla vlepit políček. Popadl ji za zápěstí, přesně jak čekala. Jeho stisk byl pevný, ale vůbec ne surový.

Zamrkala na něho s výrazem bezelstného překvapení. „Doufám, že jsem vás neurazila. Myslela jsem, že by se vám hodila ukázka odvahy. Myslím odvahy k činu. Abyste měl důvod přemoci mě, a tak předvést svou fyzickou převahu.“

Vzňal se v ní plamen triumfu, když Gerardovy oči potemněly divokým zmatkem. Použil její zajatou ruku jako páku a přitáhl si Lucy k sobě. Druhou ruku jí ovinul kolem pasu. „Sakra, ženská, o co se to pokoušíš? Chceš mě vyprovokovat, abych tě zabil?“

Lucy si z očí odhrnula uvolněný pramínek vlasů. „Proč bych vás měla provokovat? Koneckonců jste postrach Severního moře, nepřítel všeho dobrého a vznešeného. Vždyť stačí jen zašeptat vaše jméno a i ti nejostřílenější kapitáni blednou hrůzou a pannám mrzne v žilách krev. Chci jen, abyste dokázal svůj formát, pane. Předveďte, co jste za zločince.“

Ta uštěpačná slova ostře kontrastovala s Lucyiným postojem. Místo aby se odtáhla od Gerardova tvrdého, nelítostného těla, přivinula se k němu. Hebkými ňadry se přitiskla k jeho hrudi a jemně na něho dotírala jako citově zanedbávané koťátko. Prohnula se v bocích, aby lépe přilnuly k jeho, a skoro se zapotácela při nepřehlédnutelném důkazu, jak moc ji Gerard chce a potřebuje.

Kdysi ho obvinila, že je hazardér. A teď se sama chystala učinit nejriskantnější výzvu svého života. Zakláněla hlavu, dokud se její rty nepřiblížily k jeho na vzdálenost pouhého bezdechého zašeptání. „Dělejte, co nejhoršího umíte, kapitáne Doome.“

Zachoval se jinak, než čekala. V oříškových očích mu najednou zaplápolala žárlivost a Lucy přeběhl po páteři mráz. Přivolala snad do svého náručí nebezpečného tvora temnot jen tím, že vyslovila jeho jméno?

Jeho prsty se zaťaly do obnošeného batistu, který jí halil záda. „Tak toho chceš, Lucy? Kapitána Dooma? Ten svůj milovaný přízrak?“

Bezmocně zavrtěla hlavou a vztáhla ruku, aby se dotkla jeho vousů. Ale Gerard ji chytil za zápěstí a zabránil jí v pohlazení s ještě větším zoufalstvím, než s jakým předtím zadržel její ránu. „Kdo se s tebou bude dnes večer milovat, Lucy? Já? Nebo Doom?“

Hlas se jí zatřásl. „Ty.“

„A já jsem kdo?“ zašeptal divoce, jako by její odpověď znamenala absolutní pravdu.

Pátrala v jeho tváři. Věděla už, že se v ní může zračit zároveň krutost i něha, cynismus i naděje, nejprudší nenávist i nejčistší láska. Nezajímá mě, jestli si zrovna říká Gerard Claremont, nebo kapitán Doom, řekla si v duchu. Já v něm už nikdy nebudu vidět dvě oddělené osobnosti. Je to prostě muž, kterého obdivuji – se všemi klady i zápory, jež patří k jeho komplikované povaze.

Jemně uvolnila stisk na svém zápěstí a propletla prsty s jeho. Hřbetem své ruky pohladila drsné, kouzelně šimrající vousy.

„Gerard,“ ujistila ho. A pak tišeji, jako by to zaklínadlo mohlo nějak zapudit všechno zlé, co si navzájem nechtěně způsobili: „Ach Gerarde…“

Gerard byl ochromen něhou zrcadlící se v Lucyiných očích, tím bezvýhradným a láskyplným přijetím všeho, čím kdy byl, je a bude. Měl pocit, jako by mu vrátila cosi, co ztratil během oněch temných, nekonečných let v zatuchlé francouzské pevnosti tam u moře. Cosi důležitějšího než jméno, hrdost, nebo dokonce svobodu. Při jejich prvním setkání mu Lucy řekla, že duše je věčná. On jí to ale nikdy nevěřil. Až teď.

Donesl si její ruku ke rtům a postupné políbil každý z drobných kloubů. Oči se mu zastřely dojetím, když pomalu sklonil ústa k Lucyiným. Přišel si k ní pro zatracení, a místo toho v opojném nektaru jejího polibku okusil spásu. Zhluboka se napil. Ten božský nápoj byl tím omamnější, že si Gerard uvědomoval, jaké riziko Lucy podstupuje, když mu ho nabízí.

Jakmile se Gerardovy rty dotkly jejích, Lucy věděla, co jí chybělo v Kevinově ukradeném polibku. Něha. Touha. Vášeň tak silná, až se Gerardovo mocné, mužné tělo zachvívalo žádostí. Lucy vzpomínala na dojemnou ohleduplnost, s níž se jí věnoval tehdy ve strážním domku, na to, jak byl nesobecky zdrženlivý. Jí dal vše a pro sebe nežádal nic.

Objala ho kolem štíhlého pasu a zabořila mu obličej do košile. K tomu, co se chystala říct, potřebovala soukromí. „Nemusíš ztrácet čas… sváděním. Vím, že jsi na tohle čekal šest let.“

Vzal její tvář do dlaní a jemně ji přitáhl ke své. Vážným pohledem zkoumal Lucyiny rysy. „Na tohle jsem čekal jedenatřicet let. Na tebe.“

Na tebe, znělo tichou ozvěnou v Lucyině srdci. Ne na nějakou obratnou krásku s plnými tvary, která ho z nedobrovolného celibátu osvobodí rafinovanými triky získanými zkušeností. Ale na ni. Na plachou, neobratnou, nezkušenou Lucy. To odhalení jí dodalo jistotu. Srdce se jí rozezpívalo známou melodií vídeňského valčíku.

„Víš to jistě?“ špitla.

Svým pokřiveným úsměvem jí zlomil srdce. „Čekal jsem šest let. Ať mě vezme čert, jestli na tebe teď budu pospíchat.“

Jako by chtěl dokázat svá slova, ustoupil od ní a rozsvítil lucernu. Při pohledu na zlaté světlo, které ho obestřelo, se Lucy stáhlo srdce touhou.

Tentokrát neměl Gerard strach z temnoty, ale byl uchvácen příslibem světla. Přál si, aby ta odhalující záře zalila každou křivku Lucyina svůdného těla. Už k ní nechtěl přijít v temnotě jako přízrak bez tváře. Chtěl pozorovat každičký záchvěv rozkoše, který jí přelétne přes půvabný obličej, až bude vykřikovat jeho jméno v prosbě o sladké naplnění.

Když ji Gerard začal svlékat, stála naprosto klidně. Bála se i jen nadechnout, aby nenarušila čarování jeho rukou na svém těle. Prsty jí pročísl vlasy, aby uvolnil pevně utažené copy. Na spánku ucítila jeho konejšivé, teplé rty. Knoflíky Tamovy košile rozepínal, jako by rozplétal krajkovou stužku na hedvábné košilce.

Pak jeho dlaně sjely níž, k pásku Lucyiných kalhot. Do uší jí zazněl jeho hrdelní hlas. „Líbíš se mi víc v mých kalhotách. Zbožňuju pomyšlení, jak tě ta látka hladí všude, kde já nemůžu.“ Vyzývavě sevřel v dlani její zadeček.

„Tady.“ Dvěma prsty druhé ruky jí vklouzl do štěrbiny mezi nohama. „A tady.“ Drsná látka ji škrábala, takže Lucy ještě citlivěji vnímala jeho dotek. Přivinula se k němu, zalykajíc se prudkou rozkoší.

Gerardovy ruce se po ní svezly s takovou dovedností, že se její oblečení rázem rozplynulo v nicotu. Náraz chladného vzduchu na rozpáleném těle jí proměnil hroty ňader v pučící poupata, která bolestně toužila po tom, aby je ukonejšil jazykem.

Když slupka v podobě Tamova mužského oděvu spadla na zem, Gerard zalitoval ukvapeného slibu, že na Lucy nebude spěchat. Snesl by růžovou krásu hrotit jejích ňader, odolal by vábení štíhlého pasu a jemně zaoblených boků. Ale když z Lucy sklouzly kalhoty, Gerardovo tělo se vzepjalo proti hrázi jeho vlastního oblečení s takovou prudkostí, až zasténal.

Lucy Snowová byla blond. Všude.

Ani v nejživějších fantaziích, které mu pomáhaly snášet bezesné noci v Iónii, si nedokázal představit tak plavou dokonalost.

Chtěl se do těch nezemských kudrlinek zabořit, kam až to půjde. Místo toho padl na kolena a pohřbil rozpálený obličej v Lucyiných ňadrech.

Gerardovo divoké sevření a jeho srdceryvné zasténání Lucy polekaly. Prsty mu pročesávala neposlušné pramínky vlasů, které se mu vlnily na šíji.

„Co je ti? Ublížila jsem ti nějak?“

Přiškrceně se zasmál. „Smrtelně, obávám se.“ Vousy jí vyzývavě zaškrábal na citlivé spodní straně prsou, až se Lucy zachvěla. „Ale to nevadí

– pokud ti budu moct umřít v náručí.“

Rozpálenými rty putoval po její oblé hrudi a ona ho přitom objímala oběma rukama. Byla opravdu tak pošetilá, že věřila, že ji jazykem ukonejší? S ďábelskou dovedností útočil na její vzrušené tělo. Dráždil ji, dokud se jí bradavky pod tím sladkým mučením nerozechvěly a nezačaly bolet. Když ztvrdly, uchopil rty nejdřív jednu, pak druhou a divoce je sál. Lucy pevně

sevřela stehna v marném úsilí uhasit plameny, které mezi nimi vyšlehly v odpověď. Pohladil ji pod koleny a ona se mu zhroutila do klína.

Gerard kolem ní ovinul paže, neschopen potlačit nával čiré radosti,

„jindy tak spořádaná slečna Lucinda Snowová, nahá a červenající se, v mém bezectném náručí. Podívala ses do kalendáře? Asi jsou zrovna Vánoce.“

„Ty si žádné dárky nezasloužíš. Letos jsi byl hrozně zlobivý chlapeček,“ zamumlala s nosem zabořeným do jeho ramene a plaše se k němu přitiskla, aby ukryla co nejvíc ze své nahoty. Plachost se však obrátila proti ní. Kontrast mezi Gerardovým oděvem a jejím obnaženým tělem ji totiž vzrušoval až k zbláznění.

„Ale zato ty jsi byla hrozně hodná holčička, nebo snad ne? Takže není

důvod, proč bychom kvůli mně měli trpět oba.“

S tím ďábelským postřehem ji vzal do náručí a odnesl na lůžko. Bez něho působila okázalá nádhera postele opuštěně a hrozivě. S ním byl smyslný příslib slasti naplněn. Společně sklesli do péřových hlubin jako jediná bytost. Lucy nedočkavě stáhla Gerardovi košili z ramen, protože prahla po dotyku s jeho zlatistou kůží. Otevřenými ústy mu klouzala po šíji k rameni, až zavadila o hrbolatou jizvu po ráně, kterou kdysi sama způsobila. Přitiskla k ní své rty a opožděně zasténala hrůzou.

„Ne,“ zašeptal Gerard a nadzvedl jí hlavu. „Zasloužil jsem si něco mnohem horšího. Jen bychom měli být vděční, žes mířila tak mizerně.“

„Ale já mířila skvěle,“ přiznala se. „Jen jsem tě nedokázala bodnout do srdce.“

Přimáčkl si Lucyinu dlaň k teplé hrudi, až ucítila temné bušení. „Stejně bys nic netrefila. Srdce jsi mi ukradla už předtím.“

Zasypával jí ústa drobnými polibky. Lucyiny hbité prstíky tančily odshora dolu po knoflících košile a zbavovaly Gerarda té překážky. Třel se jí hrudí o hebká ňadra a chumáči drsných chloupků šimral a mučil její rozcitlivělé bradavky. Jeho chraptivé sténání zrcadlilo Lucyinu vlastní rozkoš.

Zhluboka se nadechl, když její ruce sklouzly níž, jako by modelovaly ploché svaly jeho břicha a štíhlého trupu. Zaváhala, až když se dotkla pásku kalhot. Zvědavost by možná zvítězila nad jejím ostychem, ale Gerard nečekal na výsledek toho vnitřního boje a v panice jí sevřel obě zápěstí.

„Ještě ne, andílku, nebo všechny mé vznešené úmysly vezmou za své.

Radši nebudeme pokoušet mou zdrženlivost, co říkáš?“

Pokud však šlo o testování její zdrženlivosti, Gerard rozhodně žádnými ohledy neplýtval. Už škrábání jeho vousů na břiše připadalo Lucy okouzlující, ale na vnitřní straně stehen ji ten dráždivý dotyk doháněl k šílenství. Bezmocně zatahala Gerarda za vlasy, rozpolcená mezi stud a slastné očekávání. „Prosím, ne. Takovou ošklivou věc nesmíš dělat.“

Hřejivýma rukama na ni naléhal, aby rozevřela stehna. „Ale já musím. Copak jsi mě ty sama, moje odvážná Myško, nevyzvala, abych dělal, co nejhoršího umím?“

To nejhorší probudilo v Lucy smyslnost, která přivodila její pád. Pod spalujícím žárem Gerardových úst roztály všechny její zábrany. Šikovným

jazykem ji pokoušel, vybičovával ji k extázi nepopsatelné slasti. Její hluboké, hrdelní steny jako by vycházely z úst nějaké nevázané, divoké cizinky. Vzepjala se do oblouku v němé prosbě. Jeho drsné, okouzlující prsty odpověděly na tu výzvu k tanci a neodbytně a tvrdě dorážely na vlhké, pulzující hlubiny, kam jazyk nedosáhl.

Celé Lucyino tělo se zachvívalo, opojené extází. Když z těch muk konečně zemdlela, byl tu Gerard, aby ji zachytil. Kolébal její bezvládné tělo v náručí a slíbal jí z rozpálených tváří slzy, o nichž se nepamatovala, že by je prolila.

V očích se mu třpytil nenasytný hlad. Položil Lucy pod sebe a stáhl si kalhoty z boků. Když chtěla ukojit svou zvědavost nervózním pohledem, zakryl jí oči dlaněmi a divoce ji políbil, dávaje jí ochutnat dráždivou chuť jejího vlastního naplnění.

Gerard věděl, že k uhašení své vášně bude potřebovat víc než jen pohlazení Lucyiných očí. Všechno sebeovládání spotřeboval, než se dostal až sem. Ted už byl příliš blízko vrcholu, než aby zase něco lehkomyslně sliboval. Nelhal jí. Pro něho to nebylo poprvé po šesti letech. Bylo to jako vůbec poprvé – se vší tou nezkušenou dychtivostí, s neohrabaným sobeckým hladem.

Lucyiny oči se zamžily slepou vášní, když se k ní sklonil, aby zjistil, zda je připravena ho přijmout. Za dobu jejich krátké známosti jí už ublížil až dost. Nechtěl na seznam svých zločinů přidat další, ještě neomluvitelnější – zradu její důvěry. Obavy však byly zbytečné. Nikdy předtím se nedotkl ženy, která by byla připravena tak jako Lucy. Přímo se rozplývala touhou. Zasténal a v sladké předzvěsti pohladil svým pulzujícím mužstvím vábivou štědrost, která jako by odjakživa čekala jen na něho.

Když dal Lucy bezezbytku pocítit to, co jí nedovolil spatřit, její oči se rozšířily a objevila se v nich směs úžasu a rozkoše.

Okouzlen její nevinností potlačil úsměv, vzepřel se dlaněmi o postel a vztyčil se nad ní. Ještě jednou se marně pokusil odolat. Pak ale pohlédl dolů, aby mohl pozorovat sám sebe, jak pomalu vniká do těch vlhkých a neuvěřitelně plavých kudrlinek.

Lucy se zajíkla nečekanou bolestí, když se její nezkušené tělo pokusilo přizpůsobit Gerardovu naléhání. Ucítila, jak zaváhal a znehybněl u brány ráje.

„To nic,“ ujistila ho roztřeseným hláskem. „Vážně. Je to docela příjemné.

Já… líbí se mi to.“

Zamračil se, ale záblesk radosti v očích ho prozradil. „Lžeš, proradná Myško. Vůbec se ti to nelíbí. Ale bude,“ slíbil.

Poprvé za dobu, co se znali, dostál Gerard svému slovu.

Trochu se od ní odtáhl, což Lucy překvapilo. Očekávala úlevu, ale místo toho ji stravovala dutá prázdnota a ona prahla po naplnění. Přitiskla se k Gerardovým bokům a vybízela ho, aby do ní vstoupil hlouběji. Poslechl ji, pak se znovu stáhl. Zasténala zklamáním.

„Ach prosím,“ zašeptala.

Triumfálně se ušklíbl, ale Lucy v hloubi duše věděla, že mu to nemůže mít za zlé. „Jak si přejete, slečno Snowová. Vždy k službám.“

A posloužil jí, jak nejlépe uměl – vnikl hlouběji než předtím.

„Už je to lepší?“ zašeptal, hlas přerývaný vzrušením.

Lucyin zasněný úsměv byl právě tím povzbuzením, které potřeboval. Od začátku tušil, že pod jejím ledovým krunýřem vře vášeň, a ona ho nezklamala. Když se zhoupl proti ní, vzepjala se do oblouku, aby mu vyšla vstříc. Ten provokativní pohyb jejích boků Gerarda pokoušel, aby zapomněl na své vznešené plány zacházet s jejím panenským tělem něžně, jak si zaslouží.

Pohodil hlavou dozadu a zaťal zuby před předčasnou vlnou extáze.

„Proboha, Lucy, víš vůbec, co se mnou děláš?“

Lucy vycítila, že pod Gerardovou zdrženlivostí vře něco dalšího – krutost zrozená nikoli z brutality, ale z odříkání. Svou intenzitou Lucy vystrašila, ale ona byla odhodlána dát mu větší dar než jen svou nevinnost – svolení, aby se přestal ovládat a aby na jejím ochotném těle ukojil všechny své sobecké touhy.

