Linda Lael Miller

Když promluví srdce

Na zvonění Susan McKittrickové nikdo neodpovídal. Sebrala poslední zbytky odvahy a s

předstíranou statečností vešla do velkého domu Aubrewa Fairgrieva, stojícího vysoko na

jednom ze sedmi kopců v Seattlu. S napřímenými rameny a kabelou v ruce se nedívala ani

vpravo, ani vlevo, aby neztratila nervy a neutekla jako přistižený zloděj.

Vystoupala po masivním schodišti, pochodovala impozantní chodbou a nahlížela do dveří.

Vybrala si skromný, ale situaci přiměřený pokoj na konci chodby.

Z úzkého okna viděla hory zahalené v bílém plášti a neklidné vody v úžině Puget, pod

zamračenou říjnovou oblohou temné jako uhlí. Kam až dohlédla, ležela rozbahněná,

neudržovaná zahrada. Za vysokou kamennou zdí se na jedné straně nacházel hřbitov;

kostkovaná přikrývka ze zlatožlutého a červeného listí napadaného kolem náhrobků, křížů a

soch.

Susan se v duchu ptala, který kámen označuje Juliin hrob, a v očích ji náhle zaštípaly slzy. Ale okamžitě se vzpamatovala, jak nejlépe to šlo s ohledem na skutečnost, že byla déle než deset dní na cestě. Opustila Nantucket hned, když dostala telegram od pana Fairgrieva, a nyní se pokusila obrátit své myšlenky praktičtějším směrem. Po náročném cestování a se srdcem ztěžklým smutkem to vyžadovalo značné úsilí. Byla velmi vyčerpaná, vyhladovělá, cizinka v neznámém kraji a navíc ještě pravděpodobně nevítaná, protože i když Juliin manžel - nyní vdovec - poslal stručný telegram o manželčině úmrtí, rozhodně ji ani náznakem nepozval, aby se připojila k jeho domácnosti a dělala tak chůvu jeho dceři. Tohle byl její vlastní nápad a Juliin.

Postávala u okna a opětovně zamířila pohledem k vrcholkům hor. S povzdechem svlékla zaprášený a blátem postříkaný plášť a přehodila ho přes opěradlo jednoduché dřevěné židle. Ačkoli podnebí v Seattlu bylo podobné jako doma, v této krátké chvíli rozjímání se jí po Nantucketu zastesklo, Na dálku jí připadal bývalý domov mnohem vlídnější. Bylo tak snadné nebrat v úvahu odloučenost, zamračenou zimní oblohu i divoké bouře z Atlantiku, které útočily na ostrov ve všech ročních obdobích.

Susan se s bolestivým bodnutím v nitru konečně otočila od výhledu před sebou a rozhodla se vytěžit z dané situace vše, co muže prospět Juliinu dítěti. V zrcadle nad stolkem na druhém konci místnosti zahlédla svůj obraz. Světlovlasá, šedé oči, ani ošklivá, ani krásná, oblečená v praktických šatech z hnědého saténu, s nímž ladí klobouk ozdobený pouze nabíranou saténovou stuhou kolem stříšky. Všechno, co měla na sobě, včetně živůtku, spodniček a kalhotek, bylo pečlivě udržované ve snaze skrýt stopy dlouhodobého nošení. I když už dávno měla pocit, že šaty dosloužily, dokázala si bez problémů zachovat vnitřní pocit důstojnosti.

Cestou k zrcadlu si rozvázala stuhy pod bradou, sundala klobouk a odložila ho na stolek. Rozhodně není tak hezká jako Julie, pomyslela si bez sebelítosti, ale pleť má i po nekonečném cestování z východu neobyčejně čistou a zářící zdravím. Toužila po horké koupeli, jídle a pořádném spánku, přesně v tomto pořadí. Jenže než si to všechno bude moci dopřát, musí se postarat o jiné záležitosti.

Nejdříve, a při té myšlence se jí rozbušilo srdce, se musí podívat na Juliino dítě - maličkou holčičku, která se měla stát její jmenovkyní. Pak ji čeká nevyhnutelné setkání s Aubrewem Fairgrievem, protože tohle je především jeho dům. A dítě, drahocenné dítě je pochopitelně také jeho.

Susan, přemožena obrovským úkolem, který na ni čekal, se posadila na okraj prosté kovové postele. Znovu dovolila myšlenkám, aby se zatoulaly zpátky časem jako dým rozplývající se ve větru.

Romantická Julie se seznámila s panem Fairgrievem v Bostonu, kde pracovala jako vychovatelka dětí jednoho z jeho přátel. Utekla s ním jen několik týdnů po tomto nevinném setkání, aniž by dbala zoufalých dopisů od Susan, která ji prosila, ať je opatrná, ať chvíli počká a rozmyslí si, co dělá.

V prvních měsících manželství Juliiny dlouhé a vý-levné dopisy líčily jejího manžela jako naprostou dokonalost. Je to „úžasně” krásný, psala Julie, vitální a chytrý muž, třiatřicetiletý, usměvavý, s čtveráckýma oříškově hnědýma očima a vlnitými hnědými vlasy, které se lesknou i v tom nejslabším světle. Měří skoro sto osmdesát centimetrů, a i když je štíhlý, má nádherně široká a statná ramena. Vyrůstal v dřevorubeckých táborech, kde mu těžkou a namáhavou prací zmohutněly svaly. Ale teď je bohatý a uhlazený; vlastní velký dům, nosí elegantní obleky, chová

nádherné koně a každý večer si dopřává dobrý doutník a brandy. Susan hltala Juliiny chvalozpěvy trochu závistivě, protože v tu dobu pracovala jako společnice jedné panovačné vdovy se scvrkávajícím se majetkem. Přestože žila v ošuntělém lesku domu pokrytého šedivým šindelem, stála v něm, ostatně jako vždycky, na okraji společnosti. Když Julie napsala, že čeká dítě, měla Susan obrovskou radost, ale zároveň to jen umocnilo osamělost, která ji neustále trápila.

Pak v průběhu asi půl tuctu dopisů Juliino nadšení z životního úspěchu pozvolna přecházelo v zatrpklou nejistotu; následoval narůstající vzdor a nakonec vztek. Pohádkové manželství Fairgrievových se nejen rozpadlo, ale přímo vybuchlo jako hořící trosky. Přesná příčina této zkázy zůstala pro Susan, přes veškerou Juliinu zběsilost, záhadou. Samozřejmě Seattle byl ve srovnání s usedlým Bostonem bouřlivé město. Julie a Susan vyrůstaly spolu v útulku, v přísném prostředí Ústavu svaté Marie pro nezvládnutelné nebo opuštěné dívky, které se zde vzdělávaly zejména v hudbě, latině, šití a literatuře a byly do jisté míry vedeny k uměřenému chování dámy. Julie se přesto až přehnaně radovala ze svého nového štěstí, doslova se vyhřívala v teplém svitu manželovy lásky. Co se stalo, že se všechno tak dramaticky změnilo?

Susan zakručelo v žaludku. Probírala tuto otázku stále dokola jako někdo, kdo vytrvale přelézá ostré kameny a snaží se najít cestu z temné jeskyně, avšak veškerá její snaha končila četnými citovými škrábanci a modřinami. Jenže nemohla nechat tuto záležitost plavat; Julie

byla přes všechny své chyby jedinou „rodinou”, kterou měla, a pouto mezi nimi nemohlo nic pře-trhnout,“dokonce ani smrt.

Pokud šlo o pana Fairgrieva, určitě se i s tolika penězi, dobrým postavením a údajně hezkým vzhledem považoval za šťastlivce, když získal Julii. Tedy alespoň zpočátku. Julie s krémově bělostnou pletí, obrovskýma zelenýma očima a bujnými zlatohnědými kadeřemi byla velmi krásná. Nespoutaným chováním plným smíchu a uličnictví tvořila pravý opak Susan, která měla sklon k ostychu a sebezpytování. Přesto se obě téměř okamžitě staly kamarádkami, jen několik dní po Juliině neslavném příjezdu do Ústavu svaté Marie - ječící a kopající ji tam přivlekla její matka, herečka, na niž dopadly těžké časy. Tehdy desetiletá děvčátka „adoptovala” jedna druhou jako „pokrevní sestru” a zpečetila tento akt krví, jejíž kapky vytryskly po píchnutí jehly do ukazováčků.

Vtom k Susan dolehl tichý, váhavý pláč dítěte a přetrhl její snění. Juliino dítě. Chůva nebo služka musela předtím s dítětem odejít z domu a teď se vrátila.

Susan se mírně zrychlil tep. Vyšla z malého pokoje na širokou chodbu a naslouchala zvukům každým kouskem těla. Chodbu lemovaly zavřené dveře jako strážci bránící vstupu nevítaných návštěvníků. Stěny obložené dřevem zdobila přepychová plynová svítidla, která se v šeru leskla, ačkoli ještě nesvítila. Tu a tam stály naleštěné prázdné stolky. Vůně vosku dodávala místu tajemnosti, člověku se maně připomněla chodba v chrámu nějakého faraóna. Dětský pláč mezitím zesílil v divoké kvílení a Susanino vzrušení narůstalo, zatímco postupně tiskla ucho k jednotlivým dveřím. Vtom se vysoké dvojité dveře na konci chodby rozletěly a objevil se v nich múz zahalený ve stínu. V rukou držel zuřivě ječící raneček. „Zatraceně, Maisie!” vykřikl. „Kde vězíš?” Hned nato padl jeho zrak na Susan stojící ochromeně na chodbě. Měl vysoké černé holínky, dobře padnoucí kalhoty z měkké kůže, bílou košili a šle. Vlasy se mu i při nedostatku světla nápadně leskly. „Kdo sakra jste?” zeptal se bez obalu.

Susan nadále stála jako ledová socha, i když se jí v nitru všechno třáslo nějakou podivnou

panikou. První pokus promluvit selhal; druhý vyzněl jako ponuré zaskřehotání. Doufala, že se

představí a vysvětlí svoji přítomnost nějakým rozumným způsobem a nebude jako přízrak,

který se náhle objeví na chodbě. Ale tuto příležitost už promarnila.

„Vy jste zřejmě pan Fairgriev,” podařilo sejí konečně vyslovit. Přitom se zarděla až ke

kořínkům vlasů.

„A vy jste?” vybídl ji po netrpělivém pokývnutí a pokročil blíž. Dítě přestalo žalostně plakat a nyní mu něco broukalo na rameni. Znělo to klidně a téměř spokojeně. Muž nepřítomně poplácal maličké po zádech silnou rukou dřevorubce. Jeho oči se na ni nedívaly zrovna přátelsky; nespatřila v nich nic z veselí a čtveráctví, které Julie tak nadšeně líčila ve svých dopisech.

Susan polkla a odvážně napřímila ramena. Jmenuji se,” pronesla s těžce vydobytou důstojností, „Susan McKittricková. Vaše zesnulá manželka Julie byla mou nejlepší přítelkyní.” ,.

„Aha.” Z jeho pohledu poznala, že si vzpomněl, i když nemohla usuzovat, že její přítomnost schvaluje. „Co tady děláte?”

Vydolovala všechno, co zbylo z její klidné mysli. To, co udělala, bylo impulzivní, možná dokonce bláznivé, ale už se stalo. Nezbývalo jí, než pokračovat. „Přišla jsem se starat o dítě.” Povytáhl jedno obočí a dál uklidňoval miminko s nedbalou pozorností, která mohla být vzhledem k jeho rozměrům a rázné osobnosti komická, kdyby se Susan neocitla v nepříjemném postavení vetřelce. „Prosím?” zeptal se, jako by mluvila jazykem, kterému nerozuměl.

Julie mě žádala, abych jí slíbila - že se postarám o dítě, kdyby se jí někdy něco stalo. A potom jsem obdržela váš telegram -”

Zamračil se. „Chápu,” odpověděl, ačkoli očividně nerozuměl. „Zřejmě vás sem pustila Maisie.”

Susan ztěžka polkla, povystrčila bradu a zavrtěla hlavou. Jméno Maisie jí nic neříkalo; Julie se o takové ženě nikdy nezmínila. Nepochybně šlo o služku.

„Několikrát jsem zazvonila, a když nikdo neotevíral, jednoduše jsem vešla dovnitř.” Odmlčela se a do tváří jí stoupl ruměnec. „Víte, cítila jsem, že nemám jinou možnost. Přijela jsem zdaleka a s ohledem na tak mimořádně naléhavou situaci ve spěchu.” Pomyslela si, že na dně jeho pozoruhodných očí se možná zableskl úsměv, ale nebyla si tím jistá. „Máte ve zvyků běžně vstupovat do cizích domů, když vám nikdo neotevře, slečno -

ehm?”

„McKittricková,” zopakovala. Musela se snažit ze všech sil, aby se mu nepřestala dívat do očí, ale nemohla, nesměla se nechat zastrašit. Neexistovala jiná možnost, než pokračovat ve velkorysém gestu a najít způsob, jak dodržet slib Julii, že se postará o její dítě. „To jistě ne,” prohlásila chladně. V duchu si ovšem musela přiznat, že to dokázala jen ze zoufalství a ne ze statečnosti; neměla v Seattlu žádné přátele, žádnou vyhlídku na zaměstnání a zůstala téměř bez groše. Kdyby ji ten člověk poslal pryč, ocitla by se rovnou na ulici. V jejím nitru znovu propukla panika. Pokusila se ji zarazit kousnutím do rtu.

„Tvrdíte, že jste byla dobrou přítelkyní mé ženy,” zapochyboval.

Susan vydechla a přikývla. Julie mu určitě vyprávěla o jejich společném dětství v ústavu a kromě toho jí přece písemně oznámil, že mu manželka zemřela. Přesto

se zdálo, jako by ho její existence překvapila, nemluvě o její přítomnosti na chodbě v prvním patře jeho domu.

,Já - vybrala jsem si tu nejmenší ložnici - s výhledem na hřbitov,” řekla a odolala nutkání sepnout ruce. Upřela pohled na dítě; toužila se po něm natáhnout a vzít je do náruče. Fairgriev znovu povytáhl obočí a Susan měla dojem, že se mu do očí vrací humor. Ale ten pocit pominul stejně rychle, jako přišel. „Nemyslím, že bych měl nějaké námitky, jelikož ten pokoj nikdo nepoužívá,” utrousil ledabyle. „Ale stále bych rád věděl, co tady vlastně chcete.” Bolestně toužila převzít od něho dítě. „Už jsem vám říkala,” prohlásila stejně přímým způsobem jako on. „Přišla jsem se starat o Juliinu dcerku. Jak se vlastně jmenuje?” Podíval se na dítě udiveným pohledem, jako by v této věci očekával nějakou radu. Pak se opět zabodl Susan do očí. „Nemyslím, že má nějaké jméno.” Susan by přísahala, že o tom do této chvíle nepřemýšlel, i když musela uznat, že drží malou holčičku s lehkostí, která odporovala některým z jejích předsudků, týkajících se jeho charakteru.»

Susan ztratila na chvíli řeč. Pak vyhrkla: „Nemá jméno? Ale vždyť to maličké ubožátko už má čtyři měsíce!” „Ano,” odpověděl bez vysvětlení. Pak jí podal dítě jako nějaký předmět. „Tady máte. Jestli chcete, tak si je vezměte. Má hlad.”

Rozechvělá Susan ho převzala. Jak je možné připustit, aby nějaké dítě zůstalo čtyři měsíce bez jména? Při doteku teplého tělíčka jí vhrkly slzy do očí. Rychle zamrkala v naději, že si toho Fairgriev nevšiml. Zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala, a přitiskla si Juliino dítě na prsa.

„Vzít si je? Kam?” zeptala se zmateně, jakmile uvěřila, že dokáže promluvit bez zadrhnutí. 14

„Přece do kuchyně. Určitě chce láhev.” Susan na něho zírala. „Takže smím zůstat?” Už na cestě ke dveřím, z nichž předtím vyšel, ostře odpověděl: „Prozatím.”

Susan chvilku stála nerozhodně uprostřed chodby, než se vydala ke schodišti, aby zahájila hledání kuchyně. Byla opatrná pro případ, že by se pan Fairgriev znovu objevil a sdělil jí, že změnil názor a chce ji vykázat z domu.

Po kratším hledání místnost našla. Ohromeně zjistila, že se pyšní opravdovou chladicí skříní s ledem, v níž je kameninový džbán se studeným plnotučným mlékem, množství sýra, vajíček a dalších zásob.

Ignorovala svůj obrovský hlad a uložila dítě do proutěného koše před arkýřovým oknem. Rozdělala oheň v kamnech a dala ohřát mléko, v jedné ze zásuvek kredence našla láhev a

dudlík.

Když se posadila do houpací židle a začala dítě krmit, sestoupil zadním schodištěm pan Fairgriev. Dlouho stál a pozoroval je s nečitelným výrazem tváře. „Máte zkušenosti s malými dětmi,” poznamenal po jisté době.

Usmála se. „Ano. V Ústavu svaté Marie se narodilo hodně dětí a já jsem o ně pomáhala pečovat, dokud je neadoptovali.” Zamračil se. „V ústavu?”

Julie mu určitě vyprávěla o škole, jeptiškách a nešťastných mladých dívkách, které u nich často hledaly útočiště. Přesto se tvářil dost překvapeně. „Tam jsme se já a vaše žena seznámily,” dodala Susan ve snaze o objasnění.

Přitáhl si židli a posadil se naproti ní tak, že se jejich kolena téměř dotýkala. „Tak v Ústavu svaté Marie” opakoval, jako by čerpal z tohoto výrazu nějaké osobní a těžko zachytitelné porozumění.

Susan s dítětem, teplým, nasyceným a vonícím mlékem, se nepřestala mírně pohupovat, i když pociťovala vnitřní neklid. O Julii, která toužila někam patřit, se vědělo, že když se jí to hodí, občas se uchyluje k drobným a víceméně neškodným lžím. Ale nesporně musela manželovi vyprávět o svém dětství. Nebo snad ne? Než si Susan stačila promyslet odpověď, pan Fairgriev znovu promluvil.

„Povězte mi,” vyzval ji, „kým přesně byla moje žena?” Susan se zarazila. „Prosím?” Založil si silné paže na hrudi. „Rád bych slyšel popis - z vašeho pohledu.”

Takže vzdor Juliině tvrzení měl zájem. Susanino srdce změklo. Trochu smutně se usmála, když na to všechno znovu vzpomínala, a vzdychla. Julie nesnášela, že musela zůstat u svaté Marie - zřejmě věděla, že se pro ni matka nikdy nevrátí.” Pan Fairgriev se předklonil a napjatě poslouchal, ale mlčel.

„Byla herečka - myslím Juliina matka - a domnívám se, že právě po ní měla Julie takový

temperament. Zdála se mi - no - poněkud přecitlivělá.”

Aubřew na okamžik obrátil oči v sloup. „Tak to je dost zdrženlivé vyjádření.”

Susan cítila, že musí vystoupit na obranu své přítelkyně. „Kdybyste tam byl— kdybyste viděl,

jak plakala, jak se vrhla na železnou bránu a volala za matkou, ať se vrátí -” Zavřela oči, ale

vidina byla tak jasná, jako by se odehrála teprve nedávno, i když od té doby uplynulo téměř

čtrnáct let. Jeptišky musely Julii dovnitř odnést. Pokračovala v nářku tak, až jí bylo zle.

Nakonec povolali lékaře. Ten jí dal laudanum, aby usnula. V tomto stavu zůstala na ošetřovně

celé dny.”

Na pana Fairgrieva to nezapůsobilo. „Takže Ústav svaté Marie je sirotčinec?” „A také škola a nemocnice.”

Nějakou dobu seděl mlčky a vstřebával, co mu právě řekla., A vy?” zeptal se konečně. Já?” podivila se zmatená Susan. „Co tam zaválo vás? Myslím - do té školy.” Kousla se do rtu.

„Vyrůstala jsem tam.” Podívala se na dítě a trochu zrychlila houpání pevného dřevěného křesla. Ve vzduchu se třpytily částečky prachu, ozářené sluncem. Jedno z těch dětí, o nichž čtete v laciných románech - ponechané u dveří v košíku - až na to, že v mém případě to byla stará bedýnka od ovoce.” „To mě mrzí.”

Trochu se naježila, i když v jeho hlase zazněl tón drsné laskavosti. „Nemusí. Byla jsem u svaté Marie velmi šťastná. Jeptišky na mě byly hodné a dostalo se mi určitého vzdělání.” „Vy jste se nevdala.” Mohla to být otázka i pouhé prohlášení, neboť to vyslovil bez sebemenší modulace. Susan rychle potlačila prázdnotu, kterou pocítila v nitru. Dítě teď spalo, klidné a syté. „Ne,” odpověděla po chvíli tiše. „Po ukončení školy jsem pracovala jako společnice a nikdy jsem na nic jiného neměla čas.”

Ztěžka vzdychl a pročísl si rukou lesklé vlasy. „Dokud jste nepřišla pracovat sem. Do Seattlu.”

Susan by se nejraději rozplakala, ale nemohla si takovou úlevu dovolit. Kromě toho se bála, že by nedokázala pláč zastavit. „Cítila jsem, že nemohu jinak. Juliiny dopisy -” „Umím si je dobře představit,” přiznal unaveně a poněkud znechuceně. Rozpřáhl ruce a chtěl něco dodat, ale pak si to rozmyslel.

„Nebudu pro vás zátěží, pane Fairgrieve,” ujistila ho, možná až příliš rychle. Jestli bude muset, navzdory své hrdosti byla připravená i prosit. „Mohu dávat lekce hudby, pokud mi dovolíte používat Juliino piano, a samozřejmě budu platit za pokoj a stravu.”

„A to všechno,” podivil se už vestoje, „jenom kvůli cizímu dítěti?” Julie pro mě nebyla cizí,” opravila ho Susan.

„Ne,” přikývl. „Pro vás asi ne. Ale pro mě ano.” Odmlčel se. „Nebojíte se žít pod jednou střechou s takovým netvorem, jakého ze mě Julie nepochybně udělala?” Setkala se s jeho nelítostným pohledem a vytrvala. „Umím se o sebe postarat,” odpověděla prostě. Jde mi o dítě. Ráda bych mu dala jméno Viktorie, jestli vám to nevadí. Mělo by mít nějaké jméno.”

„Nazvěte si ho, jak chcete,” odsekl chladně. „Ubohá Julie,” zamumlala bezděčně Susan nahlas.

Fairgriev se sklonil, až měl nos tři centimetry od Susanina. „Ubohá Julie,” opakoval výsměšně, „bůh dej odpočinutí její duši, se nezajímala o nic kromě sebe. Její největší starostí bylo, jestli jí těhotenství nezkazí postavu. Takže dělejte cokoliv, ale neplýtvejte prosím soucitem na účet mé zesnulé manželky.”

Susan zamrkala, šokovaná tak hněvivou reakcí. Ano, věděla, že Julie nebyla v manželství šťastná, alespoň ne v poslední době, ale rozhodně nečekala, že se situace zhoršila až do takové trpkosti a zahořklosti, jakou teď dával pan Fairgriev najevo. „Nepřeji si diskutovat o kvalitě charakteru mé přítelkyně ani s vámi, ani s kýmkoli jiným,” ohradila se. „Ale Julie se na porod těšila a nesmírně vás milovala, přinejmenším zpočátku. Vím to z jejích dopisů.” Výraz pana Fairgrieva jednoznačně vyjadřoval podrážděné opovržení, ale na jeho velice přitažlivý vzhled to nemělo žádný vliv. Tento rozpor Susan značně zneklidňoval. Julie by nerozeznala lásku od zchromlého koně našeho drogisty,” zavrčel. „Od okamžiku, kdy věděla, že je těhotná, naříkala na osud a proklínala mě jako růjného samce, který se ani trochu nestará

o její

(křehké založení.” Prudce vydechl. Jako bych s tím j měl něco společného.” Susan vytřeštila oči, když pochopila jeho narážku, ale odmítla na něco tak neslušného vůbec odpovídat. Julie, tak jako každý jiný, nebyla dokonalá; v určitých věcech se jevila dost povrchní a občas se chovala dětinsky a trucovitě, ale zrovna tak měla hodně dobrých

vlastností. Pokud byl Aubrew Fairgriev jejím manželem, pak byl nepochybně i otcem jejího dítěte, a to bylo pro Susan rozhodující.

„Zdá se, že máme na mysli dvě rozličné ženy,” odrazila jeho slova. „Vy znáte jednu Julii a já druhou.” „Očividně,” zabručel.

Susan stiskla dítě o něco pevněji. V jeho očích viděla, že pochopil toto gesto jako jisté prohlášení, jímž si nárokovala přední místo v srdci a budoucnosti tohoto človíčka. Současně vycítila mlčenlivý odpor vůči představě, že by se měl čemukoli přizpůsobovat. Zdálo se, že Julie měla ve svém rozhořčeném posuzování manželovy povahy alespoň zčásti pravdu. Byl to zatvrzelý muž, který šel odhodlaně za svým. Dlouho se na ni beze slova díval, pak se otočil a opustil kuchyň.

Susan ještě chvíli seděla a přemýšlela, ale zanedlouho šla nahoru, uložila dítě do své postele a po obou stranách je zajistila polštáři. Z jedné zásuvky toaletního stolku připravila provizorní kolébku; dno vyložila složenou přikrývkou a boky vystlala stočenými ručníky. Nepochybovala, že někde v domě je dětský pokoj, ale tohle prozatím stačilo. Opatrně přenesla spící Viktorii do improvizované kolébky. Vzápětí našla překrásnou koupelnu, o níž jí Julie psala. Rychle se vykoupala v obří měděné vaně s nádrží horké vody, utřela se, zahalila do županu visícího na háčku na dveřích a spěchala zpátky do svého pokoje.

Viktorie pochrupovala a Susan se usmála. Cítila se jako znovuzrozená. Vybalila kartáč na vlasy, čisté spodní prádlo a nepříliš pomačkané bavlněné šaty. Usedla na kraj postele, pečlivě si vykartáčovala vlasy a zase je stáhla do uzlu. Usoudila, že by nebyl špatný šálek čaje a k tomu kousek chleba s máslem. Hlad, ztlumený nečekaným střetnutím s Aubrewem, se vrátil s plnou silou.

Oblékla se a sešla do kuchyně. Na podnos připravila sýr, chléb a výtečný horký čaj a odnesla si všechno do pokoje, kde v klidu pojedla. Po čase se Viktorie probudila a máchala malýma tlustýma ručkama a nožičkama. Susan, i přes žal pro Julii a její hluboké nepochopení panem Fairgrievem, plně spokojená dítě přebalila. Použila místo plenky damaškový ručník, umyla si ruce v zelenočerném mramorovém umyvadle v koupelně a zabalila dítě do čisté přikrývky, kterou vytáhla ze skříně na prádlo, stojící na chodbě.

Když sešla po zadním schodišti zpět do kuchyně, našla v ní prostou kyprou ženu, jež právě svlékala těžký vlněný plášť. Nepochybně Maisie.

„Vida!” Žena věnovala Susan úsměv vyjadřující srdečné uvítání. „Tak jste přijela. To je

dobře.”

Susan zamrkala. Najeílnou věděla, i když netušila jak, že to byla tato žena, kdo jí poslal telegram, jenž ji přivedl do Seattlu, a ne pan Fairgriev. „Susan McKittricková,” představila se a podala ženě ruku; druhou pevně držela dítě.

„Maisie,” zazněla odpověď, aniž by následovalo příjmení. Obě ženy se uvítaly a Susan si teprve nyní všimla malého chlapce. Byly mu asi tři roky a skrýval se stydlivě za širokými záhyby matčiny sukně.

„Tohle je můj Jasper,” prohlásila Maisie pyšně. „Pozdrav hezky dámu, Jaspere.”

Chlapec se poslušně uklonil, i když Susan měla pocit, že by se nejraději ztratil pod matčinou sukní

nebo utekl.

Jakmile Maisie sundala klobouk a svlékla Jasperovi kabát, natáhla se pro malou. „Dejte mi to drahé stvořeníčko. Musí být na smrt hladové. Nemyslím, že by pana Fairgrieva napadlo dát mu láhev, i když bůh ví, že jsem mu to připomínala. Vrátila jsem se, co nejrychleji to šlo.” Jasper si vzal jablko z mísy uprostřed stolu a odešel. Susan zaváhala, než dítě předala, ačkoli se jí žena zalíbila a důvěřovala jí. „Dostala mléko,” poznamenala, zatímco Maisie vzala

Viktorii do náruče a zamilovaně s ní houpala. „A také se vyspinkala.” Zarděla se, když Maisie rozbalila přikrývku a spatřila místo pleny bohatě zdobený ručník. „Nevěděla jsem, kde jsou plenky.” „Vedla jste si skvěle. Je to tak, zlatíčko?” Zpitvořila obličej a Viktorie odpověděla radostným zavrněním. „Paní Julie říkala, že jste pohotová, a měla pravdu. Ale teď se posaďte a hezky mi vyprávějte, jakou jste měla cestu.”

S těmito slovy se posadila i s dítětem do téhož houpacího křesla, které si předtím vybrala Susan. Ta si přitáhla nízkou stoličku. „Dlouhou,” odpověděla se zaváháním. „Maisie, pan Fairgriev věděl - tedy - věděl,

že přijedu?” Maisie se zasmála. „Ne,” prohlásila. „Ale vidím, že vás nevyhodil.”

Susan si s překvapením, zděšením i pobavením přitiskla dlaň na prsa. „Takže jste to byla”vy, kdo mi poslal ten telegram? Ale proč -”

„Slíbila jsem to paní Fairgrievové.” Na chvíli se zahleděla do prázdna. „Chtěla totiž, abyste se

přijela starat o malou. Počítala jsem s tím, že pán vás tady nechá, až se objevíte.”

„Díkybohu to udělal,” přikývla Susan. „Neměla bych kam jít, kdyby mě odmítl.” „Ach ne, to by bylo v pořádku. Tohle je obrovský dům. Má spoustu skrýší, v nichž byste se mohla schovat, kdyby pan Fairgriev neměl rozum. Vždyť s Jasperem běháme v tomhle domě jako dvě fazole na dně vědra, aniž bychom potkali živou duši.”

Susan zavřela na okamžik oči a představovala si, jak se plíží domem jako duch, žije ve stínu a za každou cenu se vyhýbá setkání s „pánem”. Pouhá představa 1 stačila, aby se zachvěla, protože byla tvor, který potřebuje slunce a čerstvý vzduch. „Takže vy a Julie - paní Fairgrievová - jste byly přítelkyně?”

„Tak bych to neřekla,” usoudila houpající se Maisie. „Ona byla paní domu a já jsem tady na vaření a úklid. Na to ani jedna z nás nikdy nezapomínala. Ale současně mi jí bylo líto, zejména ke konci.”

Jak - jak umřela?” odvážila se zeptat Susan. Uvědomila si, že tuto otázku odsouvá od doby, kdy obdržela telegram, což bylo už téměř dva týdny.

Maisie si přejela tvář hřbetem ruky, zrudlé těžkou prací. „Byla to horečka,” vysvětlila. „Přišla nečekaně, hned po narození tohohle malého andílka, a vzala si paní dříve, než byl dítětf den.” Susan se kousla do rtu při příliš jasné představě smutku a šoku z takového neštěstí. V Ústavu svaté Marie viděla umírat mnoho matek a dětí. Sebrala síly k další otázce. „Trpěla? Myslím

Julie.”

Maisie vrhla na Susan dlouhý, odhadující pohled. „Ano. Byla tak droboučká, prožila si svoje.” Susan zamrkala, aby zastavila příval palčivých slzí. „A pan Fairgriev? Byl na ni hodný?” „Pochodoval po chodbě jako každý nastávající otec, ale jakmile bylo maličké na světě, paní Fairgrievová se zbláznila. Nepoznávala nikoho z nás. Pořád volala svoji matku.”

Susan vzdychla. Ano, pomyslela si smutně. Matku, která ji nechala v ústavu před tolika lety a odešla bez jediného ohlédnutí.

„Krátce po půlnoci,” pokračovala Maisie hlasem ztichlým soucitem a smutkem, „se paní

Fairgrievová odebrala na onen svět. Pán odešel z domu a vrátil se až v den jejího pohřbu.

Právě tehdy jsem usoudila, že bych pro vás měla poslat, jak mě paní žádala - udělala to hned

po prvních bolestech. Řekla mi, že vás sem musím dostat za každou cenu.”

Susan se snažila zachovat klid. „No,” poznamenala po delší době. „Ta zpráva si dala načas,

než ke mně

dorazila.”

Maisie se usmála. „Ale už jste tady,” prohlásila, „a to je důležité. Můžete teď odnést maličkou spát do pokoje pana Fairgrieva a jít si odpočinout, než bude večeře. Vypadáte, že to moc potřebujete.”

Susan vstala a vzala Viktorii z Maisiiny náruče. „Kolébka je v pokoji pana Fairgrieva?” zeptala se.

Maisie přikývla, nevyvedena z míry ani otázkou, ani následným Susaniným zjevným překvapením. „Velký pokoj v přední části domu,” potvrdila. „Ten s dvojitými dveřmi.”

Susan vyšla s dítětem po schodech a zamířila k pokoji pána domu, kde mezi masivním nábytkem vyloženě mužského rázu skutečně stála kolébka. Ani na okamžik nezapochybovala, že Julie mezi těmito stěnami pravděpodobně nikdy nepobývala.

S únavou blížící se transu položila Viktorii do krásné kolébky se vzdušnými hedvábnými závěsy a chvíli jen tak stála. Zapomněla na okolí a pokoušela se pochopit situaci, místo a muže, jehož Julie s takovou vášní nejdřív milovala a později nenáviděla. Vtom na ni všechno dolehlo. Bolestná ztráta, zmatek, dlouhá a obtížná cesta. Otočila se od spícího dítěte - aby se vrátila do svého pokoje a krátce si odpočala, 23

jak jí Maisie radila, když si podlaha se stropem vyměnily místo. Stěží doklopýtala k posteli a s točící se hlavou ulehla. Chtěla se jenom vzpamatovat, ale zmocnila se jí zoufalá ospalost, až se propadla do sladkého útočiště temnoty.

Pak si uvědomila až pokoj zahalený ve večerních stínech a silnou ruku svírající její rameno. Vzhlédla a zděšeně se mezi dvěma údery srdce nadobro probudila, protože se nad ní skláněl Aubrew. Ani přes zbytky světla neviděla, jak se tváří.

„Omlouvám se,” vykoktala nesnesitelně zahanbená tím, že leží na posteli nějakého muže -zejména na posteli tohoto muže. „Musela jsem nějak - nevím jak -” „Pšt,” uklidnil ji. Slyšela v jeho hlase pobavení a ještě něco jemnějšího. „Nic se nestalo.” Susan se zprudka posadila a Aubrew ustoupil. Dotkla se chodidly podlahy a přitiskla si špičky prstů ke spánkům, aby se vzpamatovala. Okamžitě zamířila ke kolébce a zjistila, že dítě je pryč. Zmocnila se jí panika.

,Je dole s Maisií,” ozval se tišivě Aubrew. Susan neměla právo, aby se nechala uklidňovat jeho tónem, ale bůh jí pomáhej, bylo to tak. „V kuchyni na vás čeká chutná večeře.” Susan se na něho nedokázala podívat, ne v tuhle chvíli. Zlehčoval, že ji našel spící naprosto bez zábran na své posteli, jenže v mnoha domech by takový přestupek, i když zcela nevinný, stačil ke zničení pověsti. „Děkuji vám,” vydechla se sklopenou hlavou a spěchala co nejrychleji ke dveřím, takže se jí podařilo vrazit do Aubrewa s takovou silou, že by určitě upadla, kdyby ji nechytil za ramena a nepřidržel. „Susan, opravdu se nic nestalo.”

Kupodivu jí přišlo těžší snést jeho laskavost než případnou zlost nebo dokonce pochybnosti., Ano,” vyhrkla

poněkud roztřesené ujištění adresované nejen jemu, ale i sobě. „Nic se nestalo.” Pustil ji a ustoupil poněkud až příliš rychle. Tentokrát zněl nepřirozeně jeho hlas. „Přenesu kolébku do vašeho pokoje,” oznámil. „Uvidíme se dole u večeře.” Pokusila se promluvit, ale nešlo to. Proto pouze přikývla a utekla. Vnímala jeho úsměv jako polibek na týl. 25

*Misan McKittricková se Julii vůbec nepodobá, alespoň ne zevnějškem, usoudil Aubrew, když pozoroval, jak se nezvaná návštěvnice snaží jíst pomalu a způsobně. Jeho zesnulá manželka měla elegantně kypré tvary už před těhotenstvím a nikdy si kvůli zdání neodepřela žádné potěšení.

Oproti ní Susan byla hubená, téměř hranatá. Měla bledou, dokonalou pleť a z toho, jakým se vidlička cestou k jejím ústům třásla, bylo jasné, že má hlad jako vlk. Přemýšlel, kdy se

naposled slušně najedla, ale neměl v úmyslu se na to ptát. Soudě podle stavu jejího oblečení byla prakticky nuzná a její hrdost mohla být to poslední na světě, co ještě měla. Pravděpodobně si chtěla odvézt Juliino dítě domů, aby je vychovávala, ačkoli to zatím neřekla. Pochází, pokud si správně vzpomínal, z Nantucketu. Možná, přemítal se svraštěným obočím, zatímco sledoval, jak Susan pečlivě napichuje druhou porci Maisiina smaženého kuřete, očekává určité finanční uspořádání. Za předpokladu, že je skutečně tou, za kterou se vydává - starostlivou přítelkyní Julie - taková dohoda by představovala výhodné řešení. Ale co když je to podvodnice? Neví vůbec nic o jejím charakteru. Mohla by 27

- jakmile jednou dostane peníze - dítě opustit nebo něco ještě horšího, a on by to nikdy nezjistil.

Bránil se vystavit dítě takovému nebezpečí; než dospěje ke konečnému rozhodnutí, musí si tu ženu nejdříve prověřit. A zná muže, jenž tento úkol provede.

Susan se právě nepříliš úspěšně pokoušela oddělit nožem maso od kosti a stoupající červeň na jejím krku prozrazovala, že si uvědomuje jeho pohled. „Tady na divokém západě,” slitoval se, jíme smažené kuře prsty.” Vrhla na něho nejistý pohled, jako by se obávala, že se jí posmívá. Aby potvrdil své prohlášení, rychle zvedl křídlo do ruky a ukousl si sousto. Měl dojem, že zahlédl v jejích šedých očích náznak opatrného úsměvu, ale nebyl si tím jistý, protože okamžitě sklopila řasy husté jako závoj. Odložila však nůž s vidličkou a delikátně vzala stehno do prstů. Při tom pohledu se něco v jeho nitru pohnulo. Zavrtěl se na židli. Jak dlouho jste byla na cestě, slečno McKittricková?” zeptal se, aby rozptýlil své myšlenky a postaral se o konverzaci.

Vážně se na něho podívala, jako by chtěla odhadnout, co ho vede k položení i takto nevinné otázky. „Odjela jsem z Nantucketu před deseti dny,” odpověděla po chvilce zvažování. „Nezdá se, že byste měla moc zavazadel,” poznamenal a dolil si do sklenice víno. Susan odmítla nabídku dolití své sklenky zavrtěním hlavy.

Zvedla bradu a její oči dostaly odstín hnědého uhlí. „Mám velmi málo věcí,” odpověděla zpříma.

Řekl něco špatně, i když nevěděl co. Ženy se dokážou snadno naježit. Julie měla spoustu nádherných šatů,” pokračoval a doufal,,že se jí tím nedotkne. Jsou ve skříni v jejím pokoji. Vyberte si, co chcete.” Odmlčel se a odkašlal si. „Budete si je zřejmě muset upravit. Julie byla

- rozměrnější.”

Překvapila ho unaveným, ale upřímným úsměvem, jenž jím otřásl a vyvedl ho ještě víc z míry. Pochyboval, jestli se vůbec dokáže vzpamatovat z příjemného divokého otřesu, když ji našel spící ve své posteli. Jste velmi laskavý, ale nemyslím, že by Juliiny šaty byly pro chůvu vhodné. Pokud si vzpomínám, její vkus vyžadoval hedvábí a krajky.” Aubrew se zamračil, protože si bez obdivu připomněl, jak rozkošně Julie vypadala ve svých elegantních drahých šatech a jak využívala své kouzlo, aby z něj učinila pitomce před celým Seattlem. „Možná mezi tím bude několik praktických oděvů. Jenom se tam prosím podívejte. Určitě by si přála, aby její věci patřily vám.”

Nepřestávala ho pozorovat, a i když na jejím výrazu nebylo nic neobvyklého, cítil se nesmírně nepříjemně. Měl dojem, jako by do něj viděla mnohem hlouběji, než se mu líbilo. Na obou jejích lících vyvstal ruměnec. „Vy a Julie jste - nesdíleli společný pokoj?” Zasmál se a hořkost toho zvuku překvapila i jeho. „Tak tohle je troufalý dotaz,” poznamenal vyprovokovaný způsobem, který nebylo možné označit ani vzdáleně jako nepříjemný, „na ženu, která byla v tak velkých rozpacích z toho, že usnula v cizí posteli.”

Její ruměnec zesílil, ale pak ho vystřídala bledost. „Nikdy jsem nebyla vdaná, pane Fairgrieve,” konstatovala, „ale nejsem nevědomá. Vím, že většina manželů sdílí společnou ložnici aspoň v prvních letech po sňatku.”

Julie milovala společenské akce. Nechtěla mě rušit, když přicházela v pozdních nočních hodinách, a tak požádala o vlastní pokoj. Byl jsem jenom rád, že jí mohu vyhovět.” „Chápu.” Vyslovila to chladně a zapomněla jíst.

„Myslím, že nechápete.” Odsunul židli a vstal. Co se to s ním k čertu děje? Vždycky si uměl

poradit sám, a teď si tady stěžuje před zcela cizím člověkem. „Doufám, že se vám bude dobře spát. Možná zaslechnete nějaký hluk z uličky pod vaším pokojem, ale matrace je určitě docela pohodlná.”

Susan se dívala na zpola snědenou porci kuřete na talíři. Připadalo mu, že toužebně. „Co mám dělat, jestli se dítě v noci probudí?”

Pročísl si rukou vlasy. „Nakrmte je a vyměňte mu plenku,” odpověděl. Jestli to nepomůže, vzbuďte Maisii. Spí s chlapcem v přízemí v malém pokoji vedle kuchyně.” Dlouze vydechl. „Dobrou noc, slečno McKittricková,” dodal. Pak odešel a nechal ji samotnou u stolu.

V dálce bouchly dveře a Susan si s překvapivým přívalem osamělosti uvědomila, že pan Fairgriev odešel z domu. Chvíli ještě seděla ve velké naleštěné jídelně a snažila se utřídit bouři emocí, které na ni útočily pokaždé, když se ocitla v jeho přítomnosti. Potom rozhodně vstala a sklidila ze stolu.

V kuchyni osvětlené modrozlatou září plynového osvětlení opláchla několik talířů a uložila zbytky jídla do dřevěné skříně s ledem. Maisie očividně patřila ke kuchařkám, které uklízejí v průběhu vaření, což Susan obdivovala, takže tady pře ni zbylo jen málo práce. Jídlo bylo výborné, v žádném případě si nemohla stěžovat. Koneckonců žebráci nemohou být vybíraví. Vděčná Susan pozhasínala a vystupovala po zadním schodišti. Horní chodbu osvětlovalo několik lamp, a tak snadno našla cestu do pokoje, který si vybrala. Dítě klidně spalo v kolébce, přenesené panem Fairgrievem, a jeho drobné tělíčko se koupalo ve svitu podzimního měsíce.

Políbila si špičku jednoho prstu a dotkla se jím svraštělého čelíčka. „Sladké sny, maličká,”

zašeptala. „Mám tě opravdu pojmenovat Viktorie? Ty nejsi Julie, to je

jasné na první pohled.” Susan zamračeně potřásla hlavou. „Víš, tvoje máma by tě pojmenovala po mně. Dobře že to neudělala, protože ty nejsi ani Susan.” Dítě tichounce vzdychlo. Zaznělo to jako zašumění motýlích křídel a Susan přemohl takový příval něhy, až se jí oči opět zalily slzami. Neplakala, aspoň ne otevřené od chvíle, kdy obdržela zprávu o Juliině smrti. Byla příliš zaneprázdněná, nejdříve přes hlučné protesty své postarší zaměstnavatelky rezignací na místo, pak balením toho mála věcí, které měla, uspořádáním všech záležitostí a nakonec cestováním.

Odsunula stranou chmurné myšlenky a narovnala záda. Dítě potřebuje, aby byla silná, a ona nesmí selhat; v téhle ani v jiné povinnosti.

Pečlivě zasunula hebkou přikrývku kolem drobného tělíčka, aby k němu nepronikl sebemenší závan nočního chladu.

V nohách své postele našla ležet flanelovou noční košili, příliš jemnou na to, aby byla její, spolu s měkkým ručníkem a novou kostkou levandulového mýdla (v malované krabičce. Poděkovala v duchu andělovi převlečenému za Maisii a zamířila do koupelny. Umyla se, vyčistila si zuby a znovu obdivovala velkou vanu.

V Nantucketu se musela koupat v kuchyni; postavila vanu doprostřed místnosti a naplnila ji vodou pracně ohřátou na vzdorujících starých kuchyňských kamnech. Připadalo jí proto jako zázrak, že stačí vsunout zátku do odtoku, otočit dvěma kohoutky a blaženě se

oddat přepychu.

Když si všechno prohlédla podruhé, uchvácená jako venkovské trdlo na trhu ve městě, vrátila se do pokoje, ještě jednou zkontrolovala Viktorii a vlezla do postele. Neočekávala, že po dlouhém odpoledním odpočinku v posteli pana Fairgrieva usne, ale vmžiku se propadla do světa mlhavých a znepokojujících snů.

Probudila se s pocitem hlubokého smutku dříve než dítě. Celý život toužila po manželovi, dítěti a domově, třeba skromném, ale vlastním. Julie tohle všechno měla a přesto nebyla šťastná. Co se mohlo stát, že se proměnila z nadšené novomanželky v rozzlobenou ženu, která jí psala ty poslední dopisy?

Susan s povzdechem vstala, oblékla si vypůjčený župan a sešla dolů do kuchyně s úmyslem ohřát Viktorii láhev mléka.

Maisie už byla vzhůru, oblečená, řídké rovné vlasy učesané, oči projasněné vlastními vyhlídkami. Jasper seděl u stolu a lelkoval nad miskou ovesných vloček pokapaných máslem. „Dobré ráno,” uvítala ji Maisie s úsměvem. „Vypadáte mnohem lépe, jestli vám to smím říct.” Susan se také usmála. „Děkuji.” Nečekaně upřímná poznámka ji pobavila. „Můj drobeček se probudil? Už chystám láhev.”

Susan zavrtěla hlavou. Ještě ne, ale brzy bude vzhůru. Potřebuji plenky, špendlíky -”

„Máte všechno nachystané,” ukázala Maisie na stolek vedle zadního schodiště. „Vzala jsem to

ráno z pokoje pana Fairgrieva.”

„On tady - není?” podivila se Susan a okamžitě by si nejraději ukousla jazyk

„Postel zůstala netknutá,” oznámila Maisie věcně. „Ale posaďte se a dejte si trochu kávy a

vločky. Jakmile se maličká probudí, bude ji slyšet až sem.”

Susan zaváhala, ale pak přijala nabídku. Maisie jí rychle přinesla slíbenou snídani.

„Byl pan Fairgriev na Julii zlý?” odvážila se otázat po několika minutách ticha. Existovali

muži, kteří napadali manželky íyzicky i slovně. Možná k nim přes veškerý šarm a dobré

vystupování patří i hezký Aubrew.

Maisie chvíli zvažovala odpověď. „Především se vůbec neměli brát. Byli každý z úplně jiného těsta. Paní

Fairgrievová milovala večírky, tanec a nádherné šaty. Pokud jde o něho, no, zřejmě si myslel, že si bere zcela jinou ženu, než jakou skutečně byla. Přál si, aby večery trávila doma, četla si nebo šila a čekala na něho. Byla to vážně nešťastná situace.”

„Zdá se, že je přesvědčený -” Susan polkla a začala znovu. „Zdá se, že je přesvědčený, že mu Julie byla nevěrná. Dokonce promiskuitní.”