Za těch minulých pár týdnů poznala jeho povahu víc, než si přál. Staral se o svou posádku. Staral se o svého bratra. A i když by to nepřiznal, většinou se staral i o ni. Přišel čas, aby se někdo postaral o něho.

Vzala jeho obličej do dlaní a divoce zašeptala: „Nedrž se zpátky. Se mnou ne. Se mnou nikdy. Chci všechno, co mi můžeš dát.“

V Gerardovi uvolnila Lucyina něžná pobídka příval smíšených pocitů. Opanovala ho vášeň, temná a primitivní, skoro zvířecká. Přestal myslet. Stal se tvorem ovládaným nejzákladnějšími instinkty, instinkty potlačovanými tak dlouho, že stačilo Lucyino velkorysé pozvání, a vymkly se jeho kontrole. Pohlédl na ni stejně, jako asi Adam poprvé pohlédl na Evu – jako by byla stvořena jen k tomu, aby uspokojila jeho touhu. I Gerard chtěl uspokojit svou touhu. S posledním zábleskem rozumného uvažování ještě stačil naklonit boky tak, aby každým ze svých hlubokých, hladových úderů zavadil o ono místečko nejvnímavější k rozkoši, ukryté v kudrlinkách.

Lucy pevně zavřela oči a poddala se nárazům jeho těla. Gerard jí dával vše, co měl. A víc. Přitiskl ji zády k čelu postele a nemilosrdné pokračoval v divokém rytmu. Už myslela, že její slast dosáhla nejzazších mezí, když jí náhle nadzvedl boky a pronikl do ní tak hluboko, že cítila jeho srdce bušit, jako by bylo její vlastní. Uniklo jí tiché, zlomené zaúpění, předzvěst blížícího se vyvrcholení.

Lucyino uvolnění znamenalo Gerardův pád. Neměl však čas docenit tu ironii. Jeho vlastní tělo explodovalo posledním, dlouho odepíraným výbuchem. Konec extáze přišel příliš brzy, ale zato se zdálo, že burácí po celou sladkou věčnost. Jejich spojená těla se zachvívala v naprosté harmonii. Záchvěvy Lucyina kouzelného těla vysály z Gerarda i nejposlednější kapky dlouho potlačované rozkoše.

Ochable na ni sklesl. „Ublížil jsem ti?“ zamumlal do jejích hedvábných vlasů. Oba se pomalu začínali vracet do reality.

Lucy obemkla Gerarda pažemi. Něžně hladila a konejšila jeho stažené svaly. „Smrtelně, obávám se. Ale to nevadí – pokud ti budu moct umřít v náručí.“

Pokusila se mu vykroutit a zaujmout důstojnější polohu, ale Gerard ji svíral pevně. „Ne, nedělej to. Ještě jsem s tebou neskončil.“ Tentokrát v jeho chlapeckém úsměvu nebyl ani stín cynismu. „K čertu, vždyť jsem ještě ani nezačal.“

Sklonil se k jejím rtům. Do polibku vložil veškerou něhu, o niž se při svém prvním milování tak velkoryse připravila, když ho vybídla, aby nebyl zdrženlivý. Lucy zasténala, protože v sobě znovu ucítila zázračný pohyb jeho mužství.

Horoucími rty zabloudil k jejímu ušnímu lalůčku, ale ona se zamračila.

„Slyšels to, Gerarde? Hřmí.“

„Nesmysl,“ zamumlal a jemně ji kousal. „To mi jen buší srdce.“

Lucy se zalykala blahem, když jí Gerardův jazyk dorážel na vnitřek ucha. Zavřela oči, ale vzápětí ji překvapil výbuch světla za víčky.

„Namouduši, teď se i zablesklo.“

„Lichotíš mi, drahoušku. Co kdybychom zkusili, jestli dokážu vyvolat i nebeské fanfáry?“

To se mu málem podařilo, když podnikl loupeživý nájezd na jemnou kůži Lucyina hrdla. Jenže v tu chvíli se celé podpalubí otřáslo, jako by do něj udeřila mocná pěst. Loď se prudce naklonila a shodila Lucy, Gerarda i pokrývky na podlahu kajuty.

„Ten parchant!“ Gerard vyskočil na nohy, natáhl si kalhoty a doběhl k okénku.

Zaduněla další rána, pronikavější a hrozivější než úder hromu. Děla Argonautů chrlila proudy oranžového ohně. Retribution se stočila na pravobok a Gerard se musel zachytit zdi, aby neupadl.

„Parchant,“ vydechl a ta kletba teď měla mnohem osobnější nádech.

„Co je to za zrůdu, že střílí na svoji vlastní dceru? Co je to za otce?“

Vtom se ozval zvuk mnohem nepravděpodobnější než burácení kanónů. Gerard se pomalu, nevěřícně otočil. Lucy si tiskla ruku k ústům, ale přesto bylo slyšet, jak se chichotá. S vlasy, které jí spadly přes obličej, a s pletí stále ještě zrůžovělou intenzívním milováním vypadala kouzelně. Před chvílí žertovala, že mi zemře v náručí, a teď jí opravdu hrozí smrt, vyděsil se.

„Hrozně mě to mrzí,“ zalapala po dechu. „Nevím, co to do mě vjelo.

Obvykle se dovedu ovládat.“

Gerard se tolik bál, že Lucy ztratí, až ho opustila veškerá trpělivost. Padl na kolena a sevřel jí ramena. „Copak nechápeš, co se děje? Ten par…“ zaťal zuby, jak se pokoušel potlačit prudkou vlnu paniky. „Střílí na nás tvůj otec!“ Lucy k jeho úžasu pohodila hlavou a znova se rozesmála. V krásných očích se jí však zaleskly slzy. „No, v tom je ten háček, víš? Protože ten

mizerný parchant není můj otec!“

28

Lucy si uměla představit nespočet reakcí na svůj objev, ale naprostá hrůza, zračící se teď v Gerardových očích, mezi nimi nebyla. Zkameněl a zůstal na ni zírat v němém šoku.

I když věděla, že na stud je trochu pozdě, přetáhla si přes ramena pokrývku. Z tváře si setřela nevítanou slzu. Útok přišel příliš brzy po jejich milování a Lucy se cítila úplně bezbranná.

Drkotaly jí zuby, ale přinutila se k mdlému úsměvu. „Zdá se, že já a Kevin máme víc společného, než sis myslel. Oba jsme bastardi.“

„Jak to víš?“

„Všechno je to v matčině deníku.“ Lucy popotáhla a otřela si nos hřbetem ruky. „Nejsmutnější na tom je, že matka milovala admirála stejně jako kdysi já. Ale nakonec se musela smířit s tím, že on se do její postele nikdy nevrátí…, že jeho zájem o ni nebyl nic než krátké poblouznění, další vítězná bitva nad Francouzi. Proto začala hledat útěchu u jiných mužů. Víš, vlastně bychom to měli oslavit. Vždyť nejsem dcera tvého nepřítele!“ Rádoby vesele pokrčila rameny, aby zakryla bolest, kterou jí ta slova působila. „Nejsem ničí dcera.“

Lucy myslela, že už poznala veškerou něhu, které je Gerard schopen. Ale teď vzal její tvář do dlaní s takovou úctou, jako kdyby chtěl konečky prstů vstřebat její žal. Vtom lodí otřásla hřmotná dělová salva.

Gerardovy oči potemněly nově zrozenou bolestí. „Proboha, co jsem to udělal?“

A pak popadl svou košili a byl pryč. Lucy zůstala opuštěná a roztřesená na hromadě pokrývek, které stále voněly kořením jako Gerardova kůže a jejich milováním.

Najednou jí byla zima. Omotala si kolem sebe pokrývku a doklopýtala k okénku. Argonaul, téměř zahalený dýmem, vypálil další dělovou salvu. Jestlipak admirál přechází po čerstvě vydrhnuté palubě, přemítala Lucy, a vykřikuje hromovým hlasem rozkazy? Rozkazy, které Retribution i ženu, které dal své jméno a kterou vychovával jako svou dceru, promění v úlomky dřeva a kostí.

Do žil se jí vlil horký vztek. Vždycky si myslela, že když bude dost hodná, otec ji bude milovat. Ale teď, když jí Gerard dal poznat opojnou chuť pravé lásky, pochopila, že admirál je jen ubohý tyran, neschopný mít rád kohokoli jiného kromě sebe.

Kouř se rozplynul a jeho temné sloupy roznesl vítr. Lucy přimhouřila oči. Úplněk zaléval Argonauta strašidelnou září. Mohutná válečná loď stála bez hnutí, připravena vrhnout se na svou bezmocnou kořist. Náhlé odmlčení jejích děl nahánělo hrůzu víc než nová salva.

Lucyinou myslí projelo jako blesk děsivé podezření.

„Ne,“ zašeptala. Potom hlasitěji: „To ne!“

Odhodila pokrývku a popadla Tamovu košili. Okraj jí sahal až ke kolenům, takže neztrácela čas tím, že by se soukala do kalhot. Rozběhla se ke dveřím a modlila se, aby už nebylo pozdě.

Tentokrát Lucy zákruty v podpalubí Retribution nezmátly. Prudké houpání lodi zhasilo většinu luceren, ale Lucy letěla tmou s naprostou jistotou. Jediným světlem, které potřebovala, byla láska ke kapitánovi.

V několika vteřinách doběhla k zrcadlu, za nímž se skrývaly tajné schůdky. Bušila do něj vší silou, ale odmítalo se pohnout. Skrytá západka se asi zasekla při jednom z výstřelů Argonauta. Lucy se opřela o chladné sklo a zhroutila se na zem. Málem se rozplakala, ale svedla s tím prvním impulzem vítěznou bitvu. Místo pláče si odhrnula vlasy, které jí spadly do očí, a divoce se rozhlížela kolem. Konečně spatřila kus trámu, který byl dost malý, aby ho dokázala unést. Bez nejmenších výčitek svědomí ho zvedla, rozmáchla se a roztříštila svůj obraz na tisíce kousků.

Aniž by se ohlížela na ostré střepy, rozhrnula rozbité sklo a vyšplhala po žebříku. Jakmile nadzvedla padací dvířka, zahalily ji chuchvalce dýmu a vnikly jí do plic. Lucy se rozkašlala a zamávala rukou, aby kouř rozehnala. Nalevo zahlédla pohupující se cáry potrhané, ohořelé plachty, které stále ještě doutnaly.

Do očí ji zaštípal kouř. Zamnula si je, ale vzápětí jí stejně vyhrkly slzy.

Přišla příliš pozdě.

Proti bledému kruhu měsíce se třepotala vlajka kapitulace. Její nedotčeny půvab ostře kontrastoval se zkázou a ožehlými troskami všude kolem. Námořníci tiše stáli na rozbité palubě, hlavy skloněné, ale ramena hrdě vzpřímená. Znovu se ukázalo, jak svého kapitána respektují. Chystal se obětovat jejich milovanou loď a nikdo z nich neprotestoval.

Lucy kolem nich prošla jako zsinalý přízrak. Věděla, že by se před nimi měla stydět za své nedostatečné oblečení a rozcuchané vlasy, za ty skandální stopy po milování s Gerardem. Jenže mezi těmito muži našla všechno to, co admirál se zvráceným potěšením odmítal – přijetí bez výhrad, cit bez výčitek, vznešenost pramenící nikoli z původu či vojenské hodnosti, ale z chování.

Došla k Gerardovi a postavila se proti němu. Hlas se jí třásl pohnutím.

„To nemůžeš udělat. Slyšíš mě? Já to nedovolím.“

Díval se skrz ni, jako by svým šokujícím činem sám sebe oslepil i ohlušil zároveň. Když Lucy viděla, že u něho neuspěje, obrátila se na Tama. Jeho pihovatý obličej byl bílý jako křída.

„Nesmíš dovolit, aby to udělal, Tame. Zakazuji to!“

Mladý Ir upíral oči na vzdálený horizont a v prstech přebíral potrhaný

růženec.

Lucy přeběhla k Pudgovi. Srdce se jí sevřelo, když si všimla široké praskliny v pravém skle jeho brýlí. Z nějakého důvodu to na ni zapůsobilo víc než cokoli jiného. „Prosím, Pudgi. Zkus s ním promluvit. Řekni mu, že

dělá strašnou chybu.“ Pudge jenom smutně zavrtěl hlavou. „Kvůli tomuhle jsi sem utekl? Aby se ta tvá zlá manželka mohla dívat, jak tě věší v Newgatu?“

Otřela si slzy dřív, než ji mohly úplně oslepit, a obrátila se k Apollovi. Přes spánek se mu táhl ošklivý šrám. Popadla ho za ruku. „Ach Apollo, drahý Apollo, jestli ho někdo může zastavit, tak ty. Můj otec ho nedá postavit před soud. On ho zabije. Ted. Ještě dnes večer. A postará se, aby vás ostatní pověsili nebo uvěznili. To chcete? Strávit zbytek života v okovech?“

Bývalým otrokem její prosby ani nepohnuly. Jeho rysy vypadaly jako vyřezané z ebenu.

O zábradlí na hlavní palubě se opíral osamělý muž. Lucy se k němu vrhla jako k poslední naději. Bojovala s hysterií. „Kevine! Je to tvůj bratr! Ty ho určitě můžeš přivést k rozumu. I když se vzdáme, admirál najde způsob, jak mě umlčet. Pochopil, že vím o jeho korzárských intrikách. Můžu ho zdiskreditovat, zničit jeho drahocennou pověst!“ Z Kevinovýcn světlých vlasů stékal tenký pramínek krve. Lucy mu ho rozechvělými prsty setřela.

Kevin jí ruku jemně odstrčil. Jeho zatrpklý, soucitný pohled byl tak podobný bratrovu, že Lucy zamrazilo až do morku kostí.

Rozhlížela se po mužích kolem sebe a na jednoho po druhém upírala prosebný pohled. Kdysi přesně tady stála a chtěla po nich, aby zradili svého kapitána; ted úpěnlivě žebronila, aby mu zachránili život. Vítr jí bičoval vlasy a osoušel slzy na tvářích.

„Copak to nechápete? Najde způsob, jak vás všechny umlčet. Proč myslíte, že přijel jenom s jednou lodí? Protože nechce žádné zatracené svědky!“

Vtom ji zezadu sevřely čísi teplé ruce. Lucy se skoro zhroutila úlevou – konečně někdo, kdo jí pomůže přivést kapitána k rozumu. Ale hlas u jejího ucha patřil samotnému Gerardovi. Byl ještě hlubší než obvykle a zaznívala z něj lítost.

„S tebou na palubě nemůžu riskovat bitvu. Chci, abys aspoň ty měla šanci. Kdyby nás admirál poslal ke dnu, neměla bys vůbec žádnou naději. Moji muži si zvolili tenhle život, a tím pádem

1 takovouhle smrt. Dokonce i Digby držel svůj osud ve vlastních rukou.“ Dovedl ji na levobok a ukázal jí – ne z krutosti, ale z lásky – ten žalostný, do plachty zabalený uzlíček, bezvládně ležící na příďové nástavbě.

Lucy se podlomila kolena, ale jako vždycky tu byl Gerard, aby ji podepřel.

Přitáhl ji k sobě, aby ji chránil před větrem, a jeho sevření zdrsnělo smutkem. „Ty nejsi jako oni, Lucy. Vytáhl jsem tě z tvého bezpečného, spořádaného života a násilím dopravil na palubu téhle lodi. Nemělas na vybranou.“

Lucy se vyvlékla z útočiště jeho objetí a postavila se mu tváří v tvář. Odhodlání zaplašilo hysterii a její hlas zazněl nad vlnami jako zvon. „Ted na vybranou mám. Nedělej to. Já za to nestojím.“

Gerard pohodil hlavou a zoufale se rozesmál. Oči se mu blýskaly obdivem i dalším, ještě křehčím citem, který Lucy vzal dech. „Bože můj, Lucy! Vždyť ty jsi přece anděl! Ty stojíš za všechno na světě.“

V srdci jí vzplála naděje. Zaťala mu prsty do košile a zatřásla jím. Svým výkřikem přehlušila vítr, pleskání té hrozné vlajky i to nejděsivější ze všeho

– sebevědomé ticho na Argonautu. „Tak ho, proboha, nenech vyhrát! Bojuj! Bojuj za mě!“

29

Gerard shlížel na drobné pěsti, tak odhodlaně zaťaté do jeho košile. Zdálo se, že Lucy už nechce být admirálův pejsek, že je rozhodnuta vzít pevně do rukou všechny své naděje a sny a proměnit je ve skutečnost. Konečně dala přednost jemu před tím mužem, o němž se celý život domnívala, že je jejím otcem. Gerardův nepřítel se stal i jejím nepřítelem.

Dokázala, že kvůli Gerardovi je ochotna žebronit. Ze je ochotna za něho bojovat. Dokonce pro něho zemřít. Copak jí on může nabídnout míň?

Když zvedl hlavu, v očích se mu mihl známý záblesk rozhodnosti, který v ostatních mužích probudil naději. „Tak co říkáte, pánové?“ vykřikl.

„Necháme tuhle odvážnou slečnu, aby nás pokládala za ubohé zbabělce?“ Mezi posádkou se rozpoutala vlna nadšení.

„To bych řekl, že ne, kapitáne,“ zahalekal Tam a jeho pihovatý obličej se rozzářil širokým úsměvem. „Kromě toho, jestli je ozbrojená, tak je s námi stejně konec.“

Lucy zajásala a padla Gerardovi kolem krku. Zvedl ji do vzduchu a zatočil dokola.

Pudge rázně zasalutoval. S těmi rozbitými brýlemi vypadal ještě víc rošťácky než obvykle. „Mám stáhnout vlajku, pane?“

Gerard zalétl pohledem k třepetajícímu se symbolu kapitulace. Na rtech mu zahrál zlomyslný úsměv. „Ne…, ještě ne.“

Lucy v předstírané hrůze ucouvla: „Ale pane Claremonte, to byste přece neudělal!“

Úkosem se na ni podíval. „Nezapomeň, že jsem zločinec. Nebojuju fér.“

„To on taky ne.“

Gerardův úsměv odumřel při té temné připomínce, co všechno riskují – loď, oddané muže, vzácný, křehký cit, který je spojil vzájemnou harmonií. Ústy lehce přejel po Lucyiných rtech a vychutnával ten kratičký dotek. Posádka zatím začala s nejdůležitějšími přípravami na nadcházející bitvu.

Gerard se od Lucy nemohl odtrhnout. Jeho rty se stále vznášely nad jejími. „Jdi dolů a zůstaň tam. Nechoď nahoru, ať uslyšíš cokoli,“ řekl nakonec.

„To je rozkaz, kapitáne?“

„To si piš, že je. A očekávám, že poslechneš.“

Lucy o krok ustoupila a zasalutovala tak, že by se nad tím rozzářil pýchou i Smythe. „Ano, pane. Vždy k službám.“

Gerard se tlumeně zasmál a zálibně přelétl pohledem její nekonvenční uniformu. „To tedy ano.“

Lucy se mu znovu vrhla do náručí, aby ji ještě jednou objal. Hltala jeho ústa svými, jako kdyby mu pouhým polibkem mohla dodat sílu a odvahu

potřebnou k vítězství nad admirálem. Gerard jí hladil štíhlá záda a vstřebával ten dotek celým svým tělem.

Ještě nikdy nebylo jeho náručí tak prázdné jako ve chvíli, kdy se Lucy odtáhla, aby uposlechla jeho rozkazu.

Lucy došla na dělostřeleckou palubu. Několik dělostřelců se tu připravovalo na bitvu a jejich pět pomocníků, většinou ještě chlapců, se zrovna se hádalo, kdo z nich bude po Digbyho smrti povýšen na dělostřelce. Štíhlý mladík s tváří dolíčkovatou od neštovic zabodl kostnatý prst do hrudi jiného chlapce. „Mně bude příští měsíc osmnáct. Na tuhle práci je

potřeba muž, a ne nějaký uhrovitý kluk.“

Hlas jeho společníka zhrubl zlobou. „Seš možná starší, ale já přišel na tuhle loď dřív. Jsem s kapitánem už od jeho první plavby.“

Další se k hádce přidali a všichni se začali překřikovat. Očerňovali navzájem nejen svou mužnost, ale i svůj původ a počestnost matek. Většinou to byla marná snaha, protože skoro všichni byli stejně od narození sirotci.

„Pánové!“ Lucyin nežensky razantní výkřik je umlčel. „Nemáme moc

času. Je tohle handrkování opravdu nutné?“

Nervózně po ní pokukovali. Věděli, že i když je kapitánova žena drobounká, musí se s ní počítat.

Lucyin hlas zjemněl do lichotivého tónu, který často používala, když po Sylviiných mladších bratrech chtěla, aby jí donesli šál nebo limonádu. „Pan Digby by si určitě přál, abyste tenhle spor vyřešili rozumně.“

Vyměnili si zmatené pohledy. Rozum, to nebylo slovo, které by jim šlo dohromady s hádavým „panem“ Digbym.

Lucy si povzdechla. „No tak dobře.“ Ukázala na jediného dělostřeleckého pomocníka, který nevyhrožoval, že bude spor řešit ranami pěstí. „Vy, pane, jste povýšen na dělostřelce.“

Zatímco ostatní nesměle protestovali, smířlivý mladík se poškrábal za uchem. „Jo, ale pak nám bude chybět jeden pomocník. Kdo mi bude podávat munici?“

Lucy zabloudila pohledem k soudkům se střelným prachem a osmnáctilibrovým koulím, které byly jako dračí vejce srovnány v dlouhém úzkém ochozu. Pousmála se.

Jeremiah Digby sice zahrnoval celý svět upovídaným opovržením, ale se svými milovanými děly zacházel s láskou. V pruzích měsíčního světla, které dovnitř padalo střílnami, zářily uhlově černé hlavně, jako by je starý dělostřelec nejen leštil, ale i láskyplně hladil.

Od Tama se toho Lucy o jemnůstkách pirátství dozvěděla dost na to, aby jí bylo jasné, že kapitán by dal rozkaz ke střelbě jenom v opravdu nejkrajnějším případě, kdyby selhaly všechny pokusy o lest. Ale teď si krajnější případ uměla představit jen stěží. Krčila se pod střílnou a sledovala, jak Argonaut proráží inkoustově černé vlny, míří rovnou k přídi škuneru a

chystá se ho obsadit. Válečná loď vyrývala do pláště noci stříbrnou brázdu,

třpytivou silnici do nebe. Nebo do pekla.

„Do háje zelenýho, na co tam eště čekaj?“ zamumlal jeden z dělostřelců.

„Na pozvání?“

Lucy by se nejspíš zeptala na totéž, kdyby ze sebe dokázala vypravit aspoň slovíčko. Jenže krk jí svírala ledová hrůza.

Argonaut se zvětšil do děsivých rozměrů a zaclonil měsíční záři, zaclonil nebe. Na dělostřelecké palubě zavládla temnota.

Prskající lucerny vrhaly víc stínu než světla. Lucy ucítila v žaludku balvan strachu.

„Udělejte něco,“ zašeptala. „Cokoli.“

Jako by úzký dubový ochoz chtěl splnit její lehkomyslné přání, se strašlivým zaskřípěním se naklonil na levobok, až se všichni svalili na podlahu posypanou pískem. Lucy se právě včas vyhnula otáčející se hlavni děla, která ji málem omráčila. Marně se pokoušela někde zachytit. Dovrávorala ke střílně na pravoboku a tam sklesla na kolena, aby znovu našla ztracenou rovnováhu.

Se zábleskem černého humoru ji napadlo, že aspoň nebude padat příliš dlouho, až se bude hroutit ve smrtelné agónii. Zdálo se totiž, že Gerard dal rozvinout všechny zbývající potrhané plachty a nastavit je tak, aby se srazili s Argonautem.

„Kristepane, kapitán se zbláznil!“ vyhrkl hubený chlapec. Najednou vypadal spíš na svých patnáct než na oněch sedmnáct, ke kterým se hlásil, aby získal vytoužené povýšení.

Lucy přehodila ruku přes nejbližší dělo a připravovala se na srážku. Ráda by zavřela oči, ale nemohla odtrhnout zrak od blížící se zkázy. Ovládlo ji zvědavé rozjaření, které převládlo nad děsem. Aspoň Gerard nezemře z vůle jiných, ale jako pán svého osudu, hrdě u kormidla své lodi. V očích ji pálily horké slzy pýchy.

Škuner vyrýval brázdu do indigové hladiny, až se přiblížil k válečné lodi na tak krátkou vzdálenost, že Lucy rozeznala droboučké postavičky pobíhající zpanikařené po palubě. Pro Argonauta už bylo pozdě zajistit si ústup, anebo se aspoň otočit. Měl příliš složitý systém plachet a byl příliš těžký. Hrozilo mu, že ho zničí jeho vlastní síla.

Ne tak Retribution. Těsně před nárazem, těsně před tím osudným okamžikem, kdy už Lucy málem vykřikla slepou hrůzou, se mrštný, elegantní škuner otočil a s nervy drásajícím škrábnutím zavadil o trup Argonauta. Ten riskantní manévr nezůstal bez následků. S příšerným zvukem, který připomínal zapraštění lámajících se kostí, se někde nahoře zlomil stěžeň.

Jakoby v bolesti nad tou zbytečnou zkázou čehosi drahocenného se ozval mocný výkřik: „Palte!“

Lucy zírala na své nové společníky a mihlo se jí hlavou, jestli se sama tváří také tak směšně jako oni. Teprve se zábleskem prvního výstřelu v nich svitlo pochopení. Gerardův vynikající, ač nebezpečný manévr umožnil menšímu a lehčímu škuneru dostat se pod úroveň děl válečné lodi. Pýcha královské flotily zůstala bezmocná jako kotě bez drápků. Gerard možná riskoval

poškození vlastní lodi, když na ni nechal střílet tak zblízka, ale riziko bylo pečlivě promyšlené. Odpovídalo hrozícímu nebezpečí.

V podpalubí Retribution by asi všichni zůstali navždy jako přimražení, nebýt ohlušujícího výstřelu děla na hlavní palubě a výkřiku, který následoval. Ten hlas Lucy znala až příliš dobře. „Hej! To tam dole všichni spíte?“

Dělostřelci i jejich pomocníci se jako jeden muž rozeběhli v krocích složitého menuetu, který provází přípravy ke střelbě.

Jeden z dělostřelců přiložil syčící zápalku k zápalné šňůře a vítězoslavně vykřikl: „Tahle je za Digbyho, ty zatracenej bastarde!“

Děla na Retribution zahřměla a Lucy si pomyslela, že Digby by hold svých přátel určitě schválil.

Čas jako by se na úzkém ochozu zastavil. Zůstal z něj jen pach spáleného střelného prachu, ohlušující kanonáda a otřesy Retribution, která protestovala proti tomu, že ji drží příliš blízko u kořisti. Lucy už dávno ztratila přehled, kolikrát přeběhla sem a tam po houpající se podlaze, ruce bolavé od váhy těžkých dělových koulí a soudků s prachem.

Kouř ji štípal do očí, prsty ji pálily a střelný prach jí začernil ruce, ale to ji neodradilo. Byla plná bojovnosti. Celý život promarnila ustupováním, ale teď konečně našla člověka, za kterého stojí za to bojovat.

Pumpovali do trupu Argonauta salvu za salvou, jako když David s prakem a kamenem útočí na Goliáše. Lucy zvedla další kouli a slepě klopýtala ke střílně, když vtom ji jeden z dělostřelců popadl za paži. Rty se mu pohybovaly závratnou rychlostí. Lucy se na něho zamračila, zmatená a užaslá. V uších jí protivně hučelo a nerozuměla ani jedinému slovu. Muž pochopil, že Lucy má zalehlé uši. Vytrhl jí dělovou kouli z obolavělých prstů a jemně ji dovedl ke střílně.

Argonaut se bez jediného výstřelu ze svých mohutných kanónů stahoval.

Gerardovi dělostřelci a jejich pomocníci začali skákat radostí, vzájemně si gratulovali a plácali se po zádech. Lucy by se k jejich oslavováni hrozně ráda připojila, najednou na ni však padlo takové vyčerpání, že se stěží držela na nohou. Rukou ztlumila mocné zívnutí. Z posledních sil se doplížila k pažení a tam se sesypala na hromádku. Ruce si složila pod hlavu jako polštář.

A přesně na tom místě ji o šest hodin později našel Gerard.

Trvalo mu až do rozbřesku, než dovedl poškozenou, ochromenou loď do klidného zálivu u malého ostrůvku poblíž Tenerife, který nebyl zanesen v mapách. Pak předat velení Apollovi a zmoženě se dovlekl ke své kajutě. Představil si Lucy schoulenou do klubíčka na posteli, jak celá zmalátnělá spánkem dychtí po jeho dotecích, a únava z něho rázem opadla.

Jenže kabina zela prázdnotou. Zmačkané ložní prádlo se válelo na podlaze přesně tam, kam spadlo předtím. Gerard pročesal loď od přídě po záď a každou vteřinou v něm rostl strach.

Když konečně dorazil na dělostřeleckou palubu a objevil ochablý uzlíček zhroucený u pažení, srdce se v něm zastavilo.

K Gerardovi přiběhl jeden z dělostřeleckých pomocníků, jehož vylekalo, jak kapitán náhle zbledl. V ruce ještě pořád držel láhev whisky, která mu dělala společnost i poté, co jeho kamarádi, zmožení přemírou rumu a vzrušení, tvrdě usnuli. Pohodil hlavou směrem k Lucy.

„Je utahaná, pane. A taky má proč. Odvedla senza práci.“ Mladíkovy kalné oči se zaleskly obdivem. „Byl byste na ni pyšnej, fakt.“

Gerardovi se prudce rozbušilo srdce, jak se snažil vstřebat ten šok. Muž, kterého Lucy devatenáct let považovala za svého otce, se ji právě pokusil zavraždit. Ale ji to nezlomilo. Vrhla se do bitvy po Gerardově boku s obdivuhodným elánem.

Padl vedle ní na kolena a vděčně pozoroval, jak jí pod potrhanou košilí stoupá a klesá hrudník. Odhrnul jí zcuchané vlasy z obličeje a pohlédl na tvář umazanou od sazí, blaženě klidnou pod maskou špíny ze střelného prachu. Zmocnila se ho něha tím silnější, že byla spojená s přívalem viny. Uvědomoval si, do jakého nebezpečí Lucy přivedl svou sobeckou pomstychtivostí.

Lucy ho znova naučila smát se. Tou podivnou, okouzlující kombinací povznesené důstojnosti a dětské nevinnosti si prorazila cestu do jeho otupělého srdce. Svou bezstarostnou kuráží zaplašila jeho strach z temnoty. I když se tomu zarputile bránil, donutila ho uznat, že na tomhle zkaženém světě přece jen existuje něco cennějšího než pomsta.

A jak se jí za to odvděčil? Odmítl ji. Zradil Koupil si jednosměrnou jízdenku do pekla a Lucy strhl s sebou. Přiměl ji myslet si, že od ní nechce nic než její štíhlé pružné tělo, aby mu zahřálo postel. Hořce přemítal, koho z nich se o tom vlastně snažil přesvědčit.

Prstem se dotkl špičky Lucyina nosíku a ušpinil se přitom sazemi. Ona nepatří do zatuchlého podpalubí pirátské lodi, pomyslel si nešťastně. Patří do nějakého elegantního londýnského salonu, aby tam nabízela čaj houfu bohatých ctitelů. Pohledem sklouzl k jejím polámaným, zčernalým nehtům a popáleným kloubům. Než vtrhl Lucy do života, nosívala na jemných ručkách neposkvrněné rukavičky, její mléčnou pleť chránil před sluncem krajkový slunečník a tváře jí místo střelného prachu pokrýval rýžový pudr.

Co jen to udělal?

Vtom Lucy rozevřela oči a přivítala ho něžným pohledem.

Gerard pocítil tak prudkou úlevu, že ji div neudusil radostí. Přitiskl si ji k hrudi a ponořil rty do jejích kouřem načichlých vlasů. „Ty zatracený malý hlupáčku! Co tě to napadlo, tropit takové bláznivé kousky?“

V polospánku se mu blaženě při tu lila k hrudi. Ta naprostá spokojenost jen prohloubila Gerardovu beznaděj.

Odtáhl Lucy od sebe, až se jí ochablá hlava zvrátila dozadu. „Když jsem ti řekl, abys šla dolů, tak jsem nemyslel tu zatracenou dělostřeleckou palubu.“

Zamrkala na něj. „Co?“

„Nehraj si přede mnou na neviňátko. Víš moc dobře, co myslím.“

„Cože?“

„A přestaň hulákat! Jestli si myslíš, děvenko, že mě křikem vyvedeš z míry, tak to jsi na omylu.“

Trápilo ho, že o ni málem přišel. A zoufal si při pomyšlení, že o ni přijde stejně. Zuřivě ji k sobě přitiskl. Byl odhodlán těšit se z její hřejivé blízkosti, dokud to půjde. Zasypával Lucy polibky a bylo mu úplně jedno, že její tvář chutná potem a střelným prachem.

Jelikož Lucy nerozuměla Gerardovi ani slovo, mohlo ji jeho neobvyklé chování zneklidnit. Nikdy předtím neviděla, že by měl tak brunátnou tvář. Ale co se jí týkalo, mohl jí nadávat třeba donekonečna, jen když doprovázel vodopád výčitek něžným objetím a polibky. Ospale a spokojeně si povzdechla.

Vynesl ji ven z podpalubí. Vyčerpaná, ale rozjásaná posádka při té podívané stěží skrývala potměšilé úsměvy a vědoucí pomrkávání. Gerard nepřestal Lucy líbat a hýčkat, ani když s ní v náručí skočil do mělké vody v zálivu.

Brodil se vodou a nevšímal si rozbřesku, který zbarvil oblohu dorůžova. Teprve když dorazil k úzké zátoce zakryté před pohledy námořníků řadou kymácejících se palem, postavil Lucy na nohy.

Dolní okraj Tamovy košile se rozprostřel po vodní hladině. Lucy stála v němém zmatku, protože Gerard jí střídavě zasypával čelo polibky a lomcoval s ní za krk tak, jak by asi člověk trestal neposlušné štěně. Soustředěně pozorovala jeho hezké rty. Zdálo se, že opakuje dokolečka pořád jedno a totéž.

Vrtěla hlavou, aby naznačila, že nerozumí. Vtom jí prudce luplo v uších a sluch se jí zase vrátil.

„…tě miluju, sakra!“

Ten zoufalý výkřik byl tak hlasitý, že sebou Lucy škubla.

Zaplavil ji nevěřícný úžas, hřejivější než něžné vlnky, které je kolébaly.

Prsty jejích nohou se zaryly do písčitého dna. „Vážně?“

Svým nejistým zašeptáním jako by přivedla Gerarda zase k rozumu. Nakrabatil čelo a najednou vypadal tak zranitelně, tak nepochopitelně nešťastně, že se Lucy zmocnila absurdní touha utěšit ho. Ujistit ho, že to všechno je jenom zlý sen nebo tropická horečka. Vždyť ta jeho láska k ní určitě není nic, co by nevyléčil šálek horké kávy nebo silná dávka chininu.

„Proboha, přestaň se na mě takhle dívat!“ vykřikl. „Jsi vyčerpaná. Potřebuješ se najíst, napít a odpočinout si. Ale jestli se na mě nepřestaneš takhle koukat, budu tě muset znova pomilovat. A pořádně,“ dodal.

Lucy se vrátil sluch s takovou jasností, že slyšela i šeptání přílivu na pobřeží, švitoření nějakého exotického ptáka a Gerardův přerývaný dech.

„Vím o něčem, co potřebuju víc, než tohle všechno,“ řekla tiše.

„Zdravý rozum?“ nadhodil

Provlékla první knoflík Tamovy košile dírkou. „Vykoupat se.“

Proti tomu by ani seberacionálnější muž nemohl nic namítnout. Košile sklouzla Lucy z ramen a odhalila svůdná ňadra, jejichž kouzelná bledá dokonalost ještě vynikla v kontrastu ke šmouhám od sazí na pažích a hrdle.