„Nejsem si jistá, co to poslední slovo znamená; ale to první je dostatečně jasné. Paní se starala o své věci a já také o svoje. Nikdy jsme o něčem podobném nemluvily.” Maisie vydala zvuk, který mohl být zasmáním, ale bylo v něm víc smutku než veselí. ,Ach ne. Paní Fairgrievová se mi nikdy nesvěřovala, jenom tehdy, když mě žádala, ať pro vás pošlu.” Vzdychla. „Byla tak křehká, hrozně toužila po životě, jaký znala z Bostonu.”

„Měla hodně známých? Myslím žen.”

,Abych řekla pravdu, moc ne. Obyčejně ohrnovala nos nad lidmi, kteří si nezískali její obdiv.”

Další povzdychnutí.

Susan, i přes svůj žal popuzená, na okamžik zavřela oči. Julie si vždycky o sobě hodně myslela, nebo to alespoň předstírala, takže nikdy neměla mnoho přátel. Ale když se jednoho jarního dne divoce a romanticky zamilovala do Aubrewa Fairgrieva a brzy poté odjela do Seattlu, Susan doufala, že štěstí přiměje přítelkyni k velkorysejšímu pohledu na svět. Místo toho Juliinu radost něco pokazilo a nakonec proměnilo její lásku k Aubrewovi v hořkost.

Maisie se zdržovala u kamen. Zvedla jeden plát, pro-hrabala uhlíky pohrabáčem a přidala k nim dvě těžká polena z koše. Oheň příjemně zapraskal a plameny ozářily bíle natřené zdi. „Nezapomeňte si vzít teplý kabát, jestli půjdete ven,” radila Maisie. „Zažila jsem takové, kteří na to nedbali a doplatili na to zápalem plic.”

Susan přikývla, dojatá její starostlivostí. Měla dojem, že jsou si podobné, protože i Susan se větší část života starala o druhé stejně jako Maisie. „Budu opatrná,” slíbila. Nechystala se jít ven, alespoň ne dnes, ovšem brzy bude muset vylepit letáky s nabídkou výuky hry na klavír, aby získala nějaké peníze.

„Pospěš si, mladíku,” pobídla Maisie chlapce. „Přijdeš pozdě do školy.”

Jasper se ušklíbl. Měl stejně nenápadný vzhled jako jeho matka, ale Susan cítila, že zdědil

Maisiinu dobromyslnou, laskavou povahu. Hoch se pustil do zbytku vloček a Susan udělala

totéž.

Když Jasper s Maisií vycházeli z domu pořádně navlečení proti zimě, začaly se k zemi snášet peříčkově lehké sněhové vločky a Viktoriin hladový křik povolal Susan nahoru do pokoje. Po několika dnech strávených vsedě v hlučných, špinavých vlacích mezi neznámými lidmi cítila doslova blaho, že se může pohybovat v teplém, čistém domě a věnovat se běžným úkolům. S pobrukováním vzala teplou láhev z hrnce vedle sporáku, popadla plenky a spínací špendlíky a spěchala nahoru. Viktoriin křik mezitím nabyl síly hlasu operní pěvkyně. Vyměňovala nepřetržitě vřískajícímu dítěti plenky, což bylo dost obtížné, protože se je neodvážila odkrýt a vystavit chladu, když zaznělo zaklepání na pootevřené dveře a pan Fairgriev strčil do pokoje rozcuchanou hlavu. Byl oblečený, ale nutně potřeboval oholit. Susan si zvědavě pomyslela, kde asi strávil noc, když Maisie řekla, že ve své posteli nespal. „To dítě umírá nebo co?” zeptal se. „Pro živého boha, udělejte něco, než probudí i mrtvé.” „Má hlad,” informovala.ho Susan poněkud nedůtklivě. Viktorie byla ve skvělé formě, vrtěla se a kopala oběma nožkama. „Postarám se o to hned, jen jí vyměním plenky.” 34

Jeho tvář nabyla mučednického výrazu. „No dobře,

tak si pospěšte. Začíná mě bolet hlava.” J „Možná,” navrhla Susan, podrážděná kupodivu ne l jeho netrpělivostí, ale tím, že byl celou noc pryč, „by vás ten hluk tolik neobtěžoval, kdybyste šel někam jinam.”

Dítě nepřestávalo kopat, zmítat se a ječet z plných plic, jako by chtělo potvrdit její slova. Aubrew s mumláním zavřel dveře. Susan dokončila přebalování, rychle si umyla ruce v koupelně a vrátila se Viktorii nakrmit. O čtvrt hodiny později sytá Viktorie znovu usnula. Susan ji s úsměvem políbila na hladké čelíčko a uložila do kolébky. Pak jen tak stála a pozorovala spící dítě. Ten pohled byl pro ni krásný a naplnil ji radostí, jakou dosud nepocítila. Za krátkou dobu od příjezdu do tohoto domu si k holčičce vytvořila pevné pouto. Posadila se na židli u okna, předklonila se, čelo opřela o dlaně a snažila se utřídit své pocity. Vždycky uvažovala naprosto rozumně; nechat se tak hluboce ovládat citem ji děsilo. Tak ji našla o pár minut později Maisie. I když si už svlékla kabát, tváře měla zimou venku ještě zčervenalé. „Vida,” zašeptala, „drobeček zase usnul. Pojďme dolů, dáme si trochu čaje.” Susan vděčně přikývla a následovala ji do kuchyně. „Ten Jasper,” poznamenala laskavě Maisie, když stavěla kotlík s vodou na kamna. „Škola ho moc nezajímá.” Susan si teprve teď, v teple prostorné kuchyně a se sněhovými vločkami poletujícími za oknem, vybavila svůj dojem, když uviděla Jaspera poprvé - odhadovala jeho věk tak na tři nebo čtyři roky. Určitě byl na školu příliš malý.

„Kolik vlastně má Jasper roků?” zajímala se. „Šest.” Maisie měla bystrý pohled, i když to byla žena s očividně prostým myšlením a původem. Je na svůj věk trochu malý. Ale chytrý. Přímo mazaný.”

Susan se usmála. „Máte ještě další děti, Maisie?” Maisiiny pevné rysy se poněkud zachvěly, než nabyly rozhodného výrazu. „Ne. A ani manžela. Mám jenom Jaspera.” Susan upřímně doufala, že se Maisie nedotkla. U osamělé ženy s dítětem by to nebylo nic nového. Jak dlouho pracujete u pana Fairgrieva?”

„Skoro rok,” řekla Maisie a nasypala lžičku čaje do konvice, zatímco voda v kotlíku už bublala. „Můj partner se dostal kdesi v Montaně do vězení a já s Jasperem jsme se po nějaké době ocitli tady v Seattlu. Pán mě najal pro svou novomanželku.” Přeměřila si Susan pohledem. „A co vy? Byla jste někdy vdaná?”

Susan si vždycky nechávala své naděje a sny, křehké jako motýlí křídla, spíš pro sebe, než aby se o ně dělila s dalšími žačkami v ústavu, jeptiškami nebo podivínskou zaměstnavatelkou paní Butterfieldovou. Ale v přítomnosti této skromné ženy se docela snadno zbavila své opatrnosti. „Ne,” zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem neměla manžela ani dítě.” „Hodláte tady zůstat?” V ranním světle zvlhlém sněhem se Maisie dívala Susan přímo do očí. Oheň v kamnech místnost vyhřál a pokryl okenní skla párou. „To dítě vás potřebuje. Pan Fairgriev se o ně dostatečně dobře stará, ať si lidétnyslí cokoliv, aleje to mužský, a ti o výchově maličkých capartů nevědí, ani co by se za nehet vešlo.”

„Přijela jsem do Seattlu postarat se o Juliino dítě,” trvala na svém Susan, „a míním zůstat.”

„A Pán?”

„Co pán?” vyzvídala Susan opatrně.

Je to dobrý člověk, slečno. Dokáže se o sebe venku postarat, a řekla bych, že lépe než mnoho jiných. Ale když se vrátí sem, potřebuje, aby tu na něho někdo čekal. Víte, nepostavil tenhle dům jenom pro sebe. 36

A důvodem, proč je tady tolik ložnic, je to, že chce mít hodně dětí, které by je zaplnily.” Susan doufala, že horko, které jí stoupá do tváří, není navenek vidět. „Nepochybuji, že existuje mnoho žen, které by se rády provdaly za tak atraktivního - a prosperujícího muže,” prohlásila strnule.

„Tak tady určitě ne,” nesouhlasila Maisie. Jasně, na Water Street a v okolí je spousta laciných

ženských, ale on se s takovými nestýká. Povídá se však, že si vydržuje milenku v hotelu

Pacifik. Jenže milenka není totéž, co manželka. To rozhodně ne.”

Pomyšlení, že si Aubrew Fairgriev vydržuje takovou ženu, Susan značně rozzlobilo -

samozřejmě kvůli ubohé Julii. Proč jí to všechno Maisie říká? „Možná je ten typ, který chce

mít obojí,” poznamenala nemilosrdně. „Myslím manželku i milenku.”

Maisie se zasmála a zarachotila plátem na kamnech. „Ano, je to muž, který chce ženu, to je

pravda. A je to normální, ne? Ale dokud ho paní Fairgrievová nevyhnala ze své postele, nikdy

manželský slib neporušil.” Na to Susan neměla odpověď. Kromě základních vědomostí o

styku mezi mužem a ženou netušila, co je normální a co ne. Kousla se silně do rtu a ztišila

hlas do pobouřeného šepotu. „Proč tyhle věci říkáte?”

„Zřejmě chci, abyste chápala pana Fairgrieva lépe než dosud. A taky paní Fairgrievovou. Znáte jednu její stránku a pán zná zase druhou.”

„Proč bych měla pana Fairgrieva chápafi A díky, Julii jsem znala docela dobře. Možná lépe než kdokoliv jiný.” Ale znala ji opravdu? Její zkušenosti s lidmi byly nepochybně omezené, přesto věděla, že lidé mají mnoho charakterových rysů a prezentují přátelům, příbuzným a známým odlišné tváře.

„Nebuďte tak nedůtklivá,” napomenula ji dobromyslně Maisie. „Věci nejsou vždycky takové, jak vypadají. To je všechno, co jsem chtěla říct.”

Susan přikývla. „Omlouvám se. To jenom - jenom proto, že Julie mi připadala tak nešťastná.” „A vy si nemůžete pomoct a myslíte si, že to byla pánova chyba?”

Susan zaváhala, ale pak znovu přikývla. Něco v této ženě, něco v příjemném teple kuchyně a sněhu padajícím za okny jí dodávalo pocit bezpečí. „Slyšela jsem,” pokračovala, zarazila se a začala znovu. „Slyšela jsem, že to, co spolu muž se ženou dělají, hrozně bolí. Možná to Julie nemohla vydržet.”

Maisiiny oči vyjadřovaly určité lítostivé pobavení, když je upřela na Susan. Podala jí čaj. „Když se to děje, tak někdy u toho je hluk, to mohu potvrdit,” přisvědčila, „ale neřekla bych, že je to bolest, co nutí ženy křičet. Ne s takovým mužem, jako je pan Fairgriev.” Susan na ni fascinovaně zírala; cítila, že má vytřeštěné oči. „Ona - ona křičela?” Maisie se jenom pousmála a nalévala si čaj.

Když vypily čaj a vyměnily si ještě několik důvěrných informací, vydalyAse plnit své domácí povinnosti. Ačkoli paní Butterfieldová označovala Susan za svou společnici, ve skutečnosti ji využívala jako hospodyni a kuchařku. Susan nacházela v utírání prachu, zametání, stlaní postelí a mytí nádobí vítané rozptýlení.

Zakrátko bylo všechno hotovo. Vrátila se do svého pokoje k Viktorii, která pořád ještě spala. Přestože Susan nekladla velký důraz na vnější vzhled, ve chvíli, kdy zachytila svůj obraz v zrcadle nad toaletním stolkem, pocítila potěšení ze stříbrně plavého lesku vlasů, živých tmavě šedých očí a štíhlé postavy.

Ne, není tak krásná, jako byla Julie, ale je na ni docela hezký pohled. Žena na úrovni. Může být přínosem pro Viktoriin život.

Vzala si knihu a posadila se ke čtení. Do poledne zbývalo dost času a Susan měla chuť si trochu zalenošit.

Oběd se podával v kuchyni. Maisie seděla v houpacím křesle vedle kamen s pletením v klíně.

„Tady je můj drobeček!” vykřikla, když uviděla maličkou v Susanině náručí. „Dejte mi ji.”

Aubrew seděl k Susaninu překvapení u stolu a vypadal mnohem veseleji než ráno, když si

stěžoval na Viktoriin křik. Právě odsunul talíř, ale stál před ním ještě hrnek s kouřící kávou a

nezdálo se, že by měl naspěch. Byl oblečen do kanceláře - nejvyšší čas, pomyslela si Susan

zlomyslně - v dobře střiženém tvídovém obleku s vestou. Sako měl zatím přehozené přes

opěradlo volné židle. Hnědé vlasy, ještě vlhké po kartáčování, se mu leskly a v očích mu

zasvítily jiskřičky pobaveného obdivu, než je přinutil k zamračení.

„Dobré poledne, slečno McKittricková,” pozdravil jako dobře vychovaný muž.

Vzala talíř ze stolu a šla ke kamnům pro jídlo. V pánvi bylo hovězí z konzervy a v teplé

troubě vdolky. „Zdravím, pane Fairgrieve,” odpověděla s důrazným vynecháním „dobrého

poledne”, protože už bylo téměř půl

jedné.

„Byl bych rád, kdybyste mě oslovovala křestním jménem,” oznámil.

Přisedla si ke stolu. „A já bych byla ráda, kdybyste mě oslovoval slečno McKittricková,” nedala se Susan.

Zasmál se. „Proč jste tak pichlavá?” „A proč vy tak troufalý?” odsekla. Zašklebil se.

„Chcete, abych vám už přinesla teplý čaj, slečno McKittricková?” vložila se mezi ně Maisie.

„Říkejte mi Susan,” odpověděla a Aubrew se znovu zasmál. Měl nádherný smích, hluboký a mužný, přesto jaksi nevinný. Představila si ho jako nezbedného chlapce, i když byl nezpochybnitelně dospělý muž.

Vstal a odnesl svůj talíř, příbor a hrnek do výlevky. Toto gesto Susan překvapilo. Nikdy neviděla muže, který by po sobě uklidil, jenže na druhé straně s mnoha muži zatím neobědvala. Pouze se dvěma puntičkář-skými syny paní Butterfieldové, kteří přijížděli z

Bostonu na návštěvu jen vzácně a očekávali, že budou obslouženi. „Raději půjdu do obchodu,” oznámil. „Pokud něco potřebujete, slečno McKittricková, napište seznam. A přidejte si druhou porci. Vážíte jako vrabec a jste dost bledá na to, abyste každým okamžikem omdlela.”

Susan, která se ještě před pár minutami nadnášela dobrou náladou, to zasáhlo přímo do srdce

a její radost rychle splaskla. Domnívala se, že vypadá dobře, téměř hezky. „Hodil by se mi

dětský kočárek,” sdělila stroze. „Pokud nějaký není v domě.”

Její zraněné city musely být zjevné. „Co jsem zase řekl?” zamračil se Aubrew.

„Susan vypadá dneska moc hezky, jestli chcete slyšet můj názor,” ozvala se nápomocně

Maisie, opřela si Viktorii o rameno a poklepávala ji po zádíčkách.

„Tebe jsem se neptal,” utrousil Aubrew. „Napište ten seznam,” dodal k Susan. Vrhl na ni

poslední zpola zmatený a zpola dotčený pohled, oblékl si sako a vytáhl z vnitřní kapsy zlaté

hodinky. Otevřel víčko, znovu se zamračil a vyšel do chladné mlhy se sněhem, táhnoucí se

nad úžinou Puget.

„Kočárek je na půdě,” porušila Maisie ticho, které po jeho odchodu následovalo. „Paní ho dostala darem k narození dítěte od Ethana, bratra pana Fairgrieva. Když umřela, pán mi hned přikázal, abych kočárek uklidila z očí.”

Její slova přilákala Susaninu pozornost. Vzpomínala si na Ethana z Juliiných dopisů, i když od příjezdu na něho nepomyslela. Vlastně v posledních šesti měsících Juliina života se zdálo, že píše mnohem víc o Ethanoví než o svém manželovi. „Měla Ethana velmi ráda.” „Dalo by se tak říct,” přitakala Maisie. Přestože její slova něco naznačovala, nezněla v nich žádná zášť.

Susan mlčela, neměla chuť zkoumat mladšího bratra pana Fairgrieva nějak hlouběji. Už tak toho měla hodně, co musela vstřebat, a ještě zdaleka nestačila utřídit myšlenky do nějakého smysluplného řádu, alespoň ne ty, jež se týkaly záležitostí této domácnosti. „Určitě nechcete čaj?” lákala ji Maisie. „Ne, děkuji,” odmítla Susan, opět zaplavená smutkem. Převzala dítě, aby Maisie, která celé dopoledne usilovně pracovala, měla chvilku klidu. Nejdříve najdu ten kočárek, rozhodla se. A až se počasí trochu zlepší, vezmu Viktorii na čerstvý vzduch. 41

CAbchod byl plný jako obvykle, ale Aubrew se nezastavoval, aby poplácal po rameni drsné zákazníky nebo probral pracovní záležitosti s prodavači, jak měl ve zvyku. Jeho myšlenky se toulaly někde jinde; přesně řečeno dlely u slečny Susan McKittrickové, přítelkyně zesnulé Julie a nové členky jeho domácnosti. Ve skutečnosti mu tahle slečna nešla z hlavy od okamžiku, kdy ji nečekaně spatřil na chodbě v patře svého domu, i když se ji snažil vypudit z mysli.

Nebyla klasicky krásná, ne tak jako Julie. Přesto se mu její tvář, postava, chování a gesta vryly do paměti tak účinně a neúprosně, jako by ji znal odedávna. Současně pro něho znamenala netušenou záhadu; cítil, že za jejíma velkýma šedýma očima se skrývá hluboká inteligence a nepochybně mnoho neprozkoumaného. Chtěl zjistit všechna tajemství, i ta, která skrývala sama před sebou, ale zdálo se málo pravděpodobné, že by v tom mohl uspět. Susan představovala něco jako vesmír a asi ani celý život by nebyl dost dlouhý na to, aby stihl odhalit tajemství její mysli, srdce a duše.

Celý život. Aubrew se otřeseně zastavil v polovině schodiště vedoucího k jeho kanceláři. Zapřísáhl se, že po Julii už nebude nikdy tímto způsobem o žádné

ženě uvažovat. Přesto pár měsíců po pohřbu manželky, o níž myslel, že ji miluje, přemítá o zkoumání a dobývání duše Susan McKittrickové. Takové fantazie nejsou k ničemu; bude

lepší, když se spokojí s povrchní, ale zkušenou Delfínou, která čeká v apartmá hotelu Pacifik, aby udělala, co mu uvidí na očích.

Včera večer byl rozhodnutý, že ji navštíví; místo toho strávil noc úvahami v kanceláři. Vystoupal po schodech a zachmuřeně mířil kolem Jima Hawkinse, svého obrýleného sekretáře, ke dveřím. Až do včerejška se těšil z Delfíniny stravující vášně, ale najednou, bez sebemenšího varování, stačí vpád slečny McKittrickové do jeho domu a myšlenek a on - ztratí zájem o celý románek i tu ženu.

Překročil práh svého soukromého království a zabouchl za sebou, čímž bezpochyby přiměl Hawkinse a účetního poskočit na židlích. Zatraceně, pomyslel si, proč jenom Susan nezůstala v Nantucketu, kam patří? Tím, jak se tady objevila, jak usnula na jeho posteli, mu nadobro pokazila dokonalé uspořádání života. V koutku mysli už počítal, kolik ho asi bude stát odstupné milence za to, že zmizí z jeho života.

Vzpomněl si, že se chtěl ujistit, jestli je Susan skutečně taková, jak se tváří. Vrátil se ke dveřím a prudce je otevřel. „Hawkinsi!” vyštěkl.

Úředník vyskočil a přitom málem převrhl dřevěnou otáčecí židli. „Ano, pane?” „Přiveď mi detektiva od Pinkertona.”

Hawkins polkl. Ve sklech jeho brýlí se oslnivě zablesklo podzimní slunce, pronikající oknem. „Detektiva, pane?”

Aubrew neměl v úmyslu svůj požadavek vysvětlovat. „Sakra, Hawkinsi,” zavrčel, „udělej, co říkám!” S tím znovu práskl dveřmi a zamířil ke stolu. Samozřejmě, ujišťoval sám sebe, že je to nutné. Najme si detektiva. Jestliže slečna McKittricková je opravdu přítelkyní,

s níž si Julie během jejich krátkého a bouřlivého manželství dopisovala, jak o sobě prohlašuje, a pokud splňuje požadavky na chůvu, může jí dát slušnou částku peněz a poslat ji s dítětem do Massachusetts. Tím se celý problém vyřeší a on bude mít čisté svědomí. Alespoň z větší části. Kočárek byl opravdu na půdě, jak řekla Maisie. Pokrývala ho vrstva prachu, jako by tam stál několik let. Smutné shrnutí postoje pana Fairgrieva k manželce a dítěti.

Susan povzdechla a vykartáčovala proutěný kočárek co nejlépe, než ho opatrně a neobratně snesla po točitém schodišti. Maisie čekala dole s miminkem v náručí a Jasperem, který se právě vrátil ze školy a držel oběma rukama psací tabulku. Tvářila se znepokojeně. Já nevím, jestli byste ji měla brát ven dřív než na jaře,” strachovala se starší žena. „Co když se nachladí?” Susan se usmála. Přestalo sněžit a vysvitlo slunce. „Samozřejmě ji pořádně zabalím,” ujistila Maisii. „A nebudeme venku dlouho.” Projela s kočárkem kuchyní a ven na dvůr, kde měla připravené vědro s horkou mýdlovou vodou. Zatímco Maisie krmila dítě v houpacím křesle u kamen, Susan vydrhla a opláchla kočárek, dokud nenabyl původního lesku. Pak ho vysušila kousky flanelu a vrátila se pro nadýchanou přikrývku, kterou poskládala na dno kočárku místo podložky. Maisie se poněkud váhavě podrobila jejímu velení, a tak pečlivě zabalily Viktorii co nejtepleji a položily ji do kočárku. Odpolední vzduch byl svěží jako čerstvě naškrobené prostěradlo. Sníh nevydržel a slunce, ačkoli studené, pozoruhodně zlepšilo Susaninu náladu.

I když to málo, co od příjezdu ze Seattlu viděla, nebylo zrovna lákavé, ve zdejší čtvrti byly

dřevěné chodníky

a za bíle natřenými ploty rostly stromy. Modrá obloha se odrážela od jiskřivé vody v úžině a v dálce se tyčily zasněžené vrcholy poloostrova Olympic. Tu a tam kolem nich projela koleska nebo přepychovější kočár a Susan oplácela přátelské mávání úsměvným pokývnutím, zatímco předstírala, že si nevšímá zvědavých pohledů, které vyvolávala. Pokračovala v procházce kolem bloku domů a tiše pobrukovala, aby uklidnila Viktorii.

Možná ne zcela náhodou, ale rozhodně ne záměrně se náhle ocitla u brány velkého kostela, který stál na pozemku za Aubrewovým sídlem. Obdivovala okna z barevných skel, věž, uklizený prostor před kostelem a mohutný klenutý vchod. Uplynulo několik minut, než si dovolila obrátit pozornost ke hřbitovu s kříži a náhrobky. Pochopitelně věděla, že je tady, protože ho už včera zahlédla z okna své ložnice, ale ocitnout se přímo u něho bylo něco jiného.

Ležela tady Julie.

Susan se sevřelo hrdlo. Juliin hrob. Pociťovala nutkání najít poslední místo odpočinku své kamarádky, aby si ho mohla vtisknout do mysli. Chvilku zápasila se závorou na bráně a pak projela i s kočárkem dovnitř.

Z kostela vyšel starší pastor. „Vítejte,” potřásl jí rukou. Měl řídké, rozevláté bílé vlasy a v modrých očích se zračily moudrost a dobrá mysl. Jsem reverend Johnston,” představil se. „A

vy?”

„Susan McKittricková.” Pohybem hlavy ukázala k domu pana Fairgrieva. Julie byla moje nejbližší přítelkyně.” Moje jediná přítelkyně. „Chtěla bych navštívit její hrob.” Reverend Johnston se laskavě usmál. „Samozřejmě. Škoda že jste nestihla pohřeb. Bylo to velmi smutné. Pojďte, ukážu vám její hrob, i když není těžké ho najít.” S těmito slovy vedl Susan po kamenné cestě mezi prostými i nákladnými náhrobky k velké hrobce z růžo-vého mramoru s obrovskými alabastrovými anděli. Zde Julie odpočívala.

Susan zaštípaly slzy v očích. Popotáhla a hledala kapesník. Reverend tiše čekal, až se trochu

vzpamatuje. JULIE, hlásala bronzová plaketa, aniž by na ní bylo nějaké datum nebo slovo

rozloučení.

„Patřila paní Fairgrievová mezi vaše farníky?” Nikdy neviděla, že by Julie byla věřící, ale možná hledala útěchu ve svém neštěstí mezi zdmi kostela reverenda Johnstona. Susan v to aspoň vroucně doufala.

Pastor na okamžik zaváhal, ale jen krátce. „Ne,” odpověděl tiše. „Bohužel ne.” Sklonil se nad kočárek a vlídně se podíval na dobře zabalené miminko. „Předpokládám, že tohle je její dítě.” „Ano,” přikývla Susan. Pořád ještě myslela na drahý památník označující Juliin hrob, nepochybně překrásný, ale i ve své monumentálnosti podivně sterilní a nesmyslný. Jako by za ní nikdo skutečně netruchlil, alespoň ne tady. „Říkali mi, že je to holčička. Jak se jmenuje?”

Susan uhnula pohledem, ale pak se opět podívala do pastorových laskavých očí. „Obávám se,

že žádné jméno zatím nemá, alespoň ne oficiálně. Já jí říkám

Viktorie.”

„Takže ještě není pokřtěná.” V reverendově hlase neznělo odsouzení ani pokárání. Byla to pouze starostlivá poznámka, jaká se dala očekávat od člověka, který tráví život dohlížením na podobné detaily. „Ne,” přiznala Susan.

Pastor povytáhl jemné bílé obočí a lehký vítr si pohrával s jeho vlasy. „Pan Fairgriev s tímto výběrem zřejmě souhlasí. Myslím jména.”

Susan vzdychla a zavrtěla hlavou. „Neřekla bych, že ho to zajímá -” Zrudla a rozpaky se jí

sevřelo hrdlo. „Mám dojem, že nepovažuje dítě za své.”

Reverend Johnston jí opatrně stiskl rameno. „Aubrew je dobrý člověk, slečno McKittricková. O tom nemám žádné pochybnosti. Ale má své chyby stejně jako my všichni.” Zafoukal mrazivý vítr a Susan začala mít obavy, aby dítě nebylo příliš dlouho venku. Vrhla poslední lítostivý pohled na Juliin hrob a otočila kočárek k bráně. „Děkuji vám, reverende,” řekla tiše. „Smím zase přijít a promluvit si s vámi?”

„Samozřejmě, dítě.” Odpověď doprovázel milý úsměv. „Naše nedělní bohoslužba začíná v jedenáct.”

Přikývla a spěchala pryč. Brzy se vrátím, slibovala si, a sama. Posedí na lavičce u Juliina hrobu a pořádně se s ní rozloučí. Do té doby je svrchovaně důležité dát dívence oficiální jméno a tudíž existenci. Identitu.

„Co si myslíte o Viktorii?” ptala se Susan o půl hodiny později Maisie v kuchyni, tváře ještě růžové zimou a před sebou hrnek horkého silného čaje. Dítě pokojně spalo v košíku v dosahu tepla z kamen.

„O které Viktorii?” Maisie svraštila obočí. Ruce měla ponořené po lokty do těsta na chléb a zástěra, kterou si chránila jednoduché plátěné šaty, byla celá od mouky. Susan se usmála agnápila se chutného čaje se štědrým přídavkem mléka a cukru. Byla si jistá, že se Maisii o tomto jméně .zmínila, dokonce ve spojitosti s dítětem, ale možná se tak stalo jen v její mysli. „Napadlo mě, že bychom tak mohli pojmenovat maličkou, vysvětlila.” „Pro takové mrně,” přemýšlela Maisie vážně, „je to pěkné jméno. Myslím že stejně dobré jako jiné. Docela hezké. Já si vždycky říkala, že kdybych někdy měla dcerku, pojmenovala bych ji Berta po svojí mámě.”

Susan si dávala pozor, aby nezměnila výraz tváře. Je to jenom nápad,” poznamenala zlehka. Juliina matka se jmenovala -” Odmlčela se a snažila se vzpomenout si. „Mám dojem, že

Lilit.”

Maisiino znechucení bylo zřejmé na první pohled. „Nebyla ta Lilit nějaká špatná žena, o které je zmínka někde v bibli?”

Susan skryla své pobavení za okrajem hrnku. „Možná je v bibli, ale řekla bych, že jde spíš o bytost z nějaké legendy. Pravděpodobně to byla Adamova družka, než přišla Eva.”

„Aha,” zabručela stále váhající Maisie. Dala těstu ránu, která by srazila vola.

„A co matka pana Fairgrieva? Jak se jmenovala?” „Musíte se zeptat jeho,” zazněla odpověď. Já toho o pánovi moc nevím. Pan Fairgriev je dost uzavřený.”

„Ale vydržuje si lehkou ženu?” naléhala Susan tichým hlasem, protože si vzpomněla, co jí

Maisie řekla den předtím. Z nějakého nejasného důvodu jí ta představa vadila.

Maisie se zatvářila otráveně. „Delfínu Parkerovou. Byla herečka. Pan Fairgriev ji poznal v

divadle. Když se divadlo stěhovalo dál, zůstala tady v Seattlu.”

„Zdá se, že toho o ní dost víte,” podotkla Susan mírně. Jestli Aubrew - pan Fairgriev -

nemluví o rodině, tak by se neměl zmiňovat ani o milence.”

„Delfínu znají všichni,” prohlásila Maisie. „Nedělá žádné tajemství z toho, kde vzala nablýskaný nový kočár, v němž se projíždí po městě, nebo všechny ty francouzské róby ze sametu a hedvábí. Má víc šperků než královna, po které chcete holčičku pojmenovat.” Susan se zmocnila směsice zvědavosti a hněvu. „Asi se nemýlím, když si myslím, že se stýkal s tou slečnou Parkerovou ještě za Juliina života.”

Právě v tu chvíli se otevřely dveře jídelny a objevil se v nich Aubrew. „Pokud máte nějaké dotazy ohledně mé milenky-a je to mimochodem ÍOMÍ Parkerová, proč se nezeptáte přímo

mě?”

Maisie zrudla a znovu praštila do těsta, ale mlčela. Susan, přistižena při klevetách, které

vždycky odsuzovála, se styděla do morku kosti. Jenom statečnost jí zabránila, aby se nepropadla do země. „Tak dobře,” vyhrkla. „Udělám to. Zrazoval jste Julii s tou ženou?”

Sval na Aubrewově čelisti se napjal a v levém spánku mu tepalo. „Ne,” zabručel. „A nic vám do toho není. Žádám vás, slečno McKittricková, abyste od této chvíle zaměřila svoje úsilí

pouze na péči o dítě. Ujišťuji vás, že o všechny své záležitosti jsem dokonale schopen postarat se sám.”

Susan bušila prudce krev v žilách, ale nedovolila si odtrhnout oči od Aubrewovy tváře; byla to věc cti. „O tom nepochybuji,” přikývla a nechala ho, ať si z těch slov vybere, co chce. Dlouhou chvíli na ni jen zlostně zíral a pak přenesl pohled na Maisii; vypadala, že by uvítala, kdyby se zem pod jejíma nohama otevřela a pohltila ji. „Přivedu na večeři hosty,” oznámil jí klidně, ačkoli v jeho hlase stále zaznívalo ostří. Jestli bys pro ně raději nevařila, objednám něco z hotelu.”

Maisie se začínala dávat dohromady. Utřela si ruce do zástěry. „Ve spíži je šunka. Mohu ji připravit s bramborami. S kolika místy u stolu mám počítat?”

„Šesti.” Aubrew se krátce podíval k Susan. Podle toho, jak mluvil, už ani nemusela být v místnosti. „Včetně slečny McKittrickové. Dohlédni, aby měla něco slušného na sebe.” Susan okamžitě vyskočila. Já nechci -” začala, ale Aubrew byl pryč, než stačila větu dokončit. „Raději udělejte, jak pán říká, jestli tady má být klid,” doporučila moudře Maisie. „Nezajímá mě večeře s neznámými lidmi,” přela se Susan. Ani nemá zájem nosit Juliiny šaty, které jí stejně nepadnou. „Kromě toho tady nejsem host. Jsem chůva. Pro všechno na světě, proč na tom trvá?”

„Tenhle dům je jeho domov, slečno. Dítě taky. A vy jste byla dobrá přítelkyně jeho ženy, což

z vás dělá víc než jenom chůvu. Jestli vám na té maličké aspoň trochu záleží, tak si musíte tady v Seattlu najít své místo.” Maisie měla pravdu; v tuto chvíli musí vyvinout rozumnou snahu, aby sem patřila. Setkání s přáteli a spolupracovníky Aubrewa Fairgrieva je nepochybně součástí tohoto procesu, ať se jí to líbí, nebo ne. Susan dopila čaj v zamyšleném tichu. Pak nechala holčičku na starost Maisii a vyšla nahoru, aby posoudila svůj šatník.

Čtverý obnošené, nemoderní šaty, které s Maisii včera pověsily do skříně, se nijak nezlepšily. Byly stále ubohé a pro formální příležitost nevhodné. Pohled na ně naplnil Susan určitým smutkem, který se však nedal srovnávat se smutkem ze ztráty přítelkyně. Jako mladá dívka snila o tanci, slavnostech a možném manželství. I když nebyla velká krasavice, svým způsobem měla jistou přitažlivost. Přestože jí nescházela inteligence a slušné vzdělání -přečetla všechny knihy v knihovně Ústavu svaté Marie i pozoruhodnou sbírku paní Butterfieldové a hrála natolik dobře na piano, aby mohla dávat hodiny, zůstala kupodivu stranou v roli diváka a ne účastnice.

Na chvilku zavřela oči. Pak se, ale jen kvůli dítěti, vydala do Juliiny přepychově zařízené ložnice navazující na Aubrewův pokoj. S překvapením zjistila, že kamarádčiny věci leží netknuté, jako by odtud právě odešla a měla se každým okamžikem vrátit. Pokoj byl dobře udržovaný a ve vzduchu se stále vznášela vůně Juliina parfému jako poslední nezřetelný pozůstatek živého snu. Na nočním stolku ležela hřbetem vzhůru otevřená kniha. Susan přejela špičkou prstu po názvu a lehce se zamračila. Netušila, že Julie četla; byla vždycky příliš netrpělivá, příliš neklidná, aby se soustředila. Přesto tady ležel zpola přečtený nejnovější román Waltera Scotta.

Podél protější zdi stály dvě obrovské, ozdobně vyřezávané skříně, k prasknutí plné šatů. Susan prohlížela jedny po druhých. Všechny byly ušity z nádherných drahých, pestrobarevných tkanin a přitahovaly ji víc, než si chtěla přiznat. Tohle byl spíš šatník nějaké pohádkové víly než smrtelnice.

Se zatajeným dechem sundala z ramínka černé sametové šaty, popošla k zrcadlu a přidržela je před sebou. I když měly jednoduchý střih, lemování drobnými bílými perličkami kolem límce a na manžetách z nich dělalo dramatický model.

Otáčela se z jedné strany na druhou a představovala si, jak by v nich vypadala. Šaty jí samozřejmě nesednou, protože Julie byla plnější a ne tak vysoká, ale nedalo by moc práce šije přizpůsobit.

Toužila obléknout si ty šaty, ale hrdost, její hluboce zakořeněný hřích, se bouřila. Měla kamarádku, svou „pokrevní sestru” ráda a brala její dítě jako vlastní, přesto ji znepokojovalo, že by po ní nosila věci, byť by byly sebeatraktivnější.

Jenže neměla na vybranou. Na přátelích Aubrewa Fairgrieva jí sice nezáleželo, ale dítě už si dobylo její srdce. Udělá cokoli, aby mohla chránit jeho zájmy.

Jakmile Jasper s maličkou dostali dřívější večeři a byli uloženi do postele, Susan si oblékla černé šaty a Maisie špendlíky označila nutné úpravy. Potřebovaly ubrat v prsou a pase a popustit lem sukně, ale Susan byla v šití obratná a měla to rychle hotové. Když si po koupeli šaty znovu oblékla, vypadala, jako by byly ušity na ni. Vyčesala si vlasy na temeno a s ostýchavým a rozhořčeným ruměncem na tvářích vypadala téměř krásná. Povzbuzená se vrátila do Juliina pokoje a vybrala si ještě jemné perlové náušnice. Když sestupovala ze schodů, střetla se s Aubrewem, jenž zrovna vycházel ze dveří své pracovny. Při pohledu na ni se zastavil a Susan viděla, že mu blesklo

v očích. Jestli hořké zklamání nebo obdiv, nedokázala poznat. Usoudila, že šlo o to první. „Vida,” poznamenal. Stál nehybně na prahu, jako by tam přimrzl, a jeho hlas zněl ochraptěle. „Vida,” opakoval.

Susan měla radost, že ho tak vyvedla z míry. „Říkal jste mi, abych si oblékla některé z Juliiných šatů,” připomněla mu.

Přikývl a polkl. „Ano.” „Trochu jsem přemýšlela o dítěti -” Aubrew konečně prolomil bezvládnost, která se ho zmocnila. Nasupeně se zamračil. „A k jakému závěru jste dospěla?” „Musí mít nějaké jméno. Nemůžeme na ni volat „ty”, „mrně” nebo „dítě”. Měla by být v každém případě řádně pokřtěná. Mluvila jsem s reverendem Johnstonem a -” Jeho zachmuření přešlo ve zlostné zírání. „Udělejte, jak myslíte,” vyštěkl a chtěl kolem ní projít do jídelny, kde Maisie připravila slavnostní stůl se stříbrnými svícny, jemným porcelánem a slavnostními příbory.

„Ale vy jste otec,” nedala se Susan a kráčela mu v patách. „To vy byste měl rozhodnout -”

„Dejte jí jméno, jaké chcete. Samozřejmě kromě Julie.”

Susan pocítila bolestivé bodnutí. „To jste ji tolik nenáviděl?” zeptala se tiše.

„Ano,” odpověděl okamžitě bez sebemenší laskavosti. „Nenáviděl jsem ji. A sundejte si

laskavě ty náušnice. Jsou dárkem od jednoho z jejích milenců a já je nemohu ani vidět.”

Jestli jste Julii nenáviděl,” naléhala Susan a současně odstraňovala náušnice, „tak proč vám

vadí, že měla milence?” „Protože jsem ji kdysi miloval.”

Susan to přiznání umlčelo, ale jen nakrátko. Když zazněl zvonek u dveří, šla za Aubrewem

přes vstupní halu. Neubránila se popíchnutí, vždyť ani on nebyl Julii příkladným manželem.

„Možná bychom měli vaše dítě pojmenovat - řekněme - Delfína?” udeřila.

„Radím vám, abyste mě neprovokovala, slečno McKittricková,” varoval ji ostře. „Nejsem

moc trpělivý.” Prudce otevřel dveře a v tom okamžiku se jeho hněvivý výraz změnil v zářivý

úsměv.

Na verandě stál hezký džentlmen s kaštanovými vlasy a navoskovaným knírem. V ruce držel klobouk. Susan se zdálo, že přimhouřil oči, když je Aubrew představoval. John Hollister byl na ni pochopitelně stejně zvědavý jako sousedé při její procházce. Nezabránilo tomu ani Aubrewovo vysvětlení, že je přítelkyní jeho zesnulé manželky a přijela sama až ze vzdáleného Nantucketu, aby se starala o dítě.

„Právě zvažujeme jména,” oznámila Susan zvesela, zatímco se ubírali do salonu, aby počkali na příchod dalších hostů a Maisiin signál, že večeře je hotova. „Myslím pro dítě. Navrhla jsem Delfínu.”

Aubrew k ní vyslal další varovný pohled a Hollister se téměř neznatelně pousmál. Bylo jasné, že ví o Aubrewově pokoutním vztahu k paní Parkerové - tím skandálem se nepochybně bavilo celé město. Susan pocítila kvůli Julii vlnu vzteku. Věděla, že se chová bezostyšně, ale nemohla si pomoci. Pomyšlení, že si pan Fairgrieve vydržuje milenku, ji pobuřovalo. „Neříkej mi, že jsi tomu drobečkoví ještě nedal jméno,” podivil se Hollister. Divoce mával se sklenkou brandy, kterou mu Aubrew podal. „Troufám si říct, Fairgrieve, že je to od tebe přímo nedbalost. Osobně jsem vždycky preferoval Alžbětu. Tak se jmenovala moje matka.” Zvonek u dveří se rozdrnčel a Aubrew spěchal otevřít. Vrátil se v doprovodu dalších dvou džentlmenů.

Oba byli starší, holohlaví, břichatí a na vestách jim visely těžké zlaté hodinkové řetězy. Susan tipovala, že jde o bankéře. Nepochybně i oni by navrhli nějaká jména, ale hovor přešel k situaci v těžbě zlata a „čínském problému”, ať to bylo cokoli.

Zhruba po čtvrt hodině dorazil poslední host. Připomínal víc kovboje než podnikatele a Susan se okamžitě zalíbil. Měl nezbedné modré oči, světlé vlasy vybledlé sluncem poněkud delší než se nosily, takže působil trochu prostopášně. Představil se jí sám, aniž by čekal, až to udělá Aubrew. Jsem Ethan Fairgriev,” oznámil a krátce jí stiskl ruku. „Můj bratr se o mně nejspíš nezmínil.”

„Ne.” Susan se téměř zakoktala. Ale Julie ano, jenže jí nepřipadalo vhodné, aby se o tom šířila zrovna teď. V tomto domě bylo mnoho spodních proudů, na její vkus až příliš mnoho. Já jsem Susan McKittricková -chodily jsme s Julií do školy. Ráda vás poznávám.” „Nápodobně.” Ethanoví v očích jiskřilo takové veselí, že Susan okamžitě toužila poznat ho lépe. „Kdybych nebyl zadaný, přísahám, že bych se vám začal okamžitě dvořit, slečno Susan.” Podíval se na bratra, jenž poslouchal každé jejich slovo a současně se tvářil, jako by ho to vůbec nezajímalo. „Moje Rosa,” pokračoval Ethan s předstíranou vážností, „váží sto padesát kilo a nosí pistoli. Kdybych se jí opovážil zahnout, napnula by moji kůži na vrata stodoly rychleji, než to stačíte říct.”

Susan se zasmála. „A kde je Rosa dneska večer? Ráda bych ji poznala.”

„Udržuje oheň v domácím krbu. Já přišel jenom proto, že se mi donesla zpráva o příjezdu

Juliiny oblíbené dopisovatelky. Chtěl jsem vás vidět.”

Jak se jmenovala vaše matka?” zeptala se šeptem Susan a naklonila se k němu blíž.

Ethan se nenechal vyvést z míry, i když bylo zřejmé, že ho otázka zastihla nepřipraveného. Jenny. Proč?” neodpustil si otázku

Jenny,” opakovala Susan a vychutnávala si to jméno. „Hezké.”

Právě v tu chvíli Maisie zazvonila. Aubrew zamířil k Susan, ale než se k ní dostal, Ethan jí nabídl rámě a dovolil si ji doprovodit do jídelny.

Maisie byla výborná kuchařka a jídlo bylo velmi chutné. Susan jedla málo, zato dobře poslouchala. Třídila a vstřebávala všechno, co bylo vyřčeno. Brzy jí bylo jasné, že Ethan s Aubrewem spolu nevycházejí nejlépe, i když jsou bratři. Pokaždé když k ní Ethan vyslal zářivý úsměv, Aubrew se zatvářil vrcholně dotčeně.

Susan pochopila, že bankéři jsou víc Aubrewovými obchodními partnery než přáteli, ale pana Hollistera neuměla zařadit. Přes jeho poznámky o tak dlouho nepojmenovaném dítěti - což naznačovalo určitý stupeň důvěrnosti mezi ním a Aubrewem - sem tak docela nezapadal. Během hovoru jedl jen střídmě a pozoroval ji pokaždé, když si myslel, že si toho nevšímá. Jelikož jeho chování bylo pozorné a přátelské, Susan nepocítila znepokojení, ale spíš zvědavost.

Jídlo skončilo a muži se odebrali do Aubrewovy pracovny, kde kouřili doutníky a popíjeli brandy. Susan se nesmírně ulevilo, když Maisie vešla do jídelny a začala uklízet ze stolu. „Neřekla jste mi, že Aubrew s bratrem spolu téměř nemluví,” začala. Maisie se na ni podívala úkosem. „Neříkám všechno, co vím,” odsekla. „A -nechtě ty talíře. Nejste na to vhodně oblečená.”

„Nesmysl,” protestovala Susan a dál pokračovala v seškrábávání zbytků a skládání talířů. 56

„Panu Fairgrievovi by se vůbec nelíbilo, kdyby viděl, co děláte.”

„Nevadí mu, když vyměňuji plenky, takže nemyslím, že by ho zneklidnilo, když vám pomáhám s běžnými domácími pracemi. Vždyť jsem jenom chůva.” Staropanenská tetka, dodala v duchu. Chudobná příbuzná, která vlastně ani není z přízně. „Bohužel nevím, proč chtěl, abych se zúčastnila dnešní večeře. Neřekl mi o tom ani slovo.” Maisie se usmála. „Zato hosté měli plno řečí, ne? Zejména mladý Ethan. Pověděl vám, že jeho žena váží sto padesát kilo a nosí pistoli?” „Ano,” přikývla Susan. Tentokrát se Maisie zasmála nahlas. „Tak ten se od poslední návštěvy vůbec nezměnil.” „Co se mezi těmi dvěma stalo?” chtěla vědět Susan a zamířila ke kuchyňským dveřím s horou talířů a příborů. „Ethan byl docela srdečný, ale pan Fairgriev se tvářil naštvaně. Jestli ho tady nechce, tak proč ho zval?” „Pochybuji, že by to udělal. Jsou každý jiný,” vysvětlovala Maisie, když stanuly bok po boku před dřezem. Odstrčila loktem Susan stranou, nalila z kotlíku na kamnech horkou vodu na nádobí a vyhrnula si rukávy. „Teď, když už paní Julie není mezi námi, bůh dej odpočinutí její duši, počítám, že by se jejich vztah mohl trochu zlepšit.” Susan náhle pocítila únavu a posadila se. „Co s tím má Julie společného?”

Maisie se natočila a podívala se na ni přes rameno. Jestli to chcete vědět, musíte se zeptat buď pana Fairgrieva nebo jeho bratra. Není na místě, abych o tom mluvila.” Susan se sevřel žaludek. Vzpomněla si na části Juliiných dopisů, líčících Ethana jako džentlmena se srdcem básníka. Vypočítávala jejich projížďky kočárem po okolí a pikniky u jezera, i když tyhle epizody

tehdy zněly naprosto nevinně. Julie se zmiňovala, že Aubrew je příliš zaneprázdněný svými obchody -ráda se chlubila, že zbohatl prodejem krumpáčů a lopat horníkům, mířícím na sever - a švagr Ethan se nad ní „slitoval”. Dlouze vydechla.

Maisie před ni postavila hrnek s čajem. „Nedělejte si hlavu s něčím, co už se nedá změnit,” doporučila. „Z toho se člověk může zbláznit.”

ratr je docela okouzlující,” poznamenala Susan druhý den ráno k Aubrewovi, když se spíš náhodou než plánovaně sešli ve stejnou dobu v kuchyni. Promluvila bez předchozí úvahy, nebyla na setkání připravená.

Seděla v Maisiině houpacím křesle u kamen, spící dítě opřené o rameno. Viděla, jak zaťal čelisti. V očích mu krátce vzplál oheň, jako když se zableskne někde v dálce. Lítost, kterou rychle uhasil.

Pokud jde o Susan, ta se tady, v teplé kuchyni a s příjemně vonícím děckem v náručí, cítila velmi spokojeně.

Aubrew přistoupil ke kamnům s hrnkem v ruce a naléval si kávu. „Můj bratr,” odpověděl po chvíli, „má ve zvyku vetřít se do míst, kam nepatří.”

Zatímco se zaměstnával naléváním kávy, Susan nepozorovaně obdivovala jeho nádherně svalnatá široká ramena a mocná záda zužující se do štíhlého pasu. Naškrobená bílá košile nic

neskrývala, naopak vše ještě zvýraznila. Přes košili měl šle, k ní tvídové kalhoty a vyleštěné střevíce. Než opustí dům, nepochybně si k tomu oblékne dobře padnoucí sako. Pocit viny ji zasáhl jako útok zdivočelého býka. Ať mezi nimi vyvstávají jakékoliv problémy, Aubrew byl

především manžel její nejlepší kamarádky. Co ji to posedlo, že má takové nemístné myšlenky?

Pokusila se o běžnou konverzaci. „Máte i nějaké jiné příbuzné?”

Aubrew se po chvilce zaváhání otočil a podíval se na ni nad okrajem hrnku. Jeho výraz byl neproniknutelný, stejně jako tón hlasu. Jste dost všetečné stvoření,” konstatoval, a než se usmál, Susan opět zahlédla jiskřivá světýlka v jeho očích. „Proč vás zajímá, jestli mám jednoho příbuzného nebo celou smečku?”

Jenom jsem se pokoušela být příjemná,” přiznala Susan strnule. Odmítnutí, byť zjemnělé humorem, se jí dotklo, přestože je mohla očekávat. Doufala, že se palčivá bolest, kterou pocítila, neobjeví v její tváři společně s ruměncem. „Nemusíte být tak hrubý, pane Fairgrieve.”

Zvedl hrnek výsměšným gestem napodobujícím pří-pitek. Susan si pomyslela, proč ho Julie nikdy nezastře-lila. „Nejsem hrubý, slečno McKittricková,” bránil se, „ale upřímný. To je

rozdíl.”

„To tvrdíte vy,” ucedila nepříliš velkoryse. Vzdychla a pohladila dítě, které se náhle zavrtělo, protože asi vycítilo její neklid, po drobných zádíčkách pod flanelovou košilkou. Napadlo ji, že je vhodné změnit téma. „Potřebuji pro malou Viktorii pár věcí,” ozvala se. „Později během dopoledne bych ráda zašla do obchodu, jestli vám to vyhovuje.”

„V těchto dnech mi nic nevyhovuje,” zabručel, „ale pošlu pro vás kolem desáté hodiny kočár. Samozřejmě můžete vybrat cokoliv, o čem si myslíte, že malá Viktorie potřebuje.” „Děkuji,” zareagovala, škrobeně. To, co cítila, nebylo zdaleka tak vznešené jako vděčnost, a měla podezření, že Aubrew to ví. Ale jejich vzájemné popichování nemělo smysl. Potřebovala, aby se mezi nimi vytvořila jistá pravidla. „Věřím, že můžeme jeden druhého tolerovat,

pane Fairgrieve. Stačí, když se budeme snažit o civilizované chování.”

Znovu si pomyslela, že v jeho očích zatančilo veselí, ale trvalo to krátce a nedostalo se až ke

rtům. „Tak civilizované chování, ano?” odsekl a narovnal si kravatu. „Musím říct, že nic

jiného nedělám už jenom proto, že jsem vás nevyhodil na ulici.” Odložil prázdný hrnek do

dřezu a vydal se k vnitřním dveřím. „Přeji příjemný den, slečno McKittricková. Dám

prodavačům vědět, že přijdete nakupovat.”

S těmito slovy odešel.

Za půl hodiny vešla do kuchyně Maisie, tváře zrudlé čerstvým vzduchem. Odvedla Jaspera do školy a potom se zastavila v přístavu pro čerstvé ryby k večeři. Kopnutím jedné nohy za sebou zavřela dveře a odložila nákupní koš na kuchyňský pult.

Susan si četla - nebo se o to alespoň pokoušela, ale nedokázala se soustředit. Její myšlenky se stále zatoulá-valy k Aubrewu Faiergrievovi a tajemství, které představoval. Pokud vůbec promluvil, znělo to příkře, přesto se zdálo, že vůči Viktorii dává najevo neobvyklou něhu. Neměl rád bratra, a přesto strpěl přítomnost neznámého člověka ve své domácnosti, nevadila mu přítomnost ženy, kterou nepozval a mohl ji tudíž odmítnout, aniž by se cítil provinile. „V deset pro mě přijede kočár,” informovala Maisii. „Můžete na chvíli pohlídat Viktorii?” „Ale jistě,” rozzářila se Maisie a sklonila se nad dítě, ležící v proutěném koši vedle Susan a vesele broukající a kopající nožkama. „Vždyť jsme nejlepší kamarádky. Nebo ne, drobečku?” „Povězte mi něco o Ethanoví,” žádala Susan. To už vstala - kočár brzy přijede a chtěla se ještě převléknout, než se vypraví do srdce Seattlu, ale zdržovala ji zvědavost.

Maisie se činila v kuchyni. Rozdělala oheň v kamnech, napumpovala vodu do kotlíku, vylila a vypláchla kávovou konvici. Susan připadalo, jako by dělala všechno najednou: pohybovala se, pracovala a existovala. Je mladší než pan Fairgriev, ale to už víte. Žije mimo město na vlastním pozemku.” „A co jeho manželka? Jaká je?”

Maisie se srdečně zasmála. „Žádnou nemá. Jenom rád tu a tam rozbouří klidné vody. Chyběl nám tady, tedy Jasperovi a mně.” Zvážněla. „Ale myslím, že panu Fairgrievovi ne. Až do včerejšího večera se ti dva od pohřbu paní Fairgrievové určitě neocitli společně v jedné místnosti. Dokonce i v den pohřbu té ubohé ženy mezi nimi zazněla ostrá slova, která zakončilo bouchání dveřmi.”

U vstupních dveří se ozvalo zvonění a přerušilo jejich rozhovor dříve, než Susan přišla na to, jak vydolovat z Maisie další informace. „Půjdu otevřít,” nabídla se, protože Maisie pobíhala po kuchyni v podivném spěchu od jednoho úkolu k druhému.

Čekala, že za dveřmi bude kočí slíbeného kočáru, ale když se podívala oválným sklem ve dveřích, uviděla Hollistera ve vycházkovém obleku i klobouku a se zdvořilým a mírně zádumčivým úsměvem.

Pustila ho dál. „Dobrý den, pane Hollistere,” přivítala ho. „Obávám se, že pan Fairgriev je mimo dům -”

Hollister jemně chytil za kliku, zavřel dveře a současně elegantním pohybem smekl klobouk. „Nepřišel jsem za panem Fairgrievem,” oznámil. Obyvatelé Západu, pomyslela si rychle se učící Susan, dokáží být i přes svůj sklon k ochraně soukromí velmi otevření. „Promiňte, slečno McKittricková. Neměl jsem se objevit takhle bez pozvání.”

Susan vycítila mužovy rozpaky a dotkla se jemně jeho paže, aby mu dodala jistotu. Ciferník vysokých stojacích hodin vévodících vstupní hale se tyčil nad

jeho pravým ramenem jako očíslovaný měsíc a odtiká-val čas, který chtěla strávit převléknutím a bezpečným sepnutím záplavy vlasů, aby se jí nerozpustily na ramena, když kočár poskočí ve vyjeté koleji.

„Pojďte dál,” vybídla ho, protože dobré mravy jí nedávaly jinou možnost. Kromě toho se jí Hollister líbil, i když o něm skoro nic nevěděla.

Rychle odmítl. „Ach ne, nezdržím se.” Krk nad upnutým límečkem mu zrudl. Jenom jsem doufal - tedy, že byste mi mohla dovolit, abych vás pozval na večeři. Co třeba zítra?” Susan to nesmírně překvapilo a trochu polichotilo. Až dosud žila staropanenským životem a nikdo ji nevy-zval k tanci, natož aby si vyšla v doprovodu nějakého džentlmena. „Ale pane Hollistere, nevím, co na to říct,” přiznala se a přitiskla si ruku na prsa.

Nenápadně přešlápl. „Řekněte ano,” naléhal. „Pokud jsem se nemýlil v úsudku, že jste ještě -nezadaná.”

Susan se zastavil dech. „Vždyť vás sotva znám.”

„To se právě pokouším napravit.” Jeho úsměv působil vlídně, smutně a poměrně podmanivě, a jestliže nebyl tak nápadně hezký jako Aubrew, tak to bylo zřejmě jen dobře. Podobně jako Ethan i on měl své vlastní kouzlo.

Usmála se. Tou vyhledávanou byla vždycky Julie. Bylo příjemné, že ji někdo chce, dokonce po ní touží. „Ano,” souhlasila. „Půjdu s vámi na večeři.”

Dlouze se na ni zadíval oceňujícím pohledem. „Skvělé, přijdu pro vás kolem sedmé.” Poněkud omámená Susan přikývla. Její život se rychle změnil z jednotvárného plynutí dnů na - do jisté míry - dobrodružné dění. Potřebovala trochu času, aby se tomu přizpůsobila. „Tak v sedm,” potvrdila dalším přikývnutím a Hollister odešel. Když byl pryč, uvědomila si, že ani netuší, čím se živí.

Stála dlouho v hale a zvažovala zvrat osudu, takže když přijel před dům elegantní kočár lesknoucí se v podzimním slunci, zdaleka nebyla hotova.

Oblečena v jedněch ze svých šatů, přes které si oblékla Juliinu pelerínu z modré vlny, vlasy pevně zapletené a stočené v týle, si nechala pomoct s nástupem do drahého povozu. Uvnitř se mísila květinová vůně kolínské s pachem kůže a doutníkového kouře. Nemilosrdně přemýšlela, jestli to není kočár paní Parkerové, dočasně přidělen k přepravě značně nuzné a zcela samozvané chůvy.

Jakmile kočár vyrazil a kodrcal se po rozjetých cestách vedoucích dolů po jednom ze strmých, změtí dřevin porostlých kopců ve městě, napřímila záda a zaujala obranný postoj. Když kočí zastavil před mohutnou budovou s umnou cihlovou fasádou nesoucí nápis A. Fairgriev, majitel a zakladatel, vyhotovený z velkých bronzových písmen, cítila se ještě nepříjem-něji. Vystoupila z kočáru, aniž by čekala, až kočí sleze z kozlíku a otevře jí dvířka. Nebyla nic jiného než Aubrewův zaměstnanec a nepřála si, aby se k ní lidé chovali jinak. Uvědomovala si pohledy, které ji sledovaly, když vystupovala po dřevěných schůdcích na chodník, kráčela po opotřebovaných prknech a otevírala dveře. Nad hlavou jí zacinkal kovovými tóny zvonek. Zastavila se na několik sekund na prahu a rozhlížela se, než zavřela dveře proti studenému větru foukajícímu od mořské úžiny.

Obchod byl o dost větší, než vypadal zvenku, a bylo v něm tolik zboží, až na okamžik stála jako omráčená. Kromě nevyhnutelných krumpáčů a lopat-Julie psala, že Aubrew vděčí za svůj úspěch zdánlivě nekonečnému procesí horníků, mířících na sever hledat zlato -tady byla plná stěna látek a stuh a další s knihami a časopisy. Nabízeli tady všechny možné léky, stejně 64

jako vybavení a nářadí pro farmy, konfekci, boty a překvapivě bohatý výběr hraček. Ve vzduchu se vznášela jemná vůně tabáku, kávových zrn a čerstvého čaje, ale také mírný pach dýmu z velkých železných kamen v rohu místnosti.

V ústrety jí vyšel usmívající se prodavač. „Slečna McKittricková? Očekávali jsme vás. Prosím - jenom pojďte dál.”

Naštěstí se kouzlo prolomilo a Susan zvládla rozechvělý úsměv. Zoufale toužila působit sebejistě, ale v tak velkém obchodě ještě nikdy nebyla. Při pobytu v ústavu to nepotřebovala a také neměla dostatek finančních prostředků. Nantucket se mohl pochlubit pouze několika malými obchody. Ostrované si pěstovali vlastní zeleninu, jedli dary moře a věci, které si nemohli zajistit vlastními prostředky, směňovali.

„Ráda bych se podívala na dětské zboží,” vysvětlila. Přitom trochu narovnala ramena a vystrčila bradu.

„Samozřejmě,” usmál se prodavač. „Pan Fairgriev řekl, že si možná budete přát i věci pro svou osobní potřebu. Můžete si vybrat vše, co potřebujete - knihy, prádlo, toaletní potřeby, cokoliv -, bez ohledu na cenu.”

Susan sklopila oči a na okamžik se smiřovala s tím, že ji Aubrew vidí jako nuzačku. Pak se znovu podívala prodavačovi do očí. „Děkuji. Kde jsou věci pro děti?”

Zavedl ji mezi ohromující výběr nejrůznějších oblečků, čepiček a přikrývek a nechal ji, aby si vybrala, co potřebuje. Dala si záležet a našla značné množství oblečení, včetně překrásných šatiček ke křtu z bělostné bavlny, zdobených irskou krajkou. Pokud šlo o Juliino dítě - a nepochybovala, že také Aubrewovo -, neměla ohledně utrácení nejmenší výčitky. Jakmile byla maličká dostatečně vybavená, Susan přidala několik věcí pro Jaspera a skončila výběrem tří mušelínových živůtků, kalhotek a spodniček pro sebe.

Obdivovala knihy a téměř se neodvažovala vzít některou do ruky, když do obchodu pronikl závan studeného vzduchu, doprovázený zlostným cinkáním zvonku nad dveřmi. „Kde je?” zeptal se panovačně ženský hlas.

Susan se podobně jako ostatní zákazníci a prodavači otočila. Spatřila štíhlou tmavovlasou ženu, oblečenou od hlavy k patě v zeleném sametu. Měla nádherné šaty ušité přesně na její postavu a lemované zlatými prým-ky. Barva látky se shodovala s barvou jejích očí. Byla to nepochybně nejkrásnější žena, jakou kdy Susan viděla, přestože její chování a výraz tváře byly plné jedu a zloby.

Nikdo jí nemusel říkat, že je to Delfína, Aubrewova milenka. Metresa. Vydržovaná žena. Ohromená Susan se neubránila pousmání.

„Ptám se, kde je?” křičela paní Parkerová. Kromě jejího hlasu, praskání polen v kamnech a nevyhnutelného hluku z ulice bylo v obchodě ticho jako v hrobě.

Pak shora dolehla ozvěna kroků a na schodech se objevil Aubrew. Byl očividně podrážděný a tvář měl jako ze žuly. Susan smutně uvažovala, jestli se tak někdy díval i na Julii,. „Delfíno,” řekl s jemným nakloněním hlavy. „Už jsme domluvili všechijo, co bylo třeba. Jsme vypořádaní.” Odmlčel se. „Ale asi nebude k ničemu, když ti řeknu, že tohle není vhodná chvíle ani místo pro scénu, kterou máš zřejmě na mysli?”

Bytost beroucí dech k němu vyrazila jako malá navoněná bouře. Vzduch kolem ní přímo sršel. Susan ji pozorovala v němém obdivu a současně se směsicí lítostí a pocitů, které nebylo snadné definovat.

Jak se opovažuješ?” prskala Delfína. Stála u paty schodiště a zuřivě hleděla na svého milence. Byla nažhavená, zato jeho vztek byl natolik chladný, že zmrazil vše kolem; všichni přítomní, Susan nevyjímaje, stáli

neschopni pohybu a slova, aniž by se pokoušeli předstírat nezájem.

„Probereme to v soukromí,” rozhodl Aubrew hlasem, který pravděpodobně do jara neroztaje.

Přistoupil k Delfíne, vzal ji za paži a „doprovázel” do patra. Teprve když zaznělo prásknutí

dveří, zákazníci a prodavači se pohnuli jako začarované sochy, které náhle ožily. Ozvalo se

pokašlávání a starší lidé se shromáždili kolem kamen, kde si polohlasem vyměňovali drby a

pochech-távali se. Nahoře pokračovala zlostná debata připomínající střelbu z děla.

Susan dokončila nákup a spěchala k čekajícímu kočáru. Bylo dost dobře možné, že právě on

přilákal Delfíninu pozornost. Susan si nepřála, aby se zlost té ženy obrátila proti ní.

Po návratu do Fairgrievova domu, tyčícího se pod zataženou oblohou jako kamenná pevnost,

Susan neměla na práci nic jiného, než najít místo pro nové věci, protože dítě ještě spalo. Tento

úkol byl příjemně domácký, a než sešla dolů na šálek čaje, bouřlivá scéna v obchodě už byla

zapomenuta.

Jasper byl ještě ve škole a Maisie podřimovala ve svém křesle.

Susan se pohybovala co nejtišeji. Uvařila si šálek pomerančového čaje a s úsměvem zamířila do salonu, který nabízel výhled na hory a šedomodré moře, když se dovnitř vřítil jako šílený poryv vichru Aubrew a práskl za sebou dveřmi.

„Prosím, chovejte se tišeji,” napomenula ho mírně Susan. „Vaše dcerka spí.”

Aubrew si pročísl rukou vlasy a ztěžka vzdychl. K Susaninu velkému překvapení se zatvářil

pokořeně. „Omlouvám se,” řekl, čímž ji zaskočil ještě víc. Jeho oči hleděly utrápeně, což u ní

vzbudilo něhu, kterou si nepřála pociťovat - neměla právo pociťovat. „Byla jste

tam?” zeptal se krátce. Bylo jasné, že má na mysli dopolední drama a že už ví odpověď. Susan držela pro jistotu šálek čaje v obou rukou. „Ano,” přikývla. „To nebyl způsob, jakým se obvykle chová.”

Ačkoli Susan celý život zavrhovala pití alkoholu, najednou si ze srdce přála, aby její šálek obsahoval místo čaje whisky. Potřebovala určité povzbuzení. „Není třeba, abyste něco vysvětloval, pane Fairgrieve. Ne mně.”

„Aubrew, zatraceně,” zazněla nevrla odpověď. „Když mi říkáte pane Fairgrieve, cítím se jako vlastní děd.”

Susan byla jeho zpovědí zmatená - a také trochu potěšená. Líbilo sejí, že přiměla tohoto muže, aby něco cítil, cokoliv. Začíná se měnit v nemorální ženu?

„Když mě omluvíte -” Otočila se ke schodišti. V obchodě přece jenom neodolala jedné knize

a zaplatila za ni stejně jako za ostatní věci pro sebe samostatně ze své skrovné částky peněz.

Chtěla si natáhnout nohy a přečíst několik stránek, než se dítě probudí.

Zastavil ji pevným stiskem paže. „Susan, pokud jde oHollistera-”

Podařilo se jí vyloudit nesmělý úsměv. Je to velmi milý muž a pozval mě zítra na večeři.

Samozřejmě jsem přijala.”

Aubrew se zamračil. „Samozřejmě,” opakoval a zatvářil se zneklidněně. „Co o něm víte?” Susan by se nejraději zasmála, možná hystericky, i když nedokázala říct proč. „Nic kromě toho, že má dobré chování a je příjemný společník. Předpokládám, že je váš přítel, když jste ho pozval ke svému stolu.”

Aubrew se dál tvářil neklidně a mnul si bradu. „To ano,” zamumlal. Pak se bez dalšího vysvětlení odebral jako náměsíčný do své pracovny a tiše za sebou zavřel dveře. 68

„Sakra,” vyštěkl a zlostně se podíval na Hollistera přes zelené sukno hracího stolu v zadní místnosti jedné z nejlepších heren. „Řekl jsem ti, abys prověřil minulost slečny McKittrickové, ne se jí dvořil.”

Hollister celý večer vyhrával a z klidného způsobu, jakým urovnával karty v ruce, se zdálo, že štěstí ho neopustilo. „Poznat ji blíž mi připadá jako skvělý nápad,” přemýšlel nahlas. V jeho očích jiskřil humor, když se podíval na Aubrewa. „A rozhodně to není nepříjemná práce. To v žádném případě.”

Aubrew se předklonil. „Varuju tě, Hollistere, raději ať není příliš příjemná.”

Detektiv se zasmál a položil hromádku žetonů do středu stolu. „Učarovala ti, že ano? Tak to

je zajímavé. Ale musím uznat, že mě to nepřekvapuje. Sázej, nebo slož karty.”

Aubrew zlostně odhodil další bezcenné karty na stůl. „Nikdo mi neučaroval,” odsekl. Jenom

chci vědět, jestli je Susan McKittricková vhodnou chůvou pro dítě, nebo ne.”

„Proč nepoužíváš pro tu maličkou jméno?” zeptal se poklidně Hollister. „To nemáš to ubohé

malé stvořeníčko ani trochu rád?”

Zavládlo zlověstné ticho, během něhož Aubrew pociťoval vztek i stud. Zatímco byla pravda, že se uzavřel před Juliinou dcerou - nepochybně se jí neodvažoval otevřít srdce -, bylo málo věcí, které by jí odepřel. Nebyla snad ona hlavním důvodem, proč snáší Susan McKittrickovou a její vměšování? Vždyť kdyby nebylo té ženy, jeho románek s Delfínou by tak brzy neskončil.

„O dítě je dobře postaráno,” ozval se za chvíli. „Nemusíš se o ně obávat.”

Hollister si odkašlal, pak se nahnul a shrábl pozoruhodnou hromádku pokerových žetonů.

Zapálil si doutník a svíral ho mezi zuby, zatímco hodnotil svou výhru. „Co přesně bych měl o

sobě slečně McKittrickové sdělit? Určitě se zeptá například na to, čím se živím, a mně se nelíbí, že bych jí měl lhát.” „Pověz jí toho co nejmíň,” varoval ho Aubrew. Na druhém konci místnosti se ozval nějaký halas a on s podrážděním zpozoroval vcházet Ethana.

„Naše Susan je slušná ženská a nezkušená v záležitostech mužů a žen,” poznamenal Hollister a sledoval Aubrewův pohled přes hrací stoly k Ethanovi, jenž se k nim blížil. „Bude chtít o mně něco vědět.”

Aubrewovi bylo jasné, že po scéně s Delfínou v obchodě a značné prohře v kartách se bude muset ještě vypořádat i s mladším bratrem. Některé dny se prostě vůbec nevyplácelo oblékat si kalhoty a opouštět dům.

Ethan se zastavil u stolu a tvářil se naprosto uvolněně. „Prohráváš, jak doufám?” zeptal se s přátelským úsměvem.

Hollister dosbíral své žetony. „Ahoj, Ethane,” přivítal příchozího. „Moje sestra Ruby se vrátila ze školy. Proč se u nás nezastavíš a neuvítáš ji?” Ethan se zasmál. Jak se malé Ruby vede?” zeptal se.

„Není až tak malá,” odpověděl Hollister s úsměvem. „Kolik jí bylo, když jsi ji viděl naposled?

Třináct?”

Ethan přikývl a ukázal rukou do výšky kozy na řezání dřeva. „Byla asi takhle vysoká,” prohlásil. „Samé oči, kolena a pihy.”

Hollister se rozesmál naplno. „Čas všechno mění.” Pak se kývnutím hlavy rozloučil s Aubrewem a odešel, nechal za sebou jen stopu kouře z doutníku. Ethan přehodil jednu nohu přes opěradlo židle a posadil se. Shrnul odložené karty a nepřítomně je míchal. Vzhledem k tomu, že mu ještě nebylo třicet, strávil v salonech a hernách víc času, než mu příslušelo. „Go chceš?” zeptal se otevřeně Aubrew. Nemělo smysl předstírat bratrské city, když žádné necítil. 70

Ethan rozdal, rozložil si karty v ruce a chvíli je hodnotil, než promluvil. „Odpověď,” podíval se Aubrewovi přímo do očí. „Máš rád přímá slova, bratře, tak to řeknu na rovinu. O tvém rozchodu s Delfínou se mluví po celém Seattlu. Chtěl bych vědět, co Susan čeká.” Aubrew si prohlédl svoje karty a hodil na stůl žeton, přestože mu opět, jako celý večer, štěstí vůbec nepřálo. Kdykoli se s Ethanem pokoušeli si promluvit - a to bylo jen zřídka -, oba přitom museli dělat něco jiného: hrát karty, sedlat nebo hřebelcovat koně anebo mlátit pěstmi jeden druhého.

Jestli chceš znát Susaniny plány, proč se nezeptáš přímo jí?”

„To nemusím.” Ethan se mračil na karty. Mohl dosáhnout sekvenci, možná i ukončenou esem. Je dostatečně jasné, že Susan se chce starat o malou. Ptal jsem se na tvé záměry, Aubrewe, ne

na její.”

Aubrew se předklonil. „Do mých záměrů ti nic není.” „.Susan je dáma, Aubrewe. Nesměšuj ji s Delfínou a jinými.”

Jinými?” opakoval vztekle Aubrew. Odmítal narážku, že by byl záletník. Byl Julii věrným manželem několik měsíců, dokud ho nevyhnala ze své postele. Ethan vzdychl a na okamžik zavřel v čirém zoufalství oči. „No dobře,” prohlásil. „Zapomeňme na chvilku na naši řevnivost a promluvme si jako chlapi, ano? Znám tě, Aubrewe. Jestli jsi vystrnadil Delfínu, znamená to, že upíráš oči na někoho jiného. Člověk nemusí být učenec, aby si spočítal, že chceš Susan.”

Aubrew se nedokázal přinutit, aby to popřel, ale nebyl ani v nejhlubší mysli připraven k přiznání. Naštval se, že ho Ethan považuje za někoho, kdo dokáže svést tak nevinnou ženu. Samozřejmě za předpokladu, že je nevinná. Považoval Julii za křehkou květinu a vida, jak ho oklamala.

Jestli jsi mi přišel dát lekci o morálce,” odsekl rozzuřeně, „radím ti, abys vynesl dříve, než ti zarazím zuby do krku.”

Ethan odhodil karty a rozzlobeně zíral přes stůl. Snažil se ze všech sil ovládnout, což bylo patrné z naběhlých žil na krku, ale stejně upoutali pozornost. Jejich spory byly v Seattlu pověstné, přes rychlý rozvoj a rozrůstání zůstával typickým maloměstem.

„K čertu s tebou, ty paličatý zabed -” Zmlkl a začal znovu. Já s tvojí ženou nespal. A nemám

v plánu brát si do postele ani Susan. Proboha, jsem přece tvůj bratr.”

Aubrew pocítil divoký příval emocí - hněvu, smutku a naděje, vše v jednom chumlu. Pak si

vzpomněl na Juliiny narážky a zlý smích. A dítě mělo světlé vlásky a modré oči - stejné jako

Ethan.

„Přesně tak,” vyštěkl. „Důvěřoval jsem ti. Důvěřoval jsem i jí. Byl jsem pěkný pitomec.” S tím Aubrew vyskočil, otočil se a odešel. Potřeboval čerstvý vzduch a otevřený prostor. Ethan ho nenásledoval.

Když Aubrew o několik minut později dorazil k domu na kopci, předal koně čeledínovi a chvíli zůstal stát v chladném, vlhkém nočním vzduchu s pohledem upřeným na tmavá okna v prvním poschodí. Představoval si Susan v jejím malém pokoji, jak si možná kartáčuje vlasy, čte knihu nebo konejší dítě.

Hrdlo se mu bolestivě sevřelo. Zmocnil se ho tak silný pocit osamělosti, jaký ještě nepocítil. Zaťal pravou ruku v pěst a jen silou vůle ji zase uvolnil. Tiše zaklel, otevřel bránu a zamířil ke vchodu.

Susan slyšela na chodbě kroky, které se zastavily u jejích dveří.

Srdce jí bušilo, ale ne strachem, jak si ohromeně uvědomila, nýbrž příjemným bezdechým

očekáváním.

Seděla u toaletního stolku s kartáčem na vlasy v ruce, oděná pouze ve flanelové noční košili. Po několika okamžicích kroky pokračovaly, až zvolna utichly. Oči se jí nečekaně zalily slzami; zamrkala a nevěděla, jestli má pociťovat úlevu nebo zklamání. Netušila, jestli by Aubrewa uvítala nebo odmítla, a žít s takovým tajemstvím nebylo lehké. Susan se nepoznávala. A co Julie? Byla přece její oddanou přítelkyní a měla by zůstat stejně oddaná její památce.

Juliino dítě v kolébce u krbu tiše zaplakalo a Susan, vděčná za rozptýlení, se k němu rozběhla. Viktorie k ní vzhlížela a tolik připomínala Aubrewa, až Susan zatajila dech. Jak si vůbec může udržovat od tohoto dítěte takový odstup? Jak? Susan natáhla ruku. Děvčátko sevřelo její prst a radostně klokotalo. „Ať se stane cokoliv,” slibovala mu šeptem, „postarám se o tebe.”

Malá se opět zasmála a zakopala nožkama. Susan štípalo v očích, ale připojila se ke smíchu.

Pak chvíli tiše prozpěvovala, dokud Juliina dcerka znovu neusnula.

„Dobrou noc, maličká,” zašeptala Susan, ale její myšlenky zběsile běžely na druhý konec

chodby a hledaly Aubrewa.

Následujícího večera se pan Hollister dostavil přesně úderem sedmé hodiny. Přijel malou koleskou taženou grošovaným valachem. V pouličním světle obojí působilo úhledně a elegantně. Susan ho pozorovala skrze krajkové záclony v předním salonu a nikoliv poprvé od chvíle, kdy souhlasila, že s ním půjde na večeři, pociťovala silné rozechvění. Neměla nejmenší tušení, co je to za muže; docela dobře mohlo jít o darebáka, jenž je zasnoubený nebo dokonce ženatý.

V tichém zděšení si přitiskla ruku s roztaženými prsty na hruď.

„Ale ne, přestaňte se užírat,” plísnila ji Maisie. Stála” vedle Susan a radovala se z večerní schůzky, jako by na ni šla sama. V tomto okamžiku si Susan přála, aby tomu tak opravdu bylo. Zůstala by spokojeně doma s dítětem a knihou a přenechala společenský život Maisii. „Vypadá moc dobře a nestává se každý den, aby mladá žena dostala pozvání sníst jídlo, které uvařil někdo jiný. Jenom se usmívejte na všechno, co poví, ať je to sebevětší pitomost, a dávejte pozor, aby si nevynucoval polibek, dokud sama nebudete chtít.” 75

Jenom se na mě podívejte,” lamentovala šeptem Susan. Je mi čtyřiadvacet a ještě mě žádný muž nikam nepozval. Nemám ponětí, co mám mluvit a jak se chovat.” „Vždyť jsem vám to právě řekla.” Maisie zdůraznila radu lehkým dloubnutím loktem. „Poslouchejte, jako by byl moudrý Šalomoun, a on se do vás zamiluje. Tedy pokud už není.” Susan se zděsila. „Ale já nechci, aby se do mě zamiloval!” namítla úzkostným hlasem.

To už Hollister došel na verandu a důrazně zatahal za zvonek. Maisie věnovala Susan poněkud nafoukaný pohled a nesla se ke dveřím s důstojností anglické hospodyně vládnoucí bránám obrovského panského sídla. „Vítám vás, pane Hollistere,” uslyšela Susan a z jejího nadneseného tónu usoudila, že Maisii se návštěvník velice líbí, ačkoli ho osobně vůbec neznala. „Slečna Susan už je připravená a vypadá moc hezky. Při pohledu na ni by člověk neřekl, že je svobodná.”

Susan číhající za dveřmi salonu zrudla a na okamžik zavřela oči. I když jí byl Hollister docela sympatický, teď by dala cokoliv za-to, aby mohla strávit večer doma, možná u kamen, zatímco Aubrew bude sedět nedaleko a číst si noviny…

„Tak už pojďte/5 zavolala na ni Maisie. „Nemáte celou noc a kromě toho je zbytečné se stydět.”

Susan se rozpaky podlamovala kolena, ale jaksi se přiměla, aby důstojně a s úsměvem vyšla ze svého úkrytu. Podala Hollisterovi ruku a ten ji políbil. V jeho modrých očích jiskřilo veselí, jako by jí chtěl říct: Nebojte se, se mnou jste v bezpečí.

„Měla byste si vzat na sebe něco teplého,” poznamenal starostlivě, když pustil Susaninu ruku. „Venku je dost chladno.”

„Blíží se zima,” poznamenala Maisie, stále si vychutnávající svou účast na této události.

Susan se natáhla pro modrou pelerínu, v níž šla předchozí den do obchodu a která stále visela na věšáku vedle dveří. Pan Hollister, džentlmen každým coulem, se těžkého pláště chopil a jemně jí ho přehodil přes ramena.

. „Vrátíme se kolem deváté,” oznámil Maisii, otevřel dveře a stanul stranou, aby Susan mohla vyjít na verandu. Ačkoli nebylo pozdě, už padla tma. Ve vzduchu se mísila vůně soli, kouře a pryskyřice z borovic.

Susaniny domněnky o Hollisterovi se během klidného večera ukázaly správné. Řekl jí, že se jmenuje John a že by byl rád, aby ho tak oslovovala, pokud jí to nebude dělat potíže. Narodil se a vyrůstal v Missou-le v Montaně; kdysi byl ženatý, ale jeho manželka zahynula i s nenarozeným dítětem ve voze, jenž se převrhl při jízdě přes řeku Missouri. Měl mladší sestru Ruby, která se právě vrátila ze studií v Saň Francisku, a když o ní mluvil, zářil pýchou. „Ale povězte mi něco o sobě,” vybídl ji nad tlustými steaky, z nichž každý by stačil nasytit celou rodinu, natož jednu osobu.

Susan věděla - a věděla to od prvního okamžiku -, že do tohoto muže se nikdy nezamiluje, ať si Maisie dělá sebevětší naděje. Ale líbil se jí a měla k němu důvěru, což považovala za mnohem lepší než nebezpečný sentiment, například takový, jaký začínala pociťovat k Aubrewovi.

Vyprávěla Johnovi o svém dětství v Ústavu svaté Marie, o odchodu z Bostonu a práci společnice staré dámy v Nantucketu, kde vedla slušný, ale osamělý život. Vysvětlila blízký vztah s Julií a naději, že jí pan Fairgriev dovolí dítě vychovávat.

John se sklenkou vína v ruce si ji prohlížel. „Vy jste skutečně nikdy nebyla ani zasnoubená? Taková milá a inteligentní žena?” podivil se upřímně.

Ačkoli jí to lichotilo, v duchu těžce vzdychla. Kéž by láska byla snadno ovladatelná záležitost, něco, co by mohla za příznivých okolností přivolat. „Měla jsem mnoho povinností,” vysvětlila s lehkým pokrčením ramen. „Paní Butterfieldová - moje zaměstnavatelka -na tom nebyla nejlépe a většinu volného času jsem věnovala dávání hodin hry na piano.” Smutně pomyslela na svoje malé úspory, které skoro všechny utratila za jízdenku do Seattlu.

„Hm,” poznamenal John zamyšleně. ,Akdo vás naučil hrát na piano?”

Susan povzdychla. Jedna ze sester u svaté Marie.” Najednou silně zatoužila usednout k

zaprášenému klavíru, který zahlédla nečinně stát v zadním salonu Aubrewova domu. Musí

začít dávat hodiny co nejdříve. Možná zítra, po návštěvě reverenda Johnstona, s nímž se musí domluvit na Viktoriině křtu, si bude moct chvilku zahrát a naplánovat nábor tak půl tuctu žáků.

„Ruby také trochu hraje. Možná byste ji mohla učit.”

Jeho pozornost ji zahřála a trochu omámila, asi jako šampaňské, jak si ho představovala, kdyby byla dostatečně nemravná a okusila je. „To bych ráda,” přisvědčila. Posadila se o něco vzpřímeněji. „Nejsem příliš troufalá, pane Hollistere, když se zeptám, jak si vyděláváte na živobytí?”

Odkašlal si, uhnul pohledem a zase se jí podíval do očí. „Mám soukromý příjem.” I když věděla, že nelže, něco znělo nepravdivě. Opatrně se stáhla víc do sebe.

John jí věnoval ujišťující úsměv a ona si uvědomila, že je to její přítel a má ho ráda. „Slyšel jsem, že na pobřeží v Nantucketu si pochutnávají na skvělých humrech,” poznamenal. „Ochutnala jste někdy tuto lahůdku?”

Susan se podívala dolů na zbytek jídla, které pro ni pan Hollister objednal, jak velel zvyk. Při pouhém

pomyšlení na dušeného humra koupeného v přístavu a pokapaného máslem od sousedů se její ústa zaplnila slinami. „Ach ano,” vzdychla a napadlo ji, jestli ještě někdy Nantucket uvidí. Paní Butterfieldová jí nechyběla, ale vzácné procházky po pláži představovaly hořko-sladkou vzpomínku. Povídala mu o plachetnicích klouzajících po modré hladině, majácích, písčitých dunách a ostré trávě.

Zbytek večera jako by měl křídla. Susan se brzy ocitla zpátky v Hollisterově kolesce mířící k velkému, ale tichému domu, v němž žila a zemřela její nejlepší kamarádka. „Znal jste Julii?” odvážila se zeptat ve chvíli, kdy vjeli na dlážděnou příjezdovou cestu k Aubrewovu sídlu. Na jejím konci byla brána, dvůr a osvětlená okna. „Myslím paní Fairgrievovou,” dodala pro případ, že její dotaz nebyl jasný.

John zavrtěl hlavou, zatáhl za otěže a jednou nohou sešlápl brzdu. „Ne.” Podíval se přímo na Susan. Jeho tvář tonula ve stínu stříšky klobouku, takže neviděla jeho výraz. Susan se chtělo při myšlence na Julii, její dítě a muže, který nechtěl připustit, že je zplodil, plakat. ,Ale s panem Fairgrievem se očividně znáte.”

„Měli jsme spolu pár jednání,” vysvětlil zdrženlivě. Susan si povšimla jisté obezřetnosti. „Rád bych se s vámi znovu sešel, Susan,” ozval se o chvilku později, když jí pomáhal sesednout. „Co kdybychom šli v neděli spolu na mši? Pak si můžeme udělat piknik poblíž vody, jestli to počasí dovolí.”

Jelikož se jí John líbil a tušila, že jí může říct mnohem víc, přikývla. „To by bylo milé,” souhlasila.

Před dveřmi se ji nepokusil políbit. Jenom se dotkl | klobouku, a než se otočil k odchodu, lehce se uklonil.

Maisie na ni čekala za dveřmi se spícím dítětem Iv náručí a Jasperem zamotaným do jejích sukní jako

malá opička. „Pan Fairgriev byl zlostí bez sebe, když zjistil, že jste navečeří s Hollisterem,” zašeptala s radostí, že může oznámit takovou novinu.

Susan pocítila záchvěv uspokojení a hned nato zlost. Aubrew býval manželem její kamarádky a nebyl na Julii hodný. Na tom nic nemění ani fakt, že je hezký jako Lucifer před svržením z nebes, takže se jí v jeho blízkosti točila hlava a ztrácela dech, a pokud se na ni podíval, její srdce se divoce rozbušilo. Ze všech mužů na světě byl tím posledním, jehož si mohla dovolit milovat.

„Nechápu, proč by ho to mělo rozčilovat,” poznamenala, stáhla z ramen plášť a pověsila ho na věšák. Jsem přece dospělá žena a umím se o sebe postarat.” Natáhla se pro Viktorii, ale než jí Maisie stačila dítě dát, rozlétly se dveře pracovny a v nich stál Aubrew jako archanděl přicházející ohlásit soudný den.

„Mohl bych si s vámi na okamžik promluvit v soukromí, slečno McKittricková?” Měl hrozivě zaťaté čelisti a v očích mu jiskřila temná výzva.

„Uložím dítě do postele místo vás.” Maisie popadla dítě a nechala Susan v hale samotnou. Ta polkla, ale ramena držela rovně a bradu vystrkovala v záměrně nadutém úhlu. „Už je pozdě,” odpověděla klidným tónem, „a já jsem docela unavená.”

Aubrew jednoduše ustoupil a pokynul jí, aby ho následovala do jeho svatyně. Prošla kolem něho s předstíranou statečností, ale cítila se jako Anna Boleynová na cestě k popravčímu špalku.

„Posaďte se,” vybídl ji.

Chtěla jeho příkaz ignorovat, ale to by jejich rozhovor jen prodloužilo. Proto se posadila a způsobně složila ruce do klína.

„Co víte o Hollisterovi?” Aubrew se posadil naproti ní do koženého křesla za velký, papíry zaneřáděný stůl.

„2e se mi velice líbí,” odpověděla popravdě. „V neděli jdeme společně do kostela a možná si potom uděláme piknik, jestli to počasí dovolí.”

Z Aubrewova výrazu by člověk soudil, že mu právě oznámila připravovaný útěk s Hollisterem a život v hříchu až do konce svých dní. „Měl jsem dojem, že jste se sem přišla starat o mou - o Juliinu dceru. Místo toho se zřejmě rozhlížíte po manželovi.” Susan zrudla, ale podařilo se jí zachovat si důstojnost, přestože ji ničí poznámka dosud nezasáhla tak hluboko a ani ji tolik nerozzlobila. V hlavě jí vířily myšlenky jedna za druhou, ale nedokázala je vyslovit. Možná to bylo lepší, protože by se určitě nechovala civilizovaně, natož laskavě.

Aubrew se opřel a založil ruce za hlavu. Ve světle lampy vynikla mužná síla jeho paží a ramen, zvýrazněná nerovnými stíny. Husté hnědé vlasy se i přes nedostatečné osvětlení leskly a byly rozcuchané, což ještě zvyšovalo jeho uličnický vzhled. „Samozřejmě,” začal zlehka, „jestli jste se rozhodla ulovit manžela, nemohla jste si vybrat lepší místo, než je Seattle. Pořád se tady nedostává žen vhodných pro manželství - můžete se stát nevěstou už zítra, jestli chcete.”

Změna jeho chování zastihla Susan nepřipravenou. Ještě před několika minutami, když ji oslovil v hale, působil zlostně, ale teď mluvil tiše a klidně. „Dovolte mi, abych vás ujistila,” prohlásila, když se vzpamatovala, „že podobné úmysly jsem nikdy neměla. A svůj názor jsem rozhodně nezměnila - ať jsou vyhlídky sebenaďějnější.”

Složil ruce do stříšky, opřel si bradu o špičky prstů a pousmál se. Měl přimhouřené oči, ale Susan nedokázala poznat, jestli v nich skrývá podezření, nebo jenom zvažuje její slova. „Proč byste měla chtít zůstat celý život svobodná?” zeptal se po chvilce. 81

Jeho dotaz byl jednoznačně dotěrný, ale Susanino podráždění kupodivu vyprchalo. Posadila se o něco vzpřímeněji. „To by mělo být jasné,” odpověděla. Julie mu určitě řekla, když byl vztah mezi nimi ještě v pořádku, že její drahá přítelkyně Susan zůstává na ocet, byť je docela pohledná.

„To tedy není,” ohradil se zarytě.

„Nikdo mě o ruku nepožádal.”

„A přijala byste, kdyby se tak stalo?”

Chvilku zvažovala odpověď. „Záleží na tom. Musela bych toho muže hodně milovat.”

Předklonil se a upřeně na ni zíral, přičemž převaloval tužku od jednoho konce stolu k druhému. „Láska je v tak praktické záležitosti, jako je manželství, nespolehlivé měřítko, Susan. Rozhodně je lepší uzavírat manželství z rozumových důvodů.” „Z rozumových důvodů, pane Fairgrieve? A jaké důvody by to měly být?” Pokrčil rameny. „Peníze. Majetek. Dědici. Společnost ve stáří.”

Susan sevřela opěradla židle. Julie vám nepřinesla žádný majetek ani peníze,” poukázala vyrovnaným hlasem. „Své dítě odmítáte a Julie se stáří nedočkala, natož aby zpříjemnila to vaše. Proč jste si ji tedy vzal?”

Na okamžik stáhl -výrazná obočí, ale když se střetl očima s jejím pohledem, viděla v nich utrpení. „Takže se dostáváme zpátky na počátek. Oženil jsem se s Julií, protože jsem ji miloval - a domníval jsem se, že ona miluje mé. Jak se ukázalo, z mé strany to byla mylná představa. Zaplatil jsem za svou hloupost vysokou cenu.”

„Stejně tak Julie,” poznamenala Susan tiše a bez zášti. Aubrew sebou při jejích slovech škubl a ona okamžitě zalitovala, že mu způsobila bolest.

„Myslíte si, že na to někdy zapomenu?” Přimhouřil oči. „Připouštím, že ke konci jsem Julií pohrdal. Byl

jsem rozhodnutý se s ní rozvést, ale nikdy jsem si nepřál její smrt.”

Susan věděla, že říká pravdu. „Omlouvám se,” pronesla a s povzdechem si promnula spánky. Jsem hrozně unavená a tím i vznětlivá.”

Aubrew vstal a pokynul rukou ke dveřím. „Tak si jděte lehnout. Zavolal jsem vás sem jenom proto, abych vám oznámil, že zítra odjíždím do Saň Franciska. Zdržím se tam týden. Pokud budete cokoli potřebovat, stačí, když se spojíte s mým sekretářem Hawkinsem, on už dohlédne na splnění vašich požadavků.”

Mělo se jí ulevit, že bude mít od Aubrewa Fairgrieva a jeho zničující přítomnosti, která narušila její život, pokoj. Místo toho ji zpráva o jeho odjezdu rozesmutni-la. Ani za nic by nepřiznala, že jí bude scházet, dokonce bude mít o něho starost, dokud se nevrátí bezpečně do Seattlu.

Zvedla se a chladně pokývla. „Dobře. Přeji vám příjemnou cestu, pane Fairgrieve, a můžete být klidný. Postarám se o vaši dceru.”

Strčil ruce do kapes na míru šitých kalhot. „Kdy jsem se stal zase panem Fairgrievem?” Susan se zastavila u dveří s jednou rukou na klice. „Dobrou noc, Aubrewe,” rozloučila se a nechala ho samotného.

Když Susan přinesla následující ráno Viktorii dolů na snídani, okamžitě věděla, že Aubrew už odjel. Z rozlehlého domu přímo čišela jeho nepřítomnost, jako by všechny místnosti byly vyklizené a zbavené veškerého zařízení.

„Dobré ráno,” uvítala ji Maisie. Vzala dítě a odnesla ho do křesla vedle kamen k nakrmení. Jaspera už zřejmě odvedla do školy.

Susan si dala vařit vodu na čaj a strčila tlusté krajíce chleba k opečení do trouby. „Dobré ráno,” zabručela a zašklebila se na mrazem ojíněné okno. Venku bude příliš zima, aby vzala Viktorii na procházku, to bylo jisté, ale představa, že bude muset zůstat v domě, byla téměř nesnesitelná. Toužila po svěžím, solí prosyceném vzduchu, modré obloze a vůni půdy, připravené kjarní výsadbě.

Toužila po jaru celým srdcem a duší, jenže bylo ještě měsíce vzdálené.

„Bude brzy zpátky,” poznamenala Maisie, a zatímco její hlas zněl ubručeně, slova

uklidňovala.

„Kdo?” Susan strnula, ačkoli dobře věděla, koho hospodyně myslí.

Maisie se zachichotala a při pohupování v křesle hladila upracovanou rukou ochmýřenou

hlavičku dítěte, které hladově pilo z láhve. „Přede mnou nemusíte nic předstírat, slečno,”

chlácholila ji. „Umím si dát dvě a dvě dohromady. Až do včerejšího večera, kdy pan Fairgriev na vás netrpělivě čekal ve své pracovně, jsem si vás představovala s panem Hollisterem. Ale teď se dívám na celou věc, z jiného úhlu.”

Susan zalilo horko. Hlučně postavila plechovku s čajem na pult vedle, velkého kovového dřezu. „A to je jaký úhel?” zeptala se napjatěji, než zamýšlela.

Maisie se nenechala vyvést z klidu. Vlastně se tvářila téměř samolibě. „Počítám, že vy jste ta příčina, proč se pán zbavil své milenky. Mohla byste dopadnout mnohem hůř než s Aubrewem Fairgrievem, víte?”

Susan zděšeně zírala na hospodyni. „To nemyslíte vážně! Mluvíme o vdovci po mé nejlepší kamarádce -to by bylo - to by byla-”

„Co by bylo?” namítla Maisie. „Paní Fairgrievová byla vaše přítelkyně, ale teď je mrtvá a vy

žijete. Chtěla vás tady, prosila mě, abych pro vás poslala. Možná věděla -”

„Přestaňte,” žadonila Susan.

Jak jsem řekla, pan Fairgriev může být hodně dobrý úlovek. Dokonce i tady v Seattlu se najde dost ženských, které by děkovaly hvězdám, kdyby je chtěl.”