Gerard zasténal a zapotácel se, opilý touhou. Měl sto chutí popadnout Lucy do náručí, ale místo toho nabral vodu do dlaní, aby polil půvabně

zaoblená ramena. Voda jí v lenivých praméncích stékala mezi ňadry a usadila se na bradavkách ve žhoucích diamantových kapkách. Gerard byl v pokušení sklonit se a slíznout je. Lucy ho popadla za vlasy, zaklonila hlavu a přenechala své tělo i srdce jeho něžné nadvládě.

Nebe se přetavilo ze zamžené růžové do zlata a do jasné, oslňující modři. Gerard a Lucy navzájem omývali svá bitvou unavená těla třpytivými kaskádami teplé vody a chvěli se touhou, když jejich dlaně a zvědavé prsty tu a tam prodlely na nějakém sladkém, zakázaném místečku.

Gerard už Lucy řekl, že tam, kam plují, jsou noci mnohem teplejší. Zapomněl ji však varovat před žhavými rány. Když se jeho prsty vnořily pod vodu a začaly vklouzávat dovnitř a ven z jejího těla v příslibu nadcházející hříšné rozkoše, Lucy se rozpálila horečkou žhavější než ohnivá sluneční koule, která pomalu stoupala nad obzor. Zvedla nohy a ovinula je kolem Gerardových štíhlých boků v malátném, lenivém pozvání.

Tentokrát chtěl Gerard prodlužovat jejich potěšení co nejdéle. Se vší erotickou dovedností, které byl při své únavě schopen, se chtěl dvořit jejímu svůdnému tělu, stále ještě rozněžnělému po dychtivém milování předchozí noci. Z jejich propletených těl stékala voda, když ji nesl na pobřeží a pokládal na jemné lože z písku. O krok poodstoupil a nedočkavě ze sebe začal stahovat zbylé šaty. Přitom nespouštěl hladový pohled z Lucyiných pootevřených rtů. Její orosená kůže měla tutéž nezemsky narůžovělou barvu jako vnitřky rozbitých mušlí roztroušených kolem.

Při pohledu na Gerardovo sluncem pozlacené tělo Lucy vyschlo v hrdle. Když se milovali poprvé, připravil ji o radost z objevování, ale teď jí ostré ranní světlo umožnilo obdivovat jeho mužnou krásu okem umělce. Už kdysi uznala, že ho sluneční světlo zkrášluje, ale nikdy se jí ani nesnilo o tom, jak nádherný ten pohled může být.

Pak si zul boty a odhalil kotníky, kolem nichž se táhly široké pruhy zjizvené tkáně. Lucy bezděčně vykřikla soucitem. Jejich pohledy se setkaly, její tázavý, jeho lehce vzdorný, jako by čekal, že se Lucy znechuceně odvrátí. Uvědomila si, že zatímco Apollo vystavuje své jizvy jako čestná vyznamenání, Gerard je pořád pokládá za pečeť hanby. Jeho okovy byly zlomeny, on se však ještě nevysvobodil z jejich stínu.

Zvedla se na kolena a pramínky mokrých vlasů mu z jizev jemně setřela písek. Mazlila se s jeho tělem, hladila ho po zadní straně lýtek až ke svalnatým stehnům pokrytým jemnými chloupky. Gerardovi uniklo napůl vydechnutí, napůl zasténání, a to ji povzbudilo, aby pokračovala v uchvacujícím průzkumu. Oběma rukama chtěla zahalit dokonalost oceli pokryté hebkým sametem, která pulzovala pod jejím pohlazením, ale nedokázala to. Plaše se jí dotkla špičkou jazyka.

Gerard byl unesen tou okouzlující smělostí i tím, jak bezprostředně ho přijala se všemi nedostatky. Chytil Lucy za vlasy a zvrátil jí hlavu dozadu. Oči se jí rozzářily a ve tváři se jí objevil uličnický dolíček.

„Slečno Snowová,“ vymáčkl ze sebe, „jestli se nenaučíte držet ten svůj zvědavý jazýček na uzdě, může pro vás všechno skončit, ještě než to vůbec začalo.“

Znovu položil Lucy na oltář z písku a s nekonečnou trpělivostí se klaněl jejímu tělu, až se všechny hebké záhyby a zranitelné hlubiny staly jeho vlastním chrámem rozkoše. Dovednými prsty do ní vnikal a dráždil ji. Pod tím dotykem jádro její bytosti roztálo vlastním, sladkým medem, až byla úplně připravená a chvěla se touhou, aby se jí zmocnil.

Když Gerardův stín zaclonil slunce, Lucy zasténala v blažené předtuše. Ani bolestivé zasvěcení předchozí noci ji však nepřipravilo na příjemný šok z tvrdosti a délky, která do ní klouzala a každým svým náporem ji naplňovala slastí až po okraj. Jako by to smyslné mučení nestačilo, Gerard sáhl dolů mezi jejich těla a laskal ji palcem ve vlhkých kudrlinkách, až Lucy několikrát za sebou zachvátily prudké vlny bezdeché extáze.

Když Lucy vykřikla Gerardovo jméno jako kouzelné zaklínadlo, přišlo jeho vlastní uvolnění s hořkosladkou prudkostí, která jím otřásla až do hloubi duše.

Celou věčnost pak klímali na sluníčku, těla spojená, a jejich divoce bušící srdce se pomalu zklidňovala.

„Milovala jsem tě od první chvíle, kdy jsem tě spatřila,“ zašeptala.

„Romantické řečičky!“ zamumlal jí do ramene. „Nenáviděla jsi mě. Byl jsem příšerný hrubián – v obou případech, měl bych dodat.“

Prsty mu pročísla rozcuchané vlasy. „A pořád jsi. Ale nemiluju tě o nic míň.“

Objal ji. Z naléhavosti toho sevření Lucy navzdory horku zamrazilo zlým tušením. Snažila se ten pocit potlačit. Nechtěla se vzdát naděje, že její trpělivost bude nakonec přece jen odměněna něžným vyznáním lásky a slibem nehynoucí oddanosti.

„Bože, já mám hlad! Ani nepamatuju, kdy jsem naposledy jedl.“ Gerard se posadil a rychle si oprášil písek, který mu jako zrnka zlatého cukru ulpěl na potem zbrocené kůži.

Hodil jí svou vlastní košili, začal si natahovat kalhoty a přitom se pečlivě vyhýbal jejím očím. Lucy se zamračila. Najednou měla pocit, jako by ji oloupil o něco cenného. Zatímco si na nahém těle zapínala košili, Gerard poodstoupil. S rukama v bok se zastavil u okraje zpěněného příboje a zadíval se na moře. Lucy přemýšlela, jestli myslí na svou loď, která, ohořelá a zmrzačená, stojí hned za těmi palmami.

Lehký větřík si pohrával s jejími vlasy. Lucy náhle ovládl smutek. Přitáhla si kolena k tělu a objala je. „Kéž bychom tu mohli zůstat navždycky!“

„A dovádět nazí ve vlnách jako Adam a Eva?“ Gerard se k ní otočil. Nejdřív si myslela, že si ji dobírá, ale jeho oči byly temné a po humoru v nich nebylo ani stopy. „Dokonce i v ráji byl had.“

„Admirál…“ vyklouzlo jí ze rtů. Bylo to konstatování, ne otázka.

Přikývl. „Tenerife už není pro piráty takovým útočištěm jako před sto lety. Je jen věcí času, než se admirál vrátí s dalšími loděmi, s dalšími muži, s dalšími děly. Předtím jsem měl na krku jenom loupeže a nějakou tu rošťárnu, ale teď mě donutil střílet na vlajkovou loď britského námořnictva.

Postaral se o to, abych dostal nálepku zrádce a aby mě stíhali jako nebezpečného zločince. A tentokrát nepřestanou. Budou chtít můj život.“

Jeho ponurá rezignace zvedla Lucy na nohy. „Tak pojedeme někam jinam. Někam, kde je to bezpečné. Třeba na konec světa, když budeme muset.“

Smutně zavrtěl hlavou. „Kolumbus dokázal, že svět je kulatý, drahoušku. Ať pluješ jakkoli daleko, vždycky skončíš tam, kde jsi začala.“

„Ach bože,“ zašeptala, „takže ty se mě chystáš vzít zpátky, vid?“ Jeho mlčení bylo výmluvné.

Mrkáním potlačila zrádný příval slz a rozhodila rukama. „To snad nemyslíš vážně! No to je tedy skvělý nápad! Jen mě doruč otci přímo na práh. Nemůžu si pomoct, ale napadá mě, jak dlouho asi bude trvat, než nešťastně spadnu ze schodů nebo se otrávím kusem zkažené ryby.“

„Nevezmu tě k otci, ale ke Smythovi. Ten bude vědět, jak tě ochránit.

Jemu se dá věřit.“

Lucy se odvrátila. Bála se, aby jí Gerard při své všímavosti nevyčetl z obličeje chmurná podezření. Rychle prohrávala bitvu se slzami. Horké a plné žalu jí stékaly po tvářích a musela si je setřít, než se k němu znovu otočila.

„Tak dobře, Gerarde Claremonte. Vezmi mě zpátky. Ne všichni muži v královském námořnictvu jsou tak zkažení jako můj o…“ odmlčela se a na okamžik zavřela oči, aby znovu získala duševní rovnováhu, „…tak zkažení jako Lucien Snow. Určitě mezi nimi jsou i dobří lidé. Lidé, kteří dají na rozumné vysvětlení. Bůh je mi svědkem, že je najdu a očistím tvoje jméno. 1 kdybych měla jít až k samotnému Nejvyššímu lordu Admirality.“

Gerard k ní došel a neurvale ji popadl za ramena. Obličej měl napjatý bezmocnou bolestí. „Nic takového neuděláš! Nechceš přece, aby ten tvůj rozkošný zadeček šoupli do Newgatu za napomáhání hledanému zločinci a pro podezření z vlastizrady. Víš, co se na tom místě děje s ženami, jako jsi ty? I když je pravda, že s tím si nebudeš muset dělat hlavu, jestli admirál vyčenichá dřív než úřady, o co se pokoušíš. Už přece ukázal, kam až je schopen zajít, aby tě umlčel.“

„A co mám tedy, k čertu, dělat?“ vykřikla Lucy. V duchu dodatečně děkovala nebohému Digbymu, že ji vybavil slovníkem, bez kterého by se v tomhle absurdním rozhovoru neobešla. „Dřepět na tom svém rozkošném zadečku, plést ponožky a čekat, až se pro mě vrátíš?“

Z Gerardovy tváře vyprchaly všechny stopy vzteku a nahradila je palčivá lítost. Lucy zaplavilo pochopení. Bolelo ji mnohem víc než cokoli, co si kdy dovedla představit. Gerardův obličej se jí rozmazal před očima a kolena se jí podlomila. Místo aby ji zachytil, jemně jí pomohl kleknout si do písku a něžně ji pohladil po vlasech. Ten dotyk byl plný soucitu s nimi oběma.

Kdyby ho Lucy neznala tak dobře, asi by se ho ted na kolenou doprošovala. I kdyby na kratičký okamžik mezi dvěma údery srdce dokonce uvěřila, že ji Gerard vlastně nemiluje, že ji jen využil a odhodil poté, co ukojil svou smyslnou zvědavost, stejně by teď bojovala za svou budoucnost po jeho boku.

Jenže ona ho znala až příliš dobře. Věděla, že Gerard Claremont patří k mužům, kteří bez ohledu na okolnosti vždycky udělají to, co považují za nutné. A tak jen sledovala, jak se k ní otáčí zády a odchází opuštěnou pláží, zrak upřený na své milované moře, jako by hledal útěchu v jeho azurovém objetí.

30

Vichr ledovými poryvy vířil zpěněné hřebeny vln a měnil severní Atlantik v hrozivý lektvar bublající v kotli čarodějnic. Prokousal se i hrubou vlnou námořnického kabátu, ale Lucy se ani nezachvěla. Byla na jeho drsné pohlazení odmalička zvyklá. Té chmurné upřímnosti dávala přednost před hřejivým, útulným klamem kajuty, která sice slibovala útočiště, ale přitom nechávala její srdce holé a krvácející.

Její strnulé, bezkrevné prsty ochable spočívaly na zábradlí na přídi, které pokrývala tenká vrstvička ledu. Lucy netoužila po ničem jiném, než aby stejně znecitlivěla celá, ale zdálo se, že své city umrtvit nedokáže. V žaludku jí pořád hlodala dutá, prázdná bolest. Přesto od onoho dne na pláži u Tenerife neprolila ani jedinou slzu kromě těch, které jí do očí vehnal neúprosný vítr.

Po slunném nebi a azurovém moři Kanárských ostrovů jí šedé nebe a ocelové vlny severního Atlantiku připadaly jako balzám na rozbouřené smysly. Nehnuté stála u zábradlí a pozorovala, jak denní světlo přechází do soumraku a odměřuje neměnnou pouť dalšího dne.

Gerard byl odhodlán dopravit ji do Londýna dřív, než za nimi admirál vypustí své mořské psy. Pod jeho úsečnými rozkazy netrvala posádce Retribution oprava milované lodi ani tři dny. Vyrobili a umístili nový přední stěžeň, zbavili ožehlou palubu následků bitvy, opravili potrhaný černý šat plachet. Hlavního dělostřelce pohřbili v písčité půdě, která už přijala tolik spřízněných námořnických duší.

Během těch tří dnů i následujících skoro tří týdnů se Gerard Lucy pečlivě vyhýbal. Když se náhodou setkali v nějakém úzkém místě na palubě nebo se míjeli ve stínech podpalubí, jen ji zdvořile pozdravil. Pak se hned omluvil a odvrátil pohled, jako by měl strach, že oči prozradí to, co rty prozradit nemohou.

Ostatní námořníci následovali kapitánova příkladu. Jak se loď blížila k ústí Lamanšského průlivu, byli čím dál zaraženější. Tamovu mladickou nevázanost i Kevinův troufaly šarm překryl plášť sklíčenosti. Apollo vyměnil rytmické ostrovní melodie za melancholické spirituály opěvující domov, jehož na pozemské životní pouti nelze dosáhnout. Lucy přemítala, jestli ji ti muži budou postrádat, až odejde. Roztomilý „mazlíček“ jim možná bude chvilku chybět, ale určitě brzy zapomenou. Třeba jim kapitán sežene prasátko.

Stála u zábradlí a bledá koule měsíce ji zalévala svou září, ještě když štíhlá příď Retribution vklouzla do rozbouřených vod průlivu. Kapitán přikázal zachovávat ticho a zhasnout všechny lucerny.

Těžký příkrov stísněnosti, který visel nad lodí, byl náhle protržen rozruchem na levoboku. Lucy by byla ráda zůstala lhostejná. Jenže v uplynulých dnech se opravdu cítila jako na lodi duchů, a tak pro ni každá známka života znamenala vítané rozptýlení.

Otočila se a proklouzla pod vratipněm. U zábradlí na levoboku stáli Gerard s Apollem a na hromádce plachet u předního stěžně si hověl Kevin. Když Lucy spatřila Gerardova široká ramena rýsující se proti noční obloze, srdce se jí rozbušilo rychleji.

„Myslel jsem, že by tě tohle mohlo zajímat, kapitáne,“ řekl Apollo a podal Gerardovi dalekohled.

Lucy dalekohled ani nepotřebovala. V dálce zahlédla oranžový záblesk ohně, ostrý a hrozivý pod temným pláštěm noci.

„Jestli se nepletu,“ ozval se Apollo, zatímco Gerard pozoroval ten výjev,

„je to fregata královského námořnictva pod palbou dvou francouzských korzárů.“

„Chceš říct pirátů,“ pronesla pochmurně Lucy a připojila se k nim. „S Francií nejsme ve válce od podpisu míru v Amiensu. Nejspíš to jsou Napoleonovi nohsledi, kteří se vydávají za obyčejné zloděje.“

Gerard zachovával záhadné mlčení.

„Jsem pro, abychom do toho vletěli po boku Francouzů,“ navrhl pohotově Kevin. „Copak nám námořnictvo Jeho Veličenstva někdy udělalo něco dobrého?“

Gerard beze slova podal dalekohled Lucy. Letmo se setkali očima a jejich prsty se na okamžik dotkly – byl to nejdůvěrnější kontakt, k němuž mezi nimi došlo od toho dne na pláži u Tenerife. Lucy vyhověla jeho němé žádosti a podívala se do dalekohledu.

Nebohá fregata byla lapena v těžké křížové palbě dvou francouzských lodí. Zrovna v tu chvíli mohutná boční salva prorazila do její zádi zubatý otvor. Když se chuchvalce kouře rozptýlily, záblesk dalšího výstřelu ozářil figurínu na špici. Lucy se vyděšeně zajíkla.

„Co se děje?“ zamumlal Gerard.

Spustila dalekohled a obrátila k němu nešťastné oči. „To je Couragcous. Loď lorda Howella. Po svém vítězství u Kodaně si vyžádal, aby na ní mohl velet a hlídkovat v průlivu. Chtěl mít čas psát memoáry a víc se věnovat dětem.“

Apollo sklopil hlavu.

Lucy zachvátila ledová hrůza. Představila si, jak Sylvie objímá tatínka kolem krku. Jak lord Howell staví své divoké syny do řady, aby je naučil uzel na vázance. Jak vozí Gilligana na ramenou jako na koni a chlapeček se ho přitom buclatýma ručkama upatlanýma od džemu drží za prošedivělé vlasy. Ted když už neměla vlastního otce, nechtěla ani pomyslet na to, že by mohla ztratit tak báječného člověka.

„Jeho děti…,“ hlesla. Vůbec nepostřehla, jaký účinek mají její prosebná slova na Gerarda.

Vytrhl jí dalekohled ze strnulých prstů. „Počet dél?“ zeptal se úsečně.

Bezmocně pokrčila rameny. Nechápala, proč by mělo záležet na výzbroji lodi, která je odsouzena ke zkáze. „Dvacet… možná dvacet pět.“

„Posádka?“

„Přes stovku.“

Kevin vyskočil ze svého pohodlného sedátka, jako by mu ke špičkám dokonale nablýskaných bot někdo přistrčil zapálený doutnák. „Už ani slovo, zlato. Nepodporuj ho v tom šílenství. Copak nevidíš, k čemu se chystá?“

Lucy se setkala s Gerardovým zasmušilým pohledem. Bylo jí naprosto jasné, k čemu se chystá. A co ho to může stát.