Susan nad sebou získala zdánlivou kontrolu, i když v ní stále vířila bouře emocí, vyvolaná Maisiinými řečmi. Jen ať si ho vezmou,” vyhrkla možná příliš spěšně. „Mají mé požehnání.” Maisie se jenom zasmála.

O hodinu později se počasí o nic nezlepšilo a dítě zdravě spalo v košíku. Susan, která byla vždycky připravena využít každou příležitost k procházce, ať za deště nebo slunce, neustále přistupovala k zamlženému oknu, otírala je zástěrou a vyhlížela ven. Jenom běžte,” vybídla ji Maisie krájející zeleninu na dušení k večeři. „Pohlídám maličkou, zatímco budete pryč,” slíbila.

Susan na ni vrhla na vděčný pohled a rozběhla se ke dveřím. Popadla plášť z věšáku a oblékala si ho už za chůze. Slunce marně bojovalo se záclonou mraků a ve vzduchu bylo cítit mrazivý chlad, ale Susan přímo jásala vzrušením.

Chvíli se procházela rychlým krokem v sousedství a pak odbočila ke hřbitovu a Juliině chmurné, elegantní hrobce. Po reverendu Johnstonovi ani po nikom jiném nebylo stopy, což jí jen vyhovovalo.

Posadila se na kamennou lavičku a pevně svírala plášť kolem těla. Zvedal se vítr, který štípal do kůže, a chlad jako by pronikal všemi póry až do morku kosti. Prolila pro Julii už příliš mnoho slz. Nyní v ní zůstala jakási prázdnota a musela si pořád připomínat její rysy, aby jí podoba přítelkyně nezmizela z paměti.

„Přijela jsem se starat o tvé dítě, Julie,” pronesla tiše. „A musím přiznat, že dobře nechápu, proč jsi považovala svého manžela za tak nevyhovujícího,” dodala váhavě.

Odpověděl jí jen šepot větru v suchém padajícím listí několika listnatých stromů na hřbitově. Ostatní byly stále zelené jehličnany, starobylé a pronikavě vonící.

„Chystám se dát tvé dceři jméno,” pokračovala. „Viktorie. Koupila jsem jí ke křtu šatičky a také hodně nových věcí na oblečení. Neumíš si představit, jak rychle roste! Maisie mi říkala, že je třikrát větší, než jaká se narodila. Zanedlouho bude běhat a mluvit a chodit do školy.” V očích ji náhle zaštípaly slzy a odmlčela se, aby si je utřela hřbetem ruky. Je mi tolik líto, že tady nebudeš, abys ji viděla. Není fér, že ti unikne dokonce okamžik -” Za jejími zády někdo diplomaticky zakašlal a dal jí tak vědět, že není sama. Otočila se a polekaně zjistila, že tam stojí Ethan s kloboukem v ruce, uši zrudlé zimou. V kotníkových botách, džínách a kožíškem lemovaném koženém kabátci vypadal každým coulem jako kovboj. Mezi klopami vykukoval límeček modré košile.

„Nechtěl jsem vás rušit,” omlouval se. Susan se přinejmenším ulevilo. Před jeho příchodem začínala být poněkud přecitlivělá, a to nikdy nebylo moc dobré. „Ale vůbec ne,” odpověděla s úsměvem a poklepala na lavičku vedle sebe. „Posaďte se.”

Ušklíbl se. „To bych se raději posadil v ledárně na blok ledu z posledního sběru na jezeře,” prohlásil. Potom však zvážněl. Jste v pořádku, slečno Susan? Připadáte mi trochu křehce.” Susan se opět usmála, vstala a spíše ze zvyku než z nutnosti si oprášila sukni. „To jenom proto, že mi Julie moc schází,” poznamenala s ohlédnutím na pomník. Pak upřela pohled na Aubrewova mladšího bratra. „Znal jste Julii dobře?”

Na okamžik odvrátil pohled a pak si nasadil klobouk prudkým, téměř nelítostným pohybem.

„Ne tak dobře, jak jsem si myslel,” odpověděl. Znovu se jí zadíval pevně do očí. „Přišel jsem za vámi, Susan. Julii jsem řekl svá sbohem už mnohem dřív.” Susan to skutečně překvapilo. „A co ode mě chcete?”

„Říkal jsem si, že bychom si mohli promluvit. Jel jsem vrátit Aubrewovi vypůjčený povoz a zahlédl jsem vás tady, tak jsem zastavil. Ale pokud jsem tu nevhod -” Už se chtěl otočit k odchodu, ale Susan najednou stála vedle něho a chytila ho za paži.

„Počkejte, neodcházejte. Prosím. Jsou tady věci, které chci - potřebuji vědět. O Juliině životě a - a její smrti.”

Ethan povzdechl a pak jí nabídl rámě. „Řeknu vám, co mohu,” slíbil, „ale udělal bych to raději na nějakém teplejším místě. Co třeba hotelová jídelna? Můžeme si dát něco k občerstvení a přitom roztát.”

Susan to potěšilo. Začínala z ní být docela městská žena. Nejdříve večeře s panem Hollisterem a teď čaj s Ethanem Fairgrievem. „To zní dobře,” souhlasila a doufala, že si Maisie nebude dělat starosti, pokud se zdrží.

Ethan jí pomohl nasednout na kozlík, vyhoupl se za ní a chopil se otěží. Měl chlapecký úsměv prozrazující, že je velmi mladý a možná méně protřelý než jeho starší bratr. Za několik minut projížděli ulicemi k hotelu Washington.

Uvnitř si Ethan sundal klobouk a kabát a pomohl Susan odložit plášť. Nechali všechno na starost recepčnímu za pultem.

Jídelna, kde Susan ještě včera večeřela s Johnem Hollisterem, byla prostorná. Na podlaze přikryté perským kobercem stálo mnoho květináčů s palmami. Ethan v hrubých praktických šatech a ošoupaných kovbojských botách tady působil poněkud nemístně, ale očividně se tu cítil jako doma; choval se stejně sebejistě, jako kdyby odpočíval ve vlastním domě. Dostali stůl u krbu, v němž praskal oheň, a obsluhoval je čínský číšník. Ethan objednal se Susaniným souhlaseni horkou čokoládu, několik sendvi čů a zákusky. „Víte, Aubrew není doma,” poznamenala Susan a navázala tak na jeho zmínku o navrácení vypůjčeného vozu. Ethan se zase usmál a Susan, která rozhodně nebyla romanticky založená, si dokázala představit zlomená ženská srdce po celém Západě. „Právě proto jsem jel vůz vrátit,” přiznal se. „Vím, že Aubrew je na cestě do Saň Františka.”

Susan netušila, jestli ji škádlí nebo ne, protože jeho lišácký úsměv nemizel. „Určitě by mu nevadilo, kdybyste mu ho vracel za jeho přítomnosti.”

Ethan se opřel a těžce vzdychl. „Můj bratr mě v poslední době příliš nepotřebuje,” přiznal. „V tuto chvíli mi dělá větší starosti moje malá neteř. To ubohé dítě ještě ani nemá jméno, že?” Než stačila Susan odpovědět, vrátil se číšník s podnosem. Počkala, dokud jim nenaservíroval šálky, konvici s čokoládou, různé talíře se sendviči a sladkostmi a nevzdálil se. „Říkám jí Viktorie,” prozradila. Pak se zhluboka nadechla a po hlavě skočila do hluboké vody. „Asi víte, že Aubrew je přesvědčený o Juliině nevěře.” Dávala si pozor, aby její hlas zněl klidně. Ethan se zatvářil poněkud znepokojeně a pustil se do nalévání čokolády. S ohledem na jeho drsný vzhled si počínal překvapivě obratně.

„Ethane?” ozvala se Susan, když ticho trvalo na její vkus příliš dlouho. Měla zvláštní, nepříjemný pocit kolem žaludku.

Julie byla - nešťastná,” ozval se konečně. Představoval přitom dokonalý obraz utrpení. „Chcete tím říct, že opravdu měla milence?”

Odkašlal si. „Ano. Domnívám se, že ano. Ale byla to její věc. Jenže naneštěstí řekla Aubrewovi, že tím druhým mužem jsem já. Uvěřil jí.”

Susan se zastavilo srdce a pak se znovu rozběhlo. Cítila, jak jí z obličeje prchá barva, a

nevolnost se zvýšila natolik, že se vůbec nemohla dotknout jídla a pití před sebou. „Měl

pravdu?” odvážila se zeptat po dlouhé době, kdy zvažovala vlastní odvahu.

A v tom okamžiku poprvé uviděla podobu mezi Ethanem a jeho starším bratrem. Zíral na ni

plamenným pohledem a vypadal úplně stejně jako on. A když odsekl: „Co myslíte?” měla

dojem, že slyší i jeho hlas.

se dál dívala Ethanoví pevně do očí. „Nevím, co si mám myslet.” Hlas se jí trochu třásl. „Právě proto se vás ptám: Byli jste si vy a Julie - neslušně blízcí?” šeptala, aby to neslyšeli hosté v restauraci.

Chvíli trvalo, než dostala odpověď. Ethanův šálek nebezpečně zadrnčel, když ho stavěl na stůl. „Miloval jsem ve svém životě jenom jednu ženu,” řekl tiše a bez-výrazně a předklonil se. Jmenovala se Su Lin. Než jsme se stačili vzít, její otec ji poslal zpět do Číny, aby se tam provdala za nějakého vzdáleného bratrance.”

Ta zpráva vyrazila Susan dech. Ethanův smutek byl štiplavý jako kouř mezi nimi a v očích se jí zaleskly palčivé slzy. „Nevím, co na to říct.”

„To jsem nevěděl ani já,” poznamenal Ethan skřípajícím hlasem. „Pouhé sbohem se zdálo nedostatečné.” Po pár okamžicích se poněkud uvolnil. Jeho rysy se opět zjemnily a mocná ramena, před chvilkou svěšená, se narovnala. Pročísl si rukou vlasy. „Promiňte, Susan. Nic z toho by se vás nemělo týkat, ale bojím se, že ano, třeba už pouze kvůli dítěti.” Susan cítila silné znepokojení, protože hluboko v srdci věděla, že Julie byla schopna msty a klamu, pokud to posloužilo jejím soukromým cílům. Rozepře

mezi bratry a veškeré škody, které mohla způsobit, ji nemusely příliš trápit. Vždyť Julie byla bytost mnoha tváří a ne jednorozměrný obraz nanesený na plátno nebo zachycený čočkou fotoaparátu. Zábavná, inteligentní, hezká a dobrodružná Julie se někdy projevila jako bezstarostná a sobecká. Měla občas záchvaty marnivosti a zlomyslnosti a Susan ji milovala takovou, jaká byla, tedy i s chybami, rozhodně ne pouze pro její obdivuhodné kvality. „Dítě,” vzdychla a vrátila rozhovor k tomu podstatnému. „Aubrew svolil, abych je dala pokřtít. Chci to udělat před jeho návratem ze Saň Franciska, protože pochybuji, že by se chtěl obřadu zúčastnit. Souhlasil byste s kmotrovstvím?”

Ethan mlčel a tvářil se neurčitě tak dlouho, až se Susan začala obávat, že se dopustila touto žádostí velké chyby. „Uvědomujete si, že by si to Aubrew mohl vyložit jako určitý nárok z mé strany?”

Susan skousla spodní ret; zvyk, jehož se pokoušela zbavit už celé roky. Sestry ji za něj opakovaně káraly a paní Butterfieldová to označila jako „nevkus”.

„Aubrew,” oznámila uměřeným tónem, „dal jasně najevo, že se tím nepřeje zabývat. A mám pocit, že už k nejhoršímu možnému závěru stejně dospěl.”

„Ano,” souhlasil Ethan poněkud unaveně. „Opravdu vám dal souhlas, abyste to udělala? Nemá rád vměšování do svých záležitostí, takže musíte mít jistotu.”

Aubrew jejímu nápadu rozhodně nepožehnal; jenom prohodil něco ve smyslu „udělejte, jak myslíte,” když na toto téma naposled hovořili, a Susan si to přeložila jako souhlas. Vždyť dítě nemůže vyrůstat bez křesťanského jména. „Dal zřetelně najevo, že se o to nehodlá starat,” upřesnila čestně. „Takže uskutečnění tohoto aktu spadlo na mé jako na osobu, na kterou Julie spoléhala.” 92

Ethan se tvářil pochybovačně. „Když to říkáte. Ale dovolte mi malé varování - nedávejte dítěti jméno po Julii. S tím by se Aubrew nikdy nesmířil.”

Susan stále žila natolik ve světě představ, aby doufala, že Aubrew nakonec pochopí nutnost

tohoto aktu, a tak okamžitě škrtla Julii” z důvodu, který uvedl Ethan, a ještě kvůli několika

dalším. „Chtěla bych mu dát jméno Viktorie,” prohlásila a odmlčela se. „Tak co, půjdete dítěti

za kmotra?” vyzvídala znovu s upřímnou nadějí.

Ethan zaváhal, ale nakonec přikývl. „No dobře. Kdy se obřad koná?”

Uvědomila si, že dosud nepromluvila o křtu s reverendem Johnstonem. Musí to udělat ještě

před tím, než se vrátí ke svým povinnostem v domácnosti. „V neděli, jestli to bude možné.”

Potřebovala, aby potvrdil svůj příslib. „Budete tam?”

„Ano.” Nebyl příliš nadšen. Pak mu přelétl přes tvář šelmovský úsměv. „Možná bude lépe, když zůstanete stát ve dveřích pro případ, že by do kostela udeřil blesk a spadla střecha.” Zasmála se. „To jste opravdu takový hříšník?”

„Ano, madam,” odvětil s dalším úsměvem. Potom se bavili o zlaté horečce na Aljašce a útrapách a nebezpečích při překonávání Chilchootského průsmyku se zásobami vyžadovanými kanadskou vládou. O Aubrewovi, Julii nebo nevinném krásném dítěti, které spolu měli, už nepadlo ani slovo.,

Susan přesně podle slibu, který si dala, požádala Ethana, aby ji vysadil u kostela, a promluvila

s reverendem Johnstonem. Křest byl dohodnut na nedělní dopoledne hned po mši.

To sice znamenalo, že jí zbude málo nebo vůbec žádný čas na piknik s panem Hollisterem, ale

Susan nepochybovala, že to mladý muž pochopí. V tomto ohledu

byl přece na rozdíl od Aubrewa Fairgrieva velmi rozumný.

Následující dny byly velmi rušné. Susan měla Viktorii téměř stále vedle sebe, ať pomáhala Maisii s vařením a domácností, připravovala plakáty oznamující její hudební schopnosti nebo hrála na klavír v zadním salonu. Dítě milovalo zvuk hudby - jiskřivého tanečního Mozarta i burácejícího těžkopádného Beethovena -, nezáleželo na autorovi. Vrnělo a výskalo v košíku, máchalo ručkama a kopalo nožkama jako beruška převrácená na záda. Susanina péče a starostlivost o malou Viktorii se proměnila v zoufalou lásku, cit tak intenzivní, jako by dítě nosila ve vlastním těle. Když zesílil vítr, zešedla obloha a poslední listí javorů a dubů padalo jako karmínově zlatá sprcha, zatímco jehličnany neoblomně čelily poryvům, často myslela na Aubrewa. Přála si, aby zmizel z její mysli stejně jako z domu. Nedělní ráno bylo pošmourné a ševelil ledový déšť, který se spustil už za svítání. Susan si bez většího zklamání pomyslela, že ,to definitivně ruší plány pana Hollistera na pikniků Přesto přijel v pronajatém kočáře, aby ji odvezl i s Viktorií kolem bloku domů ke kostelu. Maisie s Jasperem šlf pěšky, oba oblečeni v nejlepších šatech.

Mše trvala dlouho a ve svatostánku vládla zima. Viktorie v krásných křestních šatičkách byla neklidná, ale konečně přišla chvíle, aby s ní Susan stanula před oltářem. Ethan, jenž musel sedět v zadní lavici, procházel po vyzvání reverendem středovou uličkou a očividně se těšil z šeptaných spekulací, které se kolem něho šířily jako pěna na přílivových vlnách. Plné jméno, které Susan pro Juliino dítě vybrala, znělo Viktorie Alžběta a mezi členy kongregace, z nichž mnoho zůstalo sledovat a obdivovat obřad, to souhlasně

zašumělo. Někteří lidé bezpochyby očekávali spíše svatbu než křest; pokud ano, pak se dočkali zklamání.

Pan Hollister působil po skončení obřadu nějak zaraženě. Pochopitelně nezbývalo, než piknik zrušit, ale nic jiného nenavrhl. Neudělala to ani Susan, která toužila dostat dítě co nejrychleji domů.

Pan Hollister je opět odvezl a dohlédl, aby se v pořádku vrátily. Ethan přijel také a znovu využil Aubrewův povoz. Maisie se hrdě usadila s Jasperem na klíně na kozlíku vedle něho a všichni tri se vezli očividně lhostejní k nepřetržitému dešti.

„Takže teď je to Viky, že ano?” zaburácela Maisie, když se se Susan a Ethanem sešla v kuchyni. Jasper si zřejmě hrál v jiném pokoji, protože po něm nebylo stopy. Maisie rychle rozdělala oheň v kamnech a dala vařit kávu. V takový den, prohlásila, čaj nestačí. Susan se šťastně usmívala i přes prázdné místo v odlehlém koutku srdce. „Viky,” opakoval Ethan tiše a odtáhl si židli od stolu. „To je docela hezké jméno. Má páteř.” Susan přikývla, i když se teď, po splnění tak důležitého úkolu, její myšlenky trochu toulaly. Julii se také líbilo. Jednou o Vánocích jsme dostaly panenky -myslím u svaté Marie - a Julie pojmenovala tu svoji po anglické královně.”

Maisie s Ethanem si vyměnili znepokojený pohled, ale ani jeden z nich nic neříkal. „Co je?” ozvala se Susan.

Maisie přešla místnost, zvedla Viktorii do náruče a zamířila k zadnímu schodišti, nejspíš

vyměnit dítěti plenku a uložit je ke spánku. Ethan se mezitím posadil, ztracený v myšlenkách.

„Ethane?” Susan se postavila za svou židli naproti němu.

Pozvedl k ní oči naplněné určitým pobavením. „Aubrew bude zuřit.”

Posadila se s nepříjemným pocitem, že jí kolena vypovídají službu. Nemusela žádat podrobnější vysvětlení; Ethan byl připravený.

„Můj bratr dokáže být pořádně paličatý. Bez ohledu na to, jaké jméno jste dítěti vybrala, vždycky si najde důvod, aby se mu nelíbilo,” Jeho rysy ztvrdly. „V tomhle je podobný našemu otci. Nic mu neudělá radost, zejména když už se to stalo a nelze to změnit.” „Ale zmínila jsem se -” „Zapomněl to,” poznamenal Ethan upřímně.

Susan seděla strnule a současně pociťovala slabost způsobenou zklamáním, zmatkem a

obavami. Jaký typ muže -?”

„Zapomíná? Nebo jaký typ muže byl náš otec?”

Susan čekala.

„Naše matka zemřela, když jsme byli malí,” spustil Ethan. „Vyrůstali jsme v drsných dřevorubeckých táborech - myslím, že jsme strávili měsíc nebo dva v každém táboře, který se nachází mezi Seattlem a Saň Franciskem. Otec byl tvrdý chlap se sklonem k nadměrnému pití a pravděpodobně neprožil v životě jediný spokojený den. Někdy si vyléval zlost na nás.” Přes Ethanův klidný styl vyprávění Susaniny myšlenky utkvěly u představy dvou malých, vyděšených chlapců napadaných otcem a opuštěných matkou. Není divu, že Aubrew nedokáže nikomu důvěřovat. Její srdce se sevřelo bolestí. „To je hrozné.” Ethan si stiskl kořen nosu palcem a ukazováčkem pravé ruky. Káva na kamnech začala bublat, voňavá a lákavá. „Spousta lidí to měla ještě horší,” připustil.

„Možná by reverend Johnston mohl obřad zopakovat - až se Aubrew vrátí ze Saň Franciska -” Ethan se zatvářil pochybovačně. „Myslím, že by to bylo dost obtížné u něčeho, co už jednou proběhlo a je hotovo.” „Ethane, proč jste mi to neřekl už předtím?”

„Zdálo se, že vám na tom nesmírně záleží.” Pokrčil rameny, jako by se tou jedinou větou všechno dostatečně vysvětlovalo.

Káva překypěla a zasyčela. Ethan vyskočil. Dvěma skoky se ocitl u sporáku a při pokusu stáhnout konvici z kamen si opařil ruku.

Susan rychle napumpovala studenou vodu do vědra a postavila ho vedle Ethana. Ponořil ruku do vody a úlevně vydechl. „To byl velmi hloupý čin,” zhodnotila událost. Ethan se zasmál. „Díky za soucit.”

„K čemu by vám byl?” namítla stále rozrušená Susan. Viktoriino jméno už bylo zapsáno do matriční knihy společně s jinými dětmi. Dělat kvůli tomu povyk ničemu neposlouží; jak řekl Ethan, na to už je pozdě. Ale přesto se neubránila neklidu.

Ethan ji uchopil zdravou rukou za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Poslyšte, Susan. Celý proces se jménem je za vámi. Jestli Aubrew bude mít námitky, nechtě ho, ať si ten problém vyřeší sám.” Usmál se na ni a pustil ji. Oběma přitom neuniklo, že dotek mezi nimi nevyvolal žádné jiskření. „Mimoto Viktorie je naprosto přijatelné jméno. Možná bude mít pro tu malou holčičku tam nahoře speciální cenu.” Susan začínala bolet hlava.

Aubrew byl pryč celých deset dní. Jednoho temného a zamračeného odpoledne na začátku listopadu se vrátil do Seattlu. Záležitosti v Saň Francisku nešly dobře a zpáteční plavba podél pobřeží byla neobvykle nepříjemná. Jediné, na co se těšil, byla vyhlídka na menší slovní souboj se Susan McKittrickovou. Během svého cestování se smířil s tím, že od ní chce mnohem víc; to částečně způsobilo jeho rozmrzelou náladu. Susan nebyla typ ženy, kterou by si mohl střídavě brát do 97

postele a ignorovat. Byla to dáma s právem očekávat manželství od kteréhokoli muže, jenž

vyhledá její

přízeň.

To ale neznamenalo, že by si ho chtěla vzít, kdyby ji o to požádal. Což pochopitelně neměl v úmyslu.

Když vešel do domu, byl by za sebou zabouchl dveře před neústupným větrem vanoucím od moře, nebýt něžných a sladkých tónů klavíru. Ten neočekávaný zvuk ho na několik okamžiků doslova ochromil; stál na prahu, zatímco voda stékající z jeho klobouku a pláště tvořila na podlaze louži.

Do hrdla se mu dralo slovo ticho, a přesto byl hudbou očarovaný jako námořník, jehož láká zpěv Sirén do zkázy. Pomalu, velmi pomalu zavřel, odložil klobouk a plášť a povytáhl si manžety košile. Nevěděl jak, ale najednou stál ve dveřích zadního salonu, kam vůbec nezamýšlel jít.

Tóny se přes něho přelévaly jako křišťálové kapky vodopádu. Pevně zavřel oči, zcela zaplaven rozkoší. A bolestí.

„Ticho.” Stěží tento povel vydechl, nemohla ho slyšet, přesto se proud hudby zastavil. Otočila

se na židličce a očima otevřenýma dokořán si ho zděšeně

prohlížela.

„Takže jste zpátky,” pronesla. Tím se kouzlo konečně prolomilo, za což byl vděčný. Jak vidíte.” Jedinou obranu pro něj v tuto chvíli představovala jízlivost. Stále pociťoval bolest, která ustupovala velmi pomalu. Byl nesmírně zranitelný.

Přejela ještě jednou zlehka prsty po klávesách, zanechávajících jiskřivou stopu zvuků, a pak vzdychla. Na rtech se jí krátce zachvělo statečné pousmání. „Vidím, že se vaše nálada nezlepšila,” poznamenala s náznakem dobromyslné rezignace.

Přešel místnost, jen aby něco dělal, a nalil si z karafy na stolku skleničku brandy. Juliin obraz, pořízený ještě

v Bostonu hned po jejich impulzivním sňatku, se nad ním tyčil v celé své kráse. Podivil se, proč ho ještě nedal na půdu. Při pohledu na portrét necítil nejmenší pozůstatek stravující

vášně, jakou v něm jeho zesnulá manželka probouzela, když se jí dvořil - nezůstalo vůbec nic, dokonce ani nenávist.

Znovu usrkl brandy. Vlastně to nebyla tak docela pravda. Pociťoval smutek, lítost a jakýsi

zvláštní druh úzkosti, jež souvisely spíš s pocitem zrady než s čímkoli jiným.

„Byla krásná, viďte?” promluvila lítostivě Susan těsně vedle něho. Neslyšel její kroky.

„Ano. Ale to prý byl Lucifer také, než ho vyhnali z nebe.”

Jste na ni příliš tvrdý. Určitě měla chyby, ale nebyla žádný netvor.”

Aubrew se jí podíval do očí a náhle, zoufale a zcela bezdůvodně, ji zatoužil políbit. Připomněl si, že ji zná ještě méně než Julii, a podívejte, kam ho ten stav blažené nevědomosti dovedl. „Možná jste svou kamarádku neznala tak dobře, jak se domníváte,” protestoval s mírným pozdvižením sklenky.

Susan neunikl jemný náznak přípitku; oči jí vzplály a bylo jasné, že kdyby se odvážila, dala by mu políček. „Nikdo ji neznal tak dobře jako já,” odsekla. Pokynula hlavou k obrazu a zbytky světla se zachytily v kadeřích. jejích světlých vlasů volně splývajících kolem tváří. „Pokud tento obraz nechcete, ráda si ho vezmu. Pro Viktorii.”

Cítil se jako po trknutí beranem do břicha; několik sekund nemohl popadnout dech, natož promluvit. Brandy vyšplíchla ze sklenky, když ji odložil na stolek. „Kdo je sakra Viktorie?” zachroptěl, ačkoli měl děsivý dojem, že to ví. „Vaše dcera.”

Zatímco vstřebával její slova, viděl doslova rudě, což ho dočasně oslepilo. Kdyby byla Ethan, jediný člověk na zemi, který byl schopen u něho tento specifický jev vyvolat, tak by ji udeřil. Protože to byla žena, navíc Susan, násilí mu nepřišlo na mysl. „Vy jste se sebrala a dala to dítě pokřtít na vlastní pěst, zatímco jsem byl pryč?” „Řekl jste, že mám udělat, jak myslím -”

Ustoupil o krok, ale Susan byla tak smělá, že ho následovala, dokonce ho uchopila za paži. Neodtáhl se, i když byl ztuhlý hněvem.

Je to dítě, Aubrewe. Nevinné malé dítě. Bylo bez jména už dost dlouho.” Promnul si oči palcem a ukazováčkem, unavený až do hloubi duše. „Máte pravdu,” vyhrkl chraptivě. „Máte pravdu. Omlouvám se, Susan. Nevím, co mě to -” zakoktal se. Hleděla na něho se soucitem. Domníval se, že by dal přednost výsměchu nebo dokonce otevřenému pohrdání. „Byl jste na Julii tak rozzlobený,” poznamenala jemně. „Dovolil jste si vůbec někdy litovat její smrti? Smrti ženy, za jakou j stes-ji kdysi považoval?” Odvrátil pohled a zadíval se do tmavého rohu zahrady, který si Julie tak oblíbila. Kout s růžemi, křovinami a nízkými stromy byl zřejmě jediná věc, o níž se dokázala starat. Brzy obdrží Hollisterovu zprávu o prověrce Susan. Zatím neví, jestli jí může svěřit péči o dítě a poslat je jednou provždy pryč ze svého dohledu, aniž by ho s nimi spojovalo víc než pravidelný měsíční příkaz k výplatě peněz z jednoho jeho účtu. „Odbyl jsem si všechen žal ještě před její smrtí,” zamručel.

„Proč nemáte rád zvuk klavíru?” Copak ty její příšerné otázky neskončí? Přál si, aby mohl

odejít, a současně vnímal z její přítomnosti jakýsi druh vroucí podpory.

Julie nehrála, alespoň ne moc dobře, pokud vím, takže to nemůže být -” „Mýlíte se, slečno McKittricková. Julie se během osamělých hodin, u ní sice dost vzácných, stala poměrně dokonalou klavíristkou. Nicméně hrála tak často, že jsem se mohl zbláznit. Hrála, plakala a toužila pro svém milenci.”

„Možná jste to byl vy, po kom toužila,” namítla. Nedalo se popřít, že Susan McKittricková má značnou drzost a očividně netuší, kdy držet jazyk za zuby. Julie vás zbožňovala -přinejmenším zpočátku. Mám její dopisy, v nichž vás vychvaluje.” „A později?”

Její oči potemněly. „S přibývajícími měsíci byla stále nešťastnější. Přála si, aby se nikdy nevdala.”

„Bože, tak tohle bylo určitě vzájemné. Řekněte, zmiňovala se o mém bratrovi?” „Ne,” vystřelila okamžitě. V jejích očích viděl, že nemluví pravdu.

„Asi vám řekl, že je to všechno lež. Že Julie ho obvinila jen z nevraživosti.” Nedokázal skrýt výsměch, teď ne. Byl lapený do sítě. Jste blázen, jestli tomu věříte.” „Věřím tomu. Pokud měla Julie zlost nebo se jí něco dotklo, dokázala takhle klamat. Ale jakmile ji přešel vztek, byla zase normální.”

Nahoře se rozplakalo dítě - Viktorie. Aubrewa se zmocnila smutná závist. Jaký by to byl přepych, moci řvát znovu a znovu, dokud bolest nepomine. A mít Susan McKittrickovou, která přiběhne a nabídne útěchu.

„Omluvte mě.” Susan odběhla se zavířením sukní a odsouzením na rtech. Popošel ke dveřím a díval se, jak spěchá do schodů za panovačným voláním. Ach ano, záviděl, to bylo jisté. Slečna Viktorie Fairgrievováje šťastné dítě.

Viktorie pozoruhodně povyrostla i během tak krátké Aubrewovy nepřítomnosti. Susan, těšící se ze všech povinností, jí vyměnila plenku, umyla si ruce a vyzvedla měkký, teplý uzlíček z kolébky.

„Tak vidíš,” poklepávala cestou k zadnímu schodišti Viktorii po zádíčkách. „Tvůj tatínek už je doma, v pořádku a zdravý.” Jako by to byla nějaká útěcha, pomyslela si se smutným zklamáním. Myslí si, že jsi dítě jeho bratra.

V kuchyni připravila láhev, zatímco si zručně přesouvala Viktorii z jedné paže na druhou. Dítě se vrtělo a tahalo ji za vlasy, až je málem uvolnilo z držení hřebenů, a uklidnilo se až u láhve s mlékem. Susan houpající se s Viktorií v Maisiině křesle vnímala i přes nedávnou konfrontaci s Aubrewem v zadním salonu nesmírný

klid.

Opřela tvář o jemné chmýří na hlavičce dítěte, tiše mu prozpěvovala a pomalu usnula. Tak ji o něco později našel Aubrew.

„Susan,” dotkl se jemně jejího ramene. „Susan, probuďte se.”

Posadila se zpříma a chtěla sevřít dítě, ale náruč měla prázdnou. Propadla panice.

„To je v pořádku,” tišil ji Aubrew klidným hlasem. „Uložil jsem - Viktorii do kolébky.”

Nejdříve se jí ulevilo, ale pak se zmateně podivila.

„Opravdu?”

Usmál se, čímž ji opět zaskočil. „Běžte si lehnout i vy, slečno McKittricková,” vybídl ji. Jste

očividně značně

vyčerpaná.”

Přikývla a přijala jeho ruku, kterou jí nabídl. Při vstávání ovinula prsty kolem jeho dlaně a tělem jí projelo příjemně horečnaté zachvění. Proč, podivila se, reaguje na Aubrewa Fairgrieva tímto způsobem? Vždyť by bylo mnohem vhodnější, kdyby u ní tyto pocity vzbuzoval Hollister.

Zvažovala tuto otázku, ale vtom buď zakopla o lem sukně, nebo ji Aubrew přitáhl blíž k sobě. Ať tomu bylo jakkoli, ocitla se na jeho hrudi a než se stačila vzpamatovat, sklonil hlavu a přitiskl ústa na její.

Jestliže dotek dlaní rozžhavil Susaniny smysly, jeho polibek ji přímo sežehl. Byl velmi zkušený; stačilo, aby pouze přijímala, což bylo dobré, protože nevěděla, jak by měla postupovat.

Po podrobném předvedení nejasností tohoto úkonu se Aubrew odtáhl a tvářil se pobaveně. „Líbal vás vůbec někdo?” zeptal se. Zarděla se hanbou, že je její nezkušenost tak očividná, a

pokusila se uprchnout, ale on ji pevně držel oběma rukama. „Susan,” trval neústupně na odpovědi.

„Ne!” vykřikla uraženě. „Ne. Jste spokojený?”

Zaklonil hlavu a tiše se smál. „Zdaleka ne,” odpověděl a jeho chameleóni oči, jednou zelené a jindy jantarové, nyní čiré jako voda, se potěšené rozzářily. „Máme tady problém, slečno McKittricková.”

Ustoupila a ačkoliv ji fyzicky pustil, držel ji na místě pouhým pohledem; „A to jaký, pane Fairgrieve?”

„Věřím, že jsem tu potíž právě demonstroval.”

Susan narovnala ramena. „Políbil jste mě,” prohlásila. „Promíjím vám to.”

Znovu se zasmál. „Ach, to je od vás velkorysé. Ale já vás přece o prominutí nežádal, nebo

ano?”

Vytáhla se v celé své výšce, popuzená - a vzrušená -naprostou nevhodností jeho chování. „Domnívám se, pane, že jste opilý,” oznámila, ačkoli ve skutečnosti si nic takového nemyslela. I když si předtím v salonu nalil brandy, byl všechno jenom ne opilý. Přes nedostatek zkušeností v podobných záležitostech tohle věděla dobře. „Nikdy jsem se neopil,” vychloubal se poněkud nafoukaně. „Věřte mi, zkoušel jsem to mnohokrát, ale žádné množství alkoholu nedokázalo utopit můj zatraceně dobrý zdravý rozum. Jsem bohužel odsouzen k životu v nervy drásající střízlivosti.” Susan nevěděla, co má odpovědět. Uhladila si sukně, přejela rukama vlasy a příliš pozdě si uvědomila, že toto gesto provokativně odhaluje linie a tvar jejích ňader. „Dobrou noc,” vyhrkla. Tentokrát se ji nepokusil zastavit.

Druhý den ráno sešla dolů s čerstvě vykoupanou a oblečenou Viktorií a cítila únavu z nedostatku odpočinku. Na stole před její židlí ležela kniha vázaná v kůži. Zamračila se. „Co to je?”

Maisie převzala Viktorii a položila ji na přikrývku uprostřed místnosti vedle Jaspera, který ten den nešel kvůli rýmě do školy. Obě děti se vzájemně prohlížely doširoka otevřenýma, zvědavýma očima. „Nechal to tady pro vás pan Fairgriev,” vysvětlila Maisie s pokrčením ramen a vrátila se ke kamnům a kotlíku s kukuřičnou kaší. „Chcete topinku?” „Ano, prosím,” souhlasila Susan nepřítomně, posadila se a zvědavě zvedla knihu. Jméno autora znělo Ethan Fairgriev.

Maisie jí přinesla kávu a šla přichystat opékaný chléb. Susan otočila list a ponořila se do řádků skrovné, ale živé poezie. Verše vypovídaly o lásce tak hluboké, že jejich čtení se rovnalo tajnému naslouchání autorovy duše.

Susan si nevšímala snídaně. Tiskla jednu ruku na srdce a oči měla plné slz. Dostala se do dvou třetin, když si Viktorie vyžádala její pozornost. Nerada odložila knihu stranou a vydala se s holčičkou nahoru, aby jí vyměnila plenku a přidala několik vrstev teplého oblečení. S Viktorií v kočárku se procházela kolem bloku domů. Když jely potřetí, objevil se Aubrew na krásném černém koni.

„Chcete, aby dítě dostalo zápal plic?” Sesedl z koně a předal otěže čekajícímu čeledínovi. Je zabalená jako eskymácké dítě,” odporovala neza-strašeně Susan. Patřila k lidem věřícím na prospěšnost čerstvého vzduchu. „Proč jste chtěl, abych si přečetla Ethanový básně?” Svaly na čelistech se mu pohnuly a na okamžik upřel pohled na něco daleko mezi úžinou a zasněženými horami. „Protože je napsal pro Julii,” ozval se konečně.

Susan pocítila nevolnost. Bude nemile zklamaná, jestli se ukáže, že Ethan je mizera; měla ho ráda a nepřála si na něho měnit názor. Pokud by chtěla riskovat, odhadla by, že verše napsal pro Su Lin. „Přečetla jsem většinu básní a její jméno se v nich neobjevuje.”

„Měla tu knížku schovanou v nočním stolku,” pokračoval Aubrew, jako by nic neřekla. „Požádala mě, abych jí z ní nahlas četl v den, kdy zemřela. Opravdu velmi romantické, nemyslíte?” „Aiibrewe -”

Odstoupil od ní a držel ruce svěšené s dlaněmi otočenými ven. „Ne, Susan. Slova v té knížce jsou Ethanová a patřila Julii. Na tom nezmění nic, co řeknete.” S tím se otočil a kráčel k domu, ji nechal stát plnou starostí a zoufalství. Že musí pokračovat po cestě k domu, si uvědomila teprve tehdy, až se Viktorie rozplakala.

Pan Hollister dorazil právě včas, aby Susan pomohl dostat kočárek po schodech na verandu a dveřmi dovnitř. Když ji nepozval na další schůzku a místo toho požádal o setkání s Aubrewem, ulevilo se jí.

Susan vzala Viktorii a zmizela s ní do svého pokoje.

Následujícího dne ráno přišla na návštěvu skupina členek místní církve. Kráčely v zástupu v chuchvalcích sněhových vloček a obláčků mlhy z jejich dechu. Připomínaly nákladní vagóny zapojené za důstojně funící lokomotivou.

„Proboha,” vydechla Maisie, která je viděla, jak se scházejí na konci ulice, když se vracela ze školy, kam odvedla Jaspera. Syčivým hlasem a vzrušeným gestem paže odvolala Susan od klavíru: „Pojďte sem rychle!”

Susan pochopila, kým ty ženy jsou, dříve než je Maisie stačila pojmenovat. Jejich šaty a klobouky z černého saténu a zamračené a neúprosné výrazy na tvářích hovořily samy za sebe. Každá nesla bibli; očividně si nasadily kompletní boží zbroj, než zaútočily na dům hříchu. „Banda zkostnatělých starých vran,” zamumlala znechucené Maisie.

Susan si uhladila sukně a zkontrolovala účes. „Uveďte je dovnitř, prosím. Přijmu je v salonu. A udělejte čaj, jestli vám to nevadí.”

„Takto mi tedy vadí,” odsekla Maisie, „ale udělám to pro vás, i když nechápu, proč to chcete. Ty staré báby

vás určitě nejdou přivítat ve městě. Chtějí zjistit, jestli jste nebo nejste novou milemcOu pána domu.”

Susan se při zaznění domovního zvonku zhluboka nadechla. Já vím.” Sebrala veškerou důstojnost, jaké byla schopna, a zamířila do salonu, aby přijala zamračené hosty. Nebýt daných odolností, tak by jí jejich podezření určitě zalichotilo. Nabyla v těchto věcech zběhlá, ale věděla, že ani Delfíni© Parkerová by se neodvážila bydlet veřejně s mužem, který není její manžel. Ctihodné dámy se považovaly zA strážkyně morálky v Seattlu přinejmenším ve své společenské vrstvě.

Návštěvnic bylo šest a ani jedna se neusmála, když je Susan, která předtím přiložila na oheň v krbu, aby bylo v místnosti teplo, srdečně uvítala.

Já jsem paní Charles Bleldingová Shimcladová, prezidentka Spolku křesťanských žen,” oznámila vůdkyně. „Myslím, že našeho pastora reverenda Johnstona už znáte a zúčastnila jste se naší bohoslužby.” V jejím hlase zněl lehký podtón obvinění, jako by byla přesvědčena, že Susan možná narušik její hranice už pouhým překročením prahu kostela, ale rozsudek se zatím odkládá.

Susan si pamatovala ženy z Viktoriina křtu, ale nezmínila se o tom. „SusAn McKittricková,” představila se s přívětivým, ale rezervovaným pokývnutím. Julie -paní Fairgrievová - byla moje spolužačka a přítelkyně. Neposadíte se? Maisie zA chvilku přinese čaj.” Spolek křesťanských žen nebyl po pochodu mrazivým ranním vzduchem dost sAiný, aby odmítl čaj a posezení poblíž krbu, ačkoli z jejich chování bylo patrné, že by raději oznámily svou misA vyřkly požadavky a rozohně-né křesťanským pobouřením odešly.

„Děkuji,” přijala paní Shimcladová s nejvyšší možnou váhavostí. Ostatní dámy se na její signál rozesadily po pokoji, zatímco SusaA zůstala po jedné straně krbu. Chtěla mít mírnou výhodu z toho, že stojí nad nimi. 108

„Předpokládám, že víte, proč jsme tady,” ozvala se další delegátka, hubené stvoření s polovinou obličeje znetvořenou dolíčky po neštovicích a vyčnívající dvojicí předních zubů. „Nemám nejmenší tušení,” lhala lehce Susan. Byla svobodná a bydlela v domě vdovce. Paní Shimcladová a jí podobné ženy se na takové uspořádání rozhodně nemohly dívat blahovolně. Ani v Bostonu, ani v příhraničních městech jako je Seattle.

Impozantní vůdkyně si odkašlala. Její početné brady se zatřásly a Susan na okamžik - bez nejmenší laskavosti - pomyslela na krocaní krk. Jsme tady s božím posláním,” prohlásila paní Shimcladová.

Susan se málem zasmála, ale ovládla se. „Ano?” zeptala se tak nevinně, jak jen dokázala. Je to hřích,” pokračovala paní Shimcladová, „když bydlíte v tomto domě bez gardedámy.” Naneštěstí přesně v tom okamžiku vešla do salonu Maisie s podnosem, na němž rachotily čajová konvice a šálky s talířky. „Viděla jste je, jak pečují o ubohé hladovějící ženy, které opustili jejich manželé hledající zlato?” zamumlala, ale dost hlasitě na to, aby to všechny slyšely.

Susan potlačila další úsměv a mezi Spolkem křesťanských žen zaznělo odkašlávání a četné mumlání: „No tohle!”

Je naší povinností stanovit standardy ve prospěch komunity,” hřímala paní Shimcladová, když předtím vrhla na Maisii pohled, který by vysušil kůži. Dříve jmenovaná by sloužila bohu, ať to od ní žádá nebo ne, to bylo naprosto jasné. Susan ve skutečnosti pochybovala, že by bůh měl v této záležitosti vůbec co říct. „Pokud si přejete stát se členkou naší církevní komunity, musíte s těmito vulgárními okolnostmi něco udělat, slečno McKittricková.”

Maisie s bručením vypochodovala z pokoje a Susan zjistila, že její pobavení se do značné míry vytratilo. „Vulgárními?” opakovala. „Nedělám nic špatného a stejně tak ani pan Fairgriev.”

Spolek si vyměnil pohledy, ale pustil se do čaje a sušenek - jistě upečených pro Jaspera a Aubrewa -, které Maisie přidala na podnos.

„Musíme myslet na vystupování před veřejností,” dodala nadutě paní Shimcladová. „Proč?” zeptala se Susan.

„- jako ta žena z Bostonu -” slyšela někoho zamumlat.

„- bylo by lepší, kdyby nebyla tak hezká -” připojila se další návštěvnice.

Paní Shimcladová odložila šálek s rozhořčeným třísknutím, ale Susan neuniklo, že sušenkou

nepohrdla. „Už jsem vysvětlila naše postavení v komunitě, slečno McKittricková.”

„Paní Shimcladová,” namítla Susan s pracně udržovanou trpělivostí, „jsem chůvou dítěte. To

je všechno.”

Paní Shimcladová přejme byla hluchá ke všem Susaniným prohlášením. „Musíme trvat na tom, abyste se buď provdala za pana Fairgrieva, vystěhovala z tohoto domu, nebo přestalarnavštěvovat náš kostel!”

„Tak to je dobrý nápad,” zvolal vesele Aubrew ze dveří salonu, čímž překvapil všechny včetně Susan, která si myslela, že je plně zaměstnán vedením obchodu. „Vezmete si mě, Susan? Tím si budeme moct užívat všech rozkoší hříchu bez vyvolání hněvu těchto ctihodných dam.”

Susanino srdce se prudce rozbušilo, zatímco se současně musela ovládat, aby se na Aubrewa za jeho nerozvážnou a nestoudnou poznámku nevrhla se zaťatými pěstmi. Tyto ženy neměly nejmenší smysl pro humor; netušily, že Aubrew pouze žertuje.

Začaly bzučet jako roj čmeláků lapený ve sklenici s marmeládou.

„Tak co?” naléhal Aubrew s rozpřaženými pažemi a zářícím úsměvem.

Susan zrudla od špiček nohou až po kořínky vlasů. „Tohle je stěží vhodná chvíle a vhodné

místo -” namítla.

„A kdy by byla lepší chvíle?” Aubrew se přátelsky sklonil nad paní Shimcladovou, jako by se ptal jí. „A lepší místo?” otázal se jiné ženy.

Paní Shimcladová se opravdu usmála. „Myslím, že tohle je velmi romantický nápad,” usoudila.

Susan na ni ohromeně zírala a cítila, jak se její srdce poněkud obměkčilo, i když by raději zůstala zatvrzelá. ,Já to považuji za šílenství,” oznámila. „Pan Fairgriev a já se sotva známe a ještě jsme se ani v nejmenším nezačali seznamovat.”

Aubrew se tvářil jako hrdina tragického představení kočovného divadla. Zašel dokonce tak daleko, že si přitiskl ruku na srdce a zadeklamoval: „Vidíte?” obrátil se na paní Shimcladovou a os.tatní ženy. „Tohle se mi dostává bez ohledu na to, jak horlivě oznamuji svou vášeň.” Dámy vzdychly.

„Tak to by stačilo,” procedila Susan mezi zuby. „Myslím to vážné, Aubrewe.” Přešel místnost a přivinul si ji k hrudi. „Touha po vás mě dohání k šílenství,” prohlásil a napjaté divácky, ještě před chvilkou zmražené do morku kosti, se začaly ovívat a sborově švitořit samá och a ach. „Už to déle nevydržím. Řekněte, že se stanete mou ženou, než si vás budu nucen přehodit přes rameno jako kořist po bitvě!”

Susan ztratila zděšením řeč, zatímco Aubrewovy oříškově hnědé oči jiskřily rošťáctvím, když sledoval její reakci na své vystoupení.

„Měla jsem prodávat vstupenky,” komentovala to Maisie ze dveří vedoucích do jídelny. „Tohle je lepší

než ten chlapík, co hrál Klementajn na pilu. Vzpomínáte si na to, pane Fairgrieve? Měl také starého prašivého medvěda, který tancoval podle hudby.”

Aubrew nespouštěl oči ze Susan. Jako by uvízli v nějaké soukromé výzvě, o níž nevěděl nikdo jiný, přes množství svědků a všechny skopičiny, jichž se v jejich přítomnosti dopouštěl. „Pamatuji se,” odpověděl.

Susan ztěžka polkla a konečně našla hlas. S Aubrewem se vypořádá později, až s ním bude mluvit o samotě. Teď upřela pozornost na Spolek křesťanských žen a přelétla očima jednu členku po druhé.

„Určitě máte všechny mnoho důležitých úkolů,” připomněla klidným tónem. „Být strážcem svědomí tohoto města jistě není lehká práce. A pak je tady ta záležitost strádajících žen, o nichž se zmínila Maisie. Nepochybuji, že jako správné křesťanky to budete chtít napravit a převzít odpovědnost za jejich situaci.”

Musela jim přiznat k dobru, že se na několika tvářích objevil ruměnec. Rychlými doušky dopily čaj, dojedly sušenky a zvedly se k odchodu.

Maisie je čile vyprovodila z domu a nechala Susan s Aubrewem stát uprostřed salonu a zírat na sebe.

„Zbláznil jste se?* vybuchla Susan zuřivým šeptem. „Nechci si vás vzít a vy si nechcete vzít mě. Proč jste proboha něco takového navrhl?”

Aubrew poprvé od svého vstupu zvážněl. Já že jsem se zbláznil?” podivil se. „Potřebuji manželku, i kdyby jen proto, aby bavila mé obchodní partnery a nabídla mi útočiště na konci dlouhého dne. Vy potřebujete manžela, .abyste se postarala o dítě, které chcete tak rozhodně vychovávat.”

Susan založila ruce v bok a pokročila k němu. „To dítě,” poukázala, „už má jméno. Viktorie. A je to vaše dcera.”

„Když to říkáte,” pokrčil rameny. „Budu je brát jako vlastní, když si mě vezmete.”

Za nic na světě by nepřiznala zvláštní, omamný příliv naděje, který se zvedal v jejím nitru.

„To je od vás velmi šlechetné, pane Fairgrieve, když zvážím, že je to vaše vlastní dcera.”

„Přestaňte uhýbat,” okřikl ji. „Žádám odpověď.”

„Přišel jste domů, abyste mě požádal o ruku?” žasla.

„Ne,” přiznal svým přímým způsobem. „Přišel jsem domů, protože jsem tady ráno zapomněl důležité listiny. Když jsem vás našel, jak čelíte tlupě křesťanských vojáků ženoucích se s pochodněmi rovnou na vás, rozhodl jsem se vás zachránit nabídkou sňatku. Tak odpovězte ano, nebo ne.” „Co když odpovím ne?”

„Pak se můžete rozloučit i s dítětem - Viktorií. Ty dobré ženy, které nás právě poctily návštěvou, učiní váš - a také můj - život nesnesitelným, pokud tady zůstanete i po jejich upozornění. A co je ještě horší, začnou se stranit i Viktorie.” Odmlčel se, aby měla čas vstřebat, co právě řekl. „Viktorie je v očích zákona, když už ne boha a stvořitele, nepochybně mé dítě. Nechám si ji tady tak do pěti let a potom ji pošlu na východ do nějaké internátní

školy.”

„Něco tak necitlivého nemůžete udělat!” vykřikla. Ale věděla, že může. Necítil k Viktorii nenávist, ale ani ji nemiloval. Děvčátko nebude materiálně strádat, ale cizí lidé je budou vychovávat bez lásky. „Provdejte se za mě,” vyzval ji zpříma.

Susan opět nebyla schopna slov. Trvalo dlouho, než dokázala promluvit. „Vy - já - ?”

„My,” ujistil ji.

Susaniny tváře žhnuly horkem a měla dojem, že se každým okamžikem zhroutí do křesla, které ji tlačilo zezadu do lýtek. Kupodivu to nebyl vůbec nepříjemný pocit. „A co - co pan Hollister?” Ačkoli se ten druhý 113

muž nevyjádřil, dal jasně na srozuměnou, že jeho úmysly vůči ní jsou naprosto seriózní. „Ten ne,” usmál se Aubrew. „Rozhodně ne s vámi.” Susan ztěžka usedla do křesla, ještě před chvilkou obsazeného paní Shimcladovou a teplého od bujného pozadí té dobré ženy. Měla by odejít, pomyslela si, sbalit si svých pár věcí a jít, než se dopustí nějaké nezvratné chyby. Jenže Aubrew by jí nikdy nedovolil vzít si Viktorii a ona ji nemohla opustit. „To je jen pouhý rozmar,” obvinila ho. Aubrew popošel před ni. Sehnul se, opřel se o opěradla křesla a díval se jí přímo do očí. Voněl příjemně mýdlem a slaným vzduchem a jeho blízkost v ní vyvolala bolestivý žár. „Ne, to není rozmar, Susan. Věřte mi. Chodil jsem polovinu noci po pracovně a přemýšlel o tom.”

„Ale to by bylo manželství bez lásky.” „Už jsem vám řekl, co si myslím o lásce. Je to pohádka pro pošetilce, kteří se pak sami rozpadnou na kousky. Náš svazek bude praktický a poslouží nám oběma. Přemýšlejte o tom, Susan. Stanete se paní tohoto domu. Budete mít peníze na všechno, po čem zatoužíte. A až mi dáte jednoho nebo dva syny, můžete žít tak volně, jak se vám zlíbí. Třeba cestovat po světě, pořídit si vlastní byt v New Yorku, Londýně či Saň Francisku, kdekoli budete chtít.”

Vůbec se nepohnul a Susan byla paralyzována jeho blízkostí jako myš před hadem, ačkoli se kupodivu ani trochu nebála. „Dokázal byste zachovávat věrnost?” chtěla vědět. Byla to první prasklinka v jejím brnění a ten zatracený chlapík to věděl, protože se usmál. Jestli budete věrná vy,” odsekl, ale přívětivě. „Bůh vám však pomáhej, jestli ze mě uděláte paroháče, jako to udělala Julie.”

Susan si špičkou jazyka nervózně olízla rty. Děsilo ji, jak ráda by souhlasila, a také ji to trochu zahanbovalo.

Vždyť Aubrew byl Juliin manžel. „Přísaháte, že si nebudete vydržovat milenku?”

Zvedl jednu ruku, aniž by se nad ní přestal sklánět, silný, bez saka, svalnatý v čerstvě vyžehlené naškrobené košili. „Přísahám.” Julie byla moje - moje kamarádka -”

„To vy jste byla její. Ona nebyla ničí kamarádka. Copak to nevidíte, Susan? Tím, že zajistíte její dceři co nejlepší život, splatíte Julii jakýkoli dluh, ať skutečný nebo zdánlivý.” Susan dlouho váhala. „Musím si to promyslet,” zamumlala a jako ve snách odešla z místnosti. Aubrew se toho večera snažil ze všech sil opít, ale čím víc whisky vypil, tím měl hlavu jasnější. Alkohol na něho působil jako den stará káva. Otužoval mu žaludek a dodával víc energie, než mohl muž se zdravým rozumem potřebovat.

Ne že by zrovna teď měl zdravý rozum. Tohle o sobě nemohl prohlásit od první chvíle, kdy objevil Susan McKittrickovou na chodbě svého domu, jak se na něho dívá, jako by on byl vetřelcem, nikoliv ona. Kdy přesně na něho dopadla jako morová rána na Egypt? Připadalo mu, že ji zná mnohem déle než Julii, dokonce déle než Ethana… Pitomost. Tak je to.

Praštil sklenkou na psací stůl a ten zvuk přilákal Maisii. Stanula ve dveřích s povytaženým obočím.

„Gratuluji,” ocenila jeho výkon.

Aubrew na ni zlostně zíral. „Není k čemu.”

Neohroženě popošla ke stolu. Přelétla zrakem z poloprázdné láhve ke sklence v jeho ruce a zakroutila hlavou. „To není normální. Mohl byste nasávat celý měsíc a vůbec se vás to nedotkne.”

Aubrew se přes chmurnou náladu zasmál. „Hádám správně, že pro tuhle rozmluvu je nějaký

důvod?”

Maisie si přitáhla židli a posadila se. „Děláte rnoc chytrou věc, když k sobě chcete připoutat Susan. Je desetkrát lepší než vy - může být vaší záchranou, jestli zahrajete na správnou strunu.”

Aubrew se pohodlně opřel. „Tak mojí záchranou, co? Spojila ses se Spolkem křesťanských žen, Maisie?” Ve skutečnosti byla tou nejlepší představitelkou křesťanské oddanosti, jakou kdy poznal, ale neřekl jí to, protože by ho stejně neposlouchala.

Maisie se chraptivě zasmála. „Ty si do čtyřicítky užívají a potom si hrají na svatoušky.” „Ty by sis se mnou skleničku nedala, vid? Myslím pochopitelně jen tak na oslavu.” „Víte, že alkohol nepiju,” odmítla s pohrdavým zafuněním. „Co je tak zatraceně nažhavilo?” Vytáhl s kapsičky košile viržinko, sevřel je mezi zuby a zapálil si. Pozoroval Maisii skrze dým a zvedl na stůl napřed jednu a pak druhou nohu. „Co tě sem přivedlo v tuto hodinu?” Její řečnickou otázku ignoroval. Vytáhl kapesní hodinky, odklopil víčko a zamračil se. „Kristepane, už je po půlnoci. Mysli na svou pověst.”

„Všichni vědí, že jfsem se ve vás nezhlídla,” odsekla, ale věnovala mu čtverácký úsměv plný mezer po chybějících zubech. „Ale myslím, že slečna Susan je do vás celá pryč. Bude z ní výborná manželka.”

Aubrew mlčky pozoroval hospodyni houstnoucím dýmem z viržinka. „Ráda bych vám řekla jedno,” pokračovala Maisie. Věděl, že to udělá, když jí poskytne odpovídající prostor. „Máte v sobě hodně trpkosti. Jestli má být tenhle sňatek nějakým vaším žertem, tak ji raději nechtě na pokoji. Existuje hodně mužů, kteří by se s ní rádi seznámili -přicházejí celý den s nadějí, že ji alespoň

zahlédnou. Zaslouží si být šťastná, a jestli jí to nedokážete poskytnout, tak my dva už nebudeme přáteli.”

To nebyla planá vyhrůžka; Maisie nedávala plané sliby. Co řekla, mínila naprosto vážně, ať se to týkalo čehokoli. Aubrew pocítil při vyhlídce na ztrátu její úcty bolestné bodnutí. „Ty ke mně nemáš moc velkou důvěru, vid?”

Maisie se zamračila. „Pravda je, že nevím, co si mám myslet. Když se tu slečna Susan objevila, choval jste se poměrně civilizovaně, ale rozhodně ne přátelsky. Zatím jste jí neřekl moc laskavých slov. A teď najednou jenom proto, že sem dorazila smečka starých čarodějnic bubnujících na svatou knihu a předpovídající déšť pekelného ohně, ji žádáte, aby si vás vzala! Připadá mi to jako ošklivá hra.”

Aubrewa dojala Maisiina oddanost Susan a pocítil osten žárlivosti. Jestli slečna McKittricková dodrží svoji část dohody, já dodržím tu moji. To jsem byl Julii tak špatným manželem?”

Maisie vzdychla. Julie byla poněkud komplikovaná osoba. Soudil jste ji příliš přísně. Když už o tom mluvíte, myslím, že čekáte, jak vám bude každý ubližovat. Soudíte tak podle svého otce a Julie.”

Aubrew spustil nohy na podlahu a posadil se zpříma. „Co víš o mé rodině?”

Jenom to, co mi řekl Ethan. Že váš otec byl velmi energický a matka vám zemřela, když jste

byli jen o málo starší než můj Jasper.”

Aubrew v duchu zuřil, že Ethan prozrazuje rodinná tajemství, ale neměl by být překvapený. Zrada byla u jeho bratra životní styl. „Raději běž do postele,” doporučil a vstal. „Za chvíli bude ráno.”

Maisie se zvedla. „Neubližujte slečně Susan. To je všechno, co chci říct. Užila si v životě dost

bolesti a přesto si vede dobře. Nechci vidět, jak ji trestáte za hříchy jiné ženy.” Dloubla ho

prstem do hrudi. „Slyšíte mě?”

„Velmi zřetelně,” přikývl Aubrew, připravený jít spát, než bude z pití ještě střízlivější. ,A není pochyb, že i sousedé.”

Maisie něco zabručela a vyšla z pracovny. Aubrew ji následoval do kuchyně, aby si nabral sklenici vody a odnesl ji s sebou nahoru. Maisie zaváhala na prahu malého pokoje, který sdílela se synem.

Jste dobrý člověk,” řekla, když viděla, že Aubrew čeká, až promluví, „ale máte v sobě démony, kteří vás pronásledují. Měl byste přestat utíkat, otočit se a postavit se jim tváří v tvář.”

S těmito slovy se otočila a zmizela za dveřmi. Aubrew nehnutě stál. Díval se do svého nitra a to, co viděl, se mu příliš nelíbilo.

Pokývl hlavou, vyšel po schodech a zastavil se na chodbě s pohledem upřeným na dveře Susanina pokoje. Chtěl by s ní uzavřít mír, říct jí, že se s ní chce opravdu oženit a přeje si, aby jejich manželství fungovalo. Jenže pokaždé, když spolu mluvili, jako by všechno jenom zhoršoval.

Té noci nespal nejlépe a první věc, co ráno udělal, byl příkaz Hawkinsovi, aby poslal pro Hollistera.

Hawkins se okamžitě vydal splnit jeho požadavek. Aubrew tuto vlastnost u druhých lidí velmi oceňoval, neboť podle jeho mínění se v poslední době vyskytovala nesmírně vzácně. Sotva se posadil ke smlouvě s velkoobchodníkem ze Saň Franciska - právě ta byla důvodem jeho cesty -, Hollister vtrhl dovnitř, aniž by čekal na vyzvání. „S tím případem končím,” vyhrkl. Aubrew odložil pero a vzhlédl k netrpělivě přešlapujícímu a v obličeji rudému muži. Celuloidový límeček na napnutém krku vypadal, jako by měl každým okamžikem prasknout.

„Cože?”

„Chci se ucházet o slečnu Susan McKittrickovou,” oznámil Hollister. Ani se nepokusil posadit a Aubrew

mu židli nenabídl. „Kdybych se šťoural v její minulosti, tak bych neměl čisté svědomí.” „Prosím?”

„Myslím, že jsi mě slyšel,” vykoktal. Je mi jedno, jestli vraždila sekerou nebo přenáší tyfus. Susan je mimořádná žena.”

„To je pravda,” souhlasil Aubrew. „Co myslíš, jaké bude o tobě mít mínění, až zjistí, že jsi detektiv najatý k jejímu prověření?”

Hollister mírně znejistěl, ale rychle se vzpamatoval. „Určitě ji to rozruší. Ale kdo ví, jaká bude její reakce na zprávu, že jsi to byl především ty, koho to zajímalo?” Aubrew už o tom přemítal. Byl vzhůru polovinu noci a měl promyšleno téměř všechno. „Susan ví, že jsem mizera. Ale tebe považuje za džentlmena.”

„Zatraceně,” zamumlal Hollister. Aubrewovi ho bylo téměř líto. Téměř, ale ne úplně. Detektiv

se vzchopil. „Půjdu hned za ní a všechno jí vysvětlím,” prohlásil. Pak zrudl.

Kdyby debatovali o kterékoli jiné ženě, Aubrew by se rozesmál. Ale takhle měl neodolatelnou

chuť použít na tohoto chlapíka, jehož považoval za blízkého spojence, ba téměř přítele, násilí.

Nakonec projevil k Hollisterovi zdvořilost a vstal. Jsi propuštěn,” oznámil klidným tónem.

„Stejně jsem skončil,” odpověděl Hollister.

„Požádal jsem Susan, aby se stala mou ženou.”

Tato novinka zasáhla Hollistera jako blesk. Vytřeštil oči a jeho obličej i krk se zabarvily

odstíny fialové a rudé. Aubrew uvažoval, jestli nemá přivolat lékaře.

„A její odpověď?” zeptal se tiše detektiv. Dokázal si uchovat určitou důstojnost.

„Žádnou mi nedala,” přiznal Aubrew. Znovu se posadil, náhle si připadal velice unavený.

„Bude však souhlasit, Hollistere, protože to je jediná možnost, jak může

zůstat s dítětem. Ale posaď se. Vypadáš, jako by ti každým okamžikem měla prasknout tepna.”

Hollister chvilku váhal, pak si přitáhl židli a usedl. Teprve teď ho napadlo sundat klobouk. Držel ho v obou rukou a otáčel s ním stále dokola. „Ty jsi opravdu mizera, jestli zneužíváš dítě, abys dostal ženu, kterou chceš.”

„Obyčejně dostávám, co chci,” konstatoval Aubrew, ale znělo to žalostně dokonce i jemu samotnému. Bylo to zvláštní. Nikdy se v žádné iniciativě nechoval tak seriózně jako v získání Susan za ženu. „Měl bych ti říct, že Spolek křesťanských žen stojí za mnou.” Hollister se konečně rozesmál, ačkoliv v jeho očích humor chyběl. Utrpěl porážku - skutečně měl o Susan starost - a Aubrew litoval, že k tomu došlo. Na druhé straně to nebyla jeho chyba, že se v tom muži vyvinuly něžné city k ženě, kterou měl prověřit. Když teď o tom přemýšlel, bylo to naprosto neprofesionální.

„Kdyby nesouhlasila,” ozval se detektiv po nějaké době, „znamenalo by to, že mám šanci ji získat. Nehodlám se té dámy vzdát, dokud mi sama nesdělí, že nemám naději.” Aubrew rezignovaně rozpřáhl paže a snažil se tvářit nezúčastněně, ale vůbec si nebyl jistý, jestli by Susan nedala přednost Holíisterovi. Musí přece vědět, že jí nemůže zabránit stýkat se s malou Viktorií - nebo ne? Byl to bluf, jediné eso v jeho kartách. Sepjal ruce do stříšky a podepřel si bradu. „To je poctivé,’ usoudil.

„Miluješ ji?” Tohle byla osobní otázka, dokonce i od detektiva, a Aubrew se mírně naježil. „Myslím, že láska je pošetilý pojem. Susan si dobře uvědomuje můj názor na tuto záležitost.” Hollister opět vstal a natáhl se přes stůl. Muži si podali ruce jako soupeři těsně před tím, než se k sobě otočí zády a odpočítají deset kroků, aby na sebe vystřelili. Detektiv pak opustil místnost.

Aubrew okamžitě vyskočil. „Hawkinsi!” zařval a rychle si upravoval kravatu.

Mladý muž vpadl do kanceláře. Byl hubený, na dřevorubecké tábory zjemnělý a příliš chytrý

na to, aby se rozběhl na Aljašku hledat zlato. „Ano, šéfe?”

„Uspořádáme večírek. Začni ho připravovat.” Hawkins rozpačitě polkl. „Ve-večírek, šéfe?”

„Vždyť víš,” netrpělivě vybuchl Aubrew. „Takový, jak na něm lidé tančí a konzumují dobrá

jídla.”

„A kde se bude ta slavnost konat, šéfe?”

„Přestaň mě oslovovat šéfe. Kde jinde než v mém domě. K čemu jsem ho asi postavil?” „Nevěděl jsem přesně, proč jste ho postavil, š-pane Fairgrieve. Snad neočekáváte, že zajistím - ?”

„Neboj se,” vyštěkl Aubrew. „Maisie to zvládne. Jenom zaplať došlé účty a ujisti se, že všichni hosté obdrží pozvánky. To snad zvládneš, ne?”

„Ano, š-ehm - ano.” Hawkins se zatvářil horlivě a narovnal si kravatu. „Chápu správně, že náklady nehrají roli?”

„Přesně tak to myslím,” houkl souhlasně Aubrew už s rukou na klice.

Seděla na posteli podepřená polštáři a četla. Malá Viktorie spala v kolébce. Za vysokým úzkým oknem padaly sněhové vločky lehké jako křídla vil, ale Susan, která milovala všechny extrémy počasí, jim věnovala jen občasný pohled. Ponořila se do Ethanový poezie, zdánlivě napsané na Juliinu počest, a přestože u ní některé pasáže vyvolávaly v tváři ruměnec, nedokázala knížku odložit, dokud nedočetla poslední stránku. Jaké to asi je, být milován tak silně a tak hluboce?

Vzdychla. Ne že by verše byly mimořádně výjimečné, to rozhodně ne, ale jejich intimita a překvapující upřímnost vyjadřovaly vášeň skutečně mýtických rozměrů. Kdyby se jí nějaký muž - zejména sympatický jako Ethan Fairgriev - dvořil tak ušlechtilými slovy a obraty, pochopitelně za jiných okolností, určitě by jeho lákání neodolala. Byl tohle Juliin problém? Ctít prázdné, hroutící se manželství, nebo se odevzdat syrovému, nevázanému zbožňování milencem?

Jenže on miloval Su Lin; sám jí to řekl. Navíc prohlásil, že to byla jediná žena, kterou kdy miloval.

Její úvahy přerušilo rázné zaklepání na dveře. „Ano?” zavolala.

Do pokoje strčila hlavu Maisie, rozzářená jako sluníčko. „Budeme mít večírek,” hlásila nadšeně, jako kdyby ohlašovala příjezd prince se skleněným střevíčkem padnoucím přesně na Susaninu nohu. „Přímo tady. Příští sobotu.” „Tady?” podivila se Susan.

„No, ne zrovna ve vašem pokoji, slečinko.” Maisie se dobrosrdečně zasmála. „Dole, v části domu, která je zavřená od chvíle, kdy paní umřela. Smím utratit za jídlo a vše, co k tomu patří, kolik chci. Hawkins říká, že mám otevřený účet.”

Susan potlačila úsměv, odložila Ethanovu knihu stranou, vstala a urovnala si sukně.

„Samozřejmě vám ráda

pomohu.”

Maisie se rozhlédla po chodbě, vkradla se do pokoje a zavřela za sebou dveře. „Vsadím svoje podvazky, že pan Fairgriev vám chce ten večer dát zásnubní prsten. Celý den Hawkinse někde honil a ještě musel do rána posílat telegramy. Úplně ho tím vyřídil.”

Susan doufala, že Aubrew na prohlášení o jejich manželství zapomene, ale vědomí, že se tak nestalo, ji současně jaksi zvláštně potěšilo. „Ale já nabídku pana Fairgrieva nepřijala,” připomněla.

„Byla byste blázen, kdybyste ji odmítla,” odsekla Maisie. „Co teď povím, není moc jemnocitné. Jste krásná žena, ale přibývají vám roky. Nabídky budou přicházet i nadále, jenže nápadníci budou každým dnem ošklivější a chudobnější.”

Susan vybuchla tichým smíchem, aby neprobudila Viktorii. „Maisie, vy nejste ani trochu diplomat.”

„Třeba ne, ale sama víte, že je to pravda.” S tím se otočila a vyšla z pokoje.

Susan chvíli seděla bez hnutí ve stavu kompletního šoku. Nepochybovala, že Maisiina teorie o

sestupné kvalitě nápadníků je pravdivá, ale to, že ji označila za

krásnou, ji doslova zaskočilo. Zamířila k zrcadlu a pozorně se na sebe podívala.

Na ženu byla poměrně vysoká a její vlasy měly hezkou světlou barvu pšenice. Šedé oči byly

docela veliké. Postavě také nebylo co vytknout. Kriticky se zamračila. Ne, určitě není krásná -

má příliš široká ústa a poněkud nápadně vystupující lícní kosti. Nos pokrývaly drobné pihy,

svědectví mnoha letních dnů strávených kopáním do mičudy na dvoře u svaté Marie.

Julie - Julie - byla krásná. A tento dar ji nakonec zničil.

Susan se otočila k zrcadlu zády. Přešla k oknu, pozorovala přibývající tmu. Sněžilo čím dál hustěji. Nějaký malý starý muž procházel ulicí a zapaloval knoty vysokých lamp, jejichž skleněná dvířka skřípala na kovových závěsech, když je otevíral a zavíral. Stála tak i o několik minut později, když Maisie zvoněním oznámila, že večeře je na stole. Viktorie se zavrtěla, zabroukala, zatřepetala dlouhými řasami a s tichým vzdychnutím, při němž Susan píchlo u srdce, opět usnula.

Susan se ujistila, že dítě je suché a řádně přikryté, opláchla si ruce a obličej v elegantní koupelně, sepnula vlasy do úhledného uzlu a sešla do přízemí. Už přišla na to, že když nechá dveře své ložnice otevřené, slyší Viktoriin pláč až do kuchyně.

Maisie pobíhala po kuchyni, stavěla na stůl mísy a talíře a Susan si okamžitě všimla, že připravuje večeři pro dvě osoby. Jedno místo nepochybně patřilo jí, ale to druhé muselo náležet nějakému hostu, protože Aubrew si většinou nechával předkládat večeři v jídelně. Vrhla na Maisii, která mačkala vařené brambory, tázavý pohled. Starší žena obešla Jaspera a jeho dřevěné hasičské auto téměř bez povšimnutí a přidala na stůl, kde už trůnil podnos smažených kuřat a talíř pečené

tykve, ještě velkou kameninovou mísu bramborové kaše.

,Je tady Ethan,” prozradila. „Pan Fairgriev poslal vzkaz, že bude pracovat až do noci.”

Susan pocítila neodůvodněné bodnutí žárlivosti; je Aubrew opravdu v obchodě, nebo obnovil vztah s Delfínou Parker ovou?

„Netvařte se tak,” vyplísnila ji Maisie, očividně stejně obratná ve čtení myšlenek jako ve vaření a uklízení. Jasper přiběhl ke stolu a prohlížel si podnos s kuřecím masem. „Víte, není to jenom obchod. Pan Fairgriev má zájmy po celém státě. Vlastní akcie a je dokonce podílníkem v jednom zlatém dole na severu,”

Susan podala chlapci kuřecí stehýnko, když se předtím přesvědčila, že není příliš horké. Než si stačila promyslet odpověď, vešel do kuchyně Ethan. Měl vyhrnuté rukávy košile a svalnatá předloktí se ještě leskla po umytí. Světlé vlasy si svázal dozadu a na sobě měl lehké vlněné kalhoty a vyleštěné boty. „Dobrý večer, Susan,” pozdravil.

Maisie popadla Jaspera s kuřecím stehýnkem a rychlým pohledem zkontrolovala stůl a celkový stav kuchyně. „Pokud jde o mě, tenhle den jsem měla práce až dost,” oznámila. „Nechtě nádobí na ráno, Susan. Umyju ho, až vstanu.” Pak se Maisie uchýlila i s málo nadšeným Jasperem

do jejich pokoje.

Jakmile Susan zůstala s Ethanem o samotě, neubrár nila se myšlenkám na hodiny, které strávil svými něj? intimnějšími dojmy, a cítila se jako podlá zlodějka. Jenže nebyla typ, jenž dokáže předstírat nevědomost.

„Mám něco, co patří vám,” upozornila ho a zamířila po schodech do svého pokoje. Viktorie pořád spala, a tak se vrátila do kuchyně se svazkem ručně psaných básní.

Ethan se ještě neposadil ke stolu, ačkoli jídlo chladlo, ale místo toho zdvořile čekal opřený o kuchyňský dřez s rukama založenýma na hrudi. Když zahlédl knížku, zúžil oči a jeho příjemné chování se změnilo v mrazivý závan. „Kde jste ji vzala?” „Dal mi to Aubrew,” přiznala podle pravdy a podala mu ji.

Ethan držel svazek v obou rukou, jako by to byl drahocenný porcelán, jehož pád by způsobil tragédii obrovských rozměrů. ,Aubrew?” opakoval očividně ohromený. Susan rozhodně nechtěla přidělávat mezi oběma bratry další rozmíšky, jenže poezie patřila Ethanoví -vždyť vyčaroval každé slovo z nejniternějších oblastí svého srdce -, a tak mu ji nemohla nevrátit. Když spatřila jeho reakci, věděla, že bez ohledu na následky se zachovala správně. „Posaďte se,” vybídla ho jemně. „Maisie na večeři tvrdě pracovala a kromě toho jste vypadal dost hladově, než jste uviděl tuhle knihu.”

Odtáhl jí židli a počkal, až se posadila. Položil knížku na stůl vedle sebe a zamračeně přemýšlel. Jak se k ní Aubrew dostal?”

Susan se tiše pomodlila nejen za hojnost jídla před sebou, ale také za to, aby zvolila citlivá a dostatečně diplomatická slova, která neprozradí pravdu. „Dala mu ji Julie.” Ethan přestal předstírat, že jí, a díval se na Susan naprosto nechápavě, jako by mu právě oznámila, že jí roste další ukazováček. Julie?” podivil se.

„Věří, že jste psal ty básně o ní.” Naložila si na talíř porci kuřete a kopeček bramborové kaše, přidala trochu tykve - ale ničeho se ani nedotkla.

Ethan zavřel oči a dlouho mlčky seděl, ponořený do svých myšlenek. Když oči opět otevřel, byl mnohem vyrovnanější. „Ta zpropadená -”

Susan si rychle odkašlala. Ať Julie udělala cokoli, o mrtvých se nemá mluvit špatně. „To je lež,” neskrýval Ethan zoufalství.

,Já vím,” ujistila ho jemně Susan. „Psal jste o Su Lin, je to tak?”

Stísněně přikývl a znovu se zachmuřil. „Četla jste je?” Unikl mu chraptivý povzdech a sám si odpověděl: „Samozřejmě že ano. A stejně tak Aubrew, zvlášť je-li přesvědčený, že jsem je složil pro jeho ženu. Krucinál.”

Susan se odvážila natáhnout přes stůl a dotknout se přátelským gestem jeho ruky. Jsou nádherné, Ethane,” ocenila je. „V životě jsem nic podobného nečetla.” Odstrčil svůj talíř, opřel lokty o stůl a složil hlavu do dlaní. „Můj bože,” vydechl unaveně, skoro zlomeně. Jak to mohla udělat?”

Susan byla zticha; věděla, že odpověď nečeká, a i kdyby, stejně žádnou neměla. Uplynula dlouhá doba, než se jí Ethan znovu podíval do očí. Nejraději by odvrátila zrak, ale šťourala se v jeho soukromých záležitostech a nemohla uhnout před zodpovědností spojenou s takovým vpádem. „Začal jsem psát tyhle verše po odjezdu Su Lin do Číny,” promluvil s-Ethan. „To jediné mě mohlo zachránit, abych se nezbláznil. Potřeboval jsem někam uložit všechny věci, které-jsem jí chtěl říct.”

Do Susaniných očí se nahrnuly slzy a s účastí sevřela jeho ruku do dlaně. Byla velmi romantická a jeho tragický příběh ji nesmírně dojímal. „Určitě věděla, co cítíte -” „To je ale idylka!” Aubrewův hlas zazněl ostře jako právě nabroušená čepel. Stál v plášti ve dveřích a na jeho hnědých vlasech a širokých ramenou roztávaly vločky sněhu. Stáhl’si kožené rukavice a nacpal je do kapsy. Jednou nestačilo, Ethane?”

Ethan vyskočil, ale Susan viděla, že to není strachem. Byl rozhněvaný, možná ještě vzteklejší

než Aubrew. Židle se s rachotem převrhla a Viktorie nahoře začala plakat.

„Měli byste se oba stydět!” zvolala Susan. Vyskočila a nadzvedla si sukně. „Vyděsili jste

dítě!” S tím se otočila k oběma mužům zády a spěchala do patra utišit Viktorii. Slyšela zdola

Aubrewa s Ethanem, kteří nyní mluvili klidnějším tónem, ale celý dům jako by se chvěl jejich

zlostí. Připomínali dvě bouře, které se každým okamžikem srazí.

„Neměl jsi právo!” zavrčel Ethan a poklepal svazkem básní do bratrovy hrudi.

„Neměl jsem právo?” opáčil Aubrew zlostně. Nekřičet byl druhý nejtěžší úkon, kterému v tu

chvíli musel čelit; prvním bylo sebeovládání, aby bratra nenakopl. Julie byla moje žena!”

„Ano,” zamručel Ethan. „Bůh ti pomoz!” Zamířil ke dveřím, ale Aubrew ho chytil za paži.

Ethan se okamžitě vykroutil. „Řeknu ti to jenom jednou, bratře, jednou. Rozumíš? Tvoje

drahá Julie byla sobecká, intrikánská potvora s hnusnou povahou, kterou bych si nikdy

nevybral.” Zamával útlou knížkou jako důkazem. „A navíc zlodějka.”

Aubrew měl nepříjemný pocit kolem žaludku, který se ho zmocňoval ve vzácných chvílích,

kdy zjistil, že se v něčem mýlil. Nesnášel situace, kdy neměl pravdu. „Ethane -”

Bratr odpověděl nadávkou, která by se hodila do zaplivané hospody, ne do slušného domu, ale

Aubrew mu to neměl za zlé. Nejraději by sám sprostě zaklel, kdyby měl jistotu, že ho neuslyší

Susan. Mlčky se díval, jak Ethan vychází z kuchyně.

Při bouchnutí hlavních dveří sebou trhl. : Když se Susan vrátila, stál ještě pořád uprostřed kuchyně. Už se uklidnila a nesla kojeneckou láhev.

„Asi jste na sebe pyšný.” Napůl konstatovala, napůl se ptala a přitom ohřívala mléko. Aubrew mlčel, výjimečně se mu nedostávalo slov. Susan postavila hrnek s mlékem na plotnu, prohrábla uhlíky a přidala poleno. Otočila se k němu se zlostným pohledem a rukama založenýma v bok. „Takže?” „Takže co?”

„Konečně jste ho nadobro vyhnal? Jediného bratra?” Aubrew si prohrábl rukou vlasy. Ethan. Jeho bratr. Co to udělal? Já nevím,” přiznal a cítil, jak se ho zmocňuje nesmírná únava. Já nevím,” opakoval. „Sedněte si,” vybídla ho Susan. Poslechl. Hádka s Ethanem mu sebrala poslední síly. Susan přistoupila ke stolu a začala sklízet. Podnos s kuřecími porcemi zvedla přesně v okamžiku, kdy se Aubrew natáhl pro stehýnko. Nebyl dost rychlý. Jestli máte aspoň trochu zdravého rozumu, půjdete za ním,” vybuchla. „Promluvte si o všem a dejte věci konečně do pořádku.”

Odmítl odpovědět, protože vlastně nevěděl, co by měl říct. Pýchou sevřené hrdlo měl vyschlé a odřené jako starou ošoupíanou botu.

Susan ve svém rozhořčení připálila mléko a musela dát ohřát novou dáVku. Viktorie o patro výš nepřetržitě kvílela a Aubrew si uvědomil, jak tohle dítě miluje, ať je jeho, nebo ne. Jdete a přineste ji,” vyzvala ho Susan. Byl v půlce schodiště, než si uvědomil, že poslouchá její příkazy. Nevzpomínal si, kdy naposled udělal něco podobného. Vešel do Susanina. pokoje a zasáhla ho jeho intimita. V nohách postele ležela v lákavém nepořádku spodnička, všude se hromadily knihy většinou vypůjčené z jeho pracovny. Chřípí mu neodbytně dráždila jemná jedinečná vůně. 130

Viktorie ječela a účinně upoutala jeho pozornost. Šel ke kolébce a zvedl dítě do náruče. Občas je sice už držel, ale čistě z nutnosti a nikdy s přesvědčením, že patří k němu, bez ohledu na to, jestli je zplodil, nebo ne. „Pšt. Dole tě čeká láhev.” V polovině schodiště mu Viktorie počurala košili. S ohledem na všechny okolnosti si to zřejmě plně zasloužil. „Susan!” zavolal. „Co je?” zeptala se nedůtklivě.

Vešel do kuchyně. Je mokrá.” „Tak ji přebalte.” „Prosím?”

„Vždyť víte. Odneste Viktorii nahoru a dejte jí čistou plenku. Potom přineste dítě zpátky a já je nakrmím v křesle u kamen.” „Nemohla byste - ?

„Ne, nemohla,” odsekla rázně a zkusila teplotu obsahu láhve ukápnutím na vnitřní stranu

zápěstí - místě, které by Aubrew zcela náhle tak rád políbil. Jste přece její otec.”

Vzdychl a udělal, co mu řekla. Předal jí čisté, i když poněkud neklidné dítě. Odešel se umýt a

vyměnit si košili. Když se znovu vrátil do kuchyně, Viktorie spokojeně odpočívala v Susanině

náručí.

„Chce se vám spát?” Při pohledu na ženu s dítětem v této starodávné, naprosto běžné pozici, ho zalil příliv něhy. Děsilo ho, jak moc mu na nich může záležet, jestli věci budou takhle pokračovat i nadále. Otevřela oči. „Ne.”

Stál otočen ke kamnům a předstíral, že si zahřívá ruce. Ve skutečnosti si přál být pouze chvíli nablízku Susan a dceři. Jak jste se rozhodla?” zeptal se tiše.

„V čem?”

„Ve věci našeho sňatku.” Udivilo ho, jak mohla zapomenout. Bylo mu jasné, že Maisiina slova jsou pravdivá; v Seattlu je mnoho mužů, kteří by dali poslední zdravý zub, aby mohli získat Susan za manželku, nevyjímaje Hollistera. Přesto tato báječná žena zůstávala z vlastní vůle svobodná a určitě i bez prostředků.

Hladila a popleskávala Viktorii po zádíčkách, až dítě konečně vydalo říhnutí, na jaké by byl pyšný i dřevorubec. „Myslím, že jenom blufujete jako v pokeru,” prohlásila Susan. „Nevezmu si vás. Vsadím se, že mě s Viktorií nechcete rozdělit, protože víte, že mě naléhavě potřebuje.” Zíral na ni. „Uvědomujete si - ?”

„ - kolik žen by si vás chtělo vzít? Ach ano, řekla mi to Maisie, ale já to stejně věděla. Jste přece velmi přitažlivý - ehm - fyzicky a je jasné, že jste víc než solventní. Ale obávám se, že nemáte v duši ani trochu poezie, a teď, když jsem si přečetla Ethanový verše, vím, co chci od muže, kterého si vezmu. Romantiku. Vášeň. Spolehlivost.” „Vy chcete Ethana?” Pokud ano, byla by to trpká ironie osudu. Ospale se usmála. „Samozřejmě že ne. Stále miluje Su Lin.”

Zamračil se. Koho? pomyslel si a rozhodl, že to zjistí později. „Tak tedy Hollistera?” Zavrtěla hlavoťř. „Obávám se, že John Hollister není o nic sentimentálnější než vy. Bohužel. V každém případě si zaslouží žertu, která o něho bude mít skutečný zájem. A jelikož si myslím, že je to skvělý muž -”

„Nemusíte vyjmenovávat jeho ctnosti,” přerušil ji. „A co vás přivedlo k tomu, že nejsem schopen vášnivých emocí?”

Nepřestávala se houpat a měřila si ho, jako by byl oškubané kuře visící ve výloze řeznictví nebo kůň s prohnutým hřbetem na aukci. „Pokud se se mnou chcete oženit, Aubrewe Fairgrieve, musíte se mi dvořit. Prozatím hodlám přijímat všechny džentlmenské uchazeče.” „Ne v mém domě, to tedy ne!”

„Navíc,” pokračovala, jako by vůbec nepromluvil, „mám v úmyslu dávat hodiny hry na klavír. Už jsme o tom hovořili, jestli si vzpomínáte. Jste sice velkorysý, ale potřebuji mít nějaký vlastní příjem, i když skrovný.”

Nikdo, dokonce ani Julie, se nikdy neopovážil takhle snižovat jeho autoritu. A k tomu tady, pod jeho vlastní střechou! „Mohl bych vás okamžitě vyhodit na sníh -ještě dneska,” upozornil ji mírně. Racionálně.

„Ano,” připustila. Pomalu vstala, aby nevyrušila dítě, tulící se nyní k jejím prsům. „To byste mohl. Ale nepochybuji, že by mě vzal do svého domu Ethan. Zrovna tak pan Hollister. A je tu pochopitelně ještě reverend Johnston.”

Promnul si pravý spánek. „No dobrá.” Kapituloval. „V pořádku. Můžete zůstat, alespoň prozatím. Ale v tom ostatním jsme se v žádném případě nedohodli.” Ze schodů se na něho mile usmála. Jak myslíte.” A zmizela.

Chvilku se procházel s pocitem dostihového koně zavřeného ve skříni. Pak popadl kabát a vyšel ven. Bylo chladněji než předtím a čeledín už odešel domů. Aub-rew si sám osedlal koně a rozjel se za Ethanem.

Za hodinu se dostal k malé chatě ukryté v horách nad Seattlem. V oknech se svítilo, což bylo možná dobré znamení.

Odvedl valacha do seníku k Ethanovu koni a zamířil ke dveřím. „Pusť mě dovnitř, sakra,” zařval po třetím zabouchání. „Zmrznu tady na kost.”

Dveře zaskřípaly na rezavých závěsech. Starý dům nikdy nebyl palácem, ale od doby, kdy ho Aubrew viděl naposled, zchátral ještě víc. „Vrať se do svého sídla,” vyštěkl Ethan a zastoupil bratrovi cestu. „Nemám ti co říct.”

„Ale já tobě ano.” Protlačil se kolem něho a přistoupil ke krbu, v němž hořel slabý oheň. Vzpomněl si, jak tady jako děti opékali pstruhy. Vzpomněl si na den,

kdy otec vzal na Ethana bič a on, Aubrew, mu ho vykroutil z ruky a přísahal, že ho zabije, jestli to ještě někdy udělá. Od toho dne zahlédl Torna Fairgrieva jen zdálky a rozhodně toho nelitoval.

Koutkem oka spatřil, že svazek básní leží na velké kabelové cívce, která sloužila jako stůl. „Omlouvám se,” hlesl. Cena těchto prostých slov byla mnohem vyšší než cokoli, co zaplatil tvrdou měnou.

Ethan pokročil blíž. Modré oči mu i v nedostatečném světle staré chalupy s drnovou střechou, prkennými podlahami a ošklivými vzpomínkami jen plály. „Co to bylo? Neslyšel jsem tě, velký bratře.”

Aubrew zavřel oči a modlil se za trpělivost. Situace vyžadovala pokoru a on jí měl dostatek, jenže měl také svou hrdost. Bez ní by nepřežil, nevybudoval by své impérium. Ale teď přišel čas ji odložit, i když nakrátko. „Řekl jsem, že se omlouvám,” opakoval o něco hlasitěji. Julie mi řekla, žes jí tu knihu dal, a já tomu věřil.”

Ethan se k němu otočil zády. Měl ztuhlá ramena a páteř vzpřímenou jako pravítko. „Ty víš, Aubrewe,” pronesl tichým hlasem chvějícím se hněvem, „že u ženy jejího typu něco takového neznamená, že je to pravda.”

Aubrew vzdychl, svlékl si kabát a posadil se. Jsem připraven si to vyslechnout.” „Vyslechnout co?” Ethan se obrátil, ale měl obličej ve stínu a tón jeho hlasu nic neprozrazoyal.

„Zbytek tohb ničemného příběhu. Julie tě chtěla, mám pravdu? Vlastně se ti sama nabízela. Nebo se snad mýlím?”

„Ty a mýlit se?” Prohrábl si rukou vlasy a řekl výsměšně: „Nemyslím, že by něco takového bylo možné.”

„Mluv se mou,” trval Aubrew na svém.

Ethan dlouho mlčel. Stál za židlí naproti Aubrewovi a rukama svíral opěradlo, ale nic nenaznačovalo, že by se hodlal posadit. „Několikrát sem přišla. Byla nešťast—

na, Aubrewe. Nemyslím, že to byla tvoje chyba, ale ani její. Toužila po východu a Seattle jí ho v žádném případě nedokázal nahradit.”

„Vím, že to tady nenáviděla,” přisvědčil Aubrew tiše. „Dala to jasně najevo nejméně tisíckrát. Ale proč jsi mi neřekl o těch - návštěvách?”

„A co jsem měl říct? Tvoje žena chce se mnou spát? Sakra, nevěděl jsem, co dělat, a kromě

toho jsem se ještě trápil kvůli -” Nechal větu nedokončenou.

„Posaď se,” naléhal Aubrew. „Bolí mě za krkem, když k tobě musím vzhlížet.”

„Nejsi zvyklý k někomu vzhlížet, že ne, Aubrewe?”

„Nepřišel jsem se hádat.”

Ethan otočil židli, posadil se rozkročmo a paže položil na opěradlo. Znovu si prohrábl vlasy. Jeho pohled, obvykle tak přímý, se stal vyhýbavý. Julie si myslela, že máš milenku. Podle ní jsi měl ženské odsud až k mexickým hranicím. Asi se ti spaním se mnou chtěla pomstít.” S viditelným přemáháním se podíval Aubrewovi do očí. „Přísahám, že jsem se jí nedotkl. Nedokázal bych to udělat tobě ani nikomu jinému.” Já vím,” souhlasil Aubrew po delší přestávce. „Tak proč?”

Ukázal hlavou na tenký svazek básní. „Zčásti kvůli tomu. Prohlásila, že nikdy nebudu schopný mluvit k ženě tak sladce jako ty, a měla pravdu. Nikdy jsem to nedokázal.” Pomyslel na Susan, očekávající romantiku a líbivé řečičky, a cítil, jak mu na ramena sedá zoufalství. „Slova mi nejsou dána, Ethane. Mám rád čísla. Ta mi dávají smysl - se sloupci čísel víš jasně, oč jde. Platí u nich jasná pravidla. Ale slova?” Rozpřáhl paže.

Ethan se zasmál. Od Juliiny smrti si poprvé tak přátelsky povídali. „S čísly si vedeš opravdu výborně, bratře. Kdybys pocítil sebemenší pochybnosti, podívej se na své bankovní účty.” Jenže ženy se o tyhle věci nestarají.” 135

„Ženy? Nebo Susan? Řekl bych, že většina žen má stejně pozoruhodnou lásku k penězům jako muži. Ale ona je jiná, viď?”

Jiná než všechny, které znám,” přiznal Aubrew. „Máš tady nějakou whisky?”

„Ne,” odmítl Ethan s dobromyslnou vážností. „Chceš být jako náš táta, nebo co? Alkohol ti

nesvědčí, stejně jako viržinka, která pořád kouříš.”

Aubrew se přinutil uvolnit lícní svaly. „Nechci mluvit o otci.”

„Existuje pěkná řádka věcí, o nichž nechceš mluvit,” poukázal Ethan. „Ale tohle je teprve začátek. Jsi na Susan milý?” „Ty toho nenecháš, viď?”

Ethan k němu vyslal další ze svých pověstných úsměvů. „Ne tak brzy.” 136

den ráno mrzlo, ale přestalo sněžit. Susan ponechala Viktorii v Maisiině kvalifikované péči,

zahalila se do pláště a vydala se ke hřbitovu za rohem. Vzhledem k velikosti Aubrewova

domu a pozemku to zase nebyla tak krátká procházka, jak by se zdálo.

Prošla ojíněnou železnou bránou, došla k Juliinu hrobu a kopla do základu náhrobku. Jak jsi

mohla udělat něco takového?” zasyčela. Jak jsi mohla mezi oběma bratry otevřít takovou

propast?”

Ke svému překvapení zjistila, že pláče. Popotáhla a dotkla se zápěstím nosu. I když nekopla do kamene moc silně, napůl zmrzlé prsty v obnošených knoflíčko-vých botkách ji bolely. „Myslela jsem, že tě znám,” zabručela.

Julie pochopitelně neodpověděla a Susan se zmocnily rozpaky. Celý pokus o konfrontaci s přítelkyní byl nesmysl. Zdržela se ještě pár minut a pak spěchala domů. Odložila plášť a zahřívala si ruce u kuchyňského sporáku.

Maisie připravila ovesné vločky a postavila mísu na stůl s výmluvným bouchnutím. „Raději se najezte,” vybídla ji. „Tady si člověk potřebuje uchovat sílu.”

S tím Susan nemohla nesouhlasit. Posadila se ke stolu, nalila si na vločky mléko a přidala hrubý hnědý cukr, jenž byl pro ni stále přepychem. Ani v Ústavu svaté Marie, ani u paní Butterfieldové nepřebývaly v rozpočtu peníze na žádné sladkosti. „Předpokládám, že pan Fairgriev už odešel,” poznamenala mezi dvěma vydatnými sousty. Dokud nepřišla do tohoto domu, ještě nikdy neměla tolik jídla, kolik by si přála. Teď doufala, že neztloustne. „Nemyslím, že by včera vůbec přišel,” domnívala se Maisie s očima příliš zaměstnanýma, aby se podívaly na Susan. „Před chvilkou jsem byla v jeho pokoji - šla jsem pro prádlo, protože dneska je den praní - a jeho postel zůstala netknutá.”

Susan si sklíčeně pomyslela, že by jí mělo být jedno, jestli Aubrew strávil noc pod jinou střechou, ale nebylo. Neměla právo dělat si na něho nějaké nároky, zejména ne poté, co odmítla jeho nabídku. Přesto měla chuť odstrčit snídani, položit hlavu na stůl a neutěšitel-ně se rozplakat. Ale zbabělému přání odolala; život ji naučil, že musí být silná a spoléhat pouze na sebe. „Chápu,” poznamenala.

Maisie byla neklidná a ustaraná. Neustále vyhlížela oknem ven, i když sklo pokrývaly ledové květy. Jasper, který se vrátil ze školy, byl nezvykle tichý a nezdravě bledý. Jasperovi něco je?” zajímala se Susan. Zahanbilo ji, že byla zaujatá vlastními starostmi a nevšimla si Maisiiny nervozity.