Očima zabloudila ke vzdálené bitvě a pevně sevřela zábradlí. Dokonce i z té dálky poznala, že se Courageous naklání. Je jen otázkou pár minut, než Francouzi fregatu obsadí, oberou o náklad a nechají beze stopy zmizet v ledovém náručí moře.

Každý je pánem svého osudu.

Lucy se nelítostně vybavila její vlastní slova. Tohle je možná Gerardova poslední šance naplnit svůj sen o službě vlasti a králi. Sen, který cynicky zavrhl poté, co mu ho pošpinila zkaženost mužů sloužících jen své vlastní chamtivosti.

Hluboko v srdci věděla, že Gerarda nedokáže od jeho kurzu odvrátit, a nechtěla se v jeho očích ponížit tím, že by se o to pokusila. Kdyby jen tak proplul kolem a nedbal na potíže Courageous, nebyl by tím mužem, kterého miluje.

Když Kevin spatřil divoký záblesk hrdosti v Lucyiných očích, zaklel na znamení porážky a sklesl zpátky na hromadu plachet.

Lucy srazila podpatky a v obřadném pozdravu zvedla ruku k čelu.

„Dělostřelecký pomocník Snowová se hlásí do služby, pane.“

Přízračný škuner se z noční temnoty vynořil v tajuplném tichu. Jeho hedvábné plachty se nadouvaly jako havraní křídla anděla pomsty. Po opuštěných palubách se plížily cáry mlhy, i když kolem žádná mlha nebyla. Elegantní lanoví zářilo ve stříbřitém měsíčním světle jako smrtící pavučina zkázy.

Když se zjevení přiblížilo, několik francouzských nešťastníků v panice skočilo přes palubu. Zvolili radši jistou smrt než setkání s neznámem.

Později bude celá řada pověrčivých francouzských námořníků přísahat skeptickému, ale hluboce zaujatému prvnímu konzulovi, že to nebyla jen jedna osamělá lod, ale celá flotila démonických lodí. Ze je z pekelných bran vyslal sám Satan, protože žárlí na Napoleonovu ctižádost dobýt to, co bylo přislíbeno jemu – svět.

Takové domněnky jen potvrzovala hrozivá rychlost, s níž se na ně štíhlý dravec nemilosrdně řítil, a chaos, který následoval. Francouzské lodi zapomněly na britskou kořist a začaly se otáčet, v marné snaze uniknout neuniknutelnému. Zoufale se zmítaly na vlnách, polapeny ve víru vlastní hrůzy. Přízračný škuner proklouzl těsně mezi nimi a nehlučně zmizel z dostřelu dřív, než jediný ze zpanikařených dělostřelců stačil vypálit.

Zbloudilá dělová koule narazila do ráhnoví sesterské lodi a rozčísla jí přední košovou plachtu. Lodě se srazily a tíživým tichem prorazilo zakvílení tříštícího se dubového dřeva.

Aniž Francouzi dbali na další možné škody, rychle se od sebe oddělili. Ještě než se mohl přízračný škuner znovu zhmotnit, bez jediného ohlédnutí vyrazili k vzdálenému horizontu, za nímž se skrývala jejich vlast.

Angličané na palubě rychle se potápějící Couragcous se pomalu začínali smiřovat s bohem, ať už vyznávali kteréhokoli. Znovuobjevení přeludu přijali se smíšenými pocity radosti a hrůzy. Nejdřív na ně dopadl stín jeho přídě a pak se ozval děsivý skřípot, jako by se před kajícnými hříšníky otevíraly zrezivělé brány nebe.

Stáli po kolena v ledové vodě, chvěli se a přemýšleli, zda se dožijí toho, aby mohli o zázračném zásahu Retribution vyprávět vnoučatům. Znamená pro jejich bitvou unavené duše spásu, anebo zatracení?

Jako v odpověď se z nebes rozvinul provazový žebřík a pleskal před jejích obličeji obrácenými vzhůru. Vděčně se ho chytili a v tu chvíli jim bylo jedno, jestli šplhají vstříc bohu milujícímu, nebo pomstychtivému.

„Nechce se mi věřit tomu, co děláš. Sakra, copak ses úplně zbláznil?“ zamumlal Kevin koutkem úst, obličej strnulý v masce nesouhlasu.

„Nemám na vybranou,“ odsekl Gerard. Stál na příďové nástavbě a pozoroval, jak bledí, promočení námořníci jeden za druhým šplhají na palubu plnou zachmuřených členů jeho vlastní posádky. „Když už jsme si dali tu práci, abychom je zachránili před Francouzi, bylo by kapku nelogické nechat je utopit, nemyslíš?“

Kevin místo odpovědi jen mrzutě pokrčil rameny. Gerard dobře věděl, že jeho bratr není tak krvežíznivý, jak se tváří. Byl jen bez sebe strachy. Strachy o něj.

I jeho samotného se zmocnila podobná nepříčetnost, když se z podpalubí vynořila Lucy. Důrazně jí zakázal vstup na dělostřeleckou palubu, protože se bál, že by mohlo dojít k boji. Ale podle šmouh od sazí na Lucyině nose a jejího provinilého výrazu to vypadalo, že se jí přece jen podařilo připlést se k nějakému uličnictví.

Zoufale k ní vyrazil, aby ji zaštítil před zvědavými pohledy nových pasažérů. Ale uprostřed kroku ho zarazil radostný výkřik. „Lucy! Lucy, holčičko moje, jsi to ty?“

Jako správný velitel opustil lord Howell potápějící se loď poslední. Kvůli tomu byl teď promočený skrznaskrz až ke kořínkům prošedivělých vlasů. Jeho muži mu pomáhali na palubu a za lem uniformy ho napůl vtáhli přes zábradlí na pravoboku. Pořádně kýchl, odstrčil ruce, které ho držely, a klopýtal k Lucy.

Lucy se roztřásla, když se ocitla v důvěrně známém objetí zmáčeného lorda Howella. Ani svou vlastní dceru by nemohl pozdravit upřímněji a s větším nadšením. Jeho srdečnost obnažila hluboké rány v její duši a vystavila je hojivému vzduchu. Zhroutila se vévodovi do náručí a dopřála si dlouho odepíraný přepych vyplakat se na rameni dost širokém, aby vstřebalo její slzy.

„Ale, ale, děvenko,“ zamumlal, když se jí přestala divoce zachvívat ramena. „Počkej, ustup trošku. Nech mě, ať se na tebe pořádně podívám.“

Bez zaváhání poslechla a otírala si nos hřbetem ruky. Lord Howell si zvědavě prohlédl její mužské oblečení a jeho výraz se rozzářil upřímnou úlevou. „Jak vidím, tak to tvoje dobrodružství nedopadlo nejhůř. Tvůj ubohý otec se div nezbláznil strachy. Ten ztřeštěnec málem skončil před válečným soudem, protože tajně vyplul s jednou z králových válečných lodí, aniž by čekal na souhlas Jeho Veličenstva. Nakonec měl král samozřejmě pochopení – vždyť je sám taky otcem. Zvlášť když se admirál vrátil pološílený smutkem, zoufalý, že se mu nepodařilo přivést tě zpátky.“

Šílel docela určitě, pomyslela si Lucy hořce. Bezpochyby zuřil, až měl

pěnu u pusy.

Naštěstí se nemusela pokoušet o vhodnou odpověď, protože vévodovu pozornost zničehonic upoutalo něco jiného.

S ústy dokořán zůstal nevěřícně zírat k příďové nástavbě. „Claremonte? Jste to vy, člověče? Myslel jsem, že jste se po tom únosu zahanbeně vytratil. Dobrý bože, nedošlo mi, že vás Lucien najal, abyste jeho holčičku zachránil. Odvedl jste vynikající práci! jste skutečný hrdina.“

Lucy zadržela dech a bála se i jen mrknout okem, aby ji výraz nezradil. V srdci jí divoce rozkvetla naděje. Uvědomila si, že admirál v úporné snaze zakrýt své vlastní zločiny ještě nezveřejnil Gerardovu totožnost. Otočila se a sledovala, jak Gerard sestupuje z příďové nástavby. Srdce měla až v krku. Panebože, prosím tě, modlila se v duchu. Prosím tě, jen ať má tu drzost.

Drzost, tu tedy měl. Přešel přes hlavní palubu s tak vyzývavou hrdostí, že Lucy vyschlo v ústech touhou. „Ušetřete mě své chvály, pane,“ pronesl pomalu a zřetelně. „Možná by udělala dojem na Gerarda Claremonta, ale mohu vás ujistit, že kapitána Dooma nezajímá ani v nejmenším.“

31

Lucy si přitiskla ruku k ústům, aby zdusila vyděšený výkřik.

Lordu Howellovi sloužilo ke cti, že vypadal upřímně zarmoucený, jako by ho ani trochu netěšilo, že se mu chytil na udičku tak pozoruhodný úlovek. „Poslyšte, Claremonte, chcete snad říct, že vy jste kapitán Doom?“

Z přídové nástavby seskočil Kevin. „Řečičky! Je to jen prolhaný podvodník. Kapitán Doom jsem já!“

Aniž by se Gerard ohlédl, ohnal se pěstí přes rameno a udeřil bratra

přímo do obličeje. Kevin se skácel k zemi jako podťatý.

Gerard se beze stopy kajícnosti ušklíbl. „Ten pán je mimo. Kapitán Doom jsem já.“

Vtom se k němu vrhla Lucy. Gerard si povzdechl. Nechtělo se mu zbavovat se jí podobným způsobem. Jenže by stačil jediný pohled na její šílený výraz a lord Howell by je dal vsadit do želez oba. A tak ji rychle popadl za ramena, aby to vypadalo, že ji k sobě přitáhl on sám. Potom vytáhl pistoli a přitiskl ji Lucy ke spánku.

„Jestli si se mnou příště nechceš zatancovat na šibenici,“ zašeptal jí do ucha, „doporučuju ti, abychom to sehráli přesvědčivě.“

Sehrát to přesvědčivě nedělalo Lucy potíže. Byla rozlícená. Gerard jí právě dokázal, že není o nic menší tyran než admirál. Taky vždycky dělá svévolná rozhodnutí ohledně její budoucnosti, aniž se jí předem zeptá.

„Proč ses přiznával, ty idiote?“ sykla a divoce se svíjela v objetí, které ani zdaleka nebylo něžné.

„Je to chytrý člověk. Brzy by si dal dvě a dvě dohromady,“ procedil Gerard skrz zaťaté zuby. Trhnul sebou, jak mu Lucy nemilosrdně sjela podpatkem po nártu a drtila prsty na kaši. „Sakra, poslouchej mě! Nemáme moc času. Až dorazíme do Londýna, chci, abys šla rovnou za Smythem.“

„A vy, pane, táhněte rovnou do pekla,“ zavrčela.

Když se Lucy vrátila k formálnímu oslovení, Gerard poznal, že jde do tuhého. Bál se, že ve vzteku obviní sama sebe, a tak odjistil pistoli.

Lucy zkameněla šokem. Blesklo jí hlavou, jestli je opravdu schopen zastřelit ji za to, že mu dupla na nohu. Potlačila hysterické zachichotání. Zdálo se jí pořádně absurdní, že i když Gerard ve svých bezohledných rukou svírá její život, má zvrácené potěšení z jeho hřejivého objetí.

Na palubě hrozila propuknout anarchie. Námořníci z Couragcous vytahovali nože, kterými chtěli nahradit namočené pistole. Jejich neochotní hostitelé se naježili, když viděli, jaké nebezpečí hrozí kapitánovi. Apollo vykročil kupředu a jen jeho impozantní velikost stačila, aby mladík s obličejem bledým jako syrovátka zastrčil tesák zpátky do pouzdra. Posádka Retribution mohla být překonána co do počtu, ale ne co do odvahy.

Gerardův hlas zazněl tak autoritativně, že všichni naráz ztichli: „Mám jen jednu podmínku pro kapitulaci, lorde Howelle.“

Vévoda ustaraně přelétl Lucyinu tvář. „A to jakou, pane?“

„Aby byly náležitě zaznamenány chrabré a obětavé činy mých mužů při záchraně Couragcous a aby bylo zváženo omilostnění pro jednoho každého z nich.“

Lord Howell zamračeně přikývl. „Zaznamenám to do lodního deníku s patřičným důrazem. Ale co vy, synu? Ohledně sebe nemáte žádnou prosbu? Třeba o shovívavost? O milosrdnější popravu zastřelením? O slib, že vaše tělo nebude vystaveno pro pobavení davů?“

Gerard ucítil až. v kostech, jak sebou Lucy trhla. Jenže ani lord Howell mu nemůže poskytnout tu jedinou věc, o kterou by stál – čas. Čas stanout před zástupcem Boha na zemi a slavnostně odpřísáhnout, že tuhle ženu bude opatrovat a chránit po zbytek života. Čas přihlížet, jak v jejím štíhlém těle roste jeho dítě. Čas dovádět v podzimním listí s vnoučaty. A ze všeho nejvíc čas vysvětlit jí, že už ho k smrti unavuje pořád utíkat. Ze bez ní už nemá kam utíkat.

11Řeknu vám, co chci, pane. Zbavit se téhle rozmazlené mrňavé čubky.“ Odstrčil Lucy od sebe a jen se modlil, aby to bylo dostatečně neurvalé a nadobro ji to odradilo, jen tak ji zachrání před nebezpečím. Lucy upadla na kolena lordu Howellovi k nohám. Zvedla hlavu, odhodila si vlasy z očí a nevěřícně se po Gerardovi ohlédla. V jejích šedých očích se zrcadlila bolest. Ušklíbl se na ni s veškerým opovržením, kterého byl schopen. „Žádné výkupné na světě mi nestojí za to, abych měl na palubě své lodi takovouhle ženskou.“

Lord Howell položil Lucy ruku na rameno a klidně prohlásil: „Obávám se, pane, že tahle loď už není vaše. Chopte se ho!“

Lucy v krajním zoufalství přihlížela, jak posádce Retribution odebrali zbraně a nahnali ji na příd k výslechu. Gerard zmizel ve stínech podpalubí, doprovázen dvěma statnými námořníky.

Lord Howell ji vzal za loket a pomohl jí vstát. „Neboj se, dítě. Ten lotr bude už brzy v železech, kam patří.“ Její prudké zachvění přičetl chladu. Ovinul jí paži kolem ramen, aby ji ochránil před ledovým větrem. „Ani si neumím představit, jak bude tvůj otec jásat, až tě uvidí.“

Lucy odvrátila zachmuřenou tvář od jeho laskavého pohledu. „Ani já ne, pane. Ani já ne.“

Před více než stoletím bylo tělo kapitána Williama Kidda, nabalzamované smolou a spoutané železným postrojem, zavěšeno na šibenici, aby se pro výstrahu houpalo nad zčeřenou vodou Tilbury Pointu. Byli tací, kdo tvrdili, že za větrných nocí bývá stále ještě slyšet tajuplné chřestění řetězů, které všem počestným mořeplavcům připomíná, že cesta do pekla je dlážděna vznešenými úmysly.

Jak Retribution prorážela vlny Temže směrem ke Greenwichi, na březích se sbíhaly zástupy zvědavců, aby složily hold muži, který se tím varováním neřídil.

Na křídlech vzrušení letěly po řece zvěsti o neobvyklé podívané na pirátský škuner pyšnící se nádherou hodnou samotného krále. Šest let předtím vítal Londýn muže, jenž si nyní říkal Gerard Claremont, jako hrdinu. Město, které nemilovalo své hříšníky o nic méně než své světce, bylo teď připraveno obejmout se stejným nadšením kapitána Dooma.

Už hodiny předem se v docích, kam měl připlout, srocovali rozjásaní londýnští obyvatelé. Proplétali se mezi námořníky a dokaře, kteří se snažili dělat svou práci, a neohlíželi se na jejich mrzuté bručení. Ve veselém chaosu se tu mísili jak chudí, kteří při každodenním boji o prosté přežití toužili po troše romantiky, tak bohatí, kteří do svých prázdných životů chtěli vnést špetku vzrušení. Mnozí z těch druhých se raději spokojili s přihlížením z oken luxusních kočárů. Nechtěli riskovat, že se jejich přecitlivělého čichu nelibě dotkne slaný pach shnilých ryb a zemitý odér pouličních prodavačů, prostitutek a obchodníků nabízejících své zboží na úzkých prkenných chodnících.

Krátce před polednem jeden chlapec, kterému zbystřilo zrak dlouhé čekání, konečně zahlédl loď. Na dav se snesl příkrov mlčenlivě zvědavosti. Dokonce i reportéři si na chvilku přestali dělat poznámky. Majestát pirátského škuneru, jehož výhrůžnou, pochmurnou krásu nenarušilo ani zimní slunce, uchvátil představivost všech. V davu to uznale zahučelo a to dodalo pisálkům inspiraci. Jejich pera se rozletěla po papíře, jak se pouhým psaným slovem, které tak podléhá náladám a rozmarům, úporně pokoušeli zachytit legendu.

Vzrušení davu vzrostlo, když škuner zakotvil a byl k němu přistaven můstek. Ven se v nejvyšším spěchu vyhrnuli námořníci a psanci, jako by dychtili uniknout stísněným prostorám lodi

1 vzájemné společnosti. Dokonce i ti nejméně všímaví pozorovatelé by se ochotně vsadili, že ta krátká cesta nepatřila k nejklidnějším.

Pihovatý mladík v civilních šatech měl kolem očí monokly, které si nejspíš vysloužil, když hájil čest svého kapitána. Jeho buclatý společník s červeným šátkem a rozbitými brýlemi na nose pokradmu pozoroval skupinku hezky oblečených dam, jež se tísnily pod barevnými slunečníky. Mezi ženami to vyvolalo pobavená zatrylkování a přinejmenším jedny přesvědčivé mdloby. Dotyčnou sice společnice ovíváním vzkřísily, jenže vzápětí znovu omdlela jako špalek, protože kolem ní se stoickým klidem prošla ebenově černá obluda vyčnívající nad ostatními jako věž.

Rozčilení ještě zesílilo, když se můstek vylidnil. Lidé v zástupu si div nevykroutili krky, aby alespoň na okamžik zahlédli toho rebela, jehož éra přišla a pominula a zanechala jejich pozemský svět sice bezpečnější, ale fádnější. Stěží si povšimli drobné postavičky v námořnickém kabátu s kapuci, která postávala na palubě.