„Poslala jsem čeledína pro lékaře,” odpověděla Maisie. „Zneklidňuje mě, že se Jasper cítí tak špatně. Má i horečku.”

Susan se polekala. Vystrašilo ji nejen onemocnění Jaspera, ale také to, že nemoc se mohla snadno přenést z osoby na osobu, z jedné domácnosti do druhé. Na okamžik pocítila nutkání popadnout Viktorii z kolébky,

teple ji zabalit a uprchnout do bezpečí. Jenže takové místo neexistovalo, a tak místo toho vstala a odnesla misku se lžící do dřezu. V kotlíku na kamnech se vařila voda. Nalila trochu na nádobí a umyla je.

„U Jaspera není normální, aby byl tak tichý,” starala se Maisie, když Susan mlčela. „Možná byste ho měla uložit do postele,” doporučila Susan jemně. „Potřebuje si odpočinout. Počkám na doktora a pustím ho dovnitř.” „Čeká mě prádlo. A také vaření.”

„Nestarejte se,” rozhodla Susan. „Udělám všechno, co je třeba. Věnujte se synovi. Prosím.” „Máte na starosti maličkou -”

„Nejsem tak bezmocná,” skočila jí do řeči a pozorovala Jaspera s rostoucím znepokojením. Zdálo se, že ani neslyší, co si povídají; díval se kamsi mimo ně se zvláštním, zahloubaným výrazem v obličeji. „Už jsem toho vyprala dost a jsem docela dobrá kuchařka. Vždyť jsem se starala o domácnost paní Butterfieldové celých sedm let.”

Maisiiny ustarané oči spočinuly na Susan s vděčností i neklidem. „Co když je to něco

vážného?” zašeptala chraptivě. „O něco dál v ulici byla jen před měsícem spála -”

„Pšt,” uklidňovala ji Susan. „Nesmíte přivolávat problémy. Budeme dělat, co je momentálně

potřeba, a počkáme na lékaře. Zatím víme jenom to, že Jasperovi není dobře.”

Maisie přikývla. Spodní ret se jí třásl. „Děkuji vám.”

„Udělám vám čaj,” plánovala Susan. „Vyjděte a uložte Jaspera do postele.”

Jakmile byli Maisie se synem z dohledu, rozběhla se nahoru za Viktorií. Dotkla s,e jejího

čelíčka, vystrašená horečkou, ale děvčátko bylo chladné. Tiše se pomodlila, důkladně

zastrkala přikrývku kolem malého tělíčka a spěchala zpátky do kuchytiě.

Lékař, zkušeně působící muž s bílými vlasy a tmavý ma chápavýma očima, se dostavil ve

chvíli, kdy Susan dokončila přípravu čaje pro Maisii.

„Griffin Fletcher,” představil se a podal jí ruku. „Přišel jsem místo doktora Martina. Můj přítel šel k dalšímu pacientovi.”

Susan uvedla lékaře dovnitř a odebrala mu kabát. Jeho chování bylo rázné, ale kompetentní a

jeho přítomnost ji poněkud uklidnila. Maisii se při příchodu lékaře viditelně ulevilo.

Susan jim přinesla čaj a nechala je s nemocným chlapcem o samotě.

Doktor Fletcher s Maisii se po delší době objevili v kuchyni. Maisiiny oči byly podezřele

zarudlé.

„Pošlete pro mě, kdykoli bude třeba,” přikázal doktor Fletcher a přelétl obě ženy pohledem.

Jsem s manželkou na návštěvě u doktora Martina celý tento týden.”

„Děkujeme, pane doktore,” rozloučila se Susan, protože Maisie očividně ztratila řeč.

Pokývl, oblékl si kabát, nasadil klobouk a opustil dům s odřeným lékařským kufříkem v ruce.

„Maisie, pro všechno na světě, co mu je?” zašeptala Susan.

„Spalničky,” popotáhla Maisie.

Susan se málem podlomila kolena. Spalničky jsou nesmírně nakažlivé, a pokud je pacient přežije, často ztratí sluch nebo zrak. Rychle se v duchu pomodlila, vzdychla a vyhrnula si rukávy, aby se pustila do práce.

„Všechno bude v pořádku,” prohlásila přesvědčivě, ačkoli si tím vůbec nebyla jistá. První zásadou bylo držet Jaspera a Viktorii odděleně, aby se malá nenakazila. Vyšla nahoru, Viktorii, která se už dožadovala její pozornosti, nakrmila a přebalila a pak položila do košíku vystlaného přikrývkou. Vanu v koupelně naplnila horkou vodou, nasypala do ní práškové mýdlo a začala prát prostěradla z Jasperovy postele. Maisie mezitím pálila v kuchyňských kamnech oblečení, které měl Jasper na sobě, včetně svých šatů, i když jí budou chybět.

O něco později našel Aubrew Susan s vlasy zvlhlými párou a s rukama po lokty ponořenýma v další várce vody s mýdlem a špinavým prádlem.

Usmál se. Jak domácké,” prohlásil jen s nepatrnou stopou jízlivosti. „Maisie vám neřekla, že na to máme pračku?”

Susan byla na rozpacích z toho, že ji přistihl na kolenou s valchou v jedné a prostěradlem v druhé ruce. „Ne,” odtušila s co největší důstojností. „Neřekla. Dneska je příliš rozčílená.” Nezapomněla, že k jeho různým prohřeškům patří i fakt, že dnešní noc nestrávil doma, ale v tomto okamžiku to bylo to poslední, oč by se starala.

Nakoukl do košíku na Viktorii, která opět spala, naštěstí bez jakýchkoli projevů horečky a flíčků, a vesele se usmál, což trochu obměkčilo Susanino vystrašené srdce. „Musím uznat, slečno McKittricková, že pohled na vás stojí za to.” Podal jí ruku. „Vstaňte. Jestli je Maisie z nějakého důvodu indisponovaná, tak zajistíme jinou pradlenu, nebo pošleme prádlo do prádelny.”

Zaváhala, ale pak ruku přijala, vděčná za jeho rozhodnutí, i když byla na těžkou práci zvyklá a často v ní hledala únik. Aubrew její ruku nepustil.

Susan se prudce rozbušilo srdce a měla dojem, že se dusí. Uvolnila se z jeho držení a uhladila

si nejdřív sukně, pak vlasy, ačkoli věděla, že žádným z gest se neuklidní.

„Nejste služebná, Susan,” poznamenal tiše. „Očekávám od vás pouze péči o dítě. Nic víc.”

Napadlo ji, jestli už byl v kuchyni a viděl prádlo rozvěšené na šňůře, kterou našla v příborníku

a pracně natáhla mezi úchyty plynových svítidel na stěnách. Vzhledem k počasí neměla jinou možnost než pověsit prádlo uvnitř a kuchyň teď představovala bludiště z mokrých prostěradel, ručníků a součástí oděvů.

„Kde je Maisie?” Hovořil trpělivě, jako by špatně rozuměla.

Susan by se najednou nejraději rozplakala a pomyslela si, jestli se neblíží její měsíční období. Nikdy nebyla ve sledování tohoto termínu důsledná a její život byl v poslední době plný vzruchu. Je u Jaspera,” zaúpěla. „Ach Aubrewe, on má spalničky!”

„Cože?”

Nedokázala to zopakovat, nemohla. Zpráva byla příliš hrozná, aby ji oznámila podruhé.

Sklonil se k Viktorii a dotkl se její tvářičky způsobem, který Susan hluboce dojal. „Sbalte si

věci,” vybídl ji. „Půjdete s dítětem do hotelu -”

„Na to už je pozdě,” namítla. „Teď nezbývá než čekat a doufat.”

„Chudák Maisie,” zalitoval Aubrew a narovnal se. ,A co vy, Susan, jste v pořádku?”

Přikývla. Teprve teď si všimla, že Aubrew je neoholený a oděv má pomačkaný, jako by ho

nosil několik dní. „Možná bych se na tohle měla zeptat já vás.”

Zasmál se, ale bez humoru. „Zajímá vás, jak mi je?”

„Ano,” vyhrkla a zrudla. „Ne. No, jenom z hlediska toho, že jste Viktoriiným otcem.” „Aha,” přikývl chápavě.

„Vypadáte trochu opotřebovaně,” dovolila si poznamenat a přelétla ho očima. „Byl jsem u Ethana, abych urovnal náš vztah. Rozmlouvali jsme celou noc.” Věřila mu. ,A povedlo se? Myslím urovnat vztah.” J

Jsme na začátku. Dneska jsem mu pomáhal řezat? dříví, abych získal jeho důvěru. Následkem toho mám v.

teď takový hlad, že bych snědl půlku krávy. Pojďte ďolů a povečeřte se mnou, Susan.” Byla to ďocela prostá žáďost, tak proč se cítí, jako by jí navrhl něco pobuřujícího, něco ďivokého, skandálního? Znovu se pokusila upravit si vlasy, ale rychle spustila zrudlé ruce dolů. „Nedokážu polknout ani sousto. Ale připravím něco pro vás.”

Jak se chcete postarat o Viktorii nebo Maisii s Jasperem, když nebudete mít sílu?” zeptal se rozumně.

„Možná si vezmu trochu polévky,” připustila.

Aubrew zvedl košík s Viktorií a vyšel z koupelny. Když došel se Susan v patách do prádlem zaplněné kuchyně, tiše se zasmál. „Tady to vypadá jako v čínské prádelně na Water Street.” „Posaďte se,” přikázala Susan a on k jejímu údivu poslechl.

Vytáhla z chladicí skříně zbylou polévku a postavila ji v hrnci na kraj kamen, aby se ohřála. Potom uvařila kávu a přinesla ze spíže zavařené broskve a plechovku s masem. Jak to Maisie snáší?” otázal se tiše, vzal Viktorii z košíku a houpal ji na koleni. Susan vzdychla. „Samozřejmě je vystrašená. Přiznávám, že já také. Kvůli Jasperovi a Viktorii.” „Té?” odsekl nabručeně a políbil dítě na hlavičku porostlou chmýřím. „Tak taje odolná jako dřevorubec. A zrovna tak Jasper. Já mám naopak starost o vás a Maisii.” Susan se pousmála, uklidněná jeho přítomností a nezávazným povídáním. „Šíří se řeči,” začal vážně po malé pauze.

Susan vzdychla, znovu otevřela chladicí skříň, vzala dvě vajíčka a rozbila je na pánev. Bude to večeře narychlo z toho, co dům dá, ale nasytí je. „To není nic nového.”

„Protože si mě odmítáte vzít,” pokračoval, jako by neslyšel. „Dámy ze Spolku křesťanských žen jsou v ráži.”

„Klidně je nechtě,” poradila mu. „Zrovna teď mám starost o důležitější věci.” „Ale sňatkem bychom jim mohli pokazit radost.”

Na Susanině tváři se objevil ruměnec; nedělala si iluze, že by si toho nevšiml. „Už jsem vám řekla,” vyslovovala pomalu a bojovala s tou částí sebe, která se mu chtěla vrhnout kolem krku a podlehnout, „že nevyřknu svatý slib jenom kvůli společnosti.”

Aubrew dlouze povzdychl a linie jeho čelisti poněkud ztvrdla. Vstal a držel dítě v náručí. Sehnul hlavu, až měl nos těsně u ní, a nadechl se její příjemné mýdlové vůně. Jste paličatá žena. Neexistuje lepší důvod k sňatku než rozum, a kdybyste nebyla tak zatvrzelá modrá punčocha, rozhodnutá nesouhlasit se vším, co řeknu, tak byste to uznala.” Právě v tom okamžiku začala Viktorie kňourat, bůh jí žehnej, a Susan se vrátila k rituálu vaření. „Potřebuje vyměnit plenku,” oznámila.

„Zase?” podivil se. Jenom se pousmála.

Položil dítě dó košíku, kde jeho zvukové projevy začaly nabývat na intenzitě, a spěchal po schodech nahoru. Za několik okamžiků se vrátil s plechovkou dětského zásypu a postával pár kroků od košíku.

„Musíte to udělat vy,” překřičela dětský pláč. Já mám plné ruce práce.” Ačkoli předstírala, že si jeho přítomnost stěží uvědomuje, ve skutečnosti ho vnímala každičkou částí svého těla i duše.

„Připadám vám nepřijatelný?” pokračoval, jako by nedošlo k žádnému přerušení rozhovoru. Susan se na něho podívala úkosem. Poklekl vedle košíku na jedno koleno a nyní se pokoušel vyměnit Viktorii plenku. „Ano,” řekla odvážně. „Dejte pozor, ať

ji nepřehnete špendlíkem. A opláchněte si ruce, až skončíte.”

„Proč?”

„Proč si máte umýt ruce?”

„Ne, proč jsem pro vás nepřijatelný.”

Sledoval její pohyby při práci a přecházení mezi stolem, dřezem a chladicí skříní.

Jestli se rozhodnu pro všechny těžkosti spojené s manželstvím, musí to být muž, který mě

miluje. Šíleně. Zoufale.”

Aubrew se hlasitě rozesmál. „Ale no tak, Susan. I navzdory vaší dobré výchově určitě víte, jako to ve skutečnosti chodí.”

Jak?”

Vstal, umyl si ruce u dřezu a postavil se těsně za ní, vysoký a plný síly. „Taková láska -přinejmenším taková, jak si ji představujete vy - neexistuje. Vyskytuje se pouze v hezkých příbězích vyprávěných dětem a oblíbených naivními dívkami a vy to dobře víte. Jste příliš inteligentní, abyste si myslel něco jiného.”

Nevěděla, jestli to má chápat jako lichotku, nebo urážku, a dobře si uvědomovala, že určitě tuší její zmatek. Právě proto se s ní tak rád přel. Ztratila se mezi rozvěšeným mokrým prádlem a zoufalstvím by nejraději začala strhávat šňůry. Jestli mi nechcete pomáhat, tak laskavě ustupte.”

Zůstal stát mezi čerstvě vypranými prostěradly. „Dalo vám to hodně práce,” poznamenal. „Vypadá to tady jako ve vojenském táboře.”

Susan popadla dvě polínka z bedny na dřevo, otevřela dvířka kamen a přiložila. „Mé možnosti jsou poněkud omezené.” „Co to děláte?”

„Udržuji oheň.” Obešla ho s předstíraným chladem, zpochybněným planoucím žárem v tváři. Jste hladový

a právě jsem si uvědomila, že já také. Uhnul byste mi laskavě z cesty?” Rozhlédl se po šňůrách, a když se k ní vrátil pohledem, zahlédla v jeho očích úsměv. „Nejsem si jistý, že bychom se měli rozdělit,” zažertoval. „Alespoň ne do chvíle, než jeden z nás za sebou nebude odvíjet zlatou nitku.”

Susan se i přes Jasperovu nemoc a starosti o něho, Viktorii i všechny kolem nečekaně rozesmála. „Začínám přemýšlet, jestli tyhle věci vůbec někdy uschnou.” Odfoukla pramínek vlasů z čela. „A pak je bude třeba ještě vyžehlit.”

Jeho výraz se okamžitě změnil a byl diametrálně odlišný od jejího. Tvářil se vážně, trochu smutně a úžasně zodpovědně. Zvedl Viktorii z košíku a držel ji tak obratně, jako by už vychoval tucet dětí. Vypadal s dítětem v náruči tak spokojeně, i když si to zřejmě neuvědomoval. „Susan -”

Prolomila kouzlo, které ji na několik okamžiků ochromilo, a zamířila znovu k chladicí skříni, tentokrát pro máslo. Když se vrátila, stál stále tam, kde ho zanechala. „Můžete uložit Viktorii do košíku, než budete jíst,” vyzvala ho.

Chvíli se na ni díval, pak položil dítě do provizorní postýlky a posadil se ke stolu. Susan před něho postavila velkou mísu polévky a pak přinesla ještě opečený chléb a vajíčka. Zíral na jídlo, jako by ho překvapilo.

Susan se vrátila ke kamnům, aby nachystala talíř s jídlem pro Maisii, která stále seděla u Jasperovy postele.

„Vy si nic nevezmete?” zeptal se Aubrew, když zamířila ke dveřím vedlejšího pokoje. „Ale ano.” V žaludku jí zakručelo tak hlasitě, že to zaslechl a usmál se.

Musela Maisii přesvědčit, aby se najedla - Jasperův stav se ani trochu nezlepšil -, a když se vrátila do kuchyně, zaskočilo ji, že Aubrew stál u kamen a vytahoval z teplé trouby talíř pro ni. Pokynul jí, ať se posadí. Poslechla, nechala se obsloužit a vděčně se pustila,do jídla. „To bylo od vás milé,” prohlásila s plnou pusou.

Pozvedl v úsměvu jeden koutek úst. „I nenapravitelní nemravové mají své světlé stránky.” Neubránila se úsměvu. „Tak to se mi ulevilo.” „Vyprávějte mi o svaté Marii.” Polkla sousto a vzdychla. Julie byla -”

„Neptal jsem se na Julii. Chci něco vědět o vás. Nenáviděla jste to místo?” Už se trochu zasytila, a proto jedla mnohem pomaleji. „Ne. Jeptišky byly hodné. Bylo tam čisto a měli jsme lékařskou péči, kdykoli to bylo třeba. Také slušné jídlo, i když ho nebylo mnoho. Ale je spousta lidí, kteří neměli takové štěstí.”

„Co jste tam dělala? Myslím kromě učení, udržování pořádku a využívání lékařské péče?” Ze světýlek v jeho očích poznala, že ji škádlí, ale současně nepochybovala, že chce opravdu vědět, jak se v ústavu cítila. „Hrála jsem hodně na klavír a občas jsem pomáhala na ošetřovně. Někdy se tam ocitlo hodně novorozeňat a některé z nás pomáhaly sestrám se o ně starat.” „Máte ráda děti.” Bylo to konstatování, nikoli otázka.

„Samozřejmě že mám.” Pohlédla ke košíku s Viktorií. „Myslím, že je to pochopitelné.” „Ach ano, to rozhodně,” utrousil a otáčel nožem na máslo v prstech, zjevně ponořený do tíživých myšlenek. „Právě proto mě udivuje, proč se tolik bráníte našemu manželství. Dal bych vám tolik dětí, kolik chcete.”

V hrdle jí narostl knedlík touhy, který se marně pokoušela polknout. „Chci pro své děti, pokud bych měla to štěstí nějaké mít, opravdového otce a pro sebe manžela, který mě skutečně miluje.”

Zavládlo dlouhé ticho, ale ne nepříjemné. Přes jejich četné spory panovala mezi ní a Aubrewem určitá nenu-cenost a Susan těšilo, když viděla, že zvažuje její slova. Jakmile dojedli, Aubrew vstal a odnesl talíře do dřezu. Další demonstrace, kterou by od muže jeho postavení a bohatství rozhodně nečekala. Vzhledem k dosavadnímu způsobu jejího života existovalo mnoho tajemství, která o mužích nevěděla, a tenhle zástupce mužského rodu k nim přidával ještě další.

Susan vzala Viktorii a nezbytnou láhev teplého mléka, zamumlala tiše dobrou noc a uchýlila se do svého pokoje.

Když druhý den ráno sešla s Viktorií do kuchyně, zjistila, že Maisie se vrátila na své místo. Š ňůry s prádlem zmizely a Maisie se šťastným výrazem žehlila na dřevěném prkně bílou košili. Na plotně se ohřívaly další žehličky. 1S_ „Co Jasper?” ptala se dychtivě Susan.

Maisie se rozzářila. „Osypal se od hlavy po paty, ale už je mu mnohem lépe. Dokonce snědl trochu vývaru a žadonil, abych ho pustila do stájí ke koním. Není to skvělé?”

Susan se ulehčilo. „Ach Maisie, to je úžasné!”

Před obědem se z vlastní vůle objevil doktor Fletcher a zkontroloval obě děti. Usmíval se, když ho ženy posadily ke stolu a šálku horké kávy, než znovu vyjde do mrazivého počasí. Ujistil je, že Jasper s Viktorií budou naprosto v pořádku.

Doktor byl klidný, rozvážný muž kolem pětašedesáti, jak Susan odhadovala. Vyprávěl jim o

dlouhé praxi v nedalekém městě Providence, o své milované ženě Ráchel a dospělých potomcích. Vychovali čtyři syny, kteří teď byli ženatí a měli vlastní děti.

Maisie se mu pokusila zaplatit z peněz, které si schovávala v zavařovací sklenici vzadu na poličce ve spíži, ale odmítl. Prohlásil, že to udělal pouze jako laskavost pro svého přítele doktora Martina.

Za tři dny nebezpečí spalniček pominulo. Zmizelo jako hrozba bouřky a Susan s Maisií odříkaly vděčnou modlitbu. Měly štěstí, protože dětem hrozilo skutečné nebezpečí. Po celém městě leželo mnoho vážně nemocných chlapců a děvčátek.

Čtvrtý den ráno Susan dospěla k závěru, že už nesmí odkládat své plány. Ponechala Viktorii v Maisiině péči, vzala si z pokoje peněženku obsahující žalostně malou sumu peněz i sepsané oznámení nabídky lekcí hry na klavír a vyšla z domu.

Vzduch byl čistý a svěží a vysoko nad hlavou jí zářilo studené slunce. Susan vesele scházela z kopce do centra Seattlu. V jedné ruce pohupovala taškou a v druhé nesla plakáty. Netoužila po setkání s Aubrewem, alespoň tak přesvědčovala samu sebe. Příliš ji vyváděl z míry, ale bylo by zbytečné ztrácet čas a síly hledáním jiného obchodu pouze proto, aby se mu vyhnula. Potřebovala si koupit hudebniny, tvrdý papír na další oznámení a hřebíčky a malé kladívko na jejich upevnění.

Když došla k obchodu - vypadal jako mohutný řecký chrám, tyčící se na pozadí zeleně a oblohy -, po Aubrewovi nebylo památky. Koupila šest archů kvalitního papíru, nové pero se širokou špičkou a lahvičku inkoustu. Aby si ušetřila kroky, zamířila do jídelny v hotelu Washington, kterou navštívila už dvakrát, jednou ve společnosti pana Hollistera a podruhé s Ethanem. Požádala o čínský čaj a během popíjení pracovala na plakátech. 149

SOUKROMÉ LEKCE HRY NA KLAVÍR, psala silnými tmavými písmeny, aby byla vidět i zdálky. MÍRNÝ POPLATEK. KONTAKTUJTE SLEČNU SUSAN MCKITTRICKOVOUNA ČÍSLE 8 VCHURCH STREET.

Vypila tři šálky čaje, než dokončila svůj úkol, a spokojeně vyšla z hotelu. Rozmístění plakátů na strategicky zvolené telegrafní tyče jí zabralo další hodinu. Sotva se vrátila domů a odložila plášť, dorazil první žák. K jejímu překvapení to nebylo dítě, ale prošedivělý muž koleni sedmdesátky, dobře oblečený, ale přesto drsný. „Vždycky jsem toužil hrát na klavír,” prohlásil nadšeně.

Susan ho nechtěla urazit. Působil docela slušně a horlivě, přestože jeho uhlazenost byla očividně povrchní a symbolická. „Obávám se, že jsem měla v úmyslu učit děti, pane -” „Říkejte mi jenom Zachariáš, jestli vám to nevadí,” naléhal a tvářil se zklamaně, ale stále nadějně. Klobouk držel v ruce a prošedivělá bradka mu vystupovala z brady téměř rovně dopředu, jako by ho za sebou vedla. „Už jsem tak dlouho neslyšel svoje křestní jméno, že jsem si na ně málem nevzpomněl. Ale určitě se těším, že se u vás naučím něco o hudbě, madam. To rozhodně.”

Susan pevně propletla prsty na rukou. Zachariáš byl především zákazník a očividně měl dostatek zdrojů, aby jí za hodiny zaplatil. „Hrál jste někdy předtím?”

Zachariáš už držel kliku v ruce. „Ne, madam. Je to pro mě něco zcela nového. Napadlo mě, že kdybych se naučil hrát na klavír, mohl bych získat některou z těch jemných žen z východu za manželku. Mají rády fantastické věci. Ale to jistě víte sama, protože i vy jste tahle dáma.”

Susan dojalo, že touží po jemné ženské společnosti natolik, až je ochotný vyvinout takové

úsilí i v pozdním věku, a jeho poklona ji rozveselila. Byla sice nezkušer

na, to ano, ale poznala, kdy se na ni někdo pokouší zapůsobit.

Jedna hodina stojí patnáct centů. Očekávám, že moji studenti budou pilní, takže si musíte najít místo, kde budete moci cvičit.”

Zachariáš se rozzářil a vrátil se. „Zaplatím čtvrťák,” zajásal. „Nikdy jste neměla pilnějšího žáka, než budu já, jestli to smím říct. A mám vlastní klavír tamhle ve svém domě.” Naznačil palcem příslušný směr. „Dal jsem ho přivézt až ze Saň Franciska v Kalifornii.” Susan polkla. „Pojďte tedy dál. Začneme hned, jestli vám to vyhovuje.” „Víc než vyhovuje, madam. Činíte starého horníka opravdu šťastným.” Vedla svého žáka do zadního salonu a vyzvala ho, ať se posadí na židličku ke klavíru. Zachariáš poslechl a dychtivě přiložil silné, revmatismem pokřivené prsty ke klávesám. „Začneme středním C,” vybídla ho Susan. Čtvrťák byl čtvrťák. Možná se v minulých letech podbízela, když žádala pouze patnáct centů za lekci.

Po nekonečné hodině horník vzdal mučení nádherného nástroje, zaplatil za výuku a odešel. Domluvili se, že přijde zase v úterý, a Susan se s touto vyhlídkou rezignovaně smířila. „Co se to k čertu děje?” zeptala se Maisie minutu poté, co Susan vešla do kuchyně, aby si dala vytoužený šálek horkého sladkého čaje. „Znělo to, jako byste ten klavír štípala na kousky.” „Víte dobře, že dávám hodiny,” připamatovala jí Susan zaměstnaná nabíráním vody do kotlíku. „Viděla jsem, jak nakukujete do dveří, Maisie, tak nemusíte nic předstírat.” „Tak hodiny, jo?” ušklíbla se Maisie, ale pak se široce usmála.

„Co jiného?” podivila se poněkud netrpělivě Susan. Minulou noc si moc neodpočala a práce s prvním žákem se ukázala jako nečekané utrpení.

„Tak já vám povím, co jiného,” zaburácela potěšené Maisie. Pořád ještě žehlila a v kuchyni vonělo čisté naškrobené prádlo a pečený chléb. „Ten starý tatík se vám přišel dvořit. Kdybyste nebyla tak zatraceně naivní, přišla byste na to sama.”

Susan se zarazila. Když se ohlédla zpátky, tak se zdálo, že Maisie má pravdu. Pan Zachariáš pilně cvičil stupnice, ale víc než jednou se pokusil navázat rozhovor a na horníka se oblékl příliš vybraně. „Můj bože,” vydechla.

Maisie se rozesmála. „Nemohu se dočkat, co bude, až tohle zjistí pan Fairgriev,” zachechtala se a energicky bouchla žehličkou na bílé prostěradlo. „Můj odhad je, že zanedlouho budete mít tolik žáků, že si s nimi nebudete vědět rady. Co jste u všech ďasů udělala - vyvěsila oznámení?”

Susan opustil veškerý elán; v šoku klesla na židli a slepě zírala do prázdna. Maisiina otázka jí zněla v mysli jako ozvěna. Proklínala se za svoji naivitu, hraničící s naprostou pitomostí. „To je hrozné,” vykoktala.

Druhá žena pokrčila rameny. „Ten chlapík by nebyl tak špatným manželem,” uvažovala o Zachariášovi. „Žije o jednu ulici dál v domě skoro tak velkém jako tenhle. Byl jedním z prvních, kteří narazili na severu na zlato, takže má peníze. A také se umí chovat. O tom vůbec nepochybuji.”

Susan opřela lokty o stůl a zabořila obličej do dlaní. Nemohla přece odmítnout prvního žáka ani přes své dodatečné podezření. Koneckonců se choval jako džentlmen a ona potřebuje příjem, jestli má někdy mít vlastní peníze.

Maisie k ní přistoupila a mohutně ji poklepala po zádech. „Ale no tak,” zabručela, „neberte si

to tolik.

Jestli některý z těch chlapíků překročí hranice, srazím ho dobře mířenou ranou pánví do hlavy na kolena. Stačí, když začnete křičet.”

Já čestně myslela -”

Poklepávání pokračovalo, nyní o něco jemněji. Já si myslím, že horníci mají stejné právo mlátit do klavíru jako každý jiný,” zafilozofovala Maisie. „Kromě toho tenhle by se vám mohl hodit za manžela.”

Susan zoufale povzdychla. „Dal mi pětadvacet centů.”

„Vidíte?” přikývla Maisie. „Tak hezká žena jako vy bude za chvilku bohatá. A mělo by to sem přinést trochu vzrušení.” Opět se zasmála. „Pan Fairgriev určitě dostane pořádný záchvat, až zjistí, že se ocitl uprostřed sňatkových intrik.” 153

cAred večeří se objevili u dveří ještě tři další žáci, všechno muži dost staří, aby se holili, účastnili voleb a kouřili tabák. Vydrhnutí a navonění se dožadovali lekcí pro začátečníky a ani jeden neměl námitky proti pětadvaceti centům za hodinu. Když konečně poslední z nich zmizel v zasněženém soumraku, Susan si vydělala jeden dolar, významnou částku pro kohokoli. Doma by se považovala za šťastnou, kdyby takové peníze získala za celý týden; musela tam soupeřit o každého žáka a pak se ještě podělit o zisk s paní Butterfieldovou. Pochopitelně si uvědomila, že Maisie měla pravdu: její studenti rozhodně neaspirovali na hudebníky; byli to osamělí muži, hladovějící po slušné ženské společnosti, ne po kultuře. Očividně viděli u Susan vyhlídky na manželství, i když měla podezření, že je přilákal už prostý fakt, že je žena. V její přítomnosti nepochybně vzpomínali na matky, sestry a milenky, které během svých toulek nechali za sebou.

Susan samozřejmě na sňatek s žádným z nich vůbec nepomýšlela, a proto se cítila trochu provinile; jako by si brala jejich peníze pod nějakou falešnou záminkou. Ale rozhodně je učila hudbě, což bylo jejím základním

motivem. Pokud si ve vztahu k ní dělali další naděje, tak to určitě nebyla její vina - ne? Ačkoli Aubrew věděl, že se chystá dávat hodiny na \ klavír, pravděpodobně se nebude zrovna radovat, až \ zjistí, že její nápadníci se jí dvoří rovnou pod jeho stře- | chou, ale teď už nebyla cesta zpátky. Dokonce se o tom odvažovala snít. Jestliže bude dostávat tak mimořádné poplatky, brzy si pořídí školu, nemluvě o vlastním pianu. Znamenalo by to pro ni první skutečnou jistotu, kterou v dosavadním životě ještě neměla.

Aubrew se toho večera vrátil domů později než obvykle - bylo téměř osm - a v doprovodu několika obchodních přátel. Působil ztrápeně, byl podrážděný a unavený, a když jim Susan podávala jídlo, téměř se na ni nepodíval. Susan už dlouho předtím poslala protestující Maisii do jejího pokoje, aby si natáhla nohy, a Viktorie spala v košíku v kuchyni. Sama povečeřela už dříve v kuchyni a nyní pozorně naslouchala debatě mužů o politice, úrocích, cenách dřeva a právech na těžbu minerálů. Dolar v její kapse -a ty, které budou dle její dobré víry následovat - představovaly velkou zodpovědnost, kterou nesměla brát na lehkou váhu. Nechystala se odejít z Aubrewova domu, rozhodně ne bez Viktorie, ale bez vlastních peněz nemohla uvažovat o jakékoli samostatnosti. Sledovala rozhovor, protože chtěla spravovat své peníze co nejmoudřeji.

Sklidila ze stolu, umyla a utřela nádobí a uchýlila se do zadního salonu ke klavíru. Hrála na tolik týraný nástroj tichou, uklidňující melodii, když vytušila Aubrewův příchod. Zůstal stát těsně za ní. Kdysi ji požádal, vlastně poručil, aby nehrála, když je doma. Snažila se mu vyhovět, ale teď nedokázala přestat. Byla jako poutník v poušti, který dojde k oáze; vložila se celá do Mozartových plynulých stříbrných tónů, jako by mohly utišit její žízeň. 156

Hrála dál, i když Aubrew natáhl ruce nad její ramena - cítila je tam, věděla, že se chvějí - i pak, co je spustil. Jeho dotyk, naprosto obyčejný, ji zasáhl stejně hluboce jako noty, chvějící

se neviditelně kolem nich. Zavřela oči před přílivem emocí, linoucích se z nějakého tajemného vnitřního zdroje, které ji stravovaly.

Aubrew se sklonil a jemným sevřením zápěstí zvedl její ruce z kláves. Umlčel bouři hudby. S neobvyklou něhou otočil Susan i se židličkou k sobě a pozvedl ji. Stála u něho tak blízko, až měla dojem, že slyší tlukot jeho srdce. „Co mi to děláte, Susan?”

Zírala na něho. Co ona dělá jemu? „Omlouvám se,” podařilo se jí vyslovit, „jestli vás hudba vyrušila. Jenom jsem -” Teprve nyní si uvědomila, že ji opět drží za zápěstí. Ale pustil je vůbec?

V jeho očích se zračily obavy a blikající plynová světla mu vrhala stíny na obličej. Pulz jí bušil pod mozolna-tými bříšky jeho prstů a prozrazoval víc, než si přála. „Susan,” zašeptal. Dívala se mu do očí a musela sebrat veškerou odvahu, aby neuhnula pohledem nebo neutekla z místnosti, protože přesně v tom okamžiku poprvé pochopila, že miluje Aubrewa Fairgrieva tak, jak dosud žádného muže. Nikdy předtím jí na nikom tolik nezáleželo a nedokázala si nikdy představit hloubku citů, které se jí nyní zmocnily. Vzbuzovaly v ní žal a současně chuť jásat. Aubrew její oddanost nebude, nemůže vracet stejnou měrou; to už dal dostatečně jasně najevo. Navíc jakýmsi podivným způsobem stále patřil Julii, přinejmenším v její mysli. „Pusťte mě,” zašeptala. Byla to prosba. Uvolnil držení, ale neustoupil. „Vezměte si mě, Susan.”

Po ničem netoužila víc, než se stát jeho manželkou, ale zavrtěla hlavou. Někde v sobě našla

kuráž, aby odmítla: „Nemohu. Byl jste manželem mé nejlepší kamarádky.”

Julie je mrtvá. My ne. Je to prosté - a současně složité. Máme žít tak, jako by nás pohřbili společně s ní?”

Věděla, že má pravdu. Věděla, že Julie by jí přála Aubrewovu pozornost i ve svém utrápeném stavu, natož nyní, když nežije. Možná by jejich svazek dokonce podporovala, přinejmenším kvůli Viktorii. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. „Nemyslím, že by to chtěla,” připustila. „Ale je tady stále otázka lásky.” Vyřknout následující slova bylo jako skok z vysokého útesu do mělké vody. „Milujete mě, Aubrewe?”

Dlouho mlčel, zatímco Susan vyčkávala zmítána mezi zoufalstvím a nadějí. Pak konečně promluvil: „Ne. Ale záleží mi na vás, Susan. A bůh ví, že vás chci.”

I pna ho chtěla. Šíleně. Ale ne za cenu ztráty vlastní sebeúcty a svých snů. I ve své poměrné naivitě byla dost rozumná, aby věděla, že jakmile jeho touha pohasne, přestane se o ni zajímat. Láska k němu by ji nakonec zničila, protože pokud ji nebude milovat, začne se toulat jinde. Mnoho žen bylo ochotno dělit se o manžely s milenkami, nebovna svou situaci rezignovaly, ale Susan vyžadovala naprostou věrnost a plnou oddanost. Nedokázala by se smířit s ničím menším. „Pak je mi líto,” vyhrkla a proklouzla kolem něho ke dveřím. Nepokusil se ji zastavit.

Ráno přineslo další sníh a další žáky na klavír, opět samé muže. Pokaždé když se Susan míjela s Maisií, která měla plné ruce práce s otevřením dlouho nepoužívaného tanečního sálu pro blížící se večírek, hospodyně se na ni podívala, potřásla hlavou a pobaveně se zasmála. Susan, stále otřesena setkáním s Aubrewem v hudebním salonu, byla neklidná a poněkud podrážděná. Nechtěla ho milovat - bylo to vskutku nevhodné -,

jenže se zdálo, že nemá na vybranou. Vyplňoval její myšlenky a smysly a ztěžoval, pokud přímo neznemož-ňoval, její soustředění.

Právě dávala poslední hodinu toho dne, když se dostavil okamžik, jehož se obávala. Aubrew se nečekaně objevil doma a vešel do místnosti se zaťatými čelistmi a planoucíma očima. Tohle byl další vášnivý projev, dost odlišný od toho, který předvedl předchozího večera.

Zachariáš přestal trápit klávesy a vzhlédl k Aubrewovi s úsměvem notně vyplněným zlatými zuby. „Nazdar, Fairgrieve,” pozdravil vlídně. „Zachu,” pokývl Aubrew, ale dál zíral na Susan.

„Pan Zachariáš má právě lekci hry na klavír,” oznámila Susan. Napřímila záda a zvedla bradu. „To vidím.”

Starý muž vstal z židličky a stanul mezi nimi. „Aubrewe, doufám, že kvůli tomuhle nechcete být zlý. Neděje se nic špatného. Vůbec nic.”

Aubrew povytáhl jedno obočí, čímž zpochybnil vlastní slova: „Řekl jsem něco takového?” Jeho hlas zněl suše a oči se pořád upíraly na Susaninu tvář. V pravé líci mu škubalo. Zachariáš neztratil dobrou náladu. Vtiskl Susan do dlaně minci a klidně poznamenal: Jestli vám tenhle chlapík začne dělat potíže s dáváním hodin, můžete žáky klidně vyučovat v mém domě. Jak už jsem říkal, mám docela kvalitní hudební nástroj.”

„Děkuji.” Ani ona nespustila oči z Aubrewa. Strčila minci do kapsy sukně a mírně sebou škubla, když se dveře salonu zavřely za jejím prvním a oblíbeným žákem. „Ten dědek kašle na hru na klavír,” ozval se Aubrew. „Hledá manželku jako prakticky každý chlap v Seattlu.”

Susan si založila paže. Jsem si toho plně vědoma,” prohlásila. Viktorie sedící poblíž na přikrývce obložená

polštáři mile zavrkala a natáhla ručky k otci. Sklonil se, aby ji zvedl, ale pohled na Susan

nebyl o nic přátelštější než předtím.

„Prosím?”

Susan vzdychla. „Dneska jsem měla sedm stálých žáků. Všichni touží po společnosti ženy…” Aubrewův krk nad naškrobeným límečkem zrudl. „Co přesně vlastně prodáváte?” Kdyby nedržel dítě, vrazila by mu políček. „Vyučuji hudbu. Přirozeně očekávám, že za svou službu dostanu zaplaceno.”

„Tak tohle nebudu tolerovat. Ne pod touhle střechou.” Nezvýšil hlas, ale něco v jeho chování zneklidnilo dítě; podívalo se mu do obličeje rozšířenýma očima a strčilo si pěstičku do úst. „No prosím.” Susan se přinutila, aby její hlas zněl kvůli dítěti vesele. Bylo zřejmě zbytečné mu připomínat, že už jí dal svolení využívat jeho klavír. „Slyšel jste pana Zachariáše. Přenesu své studio do jeho domu.” S obdivem pozorovala, jak se Aubrew, který zpozoroval dcerčino znepokojení, přinutil ke klidu. Položil Viktorii zpět na přikrývku: a přesvědčil se, že je mezi polštáři v bezpečí.

„Možná,” ozval se mile s vlčím úsměvem, „byste se měla přestěhovat do Zachariášova domu se vším všudy a bylo by to.”

„Nemůžete se vy dva přestat hádat aspoň na tak dlouho, abyste pochopili, že patříte k sobě?” přerušila ho Maisie a překvapila tak oba nejen svou přítomnosti, ale i otevřenými slovy. Ani Susan, ani Aubrew ji neslyšeli přijít, ale Viktorie ano; radostně zaklokotala a natáhla ručky k nově příchozí. Maisie ji vzala do náruče.

Aubrew si potáhl manžety košile a napřímil ramena. „Slečna McKittricková,” prohlásil, „nemá o manželství

zájem. Alespoň ne se mnou.” S tím se otočil kolem své osy a strnule vypochodoval z pokoje. „To mě podržte,” uchechtla se Maisie jako kvočna. „Ten chlap je do vás celý pryč, Susan. Představte si to -žárlí na starého Zacha! Něco takového jsem teda ještě neviděla.” „Nesmysl,” zamračila se Susan. Bála se doufat, že Maisie má pravdu. Někde v nitru Aubrewa Fairgrieva číhal něžný cit, semínko náklonnosti, která se jednoho dne může proměnit v lásku. „Možná žárlí, ale pokud ano, pak je to tím, že ho zradila Julie, a ne proto, že by mu záleželo na mně.”

„Dejte věcem čas,” radila Maisie s tak nečekanou laskavostí, až Susan vhrkly slzy do očí. „Pan Fairgriev byl zle zraněný. Ale je to dobrý člověk.” Polechtala Viktorii pod bradičkou.

Jenom se podívejte, jak drží tohle mrně. Na rozdíl od mnoha mužských mu není zatěžko vzít dítě do náruče.”

„Zapomínáte, že dokud si nepromluvil s Ethanem, nevěřil ve své otcovství. Ani se neobtěžoval dát děvčátku jméno.”

, Já si myslím, že vždycky považoval tohle dítě za svoje, ať věřil, že je jeho otcem, nebo ne,” trvala na svém Maisie a houpala rozjásanou holčičku na kyprém boku. „Myslel si, že se dokáže ubránit lásce k němu, aby mu nezlomilo srdce. Snažil se, ale nepodařilo se mu to.” Susan ztěžka dosedla na židličku u klavíru. Příští den je sobota a večer se koná oslava. Aubrew trvá na tom, aby se jí zúčastnila a bavila se se zvědavými hosty, kteří zaplní dům. A v neděli během dopolední mše se bude muset obrnit proti nesouhlasu dam ze Spolku křesťanských žen. Jeho členky na ni poohlížejí jako na babylonskou nevěstku a neskončí s tím, dokud se neprovdá, neopustí Seattle, nebo nezemře stářím. Věděla, že nikdo nedokáže být tak neoblomný jako zbožní věřící.

„No tak.” Maisie položila ruku na Susanino rameno. „Vypadáte dost ztrápeně. Co kdybyste se chvilku prošla, zatímco já se postarám o malou?”

Susan nabídku uvítala. Ačkoli venku bylo bezpochyby chladno a za okny poletovaly velké sněhové vločky, stále ještě zbývalo dost světla. Poděkovala Maisii, rozběhla se do haly, oblékla si plášť a vyrazila ven.

Zvědavost ji přivedla k sídlu pana Zachariáše, velké kamenné budově s mnoha okny, štítovou střechou, stájemi a kůlnou pro kočár. Stála u brány, prohlížela si dům a přála si, aby mohla cítit k muži uvnitř něco víc. Je hodný a velkorysý. Pod jeho drsným zevnějškem se skrývala romantická povaha a mohl by být dobrým manželem.

Už se chtěla otočit k návratu do domu a ke svým povinnostem, když se dveře otevřely a vyšel Zachariáš.

„Nazdar!” zavolal a zamával. Zdálo se, že ho její přítomnost, ačkoli náhodná, potěšila, a Susan se neubránila úsměvu.

„Zdravím vás, pane Zachariáši,” zavolala. Vydal se sněhem k ní. S rozsvícenou lucernou a tanečním krokem vypadal jako pohádkový skřítek. Neměl kabát a vousy na bradě mu pokryl sníh.

Jen pojďte dal, ukážu vám svůj klavír,” vybídl ji s takovým nadšením, že Susan neměla srdce odmítnout. Uvědomovala si, že když se zavěsila do jeho paže a nechala se vést zasněženou cestičkou ke vchodu, že z oken okolních domů ji nepochybně upřeně pozorují členky Spolku. „Nemohu se zdržet dlouho,” oznámila. „Nechala jsem Viktorii na starost Maisii a ta má plné ruce práce s Jasperem a domácností.”

Zachariáš se chápavě usmál. „Namlouvá si vás, viďte? Myslím Aubrew.”

To už došli k otevřeným dveřím a Susan vkročila do obdivuhodné haly se stropem

pomalovaným v italském stylu a pestrobarevnou mozaikovou podlahou. Nechtěla klamat svého přítele a žáka. „Ano,” souhlasila spíš rezignovaně než nadšeně.

„A vy se k němu nechcete nechat připoutat?” Zachariáš si Susan pozorně prohlížel, zatímco jí pomáhal odložit plášť.

„Musím přiznat,” připustila s nepříjemným pocitem, „že mám o něho zájem.” Bylo těžké to říct, ale byla čestná a nechtěla dávat panu Zachariášovi falešné naděje. Jestli se rozhodne skončit s hodinami klavíru, nedá se nic dělat.

Stárnoucí horník vzal Susan za paži a uvedl ji do prostorného pokoje se stěnami potaženými

nádherným reliéfním sametem. Krb byl buď natřený, nebo obložený zlatem a před trojicí

vysokých oken s výhledem do zasněžené zahrady stálo překrásné křídlo.

Nástroj přitahoval Susan stejně jako anděl nějakého světce. Otevřela kryt a obdivně se dotkla

kláves.

„Nechal jsem si ho poslat ze Saň Franciska v Kalifornii,” oznámil Zachariáš nikoli poprvé. Jeho hlas zněl poněkud smutně a Susan se na něho podívala s opravdovou lítostí, že o něj nedokáže mít romantický zájem. Já vím, nejsem mladý a hezký jako Aubrew,” pokračoval, jako by četl její myšlenky, „ale byl bych dobrým manželem.” Tváře nad prošedivělou bradou zrůžověly. „Měla byste vlastní ložnici a všechno jako tam.”

Susan přešla pokojem a položila ruku na jeho paži. „Nemohu si vás vzít. Ale není to proto, že byste vypadal špatně.” Najednou by se nejraději rozplakala. Je to tím, že mám zájem o Aubrewa, i když zřejmě beznadějně. Dala bych cokoli, aby tomu bylo jinak. Nevím, co mám

dělat.”

Pan Zachariáš ji váhavě poklepal po ruce a těžce vzdychl. „No, přiznávám, že jsem si dělal jisté naděje, ale na tom nezáleží. Posaďte se a já připravím horký

čaj. Chcete do něho trochu whisky? Někdy uhladí cestu.”

Susan se přes smutnou náladu pousmála. Pohled k oknům jí napověděl, že slunce brzy zapadne, ale náhle jí to bylo jedno. Viktorie je u Maisie v bezpečí a ona je v bezpečí u Zachariáše. „Ráda si dám čaj,” přijala pozvání. „Ale pokud jde o whisky -” Odmlčela se, našpulila rty a potřásla hlavou.

Zachariáš odešel a Susan se okamžitě zvedla a přistoupila ke klavíru. Byl to prvotřídní nástroj, mnohem lepší než klavír v Aubrewově zadním salonu, a moci na něm pravidelně hrát by byla radost.

Stáhla si rukavičky, usedla na dlouhou úzkou lavičku a položila prsty na klávesy. Pokoj naplnila tichá hudba, jemná a magická, jako přitékající z jiného světa. Zarachocení čajového šálku někde za ní ji přimělo přestat a otočit se. Zachariáš stál poblíž a křehká čajová konvice ostře kontrastovala s jeho pokřivenou a vrásčitou rukou. „To bylo působivé,” pronesl obdivně. „Připomnělo mi to mou Martu, bůh dej odpočinutí její duši.” „Vaše žena hrála na klavír?”

„Ne tak dobře jako’vy-” Oči měl zastřené vzpomínkami. „Ale když se snažila, zahrála nějakou melodii. Samozřejmě nikdy aeseděla u tak krásného klavíru. Hrávala v kostele, když na to měla náladu.”

Susan píchlo u srdce. Sedla si se Zachariášem k pozlacenému kulatému stolu. „Dokud Marta žila, neměl jsem nic,” pokračoval Zachariáš. „To mi trochu ubírá radost z toho všeho.” Ukázal jednou rukou kolem sebe na přepychové, i když ne příliš vkusné zařízení. „Nepochybuji, že si najdete manželku,” ujistila ho upřímně Susan a dívala se, jak jim starý muž opatrně nalévá čaj. „Vaše Marta by si určitě přála, abyste byl šťastný.”