Trpělivost čekajících byla odměněna, když se na můstku konečně objevil muž provázený čtyřmi ozbrojenými strážci. Neupravený zevnějšek mu nijak neubíral na nápadné přitažlivosti ani na autoritě. I když byl spoután, kráčel pružně, s půvabem muže, který byl zrozen, aby vládl hlubokým mořím.

Gerard zamžikal, jak ho oslnilo ostré sluneční světlo a ohlušilo nečekané obdivné hučení zástupů. Celou plavbu strávil v podpalubí spoutaný v

řetězech, protože lord Howell se bál, že by přítomnost kapitána na palubě mohla zažehnout vzpouru. Rozbouřená masa lidí v docích teď probudila jeho dřímající smysly zpátky k životu.

Do zad se mu zaryla hlaveň muškety a pobídla ho do kroku. Vtom si k

němu prorazil cestu bratr. Jeden ze strážců vyštěkl úsečné varování.

Kevinův hlas byl podbarven řevem davu. „Co tomu říkáš? A to ještě nemají ani ponětí, jak odvážně jsi zachránil posádku Courageous. Sázím se, že z tebe nakonec bude populární hrdina.“

„Něco jako námořnický Robin Hood?“ prohodil Gerard zasmušile a otupěle. „Je to přelétavá sebranka. Až mě odsoudí, budou jásat úplně stejně.“

„A já bych měl taky, po tom, co jsi mě tak surově praštil.“ Kevin si zamnul hřbet nosu a jeho sytý baryton se změnil v nosový tenor. „Myslím, žes mi ho zlomil.“

„To ti jen prospěje, bratříčku. Ted možná konečně najdeš děvče hezčí, než jsi sám.“

„Ale vždyť já nelhal. Vážně jsem byl kapitán Doom. Na dva kratičké, skvělé měsíce.“

Gerard radši nechtěl vzpomínat, jak ty dva kratičké, skvělé měsíce strávil on sám. Lpět na minulosti by pro muže bez budoucnosti bylo zbytečnou námahou. Ale když došli na konec můstku, neudržel se a zamumlal: „Co ona?“

Nitka odhodlaného veselí v Kevinově hlase se přetrhla. „Drží se. Statečně bojuje, aby sehrála tu šarádu, ke které jsi ji donutil. Ale bojím se, že je jen otázkou času, kdy se sesype…“

„Otče!“

Při tom jásavém trylku oba otočili hlavu. Lucy proletěla kolem nich v obláčku čerstvé citrónové vůně, ruce doširoka rozhozené, jako by chtěla obejmout celý Londýn. Zástup fascinovaný tím novým dramatem se rozestupoval, aby jí uvolnil cestu. Kapuce jí sjela, když se vrhla do náručí královsky vyhlížející postavy, oděné v modrozlaté uniformě admirála královské flotily. Jen ti nejbystřejší pozorovatelé si mohli všimnout, že admirál na nepatrný okamžik zaváhal, než dceru na uvítanou sevřel v náručí.

„…než se sesype pod tím tlakem,“ dokončil Kevin chabě.

Gerard byl zaskočen prudkostí svého nespravedlivého hněvu. Skrz zaťaté zuby procedil: „Zeje ale přesvědčivá, co?“

Ochromila ho iracionální žárlivost. Pozoroval, jak admirál sklání sněhobílou hlavu k zářivým vlasům své dcery. Okouzlený dav polohlasně zašuměl uznáním. Admirál neodolal a vrhl Gerardovým směrem pohled plný nenasytného triumfu.

Gerardovi se mezi lopatky zaryla mušketa. „Jen mašíruj, Doome! Máš rande s katem,“ ozval se hrubý hlas jednoho ze strážců.

Gerard se otočil tak divoce, až strážce polekaně ucouvl, jako by zajatce místo řetězů poutaly jen hedvábné stužky. „Nedělej si hlavu. Ten bastard beze mě nezačne,“ posměšně ohrnul rty.

Vtáhli ho do vozu, který ho měl dopravit do temné, těsné cely v Newgatu. Poslední, co Gerard spatřil, byl Lucyin chladný, odvrácený profil ve zlaceném rámu okénka admirálova kočáru.

Lucy strnule seděla na sedátku proti otci, ruce složené v klíně. Toužila po rukávníku, v němž by skryla zrádné chvění, a snažila se nemyslet na to, kolikrát sdílela kočár se svým osobním strážcem.

Zpod sklopených řas se pokradmu podívala na admirála a připomněla si, že není jejím otcem. V jeho hrozivé přítomnosti bylo mnohem obtížnější mít to na paměti. Poprvé si ho prohlížela kritickým okem a přemítala, jak mohla být tak zaslepená a nevidět, že jeho rysy jsou ztěžklé tloušťkou a zhýralostí. Kolem očí se mu táhly pavučiny vrásek z nezřízeného života.

Asi se na něho nikdy nepřestala dívat obdivnýma očima citově zanedbávaného dítěte. Ted nevěděla, jestli má k tomu ubohému zaslepenému stvoření, jímž kdysi byla, chovat spíš soucit, nebo opovržení.

Admirál vyhlížel z okénka a lhostejně sledoval ubíhající scenérii. Lucy věděla, že vyčkává na příležitost jako jestřáb, který se chystá vrhnout k zemi na bezbrannou myšku. Jenže ona si nabrousila drápky na dravci mnohem hodnějším takového úsilí. A teď se jen modlila, aby na to admirál přišel teprve ve chvíli, kdy už ji nebude moci pustit ze spárů.

Vtom se otočil a zabodl do ní svůj pronikavý pohled. „Jsi v pořádku, dcero?“

Takže jsme zase tam, kde jsme byli, pomyslela si. Zase se vrátíme k rolím panovačného otce a poslušné dcery. Co ode mě vlastně očekává? Ze poběžím domů a budu pokračovat v práci na jeho pamětech, jako by se mě nikdy nepokusil chladnokrevně zavraždit? Ješitnost toho člověka prostě nezná mezí. A já toho musím využít ve svůj prospěch.

Přinutila se k úsměvu a doufala, že se jí podaří vpravit do hlasu správnou zahořklou notu. „Úplně v pořádku, otče. Náš oddaný pan Claremont byl pěkně prohnaný, když šlo o jeho vlastní cíle. Věděl, že za poškozené zboží by stěží dostal odměnu. Navíc myslím, že ho bavilo hrát si přede mnou na kavalíra. Pro ty, kdo se tak nenarodili, to musí být lákavá změna.“

„Hmmm.“

Lucy už skoro zapomněla, jak rozčilující jsou admirálova nesouhlasná odfrknutí. Možná to přece jen není jestřáb, ale bojovný býk, který hrabe kopytem o zem a chystá se k útoku. Delikátně si odkašlala, aby zakryla nepatřičné zahihňání.

Měřil si ji ledovým pohledem, který zmrazil všechno, na čem utkvěl.

„Možná by bylo přece jen moudřejší, aby tě prohlédl doktor. Mohla jsi utrpět zranění, o kterém ani nevíš.“

Lucy potlačila zachvění, když si vzpomněla na doktorovy dotěrné studené ruce. Tentokrát by jeho neosobní prohlídkou neprošla tak hladce. Jak by se asi admirál zachoval, kdybych náhodou čekala Gerardovo dítě? napadlo ji. Když na tu možnost pomyslela, zmocnilo se jí vzrušení, které nepřehlušil ani strach z případných důsledků.

Bezvýrazně pohlédla do očí pod těžkými víčky. „Cokoli pokládáš za správné, otče.“

To mu zalichotilo. Znovu se uvelebil na sedátku, až pod jeho vahou zasténalo. „Předpokládám, že tě ten darebák bavil historkami o zločinech tvého zvrhlého otce.“

Ať už admirál očekával jakoukoli reakci, rozhodně to nebyl Lucyin zvonivý smích. „Nikdy jsem neslyšela tak fantastické bajky. Královské pověřovací listiny, které se rozplynuly ve vzduchu. Zakopaný poklad. Nespravedlivě uvěznění ušlechtilí mužové. Měla jsem pocit, že jsem se ocitla v jednom z těch směšných románů, před kterými jsi mě vždycky varoval. Snad by mě ani nepřekvapilo, kdybych se vrátila a zjistila, že jsi vyplul na širé moře s páskou přes oko a džbánkem rumu v ruce.“ Otřela si uslzené oči.

„Myslel si, že mám tak slepičí mozeček, abych ta absurdní obvinění spolkla bez jediného stínu důkazu. Věřil bys tomu? Ten člověk je naprosto nevyrovnaný, podléhá vlastním klamům a to ho vede k zoufalým činům.“

Admirál ji obdařil shovívavým úsměvem, za jaký by ještě před pár týdny dala i život. „Ten člověk očividně zapomněl, čí dceru se pokouší oklamat.“

A čí dcera to jako má být?

Jeho ruměný obličej se zachmuřil, až se Lucy na okamžik ulekla, jestli svým výrazem neodhalila příliš mnoho. „Musím přiznat, že mi dělá vážné starosti jedna nevyřešená záležitost mezi námi dvěma,“ řekl.

„A co, otče? Rmoutí mě vidět tě tak sklíčeného.“

„Po mužích, kteří mají velkou moc, se často vyžadují velké oběti. A zrovna taková byla ta obtížná situace, do které jsem se dostal u Tenerife.“ Povzdechl si tak těžce, že jí rozvířil vlasy. „Nemohl jsem si dovolit přistoupit na požadavky toho lotra, ani jsem nemohl dopustit, aby mi proklouzl mezi prsty a pokračoval ve svém teroru na mořích. Nemel jsem na výběr. Musel jsem na jeho loď střílet, přestože jsi byla na palubě. Jen doufám, že ve svém srdci dokážeš najít odpuštění.“

Ještě že se Lucy při hraní karet s Kevinem naučila, jak je výhodné zachovávat kamennou tvář. Jinak by se teď určitě prozradila pochybovačným odfrknutím, za které by se nemusel stydět ani rozzuřený býk.

„Není co odpouštět. Jestli někdo chápe, co všechno jsi musel obětovat svým povinnostem, pak jsem to já. Nic se nestalo, tatínku. Tak už o tom nemluvme.“

Na okamžik měla pocit, že tohle asi přehnala. Ještě nikdy v životě mu neřekla tatínku.

Ale k jejímu překvapení se předklonil a popleskal ji po ruce. „Jsi hodné

děvče, Lucy. Dobrá dcera.“

Jeho chvála přišla příliš pozdě a ze špatného důvodu. Lucy se zalykala zarytou nenávistí.

Když na dlážděné příjezdové cestě k Iónii vystoupili z kočáru, Lucy najednou kráčela lehčeji. Byla tak plná prudkého očekávání, že se div

nevznášela ve vzduchu. Přijala admirálovo zdvořile nabídnuté rámě, jen aby se měla čeho zachytit. Možná to způsobila vyburcovaná představivost, ale připadalo jí, že se o ni opírá víc než o svou hůl.

Kočár pokračoval ke stájím, řízen Fensterovýma stařecky pokroucenýma, ale zručnýma rukama. Oni dva vykročili bok po boku k přednímu schodišti, ve stejném postoji a stejně strnule, jako by vedli slavnostní procesí.

Vstupní dveře se se zaskřípěním otevřely. Lucyino srdce se roztančilo svůdnou písní naděje.

Ta melodie se však přetrhla, když se ve dveřích objevila těžkopádná postava v saténové livreji a napudrované paruce. „Dobré odpoledne, pane,“ pozdravil sluha. Jeho mrtvolně dutý hlas postrádal ráznou živost hlasu Smythova. „A tohle musí být vaše krásná dcera.“

Lucy strnula uprostřed kroku. „Nerozumím tomu. Kde…?“ Poprvé ji opustila odvaha. Radši nechtěla ani pomyslet na to, co by mohla vyslechnout.

Admirál smutně zavrtěl hlavou. „Nechci ti kazit návrat domů, drahoušku, ale obávám se, že je tu něco, co bys měla vědět.“

33

Lucy se ulevilo, když zjistila, že oddělení Greenwichské nemocnice pro námořníky jsou prostorná a slunná. Trvalo jí dva týdny, než unikla admirálovu bedlivému oku a celou tu dobu ji v představách pronásledovalo moře hrůz. Většinou pramenily z vyprávění, které kdysi vyslechla od Sylvie a v němž jí kamarádka barvitě, i když trochu přehnaně líčila příšernosti, jichž se dopouštějí na bezmocných chovancích v ústavu pro duševně choré v Moorfields.

„Ba, ba, jsme tu na naše hochy fakt pyšný,“ prohlásila paní Bedelia Teasleyová, když spěchala před Lucy širokou chodbou plnou klímajících starých mužů. „Během tejdne jim dáváme skopový a o nedělích hovězí s pintou piva, aby to měli čím spláchnout. Pivo mají nejradši. Ze jo, Willie?“

Slepý námořník, kterého přitom pohladila pod bradou, se na ni zašklebil bezzubými ústy. Obličej pod staromódním třírohým kloboukem měl scvrklý jako sušenou švestku.

Ošetřovatelka se zastavila před těžkými dveřmi a z objemné zástěry vytáhla klíč. „Samozřejmě, u vašeho pana Smythe nejde vo ňákou dobročinnost. Má od všeho jen to nejlepší. Nejfajnovější povlečení. Nejčerstvější jídlo. Prvotřídní laudanum.“ Zastrčila klíč do zámku a s rutinou odemkla. „Jen na něm nešetřete, ať má co největší pohodlí, říká admirál. Je to príma chlap, ten váš otec, když se takhle stará o svoje lidi.“

„Ano, to je,“ zamumlala roztržitě Lucy. Jak se dveře otevíraly, snažila se ovládnout strach.

Nemocniční pokoj byl velký a čistý, s bíle omítnutými stěnami a nedávno zametenou podlahou. Dovnitř se železnými mřížemi na okně linuly sluneční paprsky. Mdlou září zalévaly postavu s bílým obvazem kolem čela, která se choulila v kolečkovém křesle u parapetu.

Lucy váhavě postoupila o krok blíž. Zaplavila ji vlna bezmocné lásky.

Hlas paní Teasleyově se změnil v zarmoucený šepot. „Je možný, že vás nepozná, zlatíčko. Jen tady takhle vysedává hodinu za hodinou a zírá do prázdna. Ani moc nespí. Slýchám, jak sebou každou denní i noční dobu hází a vykřikuje ženský jméno. Někdy je to Anne. Někdy Marie.“ Smutně zavrtěla hlavou. „Máme tu hodně takovejch jako je von. Většinou nevydržej přes zimu.“

„Můžu s ním zůstat chvilku o samotě?“

Ošetřovatelka provinile nakoukla do chodby. „To je proti admirálovým příkazům. Nechce, aby se pan Smythe unavoval.“ Pak spiklenecky mrkla a široký obličej se jí svraštil. „Ale nechápu, jak by mu pár minut s hezkým děvčetem mohlo uškodit.“

Paní Teasleyová odešla, ale Lucy zůstala stát na místě, jako by jí nohy vrostly do podlahy. Ta dobrosrdečná žena neměla ani ponětí, jak moc už Lucy Smythovi uškodila. Vždyť tu dělovou kouli, která ho sem dostala, klidně mohly podat její ruce.

Roztřeseně se nadechla a pomalu došla ke kolečkovému křeslu. Smythovy vlasy, šedivější, než si je pamatovala, byly pod obvazem trochu pocuchané. To by se mu nelíbilo, pomyslela si a natáhla ruku, aby urovnala neposlušný pramen. Smythe měl na sobě vybledlý hedvábný župan, v němž Lucy poznala odložený majetek admirála. Před chladem ho chránila přikrývka přetažená přes kolena. Ruce mu ležely ochable v klíně. Lucy dlouze pozorovala všechny ty bezvýznamné detaily, než konečně sebrala odvahu pohlédnout mu do obličeje.

Vypadal bezvýrazně, bývalou jiskřivou inteligenci v jeho očích nahradil prázdný pohled.

„Smythe…“ Zachvátil ji pocit ztráty nejen kvůli tomuto muži, ale i kvůli všem jejím snům a nadějím. Svezla se na kolena a záhyby pláště se kolem ní rozprostřely po podlaze. Vzala Smythovy studené suché ruce do dlaní, ohřívala je o své tváře a smáčela slzami.

Lucy.

To chraplavé zašeptání bylo tak slabounké, jako by se jí jen zdálo.

Pomalu zvedla hlavu. Smythův rozostřený pohled sklouzl dolů. Koutky úst se mu zkřivily smutkem. „Tolik mě to mrzí, Lucy… tolik chyb.“

Vzdychl. Chvíli to vypadalo, že se ponoří zpátky do říše polovědomí a opustí ji, protože ji považuje jen za sen nebo přízrak. Ale místo toho se podíval přímo do jasné sluneční záře. Jeho drobounké zorničky se skoro topily v tůňkách hnědi.

Má od všeho jen to nejlepší… Nejfajnovější povlečení… Prvotřídní laudanum… Je to príma chlap, ten váš otec, když se takhle stará o svoje lidi.

Lucy vyskočila na nohy. Popadla bavlněný obvaz, který Smythovi zakrýval čelo, a spěšně ho rozmotala. Odhrnula zplihlé vlasy a odhalila šrám. Zpočátku musel vypadat ošklivě, ale teď už byl pokrytý stroupkem a začínal se hojit. Nikde žádná hluboká rána. Lucy přitiskla hřbet ruky ke Smythovu čelu. Bylo studené a suché, ani stopy po obávané mozkové horečce, kterou mu přisuzoval admirál.

Popadla ho za ramena a divoce jím zatřásla. „Smythe! Podívej se na mě! To jsem já, Lucy! Jsem tady, Smythe. Jsem opravdu tady. Tak podívej se na mě!“

Nejdřív se zdálo, že její prosby vyšly naprázdno. Pak pomalu, skoro nepostřehnutelně, sjel očima k její tváři. Odměnila ho něžným úsměvem. Zvedl roztřesenou ruku a pohladil Lucy po vlasech. Ten dotyk byl téměř nehmatatelný, jako závan naděje.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá…,“ zamumlal, „že tě zabil.“

„Ne, Smythe. Jsem naživu a v pořádku. Poslouchej mě. Admirál tě drží pod drogami. Chce tě mít z cesty, dokud nebude popraven Gerard. Rozumíš?“ Chytila cípy jeho županu, jak se zoufale pokoušela zdůraznit naléhavost toho, co říká. „Oni ho zavřeli, Smythe. Je v řetězech. V temnotě. Pověsí ho, jestli nepředložíme důkaz jeho neviny. Musíš mi pomoct!“

Smythe zavřel oči. Teprve teď si Lucy uvědomila, že ten muž trpí něčím horším než jen následky zranění z bitvy nebo vnucenou závislostí na laudanu. To jeho duše strádala chorobou. Podléhal pokušení stáhnout se do bezpečnějších, klidnějších vod, kam ho nemůže následovat lítost. Lucy šílela. Představa, že se dostala tak daleko, jen aby nakonec prohrála, byla prostě nesnesitelná.

Když už ho nedokáže vyburcovat z netečnosti prosbami, snad se jí to podaří hněvem. Nemilosrdně ze sebe setřásla soucit. Do hlasu vložila ostří, kterým by byla s to sedřít mu tu křehkou, papírovou kůži z těla.

„Přestaň být takový zbabělec! Vím, žes to byl ty. To ty jsi ho zradil. Dělal jsi otci prostředníka a okradl jsi Gerarda o všechno, čím byl a čím se mohl stát. Dlužíš mu to, sakra!“

Smythe vrtěl hlavou ze strany na stranu, jak se marně pokoušel uniknout před spalujícím žárem pravdy. Lucy musela napnout uši, aby porozuměla jeho přerývaným slovům. „Neměl jsem na vybranou. Admirál vyhrožoval, že ti řekne, že není tvůj otec…, že tě vyhodí na ulici. Bylas teprve dítě… Nemohl jsem to snést.“

Lucy namáhavě udržovala mrazivý, vyčítavý tón, i když jí to působilo bolest. „A tak jsi podvedl nevinného člověka?“

Smythe otevřel oči. Poprvé se zdálo, že se soustředí na něco jiného než na vlastní utrpení. „Dobrého člověka. Mladého. Nadaného. Dychtivého sloužit vlasti. Měl celý život před sebou.“

„Tak proto jsi ho neprozradil, když přišel do Iónie?“

Přikývl a navlhčil si vyschlé rty. S každým dalším váhavým slovem se jeho řeč stávala plynulejší. „Vždycky jsem věřil ve druhou šanci. Měl jsem svázané ruce, ale doufal jsem, že on bude dost chytrý, aby admirála porazil. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by tě mohl unést…, ublížit ti…“

Lucy mu divoce sevřela ruce. „Neublížil mi. Nemohl by mi ublížit, ani kdyby chtěl.“ Až příliš dobře si uvědomovala, že má obličej stažený napětím a pod očima kruhy z nevyspání. „Přinejmenším ne úmyslně,“ dodala.

„Odhadl jsi ho správně. Je to dobrý člověk. Čestný. Jenže admirál se proti němu chystá svědčit. Chce, aby Gerarda potrestali nejen za nynější zločiny, ale taky za pirátství, kterého se prý dopustil před šesti lety. Bez té pověřovací listiny ho určitě pověsí.“

Smythova hlava se zvrátila dozadu, „…pryč,“ zamumlal, „…zničil.“

Lucy prudce bodlo u srdce. Zhroutila se na podlahu. Pohled měla stejně rozostřený a prázdný jako před chvílí Smvthe.

Smythovou křehkou postavou otřásl drásavý kašel. Lucy se nejdřív lekla, ale pak ji ovládl úžas, když se kašel změnil v mátožné zahihňání.

„Myslel si, že jsem tak hloupý, abych ji zničil doopravdy. Arogantní bastard. Vždycky mě podceňoval. Ta listina byla můj jediný nástroj, kdyby začal znova vyhrožovat, že tě vyhodí.“

Zakýval na Lucy prstem. Přistoupila blíž a přiložila mu ucho k ústům. Pozorně naslouchala všemu, co říkal, a pak přikývla na srozuměnou. V hrudi jí začal rozkvétat květ radosti.

Narovnala se. Ráda by mu na oplátku dala dárek stejné ceny, věděla však, že to není možné. Alespoň sáhla pod plášť, vytáhla omšelou knížku a

položila mu ji do klína. Smythovy ruce se zachvěly, když se dotkl deníku Annemane Snowové.

Lucy se mu upřeně zahleděla do tváře a sbírala odvahu k otázce nejtěžší ze všech. „Jsi můj otec, Smythe?“

Lítost v jeho obličeji byla tak upřímná, že Lucy znala odpověď, ještě než promluvil. „Kéž by Bůh dal, abych byl. Byl jsem přítel tvé matky, její jediný důvěrník, ale nikdy její milenec.“

Zklamání pálilo Lucy v hrdle jako kyselina. „Takže je to pravda. Ani nevěděla, který z těch mužů to byl.“

„A ani ji to nezajímalo.“ Když spatřil, že Lucy přelétla přes tvář hořkost, polkl a pokusil se posbírat veškerou výmluvnost, které byl ve svém zuboženém stavu schopen. „Zajímalas ji jen ty. Admirál opustil její postel brzy po svatbě, ale ona přesto chtěla mít dítě. Věděla, že Lucien se s ní nerozvede. Ze se o ni i o dítě postará, protože se bude bát skandálu. Už od začátku jsem to považoval za šílený plán, ale nic jsem jí nedokázal odepřít.“

Možná potřebovala něco, co by mohla opečovávat.

Gerardova slova, tak vnímavá a soucitná jako on sám, zněla ozvěnou v Lucyině mysli. Bože, jak strašně jí chyběl!

Smythe se natáhl, pohladil ji po tváři a něžně se na ni podíval. „Nesmíš ji odsuzovat příliš zbrkle, zlato. Milovala té. Riskovala všechno, jen aby tě mohla mít. Dokonce i svůj život. Nikdy nezapomenu na tu radost v jejích očích, když jsem jí tě položil do náručí.“

Lucy sklopila hlavu, ponížena jeho šlechetností. Dal jí dárek nesrovnatelný s čímkoli, co od něho dostala dřív – matčinu lásku. Cit tak sladký a mocný, že překlenul i propast času a smrti.

Vrhla se mu kolem krku. Opětoval její objetí a s každým zašeptaným slovem se mu do rukou vracela síla. „Ani nevíš, kolikrát jsem tě toužil sevřít v náručí. Ale bál jsem se, že by mě admirál poslal pryč. A tak jsem musel nečinně přihlížet, jak ubíjí tvou osobnost a mění tě v poddajnou loutku.“

Ta drsná zmínka o admirálově krutosti připomněla Lucy naléhavost situace. Znovu pohlédla Smythovi do očí a tentokrát v jejich hlubinách spatřila problesknout známou jiskru. „Předstírej, že bereš léky, ale nepolykej je. Bude lepší, když zatím personál nemocnice necháme při tom, že se tvůj stav nelepší. Vrátím se pro tebe. Přísahám.“

Chytil ji za ruku a pevně stiskl. „Dej si pozor, moje zlatá holčičko. On není z těch, kdo lehce přijmou porážku.“

Lucyin výraz ztvrdl. „Pak se mu asi podobám víc, než si kdokoli z nás

připouští.“

V den, kdy měl být Gerard Claremont alias kapitán Doom postaven před soud za několikanásobné pirátství, za únos slečny Lucindy Snowové a za velezradu Jeho Veličenstva krále, se Lucien Snow probudil hrozně rozrušený.

Jeho nálada se ještě zhoršila, když mu snídani naservírovali pozdě, uzená ryba byla studená a medaile, které chtěl vystavit na své uniformě, až půjde odpoledne svědčit, nebyly včas vyleštěné.

K čertu s tím Smythem, pomyslel si a přibouchl víko servírovací mísy. Ten zatracený renegát zastal deset sluhů. Svou zradou udělal pořádnou díru do admirálovy milované rutiny.

Až bude po Claremontovi, rozvažoval, možná bych mohl vzít majordoma zpátky do své domácnosti. Tou dobou už snad bude zase krotký. Jednak si bude dělat hlavu s pochybným osudem té své nanicovaté Lucy, jednak mu seženu dost laudana, abych si zajistil jeho loajalitu. A třeba mu obstarám i nějaké opium.

Vyhlídka na tu zářnou, uspořádanou budoucnost admirála rozjařila. Sám se oblékl, protože nechtěl, aby se kolem něho při tak výjimečné příležitosti potloukal ten floutek, kterého si najal jako komorníka. Když byl se svým zevnějškem konečně spokojen, zamířil k šatníku, vytáhl kapesní pistoli a zálibně ji potěžkal v ruce.

Dnes bude spravedlnosti učiněno zadost. Bud se o to postará soud, anebo on sám. Už nabídl nemalý úplatek dvěma strážcům v Newgatu. Kdyby snad porota chtěla vynést neuspokojivý verdikt, dojde k dramatickému pokusu o útěk.

Zastrčil si pistoli za šerpu a obdivoval svůj obraz v nástěnném zrcadle, které sahalo až ke stropu.

A pak, až se Claremont vyvlékne z řetězů a bude prchat, nebudu mít na vybranou, liboval si v duchu. Budu ho muset zastřelit. Koneckonců – co jiného by měl udělat hrdina?

Kevin Claremont se projevil jako výborný znalec lidské povahy.

To odpoledne, kdy se konal proces s jeho bratrem, přetékaly lavice a galerie soudní budovy Old Bailey kypícím davem příznivců, mezi nimiž bylo překvapivě mnoho žen. V Londýně a přilehlých hrabstvích nebylo novin, které by neotiskly dramatické líčení toho, jak Gerard Claremont odvážně zachránil posádku Couragcous a jak ušlechtile obětoval svobodu pro svou vlast a krále. Byla to úchvatná romance a kapitána Dooma oslavovali jako hrdinu od Surrey až po Sutfolk.

„Tady je!“

„Bože, to je ale pěknej chlap, co?“

Jakási žena mávala skicou jeho profilu, kterou si koupila za těžce vydělanou půlpenny. „Klidně mě můžete unýst, kapitáne Doome. Nebudete si muset dělat hlavu, že bych bránila svoji čest, páč stejně žádnou nemám!“ Dav zahučel oplzlým smíchem.

Dva ozbrojení strážci vedli Gerarda mezi řadami jeho obdivovatelů. On sám rozuměl lidské povaze ještě důkladněji než bratr. Věděl, že zítra v poledne se budou právě tito horliví nadšenci srocovat s košíky jídla a lahvemi ginu na nádvoří Newgatu, aby mohli přihlížet, jak ho věší.

Bujaré pozdravy odměnil blahosklonným pokývnutím. Byl odhodlán sehrát roli tragického hrdiny až do konce. Někdo by se mohl touhle fraškou docela dobře bavit, pomyslel si. Ale byl si zatraceně jistý, že on to není a nebude.

K upřímnému úsměvu ho přiměl až pochvalný křik z horní galerie, kde se sešla jeho posádka. Vybrala si sedadla na nejlepším místě, aby mohla během procesu provokovat a dělat výtržnosti.

„Jen jim to nandejte, kapitáne,“ vykřikl Tam. „Přesně tak, pane.“ Pudge mu na pozdrav vesele zamával červeným šátkem.

Při pohledu na ty známé tváře pocítil Gerard trpké zadostiučinění. Tentokrát půjde vstříc svému osudu, aniž by s sebou strhl posádku. Král splnil jeho podmínku a za hrdinské činy při záchraně Courageous udělil všem jeho mužům úplnou milost, odpřisáhnou-li, že už nikdy nedají své schopnosti do služeb pirátství. Jeho Veličenstvo nepochybně doufalo, že tou velkorysostí uchlácholí lid, na který zapůsobil Gerardův bezmála mučednický úděl.

Jen Apollo chyběl. Gerardova žádost, aby ho impozantní Afričan zastupoval jako obhájce, se setkala se soucitným opovržením. Soudní úředníci nevěřili, že by „divoch“ s tmavou pletí mohl být schopen řeči, natož výmluvnosti. Nepovolili mu dokonce ani přístup do soudní síně, protože se báli, že by svým nápadným zjevem a nevyzpytatelným chováním mohl vyvolat neklid. Místo toho Gerardovi přidělili nanicovatého úředníčka se zažloutlou parukou, z jehož dechu táhl gin.

Gerard stejně nevěřil, že by to mohlo hrát nějakou roli, protože jemu ani obhájci beztak nedovolí klást svědkům otázky nebo je podrobit křížovému výslechu. Proces bude stěží víc než pouhou formalitou. Zábavnou předehrou k jeho popravě.

Na okamžik se zastavil a jeden ze strážců prudce trhl okovy na jeho zápěstích. Gerardem to ani nepohnulo. Strážci nemohli tušit, že mu řetězy neublíží; proti jejich řezání se zatvrdil už dávno.

Usedl na lavici a zjistil, že bratr si vybojoval sedadlo hned za ním, aby ho mohl obšťastňovat nevhodnými komentáři, na které má tak mimořádný talent. „Nikdy by mě nenapadlo, že odsouzený zločinec tolik přitahuje dámy,“ zašeptal Kevin. „Chybí už jenom, aby si začaly stahovat kalhotky.“

„Jen tak nepospíchej. Ještě mě neodsoudili.“

Ale když se rozletěly dveře na zadním konci soudní síně a dovnitř vkráčel admirál Lucien Snow, ověšený zářivými medailemi a s dokonale urovnanými třásněmi na epoletách, Gerardovi bylo jasné, že je to jen věcí času. Admirála cestou k jeho místu provázelo sborové volání „fuj, hanba“ a pískot z galerie. Zástupy vyskočily na nohy, protože vítaly každou záminku k vyvolání rozruchu.

Soudce poklepal kladívkem na stůl. „Okamžitě klid! U královského soudního dvora nestrpím žádný povyk.“

Hlučící dav ztichl. Ne však kvůli nevrlému napomenutí drobného mužíka, ale proto, že v tu chvíli se na scéně nečekaně objevila další postava. Všichni naráz se zajíkli vzrušením a div si nevykroutili krky, jak se pokoušeli alespoň letmo zahlédnout objekt své zvědavosti. Dokonce ani porotci neodolali a pokradmu pokukovali.

Ve dveřích stála Lucinda Snowová, oděna v zářivé běli od podrážek kozinkových střevíčků až po saténovou stužku, která korunovala pečlivě upravený uzel vlasů. Přes útlá ramena měla vlněný plášť lemovaný kožešinou. Na zápěstí zahaleném rukavičkou se jí houpala elegantní kabelka. Když Gerard Lucy spatřil, vyschlo mu v ústech touhou.

Ulevilo se mu, že ji během půvabné promenády k místu vedle admirála neprovázel nezdvořilý pískot nebo oplzlé posměšky a narážky. Admirál nevypadal potěšené, že ji vidí, ale copak tak někdy vypadal?

„Co tisk?“ zamumlal Gerard k bratrovi a přitom z Lucy nespouštěl oči.

„Zacházeli s ní moc ošklivě?“

Kevin ignoroval varovné pohledy strážců a naklonil se Gerardovi přes rameno, aby jeho slova nikdo jiný nezaslechl. „Nejdřív se ji horlivě snažili vykreslit jako zneuctěnou ženu. Ale pečlivě promyšlenými vystoupeními na veřejnosti – na večírcích, v divadlech a tak – je přesvědčila o opaku. Jak sám vidíš, chová se jako dáma, která nemá co skrývat. A to na ně dělá zatraceně dojem.“ Neubránil se posměšnému postrannímu pohledu. „Dohadují se, že pohrdla tvými mrzkými pokusy o navázání intimních vztahů i za cenu, že tím riskovala vlastní život. Všude ji teď dávají za vzor slušným dívkám jako pravou baštu ctnosti, strážkyni…“

„Zavři zobák,“ zavrčel Gerard. „Je mi to jasné.“

Ta ironie ho vůbec nepobavila. Zatímco Lucy stavěla na odiv svou mravní čistotu v salonech po celém Londýně, on přežíval pobyt v temné cele jen díky tomu, že snil o jejím sladkém těle, pocukrovaném pískem pláže u Tenerife. Ozvěna jejího hlasu zdrsnělého vášní a láskou byla jedinou věcí na světě, která měla moc přehlušit řinčení jeho řetězů.

Po tom vášnivém stvoření však dnes v soudní síni nebylo ani památky.

Lucy vypadala chladná, krásná… a dychtivá vidět ho viset.

Gerard se zamračil. Asi jí konečně došlo, že by se na té šibenici mohla houpat i ona sama. Vlastně by ho to mělo těšit. Konečné dosáhl svého – Lucy je v bezpečí, dokonce jí nehrozí ani skandál. Je volná a může si zařídit budoucnost vedle nějakého slušného, zákonů dbalého muže, který před sebou má život delší než dvanáct hodin. Tak proč by jí přesto nejradši zakroutil tím rozmarným krčkem?

„Jestli se na ni nepřestaneš tak vztekle dívat,“ zašeptal Kevin,

„nenapravitelně jí zničíš pověst.“

Gerard odvrátil zrak a nervózně si mnul vousy. Musel potlačit zaúpění, když jako svědka povolali admirála. Nebyl si jist, jestli bude schopen přečkat tu bombastickou tirádu v bdělém stavu, když nemá ani kapičku Smythovy povzbuzující kávy.

A bylo to dokonce horší, než čekal. Ještě o dvě hodiny později ho admirál hanobil a Gerard musel zápasit sám se sebou, aby zachoval nehybný výraz. Ten člověk ho líčil jako hrabivého netvora, který vymyslel rafinovaný uskok, jak podvést admirála flotily, královské námořnictvo i Korunu. Nálada davu se pomalu začínala měnit. V kradmých pohledech porotců se objevilo odsouzení.

„Ti ale snadno obrátí, co?“ zamumlal Kevin. Poprvé Gerard v jeho hlase postřehl skleslost a strach. Na noční můře, kterou prožíval, nenáviděl nejvíc právě tohle – ten drsný způsob, jakým se Kevin bude muset dozvědět, že jeho velký bratr přece jen není nesmrtelný.

Úmyslně se pokusil udržet lehký tón. „Vždyť jsem tě přece varoval. Než admirál skončí, budou mě nejspíš chtít vlastnoručně zlynčovat.“

Během otcova zničujícího svědectví seděla Lucy naprosto klidně a ani jednou se na Gerarda nepodívala. Ten se už zase mračil a Kevin ho znovu šťouchl.