Zachariáš se kupodivu rozesmál. „Tak to rozhodně ne,” oponoval a napil se čaje z talířku místo ze šálku. „Kdysi mi řekla, že kdybych umřel dřív než ona, tak se nikdy nevdá. Očekávala, že jestli odejde první, zůstanu na její památku sám až do smrti. Snažil jsem se o to, opravdu. Ale občas se cítím tak osamělý, až to nemohu vydržet.” Susan si dávala pozor, aby se na Zachariáše chvíli nepodívala, dokud se poněkud nevzpamatuje. „Tady v Seattlu jistě žijí nějaké vdovy -”

„Ani jedna,” lamentoval. „Každé se zmocní nejrychlejší hledač zlatých nuggetů hned, jak vystoupí z vlaku nebo z lodi. A pokud se stane, že jejich muž tam na severu zahyne, už na pohřbu je zástup chlapíků s prstýnkem v kapse.”

Susan jeho prohlášení šokovalo, ale ovládla se, aby se nedotkla jeho citů. Muži, řekla si v duchu, jsou velmi zvláštní tvorové. Láska pro ně zřejmě znamená mnohem méně než výhody. Napila se čaje, který byl překvapivě výtečný. „Neuvažoval jste o tom, že byste si nechal nevěstu poslat?” napadlo ji. Věděla, že v novinách na východě se objevují diskrétní inzeráty -když byly s Julií mladší, často se nad nimi smály - a ve velkých městech jako New York nebo

Chicago fungují sňatkové agentury. Bylo docela dobře možné, že něco podobného existuje také v Saň Francisku.

Zachariáš zavrtěl hlavou a smutně mlaskl jazykem. „V takovém případě nevíte, co vás může na druhém konci doku čekat,” namítl.

Tentokrát by se Susan nejraději rozesmála, ale zachovala vážnou tvář. „Můžete si vyměnit fotografie,” navrhla. „A chvíli si dopisovat.”

„Znal jsem chlapíka, který tohle všechno dělal. Poslal dopis se svými představami do Bostonu v Massachusetts. Brzy dostal odpověď společně s fotografií

pěkné dívky s velkýma očima a spoustou tmavých vlasů. Také s hezkou figurou. Dopisovali si asi rok. Pak oznámila, že si ho vezme. Byl štěstím bez sebe a zaplatil jí cestu. Sňatek uzavřeli prostřednictvím zástupců na dálku, takže spolu mohli okamžitě žít. Jenže po jejím příjezdu se ukázalo, že je dvakrát objemnější než dáma na obrázku a obyčejná jako bláto. To by ještě nebylo tak zlé - samotný Sam neměl právo být příliš vybíravý, chápete -, jenže navíc měla děsnou povahu. Páni, ta ženská dokázala stáhnout kůži z chlapa pouhým pohledem, a když se rozzuřila a začala mávat válečkem, polenem nebo čímkoli, co jí přišlo pod ruku, tak byla přímo nebezpečná.”

Susan se znovu napila. Zachariášovo vyprávění bylo tak živé, že si to uměla dobře představit. „Také byste tam mohl jet osobně a najít si ženu sám.”

Beznadějně vzdychl a kývl hlavou k oknům. „Máme před sebou zimu a cesta přes hory bude možná až na jaře. Mám-li říct pravdu, lodě mě zrovna nelákají, takže se zatím budu muset bez manželky obejít. Nicméně rád bych pokračoval v lekcích hry na klavír, pokud vám to nevadí. Ženy mají rády hudbu, že ano?”

„To určitě,” přisvědčila. Odložila šálek a uvědomila si, že venku se už setmělo. Ani pouliční osvětlení nedokázalo tmu rozptýlit. „Musím jít, pane Zachariáši,” zvedla se. Vstal spolu s ní a Susan opět dojala jeho snaha o dobré způsoby. „Zúčastníte se zítřejšího večírku u Aubrewa -v jeho domě?”

Rozzářil se. „Dostal jsem pozvánku. Jsme s Aubrewem staří známí, i když si občas vyměníme tvrdší slova.” Pomohl jí v hale obléci plášť a pak sáhl pro vlastní, na míru šitý kabát. „Doprovodím vás domů. To je to nejmenší, co mohu udělat, když jste skoro sousedka.” Susan nehodlala jeho nabídku odmítnout. Jste velmi laskavý.” Mínila to naprosto upřímně.

O deset minut později byla zpátky v Aubrewově domě a věšela plášť. Zachariáš ji doprovodil jen k bráně, ale věděla, že zůstal stát a dával pozor, dokud za sebou nezavřela dveře. Aubrew byl v pracovně a podle zvuků měl nějaké obchodní jednání. Maisie se vyskytovala jako obvykle v kuchyni. Držela Viktorii na klíně a Jasper si hrál u jejích nohou s dřevěným koníkem. Místnost byla teplá a provoněná, ale Maisiinu dobrou náladu vystřídala rozmrzelost. Susan se vyděsila. „Maisie, co se děje?”

„Byla jsem bez sebe strachy o vás,” plísnila ji. „Představovala jsem si, že vás někdo unesl -” „Vidíte, že mi nic není. Pan Zachariáš mě pozval na čaj. Ten jeho dům je něco.” „Získal svoje bohatství na Aljašce,” poučila ji Maisie.

Susan, která právě přišla ze zasněžené ulice, se při představě Klondiku v zimě zachvěla a přitáhla si židli k hospodyni. „Vezmu dítě,” nabídla se.

Ale Maisie se nechtěla Viktorie vzdát. Je tak miloučká. Ráda ji ještě chvíli pochovám, jestli vám to nevadí.”

„Samozřejmě že ne.” Dotkla se Maisiiny paže. „Určitě jste v pořádku?” „V tuhle roční dobu se někdy cítím trochu osamělá. A smutná.” Susan ji objala a dávala pozor, aby nepřitlačila Viktorii. „To chápu.”

„Člověk zatouží po manželovi a domově.” Maisie se rozhlédla. „Tohle místo je opravdu dobré, ale není moje. Klidně bych bydlela ve srubu, kdybych měla nějakého dobrého muže. Takového, který by byl hodný i na Jaspera.”

V Susanině mysli najednou vytryskl nápad, fantastický a nádherný, ale zatím se s ním nechtěla svěřit. „Máte nějaké večerní šaty, Maisie?”

Ta se zatvářila zmateně. „Nikdy jsem nic takového neměla.”

Susan si ji očima přeměřila. Maisie byla objemnější než Julie, o tom nebylo pochyb. Ale ne o tolik, aby to nemohla zkusit. Stačilo najít šaty s dost založenými švy- „Tak je na čase to napravit.”

„Co máte za lubem?” vyzvídala Maisie s podezřívavým výrazem.

Susan se usmála a neodpověděla. Maisie měla dobré srdce a uměla pracovat. Každou neděli chodila na mši a Susan ji jednou nebo dvakrát zahlédla, jak sedí u kuchyňského stolu nad biblí, soustředěně přimhouřené oči, a její rty formulovaly svatá slova. Dobře vařila, udržovala čistý dům a byla skvělou matkou. Jestli se trošku vyšňoří, bude mít manžela cobydup. „Susan?” naléhala Maisie.

„Myslím, že vaší barvou je zelená. Pojďte se mnou.”

Maisie neprotestovala, dokud nedošly k prahu Juliina pokoje. Susan vešla dovnitř a zamířila k jedné ze skříní, Maisie zůstala na chodbě. „Co to u všech čertů - ?”

Susan otevřela prVní skříň a prohrabávala její obsah, ale odmítla jedny šaty po druhých. Teprve ve třetí, poslední skříni našlaAšaty z tmavě zeleného sametu, očividně upravené k nošení během Juliina těhotenství. Několik popuštění a pár stehů a Maisie bude mít dokonale padnoucí róbu.

Susan samozřejmě myslela na spárování Maisie s panem Zachariášem, i když se domnívala,

že mluvit o tom nyní by nebylo prozíravé. Vždyť se nacházely v Seattlu. Ženy tady byly

vzácnou komoditou a Maisie je navíc výjimečná.

„Zkuste tyhle,” vybídla ji Susan.

„Zbláznila jste se?” vyhrkla Maisie.

Susan se zasmála. „Možná ano. Ale teď pojďte dovnitř a zavřete dveře. Nesmíme ztrácet čas, jestli si je máte obléknout už zítra večer.”

Maisie pozorně obhlédla obě strany chodby a vešla s vytřeštěnýma očima do pokoje. Susan si uvědomila, že se musí Aubrewa zeptat, jestli smí sbalit Juliiny věci a proměnit tuto místnost v dětský pokoj pro Viktorii.

O hodinu později byly šaty hotové a Maisie vypadala úžasně. Dívala se na sebe do vysokého

zrcadla, zatímco Susan s Viktorií v náručí se spokojeně usmívala.

„Děkuji vám, Susan McKittricková,” užasla Maisie a oči se jí leskly slzami.

„Vypadáte nádherně,” pochválila ji Susan a myslela to vážné. Nepochybovala, že pan

Zachariáš a nespočetně osamělých mužů v Seattlu s ní budou souhlasit.

Misan vstala, jakmile se slunce přehouplo přes východní horizont. Postarala se o Viktorii i o svou ranní toaletu a sešla zadním schodištěm do kuchyně. Maisie už plnila obvyklé povinnosti a tiše si pobrukovala při přípravě snídaně voňavě syčící na kamnech.

Viktorie poskakující v Susanině náručí zahlédla Jaspera, který si hrál na podlaze, a okamžitě se k němu natahovala.

„Ne, dokud nedostaneš svou láhev,” uklidnila ji Susan a zlehka přejela rty po spánku dítěte. Chvilku pobaveně pozorovala hospodyni. „Zdá se, že dneska máte dobrou náladu, Maisie.”

Žena se usmála, a když se Susan posadila s dítětem do houpacího křesla, podala jí láhev s teplým mlékem. Domácnost běžela jako hodinky a to ji těšilo, protože měla pocit, jako by sem patřila.

„Asi jsem šťastná z myšlenky na dnešní večírek. Miluju tanec,” přiznala Maisie s oživenýma očima. „Vybrala jste si už nějaké šaty, nebo jste se starala jenom o můj vzhled?” Teplý vzduch v kuchyni naplnilo Viktoriino usilovné sání její snídaně. Susan se pomalu houpala tam a zpátky a dávala si s odpovědí načas. „Postarám se

o to později,” Když zvedla oči k Maisiině tváři, věděla, že její zájem je upřímný. „Napadlo mě, že bychom mohly uklidit Juliiny věci a upravit její ložnici na dětský pokoj pro Viktorii. Co si o tom myslíte?”

Maisiin výraz vyjadřoval mírné zděšení a současně zájem. „Mluvila jste o tom s panem Fairgrievem?”

Susan se zař děla a zavrtěla hlavou. „Zatím ne.”

Maisie vzdychla a vrátila se ke sporáku a přípravě kávy. „Řekla bych, že se mu uleví, když budou ty věci pryč. Ale stejně se ho musíte napřed zeptat.”

Susan přikývla. Z nějakého podivného důvodu neměla chuť vyslovovat před Aubrewem Juliino jméno, ale určitě najde příležitost.

„Na dnešní večírek si musíte obléct něco vhodného,” nedala se odbýt Maisie. „Lidé vás budou okukovat, na to vemte jed.”

Susan vzdychla. „Právě proto se dnešního večera tolik obávám. Ach Maisie, proč je život tak složitý? Proč se jednoduše nemohu starat o Viktorii, dávat hodiny klavíru a držet se stranou?” „Protože život takhle nefunguje,” usoudila Maisie s pokrčením ramen: Zamyšleně se zachmuřila, zamíchala něco v kotlíku a pak se rozzářila. „Už vím, co uděláme. Vyberete si dvoje nebo troje šaty paní Fairgrievové a z jedněch vezmeme rukávy, z druhých třeba živůtek a vytvoříme něco úplně nového. Co vy nato?”

„Nevím, jestli máme na něco podobného dost času,” namítla Susan, ale cítila se o něco veseleji. Fakt, že bude muset čelit zvědavosti a nesouhlasu seattleské aristokracie, ji rozhodně netěšil, ale ještě méně ji lákalo pomyšlení, že by se měla zbaběle schovávat ve svém pokoji. Vždyť se nemá zač stydět.

„My dvě jsme přece výborný tým? Moje šaty jsme měly hotové, než bys řekl švec, nebo ne?

Tak se do toho dejme.”

„A co příprava takového množství jídla?”

„Pan Fairgriev objednal většinu z hotelové kuchyně,” vysvětlila.

Bylo dohodnuto. Susan souhlasně přikývla, i když v duchu nadále pochybovala, že dokážou připravit večírek a přitom ještě provést tak rozsáhlou proměnu Juliiných rób. Práce na Maisiiných šatech byla jednoduchá, a když na to byly dvě, zvládly to rychle. Na druhé straně velké množství práce odvede její myšlenky od nesnází, které ji čekají, což nebylo tak úplné k zahození.

Jako by to všechno nestačilo, u dveří se střídali zájemci o výuku hry na klavír, všechno doufající muži s ulízanými vlasy a kloboukem v ruce. Uspěchaná Susan je co nejvlídněji pro dnešek odmítla, ale s každým si domluvila termín na příští týden. V intervalech mezi jednotlivými zvoněními usilovně pracovala na své róbě - s Maisiinou pomocí doplnila šaty z hedvábí světle meruňkové barvy krémovými krajkovými rukávy z jiných šatů a.přitom se stačila starat o Viktorii. Aubrew se vrátil domů pozdě odpoledne. Našel Susan unavenou, ale zardělou vzrušením a s pousmáním se šel podívat do vydrhnutého a naleštěného tanečního sálu. Susan ho následovala, i když to původně neměla v úmyslu. Elegantní místnost vypadala velkolepě - lustry zavěšené na skřípajících mosazných řetězech se oslnivě třpytily, těžké závěsy z modrého sametu lemovaného zlatými šňůrami byly venku vyklepány a zbaveny prachu. Vzduch byl svěží, i když poněkud studený, protože Maisie se

Susan přes den otevřely okna dokořán, aby vyvětraly zatuchlý pach dlouho nepoužívané místnosti. Na malém stupínku na vzdáleném konci sálu stály židle pro hudbu. Při Aubrewově příchodu Hawkins a dva prodavači z obchodu právě zavěšovali na stěny výzdobu tak bělostnou, až Susan bolely oči.

Stála vedle Aubrewa těsně za velkými dvojitými dveřmi a odhrnula si zbloudilý pramínek vlasů z čela. „Tak co,” začala zvědavě, když mlčel příliš dlouho, „jste’; spokojený?” v „Velice.” Otočil k ní hlavu a pohlédl jí přímo do očí. í)’ „Maisie se nesmírně snažila.”

Jste zbytečně skromná, slečno McKittricková/J Je jasné, že i vy jste odvedla pořádný kus práce. Dou-í fám, že nejste moc unavená na tanec.”

Představa, že tančí v objetí tohoto muže, vyvolala na jejích tvářích ruměnec; kdysi se sice naučila pár kroků a otoček valčíku, ale už dávno se smířila se svým místem čekanky. „Nepočítala jsem -” začala a zajíkla se, protože pomyšlením, že víří kolem tohoto sálu v Aubrewově náručí, se jí zatočila hlava. Já to vlastně neumím. Myslím tančit.” „Pak vás to naučím,” prohlásil rozhodně Aubrew a nastavil paže.

Srdce jí bušilo až v hrdle a cítila, že si musí sednout. Asi se zapotácela, protože Aubrew ji chytil za loket a vedl k nejbližší židli.

Při jeho dotyku cítila, jak jejím nitrem stoupá bolestné, ale známé horkp.* Pomyslela na šaty, které si připravila, na naděje, jež v sobě nerozumně a neprávem chovala, a náhle věděla, že její sny jsou přes svou nepravděpodobnost velmi živé.

Jsem hrozně nešikovná,” vyhrkla. Brada se jí třásla a oči pálily. Přála si, jako už mnohokrát předtím, aby měla Juliin šarm, její pohotový smích a zdánlivě neotřesitelnou sebejistotu. Julie vždycky věděla, co má říct a jak okouzlit každého kolem sebe.

Usmál se. „Opravdu?” V tom nádherném a příjemném okamžiku si pomyslel, že ji znovu políbí. Místo toho se dotkl prstem špičky jejího nosu. „To se uvidí, nebo ne?” „Aubrewe -” vydechla rozpačitě.

Naprosto nečekaně ji uchopil do náruče a vtáhl doprostřed místnosti. Držel její pravici v levé dlani, druhou ruku ovinul kolem jejího pasu a začal s ní kroužit v elegantních a stále se zvětšujících kruzích.

Měl dlouhé nohy, takže musela skoro běžet, aby mu stačila, ale. brzy s ním srovnala krok a s bezdechým letem srdce si uvědomila, že tančí, opravdu tančí tak jako jiné ženy. Ženy s kavalíry, ženy s manžely. Ženy s plným a bohatým životem. Na chvíli se cítila mnohem méně staropanenská než obvykle, ale pak zakopla o lem bavlněných šatů a klopýtla. Aubrew ji rychle zachytil a přitiskl pevně k sobě. Trvalo okamžik, než ji zase pustil, a přesto měla pocit, že ji sežehl a vypálil svůj obraz až na dno její duše. Vzhlédla k němu, oslepená a ztrápená, a přála si, aby byla s Viktorií někde daleko. Současně však chtěla tohoto muže s netušenou silou vášně.

Vyvinula se z jeho objetí a znovu málem upadla. Aubrew ji opět zachytil, tentokrát za paži. Držel ji, ale nepokusil se ji přitáhnout k sobě. Jeho tvář, ještě před chvilkou vyjadřující smích a čtveráctví, zvážněla.

Já - musím ještě udělat některé věci -” zašeptala a muchlala v ruce sukni. Vzdychl. „Ano,” přikývl a pročísl si rukou vlasy.

Ustoupila o krok. Je to příliš brzy, říkala si. Příliš brzy po jejím příjezdu do Seattlu, příliš brzy po Juliině smrti. Jenže touha tvořila v jejím nitru obrovskou lákavou propast a ona se třásla na jejím okraji. Otočila se na podpatku a prchala přes jídelnu, halu a vzhůru po hlavním schodišti.

Viktorie se právě probudila z odpoledního spánku, ale jelikož byla zřejmě spokojená a nevyžadovala ničí pozornost, Susan se rozhodla pro koupel. Soumrak mezitím zhoustl a

pouliční lampy vrhaly zlaté světlo na křupavý sníh. Šaty, které si přichystala, ležely úhledně

rozložené na posteli, a i když obdivovala jejich krásné

dlouhé rukávy, mistrně střižený živůtek a rozevláté sukně, představila si, jak místo nich leží na posteli ona a nad ní se sklání Aubrew.

Zavřela oči a kousla se do rtu. Ať dělá cokoli, rozhodně musí najít způsob, jak dostat své myšlenky a city pod kontrolu. Nemůže si podobné fantazie dovolit; to by ji jenom zničilo, protože Aubrew jednoznačně přiznal, že ji nemiluje.

Susan si dopřála dlouhou koupel, pak se utřela a nanesla na zrůžovělou pokožku hojnou vrstvu vonného pudru. Viktorie jemně kýchla a pak se vesele rozesmála. Ještě neuměla sedět, ale usilovně se o to pokoušela, takže jakmile ji Susan podepřela polštářem, děvčátko vykukovalo z kolébky a celou dobu radostně štěbetalo.

Susan se oblékla, vykartáčovala si vlhké vlasy, pečlivě je svinula do volného uzlu v týle a zajistila dvěma žel-vovinovými hřebeny, které jí darovala paní Butterfieldová o minulých Vánocích. Vlasy tvořily kolem jejího obličeje, zardělého vzrušením z vyhlídky na večer, jemný světlý oblak. Při pohledu do zrcadla nad toaletním stolkem se cítila jako Popelka připravující se na ples. Pochopitelně s tím rozdílem, že na její dveře nezaklepe žádný princ se skleněným střevíčkem v ruce. Až večer skončí, bude stále tím, čím je v tuto chvíli: starou pannou. Přehlíženou. Nevyvolenou.

Vzdychla a zvedla se ze sedačky přesně v okamžiku, kdy do jejího pokoje vešla Maisie a poněkud opožděně zaklepala na vnitřní stranu dveří. Když spatřila Susan, obdivně hvízdla. „V těch šatech vypadáte úžasně!” vykřikla.

Susan přelétla pohledem Maisiinu zelenou róbu a vyčesané vlasy. „I na vás je hezký pohled.” Maisie se usmála a odhalila silné, slonovinově zbarvené zuby. „V životě jsem tak dobře nevypadala,” zašeptala zmateně. „Když byl sál připravený, nebylo

moc práce, kromě nakrmení Jaspera a starosti o to, jak se vystrojit.” Na její tváři se náhle objevil ustaraný výraz. Jenže nemám živého ponětí, jak se tancuje. Nejspíš některému z těch džentlmenů rozmačkám velkou tlapou palce.”

Susan se zasmála, když uslyšela vlastní obavy z jiných úst, ačkoliv v jiné formě, než jakou by použila ona. „Nepochybuji, že všichni tanečníci z toho vyjdou nepoškození.”

„Nepo-?”

„Nezranění.”

Maisiina tvář se rozjasnila. „Aha. Tak to je dobře.”

V tu chvíli zaznělo zvenku rachocení kočáru s prvními hosty. Susan propadla zmatku; jedna její část toužila uchýlit se do svého pokoje a odmítnout vyjít, dokud všichni zase neodejdou, druhá část zoufale toužila tančit s Aubrewem až do svítání.

Přijely další kočáry a večerním vzduchem se rozléhaly veselé hlasy. Susan popošla k oknu a odhrnula záclonu. Z elegantního tmavého kočáru vystupovala nějaká žena, očividně bez partnera. Kočí jí pomohl vystoupit a s úklonou přijal peníze.

Ve světle lampy vířily lehké peříčkovité vločky a snášely se na ramena ženina pláště s kapuci. „Zatraceně,” vydechla Maisie stojící vedle ní a Susan se lekla, protože úplně zapomněla na její přítomnost. „Ta má ale drzost, když přišla bez pozvání.”

V Susanině nitru se něco nahnulo, sklouzlo a rozbilo se. Ta návštěvnice byla pochopitelně Delfína Parkerová. Aubrewova milenka - tecjy přesněji bývalá milenka - jako by vycítila, že ji pozorují, zvedla hlavu a podívala se přímo na Susan. Přinejmenším to tak v nedostatečném světle vypadalo.

„Možná dostala pozvánku,” zauvažovala Susan a rychle se otočila od okna. Je přece Aubrewova blízká přítelkyně, ne?”

Maisie vydala pohrdavý zvuk. „Ta není ničí přítelkyně kromě sebe. Když paní Fairgrievová umřela, asi si myslela, že šiji vezme. Nestyda.”

Susan si jazykem zvlhčila rty. Do očí se jí draly nevysvětlitelné slzy, ale ona si nemůže -nesmí-dovolit plakat. „Myslím, že není čestné házet veškerou vinu na paní Parkerovou,” prohlásila. „Ta záležitost přece vyžadovala Aubrewovu spolupráci.” „Ten byl kvůli paní zpola šílený,” podotkla Maisie a zvedla Viktorii. „Musím se ujistit, že Jasper snědl večeři. Dobře se bavte, Susan, nedovolte těm starým čarodějnicím dole, aby vás trápily. Ani jedna si nezaslouží vám nalít čaj.”

Susan se tiše a nervózně zasmála a políbila Maisii na tvář. Pak jí stiskla ruce a vyhrkla: „Co bych si bez vás počala?”

Maisii její otázka zmátla. „No řekla bych, že to co vždycky.” Roztřeseně se nadechla, aby si dodala kuráž, a zase hlasitě vydechla. „Asi je čas se trochu předvést,” prohlásila se šťastnou odevzdaností.

Susan jí stiskla ruce. „Nikdy jsem neměla kamarádku jako vy,” řekla s dojetím a byla to pravda. Uvědomila si, že dokonce ani Julie se nikdy nezajímala o její pocity a myšlenky tak jako tato prostá hospodyně. Jsem vám za to vděčná.”

Maisie zrudla rozpaky. „Teď si pospěšte,” zabručela, otevřela dveře a pokynula Susan, aby šla před ní. „Pan Fairgriev vás chce předvést. Sám dokáže udělat skvělý dojem, když vystaví na odiv vybranou eleganci, to vám povím. Vy dva obrátíte tohle město vzhůru nohama.” Susan poslechla. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. Tohle opakovala n ě kolikrát. Nakonec se sice necítila klidnější, ale aspoň se smířila se skutečností, že ji čeká celá sestava problémů. Postaví se jim tak statečně, jak jen dokáže.

Narovnala ramena, zvedla bradu a prošla kolem Maisie na chodbu. Její sukně šustily jako listí v jemném vánku. Na začátku schodiště ji uvítal a obklopil bzukot rozhovorů a jemné tóny hudby.

Na okamžik se nemohla nadechnout.

Jenom jděte,” zaslechla Maisiino zašeptání někde za sebou. „Ukažte jim to. Ukažte to všem. A jemu také.”

Susan položila ruku na zábradlí a udělala první krok, l pak druhý, třetí. Za chvilku byla dole, i když měla pocit, jako by jí sestupování před pohledy všech těch lidí trva-;” lo celý život. V očích žen se zračil odhad a podezření, v očích mužů obdiv a také touha. Myslela si, že se panikou zadusí, a modlila se, aby nemusela promluvit, dokud se trochu nevzpamatuje. Aubrew čekal u paty schodiště, a jakmile došla k němu, nabídl jí rámě. „Nejbližší přítelkyně mé zesnulé ženy,” ohlásil ji, a ačkoli oslovil dav shromážděný v hale, díval se na ni. „Smím vám představit slečnu Susan McKittrickovou?”

Zazněl šepot, povrchní podání ruky a další zvědavé pohledy. Susan poznávala mnoho členek Spolku křesťanských žen a pomyslela si, že kdyby ji Aubrew nedržel, zřejmě by se otočila a zděšeně uprchlá po schodech zpátky. Nic v jejím poklidném, prostém životě v Ústavu svaté Anny a následně v Nantucketu ji nepřipravilo na tak náročnou situaci a ona se cítila jako plavec, který se ocitne v silném mořském proudu.

„Dýchejte,” vybídl ji Aubrew šeptem, když vešli do l tanečního sálu a okamžitě se ocitli na parketu. Hudba |í jako by hrála za nějakou bariérou, tlumená bušením l jejího srdce. Pořádně se nadechla. Kolem nich se točily další : páry, zlákané hudbou malého orchestru. Já sem nepatřím,” zašeptala.

Aubrew ji kupodivu slyšel i přes tóny hudby a konverzaci. „Ale patříte,” namítl. Jste nejhezčí žena v téhle společnosti.”

Susan se nedostávalo vzduchu. Ujišťovala se, že je to tancem a ne podivným sladkým zmámením, které v ní Aubrew vyvolával. Jste lichotník,” obvinila ho. „Naopak,” odpověděl se smíchem, „nikdy neříkám nic, co bych si opravdu nemyslel. Nemám k lichocení nejmenší sklony.”

Nevěděla jak reagovat. Koutkem oka zachytila paní Parkerovou a viděla v její klasicky krásné tváři zlost*; ný výraz. Jak zvláštní, pomyslela si, že ona, Susaní McKittricková tančí s nejatraktivnějším mužem v sálej, zatímco žena jako Delfína stojí nepovšimnuta stranouA Za okamžik zahlédla Maisii přicházet dveřmi ve svých úžasných zelených šatech a to jí dodalo odvahy.

„Hodlám dnes večer oznámit náš sňatek,” ozval se Aubrew. „Ponížíte mě veřejným odmítnutím?”

Susanina kolena se proměnila v rosol. Sál naplněný hlukem a světlem svíček, pestrobarevnými róbami a třpytem šperků se náhle proměnil v rozmazanou šmouhu. Hudba opěťzmizela za bariérou vzrušeného tepu. Jejího. „To nemyslíte vážně. Říkala jsem vám -” „Chci vás, Susan. Potřebuji vás. A naučím vás, abyste vy chtěla mě.” Slyšela jeho slova tak zřetelně, až se bála, že je slyšeli i všichni hosté. „Máte obdivuhodnou důvěru ve vlastní schopnosti,” vypravila ze sebe. Bylo to odvážné tvrzení a ona si vůbec nebyla jistá, co znamená, ale momentálně posloužilo svému účelu. Aubrew mlčel. Nicméně brzy se zase usmíval s nesnesitelnou sebejistotou. Jeho oříškově hnědé oči se leskly čtveráctvím a ještě něčím, co Susan nedokázala - nebo nechtěla -identifikovat. „Už brzy, Susan,” slíbil, „budete sdílet stejnou sebedůvěru.”

Kdyby nebyli uprostřed sálu zaplněného polovinou obyvatel Seattlu a kdyby se mu na druhé straně tolik nechtěla ve všech ohledech podrobit, s chutí by mu jednu vrazila. Hudba dohrála a Susan byla ušetřena odpovědi, protože pan Zachariáš, bůh mu žehnej, se objevil vedle ní a požádal o další tanec. Při prvních tónech odvířila v náručí milého starého muže pryč od Aubrewa.

„Netušíte, jak ráda vás vidím,” prozradila svému oblíbenému studentovi a myslela to upřímně. Zasmál se. „A to proč? Při tanci s Fairgrievem jste zářila jako měsíc a on se tvářil šťastně jako medvídě namočené do medu.”

Nemohla mu vysvětlovat, že ještě před minutou se třásla strachy ne z Aubrewa, ale ze sebe. Její city propukly s takovou nevídanou silou, až hrozilo, že přehluší zdravý rozum. „Chystá se požádat mě o ruku,” svěřila se mu. „Šťastlivec. Odpovíte ano?”

Susan zoufale chtěla přijmout Aubrewův návrh, přestože věděla, že se nezakládá na lásce. Toužila s ním sdílet lože i jeho život, rodit a vychovávat děti -nejen Viktorii, kterou už nyní milovala stejně hluboce jako vlastní dítě, ale půl tuctu dalších. Co to o ní vypovídá? „Nevím, co mám dělat,” přiznala.

„Pak soudím, že byste si měla vyžádat čas na rozmyšlenou, dokud v tom nebudete mít úplně jasno.”

Měla dostatečně jasno, ale nemohla tak důvěrné záležitosti probírat s panem Zachariášem ani s nikým jiným, možná kromě Maisie nebo reverenda Johnstona. Kousla se do rtu a znovu potřásla hlavou.

„Dneska večer vypadáte moc hezky,” pochválil ji Zachariáš. V jeho očích jiskřilo a Susan zapřemítala, kdy bude vhodné představit mu Maisii. Mohli by tvořit hezkou dvojici, alespoň podle jejího mínění. Při 180

myšlence na Maisii, žijící spokojeně v jeho velkém domě jen o několik ulic dál, se usmála. Možná na jaře, rozhodla se, až se opět rozproudí míza i ve starých stromech, ošlehaných plynoucím časem a těžkostmi.

Další tanec si vyžádal Ethan, který ve svátečním obleku vypadal přímo úžasně. Když valčík skončil, vzal ji za ruku a vedl hustým davem do málo osvětleného salonu, kde bylo o něco chladněji.

„Posaďte se,” dovedl ji k pohovce. „Vypadáte, jako byste měla každou chvilkou omdlít.” Poslechla, vděčná za příležitost popadnout dech. Zaklonila hlavu, zavřela oči a tiše si pobrukovala. Když opět vzhlédla, Ethan právě přinášel šálky punče ze stolu s občerstvením v tanečním sále.

„Máte ponětí, jak jste tady všechno změnila?” přitáhl si židli a usedl. Během čekání na odpověď se napil.

Susan zaražená jeho postřehem držela opatrně svůj šálek, aby si nepolila hedvábné sukně. „Nerozumím, co tím míníte.”

„Ale ano,” odporoval Ethan tiše. „Tenhle taneční sál byl zavřený jako hrobka od chvíle, kdy začaly potíže mezi Aubrewem a Julií. Ztratil zájem o večírky, o svoje i cizí. A teď najednou zve polovinu Seattlu a pozorně sleduje, s kým tančíte.1”

Susan se zavázala, že se nebude dívat s kým tančí Aubrew. Jestli držel při valčíku v náručí Delfínu, nechtěla to vědět. „Věřím, že se dobře baví i beze rně.” Ethan měl obličej ve stínu, ale viděla, že povytáhl obočí. „Co to má znamenat?” Vzdychla a napila se. Punč v jejích ústech měl pronikavě sladkou pachuť. Je tady Delfína Parkerová. Určité jste si jí všiml.”

„Aha.”

Susan se posadila o něco vzpřímeněji. „Teď je řada na mě, abych se zeptala. Co to má

znamenat?”

„Nic. Ale myslím si, že je zajímavé, když žárlíte na Delfínu.” Já nežárlím. Nebuďte směšný.”

Jenom jsem vyslovil svůj názor, l slepý by viďěl, že k mému bratrovi něco cítíte. Proč předstíráte opak?”

Chvějící se rukou odložila šálek a sklopila hlavu. „To je to tak očividné?”

„Pro každého možná ne,” mínil Ethan. „Ale znám svého bratra a začínám si dělat určitý

obrázek i o vás.”

„A to jaký?” Bylo bezpečnější klást otázky. Mohla se za ně schovat - alespoň na chvíli. „Pod vaší staropanenskou vizáží učitelky hry na klavír se skrývá velmi vášnivá žena. Ráda tančíte valčík, dokud vám nedojde dech. Líbí se vám polibky a cítíte se dobře s rozpuštěnými vlasy. Mám pravďu?”

Susan zrudlá. Jste málo civilizovaný, tak je to.”

Zasmál se. „Pokud si myslíte, že se chovám nevhodně, uklidněte se. Aubrew na vás upírá oči a ať věří v cokoli, nehodlám překročit žádné hranice. Jen se domnívám, že si potřebujete s někým popovídat, to je všechno.”

Dlouho mlčela a zvažovala jeho slova. V tanečním sále za ní zněla řízná a poněkud hlasitá hudba. Přemýšlela, jestli Aubrew kouří ve společnosti jiných mužů, nebo provádí ženy na parketu. Ať je to kterákoli z nich, jenom ne jeho bývalá milenka. Jak vím, že vám mohu důvěřovat?” zeptala se konečně.

Neodpověďěl okamžitě; předklonil se a opřel lokty o kolena, šálek s punčem stále v ruce. „Co chcete ve svém životě nejvíc, Susan? Co vás nutí, abyste se v noci v posteli převracela ze strany na stranu?”

Polkla. Bylo naprosto jasné, jak to myslí, i když měla silné nutkání předstírat, že mu nerozumí. „Rodinu,” přiznala tichým, sevřeným hlasem. „Manžela a děti.” Jestliže se Aubrew chce s vámi oženit - a já vím, že chce -, tak na co čekáte?” 183

Susan si skousla ret. „Necítí ke mně lásku.”

„Láska.” Ethan se zamračil. Opřel se o opěradlo a přemýšlel. „Kdysi jsem ji měl. Myslím lásku. Čekali jsme příliš dlouho, abychom se dali dohromady, a já ji ztratil. Víte co, Susan? Kdybych mohl všechno vrátit, okamžitě bych se s ní oženil, bez ohledu na to, co tomu říkají lidé. A i kdyby mě nemilovala, tak bych to zkusil. Vychutnal bych si každý okamžik štěstí.” Susan zamrazilo. Bylo zvláštní, že ji dosud nenapadlo, že i Aubrew je smrtelný, že by mohl zemřít. Co kdyby se stala nějaká nehoda, kdyby onemocněl a zemřel, nebo jednoduše odešel tak jako Ethanová Su Lin?” „Nemiluje mě,” tvrdila znovu, ale tiše. Zlomeně.

„Naučí se, pokud už to neudělal. Nenechte ho odejít, aniž byste si to dobře promyslela, Susan. Můj bratr je vzácný muž a hodný člověk.”

Vhrkly jí slzy do očí. Byla ráda, že je v salonu tak málo světla; skrýt mírné chvění hlasu

nedokázala. „Byl Julii nevěrný. Proč bych si měla myslet, že nezradí i mě?”

„Aubrew postavil a zařídil tento dům pro Julii dávno předtím, než ji poznal. Odjel na východ,

aby ji tam našel. Několik měsíců byla šťastná, ale potom se změnila. Dělala všechno,vaby ho

trápila. Myslím, že mu lze odpustit, když hledal útěchu někde jinde.” Mlčky ji chvíli

pozoroval, a nezdálo se, že by očekával odpověď. To bylo dobré, protože Susan by nemohla

promluvit, ani kdyby na tom závisel její život. „K čertu s tím vším,” , pokračoval Ethan. Jsem

přesvědčený, že když se vydal na východ hledat manželku, měl najít vás a ne ji.”

Susan měla pod manžetou pravého rukávu složený kapesníček. Vytáhla ho, schumlala do

pevné kuličky a přitiskla k ústům. „To je hloupost. Jak mohl hledat někoho, koho vůbec

neznal?”

„To ani nedělal,” uvedl to na pravou míru Ethan, „Rozhlížel se po někom rozumném, hezkém a nevinném. A to jste vy, Susan.”

Popotáhla. Julie byla hodná.”

„Možná,” řekl. „Ale jakmile tady pobyla určitou dobu, už to nebyla žena, kterou si pamatujete.”

„Ale proč?” podivila se. „Muselo se něco stát. Máte představu, co to bylo?” Ethan zavrtěl hlavou. „Bez ohledu na to, co si Aubrew myslí, Julie a já jsme si nebyli blízcí. Ve skutečnosti mezi námi padlo jednou nebo dvakrát několik ostrých slov. Domnívám se, že právě proto chtěla, aby Aubrew nabyl dojmu, že jsme milenci. Věděla, že když si to bude Aubrew myslet, začne mě nenávidět. A kdo ho může obviňovat? Muž má právo důvěřovat vlastnímu bratrovi, pokud ne manželce. Když o tom přemýšlíte, pochopíte, že to bylo zatraceně chytré - mně se pomstila a Aubrewa zbavila rozumu, to všechno jedním mistrovským tahem.”

Susan se dělalo nevolno. Pomohlo by jí, kdyby věřila, že se Ethan mýlí, jenže věděla, že tomu tak není. Julie v sobě skrývala určitou nestálost, vypočítavost. Dokázala spáchat zlomyslnost, ba dokonce krutost, když ji popadla zlost nebo žárlivost. Jednou si našlo cestu do ústavu opuštěné kotě a Susan je adoptovala. Julie vyvinula nesmírné úsilí, aby zvířecí oddanost přenesla na sebe. Lichotila mu, hladila ho, podstrkávala mu smetanu a kousky ryb. Později kotě onemocnělo a umřelo. Julie řekla, že je to jen dobře. Už ji unavilo starat se o ně. Susan se v tuto chvíli zmocnila tak silná lítost, až se cítila špatně. Nevzpomněla si na to celé roky, ale Ethanová slova ji vrátila zpátky. Neměla čas, aby se proti tomu obrnila. Zvedla se. „Raději se vrátím ke společnosti.” Uhladila si sukně. Juliiny sukně. Juliin dům, Juliin manžel, Juliino dítě. Bude někdy existovat něco nebo někdo, co bude patřit pouze jí?

Arsten byl poměrně skromný, jednoduchý úzký kroužek zlata posázený maličkými třpytivými kamínky. Přesto to byla nejúžasnější věc, jakou kdy Susan viděla. Aubrew odvedl Susan z tanečního parketu, aby jí ho nabídl.

Tam, skryti za palmou v květináči, kterou sem Maisie přitáhla z velkého salonu, jí položil stejnou otázku jako předtím, ale tentokrát promluvil pouze očima. Vezmete si mé, Susan? Podívala se na prsten, pak na jeho tvář a vzpomněla si na Ethanová slova o nebezpečí příliš dlouhého vyčkávání. Možná má pravdu; možná že láska je opravdu něco, co se musí pěstovat a kultivovat. Ztěžka polkla. „Ale to - to není zrovna vhodné? Myslím brát se tak brzy po - po

Julii?”

„Všechno, co jsme k sobě s Julií cítili, skončilo dávno před její smrtí.” Mluvil tiše, ale nezdálo se, že by se staral, jestli jejich rozhovor zaslechne někdo cizí. „Budete se mnou šťastná, Susan. Slibuji vám to.”

Kamarádka spokojena nebyla, pomyslela si Susan; najednou uvažovala naprosto logicky. Na druhé straně Julie byla - no - prostě Julie. Vydatně se nadechla. „Kdy by se - kdy by se měl náš sňatek uskutečnit?”

Samotnou ji klidný tón jejího hlasu překvapil, protože v nitru pociťovala pořádný zmatek. „Tedy pokud se vůbec uskuteční.”

Jeho obličej neprozrazoval nic z toho, co cítil. Ve skutečnosti možná necítil vůbec nic. Pokud šlo o Aubrewa, otázka manželství byla čistě praktickou záležitostí; to jí dával dostatečně jasně najevo už od počátku. Přes svůj atraktivní vzhled, fyzickou, duchovní a intelektuální úroveň i majetek to byl stále jenom další osamělý muž v Seattlu. Podobně jako pan Zachariáš a další účastníci průvodu k jejím dveřím, předstírající zájem o hudbu. To Susan i přes málo povzbudivou logiku poněkud obměkčilo, protože dobře věděla, jaké to je toužit po partnerovi a něze.

„Proč, Aubrewe?” zeptala se, upřímně zmatená. „Proč jste si vybral zrovna mě?” Uchopil ji za ruku a chystal se jí navléknout prstýnek. „Už jsem vám to říkal. Protože vás považuji za krásnou. Protože máte ráda Viktorii.” Odmlčel se a vzdychl. „Protože si občas myslím, že jestli budu ležet sám v posteli ještě jednu noc, tak přijdu o rozum.” Zmínkou o posteli Susan vystřízlivěla, protože byla ještě panna. Kromě vlastních bouřlivých představ a několika narážek a pikantních poznámek od Julie neměla o těchto intimních důvěrnostech ani potuchy. Krk jí zalila červeň a hrnula se do obličeje. „Vy nechápete. Nikdy jsem - nikdy jsem nebyla s žádným mužem. Myslím tím - tím způsobem.”

To už šeptala, protože někteří tanečníci po nich začali pošilhávat a nakukovali za palmu. Umřela by studem, kdyby někdo zaslechl jejich naprosto soukromou konverzaci. „Nemusíte se bát z mé strany žádných intimností. Alespoň ne do chvíle, než budete připravena.” Tvářil se a mluvil upřímně, zcela nepodobný muži, jehož Julie líčila v posledních měsících svého života jako naprosté-

ho ničemu. Říká pravdu, nebo je to jeho další klamné kouzlo?

Několik okamžiků na něho zírala se žalostně sevřeným hrdlem. „Ale právě jste řekl, že budeme sdílet společné lože.”

„To budeme. Ale k ničemu vás nebudu nutit, Susan. To je další slib. Můžete si být jistá, že ho dodržím.” Opět dlouze vzdychl a to jí dodalo zvláštní pocit klidu, i když nevěděla, proč. „Za každou cenu.”

Susan ztratila na delší dobu dar řeči. Usilovně hledala v mysli a srdci vhodná slova, ale když promluvila, bylo to zcela impulzivní. „Ano. Tedy pokud mi poskytnete čas - tak ano.” Usmál se, políbil ji na čelo a navlékl jí prsten. „Takže dohodnuto.”

Trochu ji znepokojilo, že se zmiňuje o jejich zasnoubení jako o nějaké dohodě, ale zřejmě u něho musí počítat s tím, že bude používat formální pojmy. Vždyť Aubrew považuje jejich manželství za rozumové uspořádání, nic víc. Ať se v jejím srdci a duši odehrává cokoli, nikdy na to nesmí zapomenout. V žádném případě nejde o romantický svazek.

„Dohodnuto.” Začala přemýšlet, od kdy je tak lehkomyslná. Usoudila, že už od toho dne, kdy nasedla v Bostonu do vlaku mířícího k neklidnému Seattlu. Tehdy se začala měnit. Nebo to bylo ještě dříve, během prvních měsíců Juliina manželství, kdy dostávala výmluvné dopisy překypující radostnou láskou? Možná právě tehdy se její nostalgie postupně prohloubila v roztouženost.

Aubrew jí nabídl paži. „Usmívej se,” požádal. „Přeji si, aby tě lidé považovali za šťastnou.” Susan si uvědomila, že přes všechny okolnosti je šťastná, opravdu šťastná. Ale přiznat to by bylo pokořující, jelikož Aubrew její oddanost nesdílí. Zavěsila se do něho a rozhodně zvedla bradu. Nikdo, ani teď, ani 189

později, nikdy z jejího chování nepozná, že miluje, aniž by byla milována. Zvedla bradu ještě o kousek výš.

Aubrew se s ní roztočil po parketu a ostatní páry jim s úsměvem uvolňovaly cestu. Susan měla pocit, jako by střechou pronikaly i za studeného počasí paprsky září* čího slunce, které způsobily, že oni dva, pouze oni dva, vzpláli zlatou aurou. Teplo jí pronikalo až do morku; kostí. • i

Když hudba zmlkla, Susan byla zrudlá a bez dechu; šťastná jako ještě nikdy. Připadalo jí snadné odsunout myšlenky na Julii někam hodně dozadu.

Aubrew podržel její levou ruku a zvedl ji tak, aby na ni všichni viděli. Zásnubní prsten zářil v blikajícím světle plynových lamp. „Ke svému velkému potěšení,” zvolal jasným hlasem, který dolehl do všech koutů sálu, „vám sděluji, že slečna McKittricková se stane mou ženou.” Zavládla pauza nabitá překvapením, nebo alespoň tak to Susan připadalo. Pak zazněl vlažný potlesk, následovaný bujnými pokřiky a blahopřejným pískáním. Některé ženy na ni zlostně zíraly přes malované vějíře - zřejmě měly y úmyslu nabídnout na manželském trhu v Seattltt své dcery a sestry, tety a neteře a vybraly si pro roli ženicha Aubrewa, prosperujícího vdovce a skvělého kandidáta. Upřímné nadšení projevovali spíše muži, kteří pokročili dopředu, dobromyslně jim blahopřáli a potřásali Aubrewovi rukou nebo mu poklepávali na rameno. Maisie, udýchaná tancem a rozzářená pozorností, které se jí dostávalo, přiběhla k Susan a objala ji.

„Před chvilkou jsem zkontrolovala Viktorii,” svěřila se. „To děvče, které pan Fairgriev přivedl, aby ji hlídalo, si vede docela dobře.”

Susan, která se sama byla na dítě několikrát podívat, věděla, že mu nic nechybí. Úzkostně doufala, že se oznámení blížícího se sňatku nedotkne hlouběji její

rozrůstající se klientely žáků hry na klavír. Manželství nemanželství, stále si přála vydělávat vlastní peníze a mít tak alespoň zdání nezávislosti.

Krátce si přitiskla hřbet ruky na čelo, protože byla jako omámená. Souhlasila se sňatkem s mužem, jehož téměř neznala. S tím, který způsobil, že její nejbližší kamarádka byla nešťastná, a upřímně přiznal, že nevěří v romantickou lásku, natož aby ji k ní cítil. Ráda by se posadila, ale to nebylo možné.

Hudba opět začala hrát, tentokrát velmi živou melodii, a Susan se znovu ocitla v Aubrewově náručí a vířila kolem sálu. Byla by se zhroutila, kdyby ji nedržel tak pevně, že se její nohy téměř nedotýkaly podlahy. Měla pocit, že tančí na oblacích upředených ze slunečních paprsků a hedvábí.

Vyklouzl do zimní zahrady, aby si vykouřil viržinko. Od Susanina příchodu bylo kouření v domě přísně zakázáno.

„Miluješ ji?” Hlas patřil Ethanovi. Nemusel se otáčet, aby to věděl, takže zůstal stát opřený ramenem o studenou kamennou zeď. Napadlo ho, že dům je jako mauzoleum, obrovská krypta. Nebo přinejmenším byl, dokud se neobjevila Susan. „Ne,” odpověděl. Vůči Ethanovi byl obvykle zcela upřímný.

Ethan si stoupl vedle něho. V nezřetelném studeném světle měsíce Aubrew viděl, jak bratr podrážděně zatíná čelisti. „Tak jsi ji měl raději nechat jít. Zaslouží si lepší. Je to žena s vlastními myšlenkami, nadějemi a city, ne nějaká hezká hračka.”

Aubrew se suše zasmál, i když se vůbec nebavil. „Můj bratr básník. Jestli věříš na lásku, tak proč si nenajdeš nějakou ženu a nezaložíš rodinu? Su Lin

je pryč a mezi ní a tebou by to pravděpodobně stejně neklapalo.”

Pohled, který na něho Ethan vrhl, byl dostatečně výmluvný. Aubrew se připravil na ránu

pěstí.

„Zatraceně, Aubrewe, ty nevíš nic o tom, jaké to mezi Su Lin a mnou bylo. Já ji miloval. Byl bych za ni dal život. Na rozdíl od tebe neumím jen tak sbalit nějakou ženu a tvářit se, jako by se nic nestalo!”

Na okamžik zavládlo napjaté ticho. Ethan zaťal ruce v pěst a zase je uvolnil. „Tak tohle si o mě myslíš? Že dělám, jako by se nic nestalo?” Aubrew odhodil viržinko ven do zmrzlé trávy. „Věř mi, bratře, že není jediná noc, kdy bych se neprobudil zalitý studeným potem a nepřemýšlel, kde jsem udělal s Julií chybu. Kdybych měl něčím podobným projít znovu, raději si přiložím pistoli k hlavě!”

„Potom jsi mizerný zbabělec,” vyslovil Ethan svůj názor. „Susan na tobě záleží. To vidí každý, kdo má oči. Každý kromě tebe. A nejhorší na tom je, že tobě by na ní také záleželo, kdybych měl k takovému riziku dost = odvahy.” ? Aubrew hleděl na-bratra ohromeně a vztekle. „Tak : poslyš, bráško. Nevidím, že ty bys na sebe nějaké riziko ; bral. Vězíš jako mezek* v díře bahna a vůbec se nepokoušíš dostat ven!”

Ethan odvrátil pohled. „Neměl jsem nechat Su Lin odejít - kdybych se nedal -” Aubrew pevně stiskl bratrovi rameno. „Nemohl jsi nic dělat,” přesvědčoval ho. Jak jsi mi vysvětlil, Su Lin se vrátila do Cíny z mnoha důvodů - většinu z nich nikdy nepochopíš. Teď je manželkou jiného muže. S tím je konec, Ethane.”

Výraz v Ethanových očích byl prázdný. Vzdálený, „Proč jsem o ni nebojoval?”

„Možná jsi podvědomě tušil, že by to nebylo dobré ani pro jednoho z vás. Tak či onak, lidé

jsou v těchto věcech pořád plní předsudků.”

Ethan se přerývaně nadechl. „Oplakávám ji tak dlouho… je to stejné, jako kdyby umřela.” Setřásl bratrovu ruku a podíval se mu do očí. „Ale máš zatracenou pravdu. Je to pryč.” Usmál se. „Gratuluji ti k zasnoubení. Doufám, že víš, jaké máš štěstí!” S tím se otočil k odchodu. Aubrew stál a díval se za ním.

Možná, pomyslel si, je čas, aby oba vykročili kupředu, on í Ethan. Sám vězel dlouho na místě, zapadlý ve smutku, hněvu a pocitu viny.

Zaklonil hlavu a podíval se na hvězdami posetou oblohu, jako by tam hledal něco, co sám nevěděl. Pak se vrátil ke společnosti.

Susan tančila s Johnem Hollisterem a Aubrew při pohledu na usmívající se zardělou Susan s rozjásanýma očima, vzhlížející k detektivově vlídné tváři, pocítil zvláštní bodnutí. Stále byl pohroužen do naprosto elementárních emocí, když na jeho předloktí spočinula štíhlá ruka ozdobená šperky.

Znal ten dotyk i diamanty a safíry, protože je sám vybíral při četných cestách do Saň Franciska. Zvedl oči a setkal se s Delfíniným pohledem, ale jinak se ani nepohnul. , Aspoň jeden tanec,” požádala tiše.

Odpověděl vyrovnaným hlasem, protože si dobře uvědomoval pozornost lidí, kteří by na jakýkoli náznak intimity strhli lavinu klepů, jež by mohly zranit Susan a jednoho dne i Viktorii. „Neměla bys tady být.”

Prudce rozevřela vějíř z hedvábí a slonoviny, nepochybně další jeho dárek, i když si na jeho nákup nevzpomínal, a zatřepetala s ním před dokonalými rysy svého obličeje. Pomyslel si

stejně analyticky, jako kdyby posuzoval nějakého koně, že Delfína je v klasickém slova smyslu mnohem krásnější než Susan. Bůh

ví, že být s ní v posteli mu působilo velké potěšení, navíc v tomto městě, kde téměř každý měl pestrou minulost, si ji mohl vzít klidně za ženu; jakmile by utichl počáteční rozruch, společnost by Delfínu přijala do svého stáda už jen kvůli penězům a postavení. Přesto všechno nikdy na manželství s ní nepomyslel. Tato podivná analýza jejich vztahu ho přiměla, aby se zamračil.

Jsi blázen, jestli si myslíš, že ta malá myš tě udělá šťastným,” sykla skrze rty pootevřené ve svůdném úsměvu. Jen se na ni podívej. Nemá ani ponětí o tanci. A pokud jde o společenský šarm -”

„Společenský šarm?” skočil jí Aubrew do řeči. Jsme v Seattlu a ne v Bostonu nebo Paříži. Tady velká poptávka po vybraných způsobech není.” Vějíř zakmital rychleji. „Tak čím tě přitahuje?” Aubrew se otočil a změřil Susan pohledem. „Nevím. Ale hodlám se s ní oženit, Delfíno, ať to schvaluješ, nebo ne.” Povytáhl obočí. „Nedohodli jsme se, že nasedneš na první možný parník odplouvající do Saň Franciska? Zdá se, že ti jich ujelo hned několik.” Delfína zrudla; představovala dokonalý obraz ; opovrhované ženy. „půdeš svého zacházení se mnou litovat, Aubrewe Faiřgrieve,” prohlásila tiše a její vějíři. prakticky vytvářel rozmazanou šmouhu. „Budeš toho bolestně litovat.” * . ! Odolal nutkám obrátit oči v sloup. „Možná. Myslím, že další parník odplouvá zítra odpoledne. Jestli začneš balit ještě dneska večer, určitě si dokážeš zajistit kajuA tu.” S těmito slovy od ní odkráčel. Vyhledal Susan, která tančila s jedním odvážnějším žákem hry na klavír, a zachránil ji z jeho náruče.

Díval se jí do tváře, rozjásané, nevinné, okouzlující tváře, a poprvé si uvědomil, že Ethan měl v zimní zahradě pravdu. Susan na něm záleží. Toto poznání v něm vyvolalo pocit viny, ale utěšil se faktem, že ji

nikdy neklamal. Netvrdil, že je schopen něžných citů k nějaké ženě. Susan vstupuje do tohoto manželství s otevřenýma očima.

Je to jako sen,” vyhrkla udýchaně. „Hudba, tanec. Viděl jsi Ethana? Doufala jsem -” Aubrew cítil, jak se mu svírají čelisti. Přinutil se je uvolnit, ale už bylo pozdě; z jejího výrazu poznal, že zahlédla a pochopila jeho reakci. „Obávám se, že už odešel domů.” Nechala to bez komentáře, ale nepokusila se skrýt zklamání z Ethanová odchodu. „Zatančíme si ještě?” zeptal se.

Přikývla. Vzal ji do náruče a to v tuto chvíli, v tento večer stačilo, aby všechno bylo v pořádku.

Susan probudil prudký déšť. Vyhlédla z okna své ložnice a viděla, že liják spláchl poslední zbytky špinavého sněhu. Kočičí hlavy se v slabém světle počínajícího dne leskly a trávník zhnědl blátem. Nebýt jiskřícího prstýnku na ruce, vzalo by jí to veškerou dobrou náladu. Bude se vdávat! Připadalo jí to po tolika letech staro-panenství téměř nemožné, ale byl tady důkaz. Aubrew jí dal slib a oznámil blížící se sňatek doslova před celým Seattlem. Viktorie vrněla v kolébce a hrála si oběma ručkama s prstíky u nohou. Susan opřela čelo o chladné a vlhké okenní sklo. „Budu jí dobrou matkou, Julie,” zamumlala. „Slibuji.” Polekalo ji ostré zaklepání na dveře; trhla sebou a v očekávání Maisie zvolala: „Vstupte!” Aubrew překročil práh a vypadal v naškrobené bílé košili a dobře střižených černých kalhotách neuvěřitelně přitažlivě. Měl už i šle a vyleštěné boty. Usmíval se s vědomím, že ho nečekala. „Měla bys být opatrnější,” zažertoval. „Myslím v tom, koho zveš do své ložnice.” 194 195

Susanina ruka nevědomky vyletěla k límečku flanelové noční košile; svírala knoflíčky jako panna těsně před znásilněním. V Aubrewových očích zablesklo šibalství a Susan se zarděla a

pustila zapínání. „Tebe bych určitě nezvala,” rozohnila se. „Opravdu ne?”

„Samozřejmě že ne. Není správné, abys tady byl. Před naší - před naší -” „Svatbou?” pomohl jí. V jeho oříškově hnědých očích přetrvával úsměv. Nedal najevo snahu odejít. Místo toho zvedl celuloidový límeček. „Nevadilo by ti, kdybys mi tohle zapnula? Mám pocit, že to sám nedokážu, ani kdybych se uškrtil.”

Váhala. Na sobě má noční košili a pod ní vůbec nic. Jsou s Aubrewem sami v pokoji, možná v celém domě. Tedy kromě Viktorie, která však nesplňuje požadavky na gardedámu. Dlouze vydechla, popošla k němu a vzala límeček.

Vzduch mezi nimi jako by se posouval a mihotal, podobně jako roztřesené fáty morgany, které vidívala za horkých letních dnů nad vodami v Nantucketu. Hluboko v jejím nitru se vynořila podivná bolest, která ji celou rozechvěla. Ruce se jí třásly, když je natáhla, aby upevnila límeček kolemjeho krku.

Voněl mýdlem a nějakou jemnou kořeněnou kolínskou a z jeho hrudi vyzařoval žár. Na konečcích prstů ucítila dotyk jemných hedvábných vlasů, lehkých jako vánek, přesto obsahujících sílu, která ji dokázala zavést do tajemných hlubin.

Zápasila s knoflíčky a každičkým kouskem těla si uvědomovala muže, který ji pozoroval. Konečně se jí podařilo límeček zapnout.

„Susan.” Jeho hlas zněl tlumeně a poněkud rozervaně. Něco se v ní pohnulo a Susan věděla, že už nikdy nebude stejná. Že se znovu změnila její duše, stejně jako před několika dny při jeho jediném spalujícím polibku.

Zachvěla se, i když v místnosti bylo teplo. Příliš teplo. Přikázala svým nohám, aby ustoupily zpátky, pryč z jeho dosahu. Jenže nohy ji neposlouchaly. „Viktorie,” vyhrkla. „Dovol mi, abych tě vzal do své postele,” požádal.

Susan zakolísala. Pevně zavřela oči, a když je otevřela, zjistila, že ji zlehka drží za noční košili a mačká flanel v obou rukou. Byla příliš bez dechu, aby promluvila, a stejně si nevěřila, že by promluvila rozumně.

„Nemyslíš, že bychom měli zpečetit naše zasnoubení přinejmenším polibkem?” Byl tak přesvědčivý. Přitáhl si ji za košili blíž k sobě a sklonil hlavu, aby se zmocnil jejích úst. Zpočátku byl něžný, pak důraznější a Susanino tělo odpovídalo naprosto nepanenským způsobem. Jaksi se rozrůstalo, otevíralo se jako dobře zalévaná orchidej. Vyrazila tlumený sten a rozevřela rty, aby pronikl hlouběji.

Nejasně si uvědomovala, že se její košile pomaličku vyhrnuje, putuje přes lýtka, kolena, stehna a břicho. Věděla, že by měla protestovat, alespoň by měla chtít protestovat, ale místo toho na něm doslova visela. Když na okamžik přerušil polibek, aby jí přetáhl košili přes hlavu a odhodil stranou, zasténala a dychtivě přijala návrat jeho rtů.

Pak Aubrew udělal krok zpátky a potěžkával dlaněmi její ňadra. Susan před ním stála hrdě, bez sebemenšího studu. I když byla v záležitostech mužů a žen nezkušená, vytušila, že má nad tímto silným, sebejistým mužem určitou moc, a vychutnávala si to. Jen ať se podívá, pomyslela si trochu vyzývavě, ale pak tiše zalapala po dechu, když přejel bříšky palců po jejích bradavkách. Jsi krásná,” vydechl. 196 197

„Viktorie,” připomněla mu slabě. Aniž si to uvědomila, Aubrew ji vmanévroval za převlékací zástěnu v jednom rohu pokoje.

Je jenom dítě.” Sehnul hlavu a vzal jednu její bradavku do úst.

Vzlykla, vklouzla prsty do jeho vlasů a tiskla jeho hlavu k sobě pro případ, že by se chtěl odtáhnout. „Ach bože,” zasténala. Jenom se zasmál a dráždil ji jazykem.

„Ach ano,” zajíkala se. „Ano.” Cekala, že ji zvedne do náruče a odnese chladnou chodbou do své postele, ale neudělal to.

„Výborně,” odpověděl a pokračoval, takže ve chvíli, kdy si Susan myslela, že určitě přijde o rozum, vklouzl rukou mezi její stehna a skrze zvlhlé chloupky pronikl k nejintimnější části jejího těla. Zhroutila se zády na zeď a dýchala rychle a mělce.

Nějakou dobu ji jen tak laskal, načež bez nejmenšího varování vsunul prsty dovnitř, zatímco palec prodléval venku a zvyšoval její rozkoš. Zalapala po dechu, zavřela oči a současně vystrčila boky dopředu. Vítala jeho pozornost, byť byla skandální.

zpětném pohledu Aubrew soudil, že to, co následovalo, by ho nemělo překvapit, když zváží fakt, že Delfína mu během zásnubního večírku otevřeně vyhrožovala. Věděl přece, že je to žena, která drží slovo, aspoň pokud jde o pomstu. Přesto nebyl vůbec připravený, když následující večer pracoval sám v kanceláři nad obchodem dlouho poté, co všichni ostatní odešli domů, a zahlédl v otevřených dveřích nějaký rychlý pohyb. Než stačil reagovat nebo si uvědomit, že má nezvanou společnost, výstřel z pistole roztříštil lampu vedle jeho lokte. Světlo zhaslo; vrhl se dolů za stůl a popadl pistoli, kterou přestal nosit už před několika roky. Vždyť Seattle bylo na západní poměry moderní, civilizované město, kde se pohybovalo jen málo ozbrojených mužů.

Klidně mohl být slepý, protože ve tmě skoro nic neviděl; vetřelci se vyrojili všude kolem něho, bylo jich šest nebo sedm, drobní, svižní a zároveň silní. Nevzdal se bez boje, ale ani s mohutnou postavou a zručností v zacházení pěstmi proti takové přesile neměl šanci. Bylo mu jasné, že prohraje boj dřív, než skutečně začne.

Rány přicházely ze všech stran; jako by stál na dně kamenné studny, zatímco se stěny kámen po kameni

hroutí. Bolest mu pronikala až do kostí a nakonec ho srazila k zemi. Neexistovalo nic než tlukot jeho srdce.

Ethan dorazil do obchodu brzo ráno, aby nakoupil zásoby do spíže, když se nahoře na schodech objevil Hawkins a ječel jako opice chycená za ocas. Oči za dioptrickými brýlemi měl vytřeštěné navrch hlavy.

„Pomoc!” křičel. „Můj bože, pomozte někdo - pan Fairgriev - myslím - myslím, že ho někdo

zabil -”

Nákup, který Ethan právě držel v ruce, narazil na tvrdou podlahu. Zdálo se mu, že se všichni v obchodě rozběhli, ale on byl první. Bral schody po dvou a hrubě odstrčil Aubrewova sekretáře z cesty.

Aubrew ležel na zemi kousek za psacím stolem a skutečně vypadal jako mrtvý. Ethan automaticky poklekl vedle bratra a nahmatal na jeho krku pulz. S úlevou na okamžik zavřel oči - byl tam, i když velice slabý.

„Zavolejte doktora,” vyhrkl. „Utíkejte někdo pro doktora!” Ohlédl se přes rameno na dav nahromaděný ve dveřích. Z chumlu lidí vyběhl Hawkins. „Potřebuji trochu studené vody a čistou látku!” křičel Ethan. „Ostatní se raději vraťte ke své práci.”

Lékař se dostavil za několik minut; tělnatý chlapík středního věku, páchnoucí whisky, potem a tabákem. Ethan, který se pokusil co nejlépe vyčistit Aubrewovy rány, zůstal dřepět vedle bratra a pozorně se díval, jak doktor otevírá starý černý kufřík a vytahuje stetoskop. „Skoro ho to zabilo,” konstatoval. Podíval se na Etha-na. „To jste udělal vy?” „Sakra ne,” vyštěkl Ethan. Kdyby okolnosti byly veselejší, cítil by se polichocen, že ho někdo považuje za schopného srazit Aubrewa, o patnáct centimetrů vyššího a vážícího o třicet kilogramů více.

„No, zřejmě chvíli potrvá, než nám bude moct říci, kdo to udělal,” vzdychl doktor. Obratnýma, i když ne příliš čistýma rukama prohmatal Aubrewova žebra a údy. „Doufám, že má tuhý kořínek, protože ho čeká dlouhá cesta, jestli ji vůbec zvládne.”

Ethanoví se točil žaludek. Aubrew nesmí zemřít, nesmí. Mezi nimi zůstalo tolik nevyřešených věcí. A je to jeho bratr! Jediná rodina, kterou kdy měl. „Dokáže to,” přísahal Ethan.

„Podle mě patří do nemocnice. Raději ho tam co nejrychleji odvezme.” „Ne,” protestoval Ethan. V jeho představách byla nemocnice místem, kam lidé chodí zemřít. Aubrew musí domů, do svého velkého sídla na kopci, kde o něho budou řádně pečovat. „Chtěl by být ve své posteli, kdyby si mohl vybrat. Takže ho hodlám odvézt domů.” Lékař pokrčil rameny, možná se nemohl dočkat, až se vrátí do některé z heren. ,Je mu třeba ovázat žebra -”

„To můžete udělat rovnou tady, nebo ne?”

„No -” Muž vytáhl z kapsy hodinky a zkontroloval čas. Ethana napadlo, že by ho měl poslat pryč a sehnat lepšího, ale nechtěl nechat Aubrewa déle bez ošetření. Vždyť tady leží v bezvědomí pravděpodobně celou noc.

„Přineste prostěradla z police v obchodě,” vyzval Ethan Hawkinse, který se zase objevil ve dveřích. „A potřebuji i něco, co poslouží jako nosítka.”

Hawkins polkl, přikývl a odbíhal očividně potěšený, že má nějaký úkol. Zanedlouho se vrátil

s hromádkou nových prostěradel, která se prodávala za slušnou částku; Ethan nezaváhal a

roztrhal je na široké pruhy. Pak společně s doktorem, který se představil jako Horace

Sutherfield, obvázali Aubrewa od pasu nahoru a zpevnili mu tak žebra. Aubrew se během

procesu nehýbal,a i když Ethan považoval jeho bezvědomí za blahodárné, přece jenom by uvítal, kdyby zaslechl nějaké zasténání nebo kletbu. To by znamenalo, že Aubrew má blíž k životu než smrti, což za dané situace nebylo možné posoudit.

To už se objevili ve dveřích dva prodavači s něčím, co vypadalo jako dveře od kůlny. Ethan s lékařem položili Aubrewa na tato provizorní nosítka a přivázali ho zbylými pruhy prostěradel. Pád by ho v jeho stavu mohl zabít nebo přinejmenším zmrzačit, pokud už se nestalo, pomyslel si zachmuřeně Ethan.

Jeho nitro naplnil prudký vztek; najde mizery, kteří tohle udělali, ať prchají po jednom nebo v tlupě, a oplatí jim stejnou měrou. Možná jim vpálí kulku mezi oči, jen tak pro jistotu. „Požádal jsem Simpsona, aby přistavil před obchod povoz,” ozval se Hawkins, když se Ethan se statným německým kovářem, povolaným z dílny na konci ulice, chystali snést Aubrewa ze schodů. Sekretář byl bledý jako stěna a v očích se mu usadila hrůza. „Díky,” odpověděl tiše Ethan. Jestli mohu ještě ,ně“co udělat -” „Postarejte se o obchod. A jestli něco zaslechnete -”

Hawkins se poněkud narovnal. „Určitě vám dám okamžitě vědět, pane Fairgrieve.” „Ethane,” opravil ho mladý muž. „Myslím, že by se to mělo oznámit policii.” „Dohlédnu na to,” slíbil Hawkins.

Pak se Ethan soustředil na bezpečný transport bratra ze schodů, obchodem a ven k čekajícímu povozu. Doktor vyšplhal na kozlík a beze slova se chopil otěží* zatímco Ethan zůstal na’voze vedle Aubrewova nehybného těla přikrytého prostěradlem. Kovář se posadil na konec vozu, protože věděl, že budou potřebovat jeho pomoc i při vnášení nosítek do domu.

Když vůz poskakoval po hrbolaté silnici kolem obchodu, ze zatažené oblohy se začaly snášet velké sněhové vločky.

Susan byla na verandě a loučila se s dychtivým žákem hry na klavír, když se vůz blížil k domu. Jakmile zahlédla Ethana na voze, okamžitě věděla, že se něco stalo Aubrewovi.

Seběhla ze schodů a bez ohledu na kluzké kameny a mrazivý vzduch utíkala vstříc povozu po příjezdové cestě.

Stála s bušícím srdcem v krku, když Ethan a statný muž v pracovních šatech a kovářské zástěře seskočili z vozu a vytáhli Aubrewa přivázaného na starých dveřích a lhostejného ke všemu kolem sebe. Sněhové vločky se usazovaly na jeho krví slepených vlasech, ranách na obličeji, řasách a rtech. Kromě zraněných míst byl bledý jako mrtvola. „Běžte před námi,” vybídl ji Ethan úsečně. Očekával, že poslechne.

Susan se rozběhla zpátky k domu. Student, jeden z úspěšnějších hledačů zlata, který si říkal

Had Charlie, vyčkával, jestli nebude třeba jeho pomoci. Zpustle vyhlížející muž, kterého

odhadla na lékaře, ho poslal vyhledat a přivést prvního policistu, kterého spatří.

Susan se odvážila promluvit, teprve až odhrnula přikrývku na Aubrewově posteli a Ethan s

lékařem a kovářem přenesli zraněného na matraci. „Co se stalo?” vyhrkla.

Ethan se na ni podíval s obličejem plným smutku. „Moc toho nevíme. Hawkins ho našel

dneska ráno v kanceláři zhruba ve stejném stavu, jako je teď.”

Susan zavřela oči před živou vzpomínkou a na okamžik pocítila stud, protože večer

naslouchala zvukům a věděla, že se Aubrew nevrátil domů. Ležela beze spánku a neustále

otáčela zásnubním prstenem ve strachu, že je s Delfínou nebo jinou ženou podobné pověsti.

Lékař pilně vyšetřoval Aubrewa. Zvedal mu víčka a nakukoval do očí, zkoumal reflexy a často kroutil hlavou. Netvářil se optimisticky. „Máte tušení, kdo to udělal?” Ethan pohlédl na bratra a zaťal čelisti. „Ne,” zahučel temně, aniž by se jí podíval do očí, „ale mám tušení, kdo si tohle objednal.”

Susan přešla od nohou na opačnou stranu postele proti lékaři. Přitáhla si židli a uchopila Aubrewovu velkou, nehybnou ruku do dlaní. „Kdo?”

„O to se nemusíte starat,” odpověděl Ethan bezvý-razně. „Dohlédnu na to, aby zvítězila spravedlnost.”

Něco v jeho hlase a chování Susan vyděsilo stejně jako obsah jeho slov. „Řekla bych, že tohle přísluší policii,” poznamenala.

„K čertu s policií.” Ethan si pročísl rukou vlasy. Doktor pozvedl oči. „Dáma má ale pravdu, pane Fairgrieve. Tyhle věci raději přenechte autoritám.”

Ethan se na něho zlostně podíval. Jsou víc než vítáni sebrat to, co z těch.AníČemů zůstane, až s nimi budu hotov.” Z jeho ledového výrazu Susan zamrazilo. Pomsta, o níž Ethan mluvil, mohla vést k jeho zkáze.

Lékař potřásl hlavou a vrhl významný pohled k Susan. Jestli máte na tohohle člověka nějaký vliv, tak mu ten bláznivý nápad rozmluvte.”

Susan spolkla hněvivé a zoufalé slzy, které hrozily vytrysknout. Aubrew ležel bez hnutí jako vosková figurína a obličej měl tak oteklý, že byl téměř k nepoznání. Nechtěla, aby Ethan visel za to, že vzal zákon do vlastních rukou, ale chápala jeho touhu po odplatě. Ano, chápala ji velice dobře. „Fairgrievové mají vlastní rozum,” zamumlala, „a z toho, co jsem dosud poznala; nejsou ochotni svá rozhodnutí měnit.”

Ethan zamířil k oknu a strnule hleděl ven. Neměl kabát a zdálo se, že nedbá na stopy Aubrewovy krve na rukou, šatech, dokonce ani na tváři.

Jmenuji se Sutherfield,” představil se doktor a podal Susan ruku. „Horace Sutherfield.” Susan zaváhala, ale pak mu potřásla pravicí. Nechtěla odtrhnout pohled od Aubrewova obličeje, protože se bála, že tak zmizí na onen svět. Intuitivně cítila, že ho dokáže zadržet, když bude dost odhodlaná. „Myslíte, že má bolesti?”

Doktor vytáhl z lékařského kufříku hnědou lahvičku a postavil ji na noční stolek. „Možná, ale dokud nenabude vědomí, nedá se s tím moc dělat. Pokud se tak stane, dejte mu dávku laudana - ale ne velkou. Stačí jedna nebo dvě kapky - někteří lidé si na to zvyknou a už se ho nikdy nevzdají.”

Přikývla a jemně odhrnula z Aubrewova čela pramínek vlasů. Druhou rukou mu neustále svírala prsty, jako by ona byla kotva, která ho udrží naživu.

„Pokud bude třeba, pošlete pro mě. I v noci,” zdůraznil. „Budu hrát karty u Stříbrného orla,” dodal pro jistotu. A byl piAč.

Susan zapomněla na Ethanovu přítomnost, zapomněla na všechno kromě zraněného muže, tiše ležícího na posteli, kterou s ní chtěl sdílet. Teď litovala svého váhání a přála si, aby se mu byla odevzdala, třeba jen jedinkrát. Kdyby Aubrew zemřel, nikdy nezjistí, jaké to je milovat naplno, bez zábran, bez ohledu na slušnost.

Na rameni ucítila Ethanovu ruku. Otřela si hřbetem ruky slzy a napřímila záda. „Musíme být silní už kvůli němu,” přikázala.

Ethan jí rameno mírně stiskl. „Aubrew něco vydrží, Susan. Je to nejsilnější muž, jakého znám. Přežije to, když bude vědět, že jste s ním.” Zmlkl a jako by zvažoval další slova. „Můj bratr vás potřebuje. Myslím, že už

delší dobu. Právě proto vás tak trápil, když jste sem přišla. Měl strach, protože se předtím zřejmě rozhodl, že se nadobro uzavře před světem.”

Zvedla Aubrewovu ruku a zlehka přejela rty po kloubech jeho prstů. „Prosím - vyřiďte Maisii, že potřebuji, aby se starala o Viktorii. Nemohu ho opustit.”

Ethan chvíli vyčkával a ona tušila, že jí chce říci něco víc, ale nakonec ani jeden z nich nepromluvil. Celá se plně soustředila na Aubrewa.

Ethan otevřel kopnutím dveře soukromé kajuty Delfíny Parkerové na lodi Pacific, která měla s ranním přílivem vyplout na jih. Delfína seděla u toaletního stolku a pudrovala si obličej. Jeho příchod ji očividně zaskočil, ale vzpamatovala se velmi rychle; to musel uznat. „No ne, Ethan.” Zatřepetala vějířky řas. „Přišel jste se rozloučit. Není to milé?” Přemáhal se, aby jí nestiskl krk. Stál bez hnutí za ní a ona pozorovala jeho obraz v zrcadle. Cítil pohupování paluby pod nohama, kopírující vlny v zátoce Elliott. „Skoro se to povedlo. Málem jste ho zabila.”

Vytřeštila oči a našpulila umně nalíčená ústa. Jedna štíhlá sněhobílá ruka vylétla k prsům. „Musím prohlásit, Ethane, že nevím, o čem mluvíte.”

Židle, na níž seděla, byla otáčecí. Obrátil ji tváří k sobě a sklonil se těsně k jejímu obličeji. „Mluvím o svém bratrovi. Pamatujete se na něho? Aubrew Fairgriev - muž, jenž vám několik posledních měsíců platil šminky a tretky. Díky těm lotrům, které jste na něho poslala, je téměř mrtvý.”

Delfína až nájemné cuknutí koutku úst nereagovala. „Mýlíte se,” prohlásila chladně. Pak ho k jeho naprostému úžasu chytila pevně kolem krku a pokusila se ho přitáhnout k sobě. ‘

Uskočil jako uštknutý a ona se zasmála. Smála se. Zavřel oči a donutil se zchladit vztek. Jakmile si věřil, že dokáže mluvit, uchopil tu couru za krémová ramena. „Kdo to udělal?” zeptal se. „Chci jména, Delfíno. A dostanu je, i kdybych je z vás měl vytřást!” Znervózněla; možná jí konečně došlo, že to myslí vážně. Že se nepřišel vyspat s bývalou bratrovou milenkou, než odpluje k novým obzorům. Špičkou jazyka si navlhčila rty a poněkud se přikrčila. „Neřekla jsem jim, aby ho zabili,” kňourala. Jenom - jenom aby mu dali trochu za vyučenou.”

Ethan znovu musel bojovat sám se sebou. A znovu mu připadalo jako zázrak, že převážil jeho zdravý úsudek. „Tak to opravdu udělali. Je v bezvědomí, má zlomená žebra a jen bůh ví, jaké

škody napáchali na jeho vnitřnostech.” Zvedl ji za hedvábný župan. „Oblečte se, Delfíno. Půjdeme navštívit policejní stanici.”

Ustoupila o krok, i pod nalíčením bledá jako křída. „Nemohu si dovolit problémy se zákonem, Ethane,” zakvílela.

„Tak na to jste měla myslet předtím, než jste dala mého bratra zmlátit na kaši.” Otevřel jednu z truhlic, zaplňujících malou místnost. Vytáhl nějaké oblečení a hodil jí je.*,0blečte se, jinak přísahám, že vás odnesu na policii v tom průsvitném nic, co máte na sobě.” Pokývla směrem k převlékací zástěně v rohu kajuty. „Tak dobře, když nedáte jinak. Ale nechci, abyste se na mě přitom díval.”

Jejímu náhlému souhlasu neměl věřit, jenže on myslel na jiné věci. Měl plnou hlavu Aubrewa. A také Susan a Viktorie. Delfína zašla za zástěnu, a když se o chvilku později objevila, držela v ruce velkorážnou pistoli.

Ethan cítil, jak mu kulka pronikla do boku. Klopýtl kupředu, popadl zbraň a vykroutil ji Delfíne z ruky. Opíral se o stěnu kajuty a jednu ruku tiskl na ránu,

když dovnitř vrazili dva muži. Jakmile je spatřil, dovolil si ztratit vědomí.

„Ethan je ve vězení?” opakovala Susan nevěřícně, když jí to zamračená Maisie oznámila.

Přísahala, že neodejde od Aubrewa ani na chvíli, a dodržela slovo i přes protesty a prosby

hospodyně.

Maisie přikývla. „A také je postřelený. Do boku. Uteklo mu hodně krve, ale myslím, že to není tak zlé.”

Susan se udělalo špatně. Nejdřív Aubrew, teď Ethan. Nemohla se zbavit pocitu, že je to ona, kdo oběma bratrům nechtěně přinesl smůlu, i když jinak nebyla pověrčivá. „C-co se stalo?” „Podle Hawkinse - to on sem pňnesl tuhle zprávu - ta ženská Parkerová tvrdí, že Ethan ji chtěl v kajutě párníku v přístavu znásilnit. Prohlašuje, že ho postřelila, aby ochránila svoji čest.” Maisie pohrdavě zafuněla.

„Nesmysl,” přikývla Susan. „Ethan by nic podobného neudělal. Pravděpodobně objevil nějakou spojitost mezi ní a tím, co se stalo Aubrewovi.” Tato připomínka jí znovu vehnala slzy do očí; právě mu ošetřila rány a přála si, aby mohla udělat něco víc než jenom sedět vedle něho, držet ho za ruku, tiše se modlit a neztrácet naději. t

„Nám je to jasné, ale policii zřejmě ne. Zdejší lidé mají sklon považovat Ethana za čertovo kvítko.”

„Proč?” podivila se Susan. V její přítomnosti se vždycky choval jako opravdový džentlmen.

„Dělal menší problémy jako chlapec; ale nic horšího než ostatní. Potom tu byla ta čínská

dívka. Chtěl se s ní oženit a pro mnoho lidí to byl dostatečný důvod, aby ho nadobro

odepsali.”

„To je směšné!”

Maisie pokrčila statnými rameny. „Možná ano, jenže tak to chodí. Ale kdyby zůstali spolu, asi by to pro ně bylo mnohem horší, než když je rozdělili.”

Susan měla celou dobu podezření, že Maisie ví víc, než říká, a tohle byl důkaz. Ale vzhledem k situaci, v níž se ocitli Aubrew s Ethanem, jí to poskytlo jen malou útěchu. „Co se stalo?” Její rodina ji poslala zpět do Číny,” zašeptala Maisie. „Myslím, že se tam vdala. Nikdy o sobě nedala vědět.” „To je smutné, Maisie.”

„Ethan už nikdy nebyl takový jako předtím. Ani Aubrew ani Ethan si moc štěstí neužili.” Susan se dívala, jak hospodyně přechází po pokoji a zapaluje jedno plynové světlo za druhým. Zahnala tak některé stíny - alespoň ty vnější. „A ani Julie.” „Ano, madam. Ani Julie.”

Toto téma leželo mezi nimi jako obrovská zátoka tajemství a mlčení, které v tu chvíli nechtěla ani jedna z nich prolomit.

„Co bude s Ethanem?” zeptala se Susan po delší chvíli.

„Hawkins mu sehnal advokáta. Doufám, že měl ve výběru lepší ruku než s tím doktorem.” Ethan ležel v cele na kavalci a pod košilí se mu rýsoval obvaz. Lékař - nikoliv Sutherfield, ale nějaký cizí -mu po ošetření rány podstrčil láhev whisky, z níž postupně upíjel. Alkohol nedokázal palčivé bodáni v boku utišit, ale měl aspoň co dělat; bez láhve by se zřejmě vrhl na mříže a ječel jako divoch, dokud by se nezhroutil vyčerpáním nebo neomdlel bolestí. Pobyt ve vězení mu zoufale připomínal chvíle, kdy trčel jako dítě zavřený ve sklepě - jeden z otcových oblíbených trestů -, i když sem vysokým a úzkým oknem pronikalo alespoň trochu světla a vzduchu.

„Ethane?” ozvalo se v tichu nečekaně.

Poznal hlas, a když vzhlédl, díval se na Johna Hollistera, stojícího na druhé straně mříží. Hollister byl svým způsobem něco jako rodinný přítel. On a Aubrew chodili nějakou dobu do stejné školy v Montaně. Dostávali se do společných malérů před vyučováním i po něm a navzájem si dělali naschvály a monokly. Pak šel Hollister studovat práva a Aubrew se vrátil hledat štěstí do Seattlu.

„Ahoj, Johne.” S námahou se posadil. „Co tady proboha děláš?”

Jsem nejbližší člověk, který ti může nabídnout právní zastupování.” V tváři se mu zračilo napětí a lítost. „Tak by to chtěl Aubrew,” dodal, jako by si na to právě vzpomněl. Přitáhl si židli, usedl a pozoroval Ethana skrze mříže. „Co se stalo na té lodi?”

Ethan přesedl na kraj kavalce, podepřel si lokty o kolena, sykl bolestí a složil hlavu do dlaní. „To by mělo být jasné dokonce i tobě. Delfína mě postřelila.” Zvedl hlavu. „Ale nic jiného jsem si nezasloužil, když jsem se nechal takhle zaskočit.” „Ona tvrdí, že se bjánila, abys ji neznásilnil. Je to pravda?” „Zatraceně dobře víšAže není.”

„Opravdu?”

Ethan s obtížemi vstal a přistoupil k mřížím. Sevřel tyče tak silně, až mu zbělaly klouby a rozBolely ho prsty. „Šel jsem za ní, abych zjistil, koho si najala na umlá-cení mého bratra. To je všechno, kvůli čemu jsem na tu zatracenou loď šel.”

Hollister sebou při zmínce o zmlácení Aubrewa trochu škubl. Věděl, že nemusí přežít. „A co

ti řekla?”

„Připustila, že najala nějaké darebáky, ale tvrdila, že mu měli dát jen za vyučenou. Já jí oznámil, zeji odvedu na policii.” Odmlčel se a ironicky se zasmál. „Potom

jsem se dopustil chyby, když jsem ji pustil z dohledu. Vytáhla pistoli a vystřelila.” Hollister tiše hvízdl. „Vždycky jsi měl zvláštní talent dostávat se do potíží, Fairgrieve. Některé věci se zřejmě nikdy nezmění. Sekretář tvého bratra, Hawkins, mi dal volnou ruku, pokud jde o kauci. Jakmile soudce Silvertrees stanoví částku, vyjdeš odtud ven.” Jak je bratrovi?”

„Drží se.” Pak dodal přísně: „Ale v jednom chci mít tvé slovo, Ethane. Až tě pustí, budeš se držet dál od Delfíny Parkerové a nalezení útočníků přenecháš policii.” „Tak tohle ti nemohu slíbit,” odmítl poněkud lítostně Ethan. Jestli ty mizery najdu, hodlám jim vyrvat játra.”

Hollister vzdychl a zalétl pohledem k Ethanovu ovázanému boku. „Ve tvém stavu nepochybně prohraješ.” Jenom mě dostán ven.”

„Míním svá slova vážně, Ethane. Žádný slib, žádná kauce.” „Ty jsi ale zatvrzelý mizera.”

„Stejně jako ty,” nedal se Hollister, ale usmíval se. „Odvedu tě odtud rovnou k sobě. Promluvíme si o tom, co se stalo, a při dobré večeři probereme tvoji obhajobu. Pamatuješ si na moji sestru Ruby?”

Ethan si matně vzpomínal na dítě s rezavým oho-nem, tváří plnou pih a příliš velkými zuby. Kdyby se netěšil na doma připravené jídlo, byl by pozvání odmítl. „Pamatuju,” připustil neochotně. „Kolik jí teď je?”

„Osmnáct. Studovala v Saň Francisku a chce chvíli učit, i když já si myslím, že se brzy vdá.” Ethan vytáhl láhev whisky. Neměl o životní příběh Hollisterovy sestry nejmenší zájem a tupé brnění pod žebry se proměnilo v bodavou bolest. Kromě toho se strašlivě bál o Aubrewa. „Tak co?” útočil Hollister. K cele přicházel dozorce s klíči.

„Slibuješ, nebo ne?” Hollister zatarasil strážci cestu, aby nemohl odemknout mříž. Ten chlapík dokázal být neoblomný jako buldok, když se pro něco rozhodl. „Sakra,” vyhrkl Ethan. Stěny cely jako by ho začaly svírat. „Tak dobře. Čert tě vem, máš moje slovo.”

Hollister se usmál a ustoupil stranou. „Pusťte ho ven,” přikázal dozorci.

se od něho ani na chvilku a dokonce se vůbec nepodívala na dítě,” slyšela Maisiin ustaraný

hlas z chodby. Ještě nezavřela oka, pokud vím, a když jsem jí přinesla jídlo, tak si sotva

uždibla.”

Dveře se otevřely a Susan narovnala záda, ale neohlédla se. Reverend Johnston přistoupil k druhé straně postele, ale jeho pozornost se upírala na Aubrewa. Položil ruku na nehybné rameno a Susan viděla, jak pohybuje rty v tiché modlitbě.

Teprve až se domodlil, pohlédl na ni. „Milé dítě,” v hlase znělo velmi jemné pokárání, ale také něha a hluboká víra.

Susan se rozplakala. „Pořád si myslím, že kdybych mu mohla předat část své síly -” „Aubrewví, že máte o něho starost,” utěšoval ji kněz. Přitáhl si židli a usedl se sepjatýma rukama, očividně připravený držet u nemocného stráž. „Ale rozhodně mu nepomůže, když sama padnete vyčerpáním. Tenhle boj je určen pouze andělům, Susan.” „Ale když odejdu, tak - tak -” zemře. Nedokázala na to slovo ani myslet, natož ho vyslovit. „Pak bůh přijme jeho duši,” doplnil reverend.

Zavrtěla hlavou a odmítla odejít. Po tváři jí sklouzla další slza. Utřela ji hřbetem ruky. „Susan,” naléhal reverend. „Běžte aspoň na chvilku dolů a dejte si s Maisií čaj. Ta propadá zoufalství ze starostí o Aubrewa i o vás. Posedím u našeho pacienta tak dlouho, jak bude potřeba.”

Konečně vstala. Kolena měla ztuhlá z celonočního sezení a záda a ramena strnulá napětím. Možná jí šálek čaje opravdu obnoví síly a nemůže zůstat lhostejná k Maisiiným starostem. „Zavoláte mě, kdyby - kdyby mě potřeboval?”

Reverend Johnston přikývl, vytáhl z kapsy opotřebovanou bibli a začal z ní tiše číst. Susan ještě chvilku váhala, než se přinutila opustit pokoj a sejít do kuchyně. Hospodyně houpala v křesle spící Viktorii, zatímco Jasper usnul na teplé přikrývce na podlaze. Na Maisiině tváři se objevil strach i naděje. Tázavě zvedla obočí.

„Žádná změna,” informovala ji Susan tiše, aby neprobudila spící děti. Postavila na kamna vodu a nasypala čaj do konvice.

„Podívejte se na sebe,” plísnila ji Maisie ubručeným šepotem. „Vypadáte jako bílé prostěradlo se dvěma vypálenýma dírama místo očí.”

Susan nechala její poznámku bez povšimnutí, i když věděla, že má pravdu. „A co Ethan? Slyšela jste o něm něco?”

Zoufalá Maisie pevně stiskla rty a chvíli si nechávala odpověď pro sebe. Pak se nad Susan slitovala. „Počítám, že se dostal z vězení už včera večer, když má za obhájce Hawkinse. Nejspíš se tu zakrátko objeví, pokud nepůjde hned hledat toho, kdo ublížil panu Fairgnevovi.” V Susanině žaludku se něco pohnulo. Fairgrievovy už postihlo dost tragédií i bez toho, že by se Ethan ocitl 214

v oprátce nebo schytal další kulku. Útočníci na Aubrewa byli nesporně lepší střelci než paní Parkerová. Než otevřela ústa, aby to sdělila Maisii, zaznělo zaklepání na zadní dveře a vzápětí do kuchyně vešel Ethan. Měl na sobě kožený kabát lemovaný jehněčinou a kovbojský klobouk, který měl nejlepší dny za sebou. K tomu si oblékl kalhoty a boty, jaké nosí rančeři při práci. Košili měl rozepnutou až k pasu, takže odhalovala široký obvaz kolem těla. Beze slova přešel místnost, chytil Susan za ramena a dal jí lehký bratrský polibek na čelo. Susaniny oči se něhou tohoto gesta zalily slzami; rychle zamrkala, popotáhla a zvedla bradu. Je tak tichý,” poznamenala malomyslně.

Ethan přikývl a svlékl si kabát. Zamumlal pozdrav k Maisii, pověsil kabát na háček vedle dveří a zamířil ke schodišti. U jeho paty se zastavil a ohlédl. „Až Aubrew přijde k vědomí, Susan, bude vás chtít vidět. Potřebuje vás víc, než kdy někoho potřeboval. Tak si trochu odpočiňte, ano?”

Nedokázala s ním bojovat, nemohla popřít logiku toho, co jí říkali Maisie, reverend Johnston a nyní i Ethan. „Ano,” slíbila. Ethan pokývl hlavou a vydal se po schodech nahoru. Susan snědla vařené vajíčko a topinku a šla do svého pokoje. Padla na postel tak, jak byla, a usnula dřív, než se její tělo dotklo matrace.

Ethan ji probudil při západu slunce; posadila se a zmateně zamrkala. Pocítila obavy i naději.

„Aiibrew se probral,” oznámil Ethan s unaveným úsměvem. „Chce vás vidět.”

Přidušené vykřikla radostí, vyskočila z postele a rozběhla se na chodbu. Byla to pravda. Ležel

s otevřenýma očima, a když ji uviděl, jeho oteklé rty vytvořily něco jako úsměv.

„Nazdar, Susan.” Znělo to spíš jako skřehotání, ale Susan nemohla slyšet nic nádhernějšího. Pomalu se k němu přiblížila, poklekla vedle postele a stiskla mu ruku. Stejnou ruku, kterou držela během dlouhých, zoufalstvím potemnělých hodin. Beze slova mu zlíbala hřbety prstů.

Reverend Johnston vstal a odkašlal si. Susan slyšela, jak s Ethanem opouštějí pokoj a zavírají

za sebou

dveře.

Aubrew ji pohladil bříškem palce po tváři a pak se jejich prsty propletly. V jeho očích, opuchlých tak, že téměř nebyly vidět, zajiskřilo. „Na naší svatbě si zřejmě nezatancuji.” Susan vydala vzlyk, v němž se mísily štěstí i smutek. Jak se cítíš?”

Dlouho se na ni díval zvědavým a současně něžným pohledem. Jako by mě pošlapalo stádo koní a potom vleklo kilometr po kamenech.” I pouhé mluvení mu činilo značné potíže. „Ale nemyslím, že vypadám hůř než ty.”

Předstírala, že se urazila, ale v jejích očích se leskly slzy štěstí. Jak lichotivá slova. Chcete mě svést, pane?” ‘*

Pokus o smích nevyšel. „Rád bych vás svedl, dámo, ale obávám se, že nejseín v kondici.” Zvážněl. Pochopila, že jeho bolest se zvyšuje. „Lehni si vedle mě, Susan,” vyzval ji. Jenom si lehni, abych tě měl blízko sebe.”

Nezaváhala, ale dávala velký pozor, aby příliš neotřásla matrací. Přitiskla se k němu co nejblíže a dotýkala se rty a špičkou nosu jeho krku.

„Páni,” zasténal. „Tohle asi o mně vzbudí dost špatný dojem,” poznamenal a trochu se zasmál. Pobavení okamžitě vystřídalo bolestné zasténání.

„Nikdy mě nenapadlo, že tě uslyším přiznávat o sobě něco horšího než dokonalost.” Usmívala

se, ale její oči se pořád leskly slzami. Zdálo se, že nikdy nepřestane plakat.

„Dámy ze Spolku křesťanských žen by s tímhle určitě nesouhlasily,” napadlo Aubrewa.

Jemně položila na jeho hruď ruku s roztaženými prsty a cítila mocné a pravidelné bušení srdce, jako by se dožadovalo jejího dotyku. Srovnala dech s jeho a zavřela oči. „Kéž chytí neštovice,” pronesla zvesela.

Cítila, jak jeho levá ruka hledá a pokrývá její pravici, spočívající na jeho prsou. „Styď se,” napomenul ji. Pak oba usnuli, hluboce a beze snů.

Ethan se nějak změnil, pomyslel si Aubrew. Bratr ho přišel navštívit týden poté, kdy se probral a zjistil, že leží v posteli omotaný prostěradly jako mumie. Seděl podepřený polštáři, a ačkoli měl žebra pořád stažená obvazem, modřiny mizely a bolest byla každým dnem snesitelnější.

Jeho bratr stál u okna zády do pokoje a světlo lemovalo jeho štíhlou postavu jako svatozář.

Usmál se té ironii; Ethan měl mnoho podob, ale anděl mezi ně rozhodně nepatřil.

„Delfína už je dlouho pryč,” říkal právě, „ale ti lotři, které najala, jsou pořád někde tady, na