Gerard si oddechl úlevou, když admirál zakončil svůj slovní výpad vzletným voláním po spravedlnosti a belhal se zpátky na místo. Kvůli dramatickému efektu se přitom ztěžka opíral o hůl. Gerard byl v pokušení jeho výstupu zatleskat. Když ale Lucy toho bídáka obdařila něžným úsměvem, nervózně se zavrtěl, až řetězy zachřestily.

I žalobce předvedl okázalou podívanou. Lorňonem pečlivě zkoumal list papíru a pak síní zazvučel jeho nosový hlas. „Dovolte, abych před ctihodný soud jako svědka obžaloby předvolal…“ krátce se odmlčel a odkašlal si,

„…slečnu Lucindu Snowovou.“

Gerard sebou na lavici škubl, jako by dostal smrtelnou ránu. Kristepane, pomyslel si, i šibenice by byla snesitelnější než tohle. Ani povzbuzující dotyk bratrovy ruky na rameni ho nezbavil úzkostí.

„Má poklona,“ vyjádřil Kevin svou soustrast. „Když se rozhodneš udělat si z ženy nepřítele, odvádíš perfektní práci.“

Počáteční rozruch davu se utišil a Lucy předstoupila na místo pro svědky. Usedla na kraj hrubé dřevěné židle, jako by to byl trůn a ona princezna rozhodnutá dohlédnout na to, aby obyčejný lotřík, který měl odvahu dotknout se lemu jejích šatů, byl řádně potrestán. Ruce v rukavičkách měla pokojně složené na kabelce v klíně. Gerard vrhl rozzuřený pohled na admirála. Cekal, že ho uvidí vítězoslavně zrudnout, ale ten muž vypadal stejně šokované jako on sám.

No ovšem, uvědomil si Gerard. Admirál by dceři nikdy nedovolil, aby se takhle předváděla na veřejnosti. Určitě připravila tu malou, soukromou pomstu úplně sama. Gerard potřásl hlavou. Je smutná ironie, že i když mu Lucy ze srdce ždímá poslední kapky krve, on k ní ještě pořád plane obdivem.

„Slečno Snowová,“ zahájil žalobce, „můžete prosím identifikovat muže, který se v říjnu ucházel o práci vašeho osobního strážce?“ Při tom slovu se několik lidí v davu nejapné zachichotalo.

„Jistě.“ Prstem v rukavičce bez zaváhání ukázala na Gerarda. V jejím vyrovnaném obličeji se nekmitl ani záblesk jakéhokoli citu. Gerard se jí podíval přímo do očí a s úmyslnou arogancí se opřel o lavici.

„Požíváte úcty jako žena výjimečného intelektu,“ pokračoval žalobce.

„Usuzuji, že tenhle holomek vám od samého počátku zavdal příčinu podezírat ho z nekalých úmyslů.“

„Ne, pane, nezavdal.“ Lucy mluvila tak tiše, že lidé v zástupu museli napínat uši, aby ji slyšeli. Zavládlo soustředěné ticho, které nenarušil ani nepatrný pohyb, ani hlasitější nadechnutí. „Pan Claremont se ke mně choval naprosto rytířsky. Přísahal, že bude můj život opatrovat stejně pečlivě jako svůj vlastní.“

Gerardův úžas rostl. Přesto mu bylo jasné, že nevypadá ani zpoloviny tak ohromeně jako žalobce. Tohle určitě nejsou odpovědi, které s Lucy předem nacvičili v jeho kanceláři.

V soudní síni byl průvan a zima, ale zpod mužovy paruky stékal pramínek potu. „Takže, hm… Nechtěl bych se vás nějak dotknout, slečno, ale pak musí soud předpokládat, že ten bídák to na vás jen hrál.“

Lucy na něho upřela vyčítavý pohled laních očí. „Ale ne, pane. Pan Claremont vůči mně vždy zachovával ty nejzdvořilejší ohledy. A kromě toho mě nejméně ve dvou případech ochránil před útokem.“

V tu chvíli si Gerard uvědomil, že něco je úplně jinak, než má být. Admirál se zdál až nepřirozeně klidný a jeho voskové rysy ztuhly v úšklebku, který by za normálních okolností ostatním nikdy nedovolil spatřit.

Znervóznělý žalobce vytáhl z taláru kapesník a otřel si čelo. Zamračil se na Lucy, jako by byla hloupé děcko, a touhle taktikou vyvolal nesouhlasné zahučení davu. „Možná se jen snažil získat vaši důvěru, slečno Snowová. Aby vás pak mohl snáze unést.“

Lucy se podívala přímo na Gerarda a její velké šedé oči se zamžily nekonečnou něhou. Gerard měl pocit, že snad zemře hned tady a teď a ušetří tak Koruně výdaje za popravu. Copak je vážně tak pomstychtivá? přemítal divoce. Co je zas tohle za ďábelský trest?

A pak mu to došlo. Se zábleskem hrůzy pochopil, co se Lucy chystá udělat. Vyskočil na nohy, až se jeho pouta napjala. Strážci ho neurvale strhli zpátky na místo. „Nedělej to, Lucy! Sakra, já za to nestojím!“

Skoro v téže vteřině vyštěkl i admirál: „Lucindo! Už ani slovo! Okamžitě zmlkni!“

Na její krásné tváři zahrál drobný letmý úsměv. Nadechla se. Dobře

věděla, že oči všech lidí v soudní síni jí visí na rtech.

„Pan Claremont mě neunesl,“ zalhala. „Šla jsem s ním dobrovolně. Víte, byli jsme milenci – dokonce už když jsme žili pod otcovou střechou.“

V soudní síni propuklo šílenství. Než mohl soudce nastolit aspoň náznak pořádku, Lucy vytáhla z kabelky balíček ve vybledlém voskovaném plátně a zamávala jím ve vzduchu.

Z jejích slov bylo zřejmé, jak hluboce věří své pravdě. „Tenhle dokument není v nejlepším stavu, protože byl šest let schován na dně květináče s gloxíniemi. Ale je to pověřovací listina, která dokazuje, že pan Claremont začal svou kariéru jako počestný obchodník jménem Richard Montjoy. Teprve hamižnost a zločiny Luciena Snowa ho donutily žít v exilu jako piráta známého pod přezdívkou kapitán Doom.“

„Ty prolhaná mrňavá děvko!“ Admirál vyskočil a vytáhl cosi zpod šerpy.

Pro Gerarda se zastavil čas. Všechny vjemy se rozmazaly, ale přesto zůstaly dost zřetelné, aby se mu navždy vtiskly do paměti. Lesklá hlaveň pistole namířená na sněhobílý terč Lucyiných ňader. Triumfální ruměnec mizející z její tváře, když pochopila, co se děje. Tamův varovný výkřik. Žalobce hledající úkryt za lavicí. Kevinův zoufalý úprk k admirálovi.

Kevin to nestihne, blesklo Gerardovi hlavou. Pojistka na pistoli cvakla.

Jeho uším to znělo jako zaburácení hromu.

S nadlidskou silou se vyrval ze sevření zaskočených strážců, až jim

řetězy sedřely kůži na dlaních a zanechaly za sebou krvavé brázdy. Kdyby

neměl spoutané ruce a nohy, stačil by odhodit Lucy stranou. Ale takhle se dokázal jen vrhnout do prostoru mezi nimi a zaštítit ji svým tělem.

V hrudi mu vybuchl oheň. Gerard se zapotácel. Řetězy byly najednou příliš těžké, než aby je unesl. Lucy skočila pod něj a svým štíhlým tělem ztlumila jeho pád. Je to zvláštní, pomyslel si, když se zhroutili na podlahu v propletenci rukou a nohou. Tím legračním pádem jsem se nakonec přece jen dostal tam, kde jsem chtěl strávit zbytek života. Do Lucyina náručí.

Kolébala ho v klíně a rukama v rukavičkách se zoufale pokoušela zastavit řinoucí se krev. Z očí jí kanuly horké slzy a smáčely mu chladné čelo. Hebkými vlhkými ústy mu přejížděla po tváři, po vlasech a po rtech. Chutnala slaně jako moře, jež tak miloval.

„K čertu s tebou, Gerarde Claremonte,“ vykřikla prudce, „ty jsi ten nejpaličatější chlap, co znám!“

Překvapilo ho, že přestává cítit bolest. Propadal se do šedé mlhy, která zahalila soudní síň a zastřela všechno kromě Lucyiny krásné tváře.

Slábnoucíma rukama ji chytil za zápěstí, protože nechtěl, aby si kvůli němu zničila krásné rukavičky. Něžně se na ni usmál a přál si, aby měl sílu otřít jí slzy a vyhladit bolestné tahy z jejího obličeje.

„Žádné kázání, prosím, slečno Snowová,“ zašeptal ochraptěle. „Jen jsem… dělal… svou… práci.“

Vztáhl třesoucí se prsty k její tváři, když vtom se mezi ně spustila opona bezvědomí a milosrdně ho ušetřila Lucyina srdcervoucího stkaní.

34

Klidem skalnaté zátoky prorazil ostrý výkřik racka. Pták zakroužil proti blankytu oblohy, elegantní křídla doširoka rozepjatá, aby nabral vítr, a zamířil na otevřené moře. Lucy přimhouřila oči, jak jí do nich chrstla štiplavá slaná tříšť. Záviděla rackovi jeho svobodu.

Prosluněný vzduch a azurové nebe jí neodbytně připomínaly, že do Cornwallu přichází jaro. Na loukách brzy rozkvetou divoké květy a provoní každé nadechnutí svou svěží vůní. Lucy si marně přála, aby v sobě dokázala vzbudit alespoň špetku radosti.

Kráčela po pláži a písek jí chladil bosá chodidla. Vytrvalý větřík se jí opíral do širokého okraje klobouku. Jednou rukou si ho přidržela a zaposlouchala se do melancholického šepotu vln narážejících na pobřeží. Dnes bylo moře klidné. Tak klidné, jako všechny Lucyiny dny od chvíle, kdy se uchýlila do tohoto přístavu, v němž jako dítě trávila léto. A právě tak osamělé.

Vzdala bitvu s nezbedným větrem a sundala si klobouk. Držela ho za stuhy a líně jím pohupovala v rytmu chůze. Do tváře jí zalétly pramínky vlasů. Lucy je odhrnula a spatřila, jak po stezce mezi útesy na druhém konci pláže sestupuje osamělá postava.

Dokonce i na tu vzdálenost rozeznala to charakteristické držení těla. Srdce se jí rozbušilo jako splašené. Jeho chůze, i když strnulejší, než si pamatovala, neztratila nic ze své jistoty a široká ramena nic ze svého líného půvabu. Vítr mu čuchal vlasy dosahující k ramenům a slunce láskyplně pozlacovalo jejich kaštanový lesk.

Lucy chtěla cítit překvapení. Nikdy však nepřestala věřit, že jednou přijde. Neznala druhého člověka, který by tak nenáviděl nedokončené záležitosti jako Gerard Claremont.

Konečně k ní došel, oči zádumčivé a v obličeji nerozluštitelný výraz.

Lucy zaryla špičky do písku. Najednou ji zaplavila hrozná ostýchavost.

„Už nemáš vousy,“ vyhrkla, jako by je ztratil někde cestou.

Zasmušile si přejel čerstvě oholenou tvář. „Za to vděčím tobě. Smythe mi je oholil, zatímco jsem spal. Předpokládám, že to byl tvůj nápad, zmizet a nechat mě napospas úzkostlivé péči tvého majordoma. Proč jsi mě na zotavenou nešoupla rovnou k admirálovi, do cely v Bedlamu? Kdyby mě napadlo, jak budeš pomstychtivá, asi bych si rozmyslel říct o tobě, že jsi rozmazlená mrňavá čubka.“

„Smythe se o tebe chtěl postarat. Vynahradit ti…“ odmlčela se.

„Ale ano, já vím, co udělal. Všechno mi to přiznal, když do mě po lžičkách cpal skopový vývar.“

Lucy špičkou vyryla do písku čáru. Nechtěla se setkat s jeho očima. „A tys ho nezastřelil?“

„Jak bych mohl, když mi vysvětlil všechny své motivy? Když to podal tak ušlechtile? Prý: Všechno jsem to udělal…“ Gerard si přitiskl ruku k srdci,

„…jen z lásky k Lucy.“

Slehla po něm podezíravým pohledem zpod sklopených řas. Nebyla si jistá, jestli se jí neposmívá.

Spustil ruku. „A co tvoje motivy?“ zeptal se úsečně. „Proč jsi mě opustila, hned jak ti doktoři sdělili tu smutnou zprávu, že to možná přežiju? Neobtěžovala by ses mi to vysvětlit?“

Lucy se otočila a zadívala se na moře. Jak by mu jen mohla vysvětlit, co cítila onoho zamračeného rána? Když jí konečně řekli, že Gerarda díky neobyčejné síle vůle nezabije ani kulka v hrudi, zmocnila se jí tak prudká směs úlevy a viny, že to málem zabilo ji samotnou.

„Nejspíš jsem se styděla. Potom, co ses vzdal, jsem strašně zuřila. Byla jsem odhodlaná dokázat, že se umím rozhodovat sama. Že jsem paní svého osudu.“ Prsty nervózně kroutila stužkou klobouku. „Chtěla jsem admirála veřejně zdiskreditovat, jenže ten můj dětinský kousek tě skoro stál život. Myslela jsem, že už mě nebudeš chtít ani vidět. Že ti budu jen připomínat minulé nepříjemnosti.“

„Tak co kdybychom na minulost zapomněli a začali znova?“

Lucy se rozechvěle nadechla. Skoro se bála doufat. „Tak dobře.“ Postavila se proti němu a podala mu ruku. Úmyslně udržovala lehký tón, aby zakryla strach z rizika, které se chystá podstoupit. „Dobrý den, pane. Jsem Lucinda Snowová. Přátelé mi říkají Lucy, ale jestli chcete, můžete mi říkat paní Claremontova.“

Zhoupl se na podpatcích a povytáhl obočí. „Ale slečno Snowová, je to snad nabídka k sňatku? Ta přímočarost mě šokuje. Strašně nerad bych vyvolal skandál.“

Lucy stáhla napřaženou ruku. Veřejně se přiznat, že byla milenkou piráta, to byla jedna věc. Něco docela jiného bylo opravdu tu roli přijmout. Svedla souboj s celoživotními zábranami a zašeptala: „Jestli byste dal přednost neslušné nabídce…?“

Rázem vystřízlivěl. Hřejivými prsty jí nadzvedl bradu a zadíval se jí hluboko do očí. „Obávám se, že mám jen jednu milenku.“ Kývl hlavou směrem k moři. „Je to žárlivá potvůrka, ale já ji mám rád.“

Stužky vyklouzly Lucy z prstů a klobouk spadl do písku. Obrátila se zády k Gerardovi i k moři, protože ten pohled už nemohla snést. „Prosím za prominutí,“ řekla strnule.

„Zdá se, že Jeho Veličenstvo považuje těch pět let, co už jsem odseděl, za dostatečný trest.“ Do hlasu se mu vkradlo hořké pobavení. „Admiralita hoří touhou napravit všechno zlo, které mi způsobil jeden z jejích lidí. Dokonce mi nabídli náhradu. Samozřejmě ne hodnost kapitána, ale příležitost složit důstojnické zkoušky. A práci na jedné z nejlepších vlajkových lodí.“

Lucy spolkla sobeckou bolest, setřela si slzu a přinutila se promluvit zvesela. „To je skvělé. Gratuluju.“

Jeho ruce jí lehce spočinuly na ramenou. Stálo ji obrovské úsilí, aby je hned nesetřásla. Jeho soucit byl nesnesitelný.

Gerardův teplý dech jí rozvířil vlasy. „Náhodou znám jistého Claremonta, kterému by prospěla rozumná dávka řádu a disciplíny. Kevin bude skvělým důstojníkem, nemyslíš? Jestli ovšem vydrží celé ty měsíce na moři bez jediné spodničky v dohledu.“

Lucy se zamračila. „Kevin? A co ty?“

Jemně ji pohladil po ramenou. „No, já je musel odmítnout.“ Ztlumil hlas a z té něhy jí přeběhl mráz po zádech. „Koneckonců, na vojenské lodi není místo pro manželku.“

Lucy sebrala klobouk a prudce se otočila. Oči se jí rozšířily úžasem. V tu chvíli se za ostrým okrajem útesu vynořila loď. S neuvěřitelným majestátem a půvabem se vznášela na vlnách a vzdouvající se plachty měla bělejší než sníh. Ta loď a rozesmátí muži u jejího zábradlí, to byl nejkrásnější pohled, jaký se kdy Lucy naskytl. Bělostné plachty nabíraly vítr v závratném příslibu svobody.

Na přídi stálo nové jméno – jméno, které bylo vtělením všech Lucyiných snů a nadějí do budoucna. Redemption. Usmíření.

Zamženým pohledem sklouzla k Gerardovi. V bezdechém úžasu si uvědomila, že oni dva už nikdy nebudou muset proplouvat nezmapovanými vodami sami.

„Musím tě varovat,“ řekl slavnostně. „Být ženou obyčejného obchodníka asi nebude tak vzrušující jako být milenkou piráta.“

Padla mu kolem krku a zasypala jeho čerstvě oholenou tvář polibky.

„Ale pane Claremonte, vždyť vy jste ten nejneobyčejnější muž, jakého znám!“

Gerard ji sevřel v náručí a doširoka se s ní zatočil. Z lodi se ozval pochvalný pokřik a Lucy poskočilo srdce. Zahlédla Apollovo lesklé čelo, ve strážním koši zářila Tamova rezavá kštice a na ráhnu se třepotal Pudgův červený šátek.

O zábradlí na levoboku se opíral ještě jeden povědomý muž. Mezi nedávno napravenými piráty by asi měl působit nepatřičně, ale přitom i on vypadal, jako by byl zrozen k dobrodružstvím na hlubokých mořích. Lucyiny oči zalily horkými slzami. Muž uvolnil strnulý postoj majordoma, strhl si dokonale upravenou vázanku a hodil ji do větru v pozdravu beze slov.

Lucyin klobouk mu vyplul vstříc, když Lucy a Gerard, rozesmátí a tonoucí v polibcích, padli do vln. Dychtili vydat se na největší pouť svého života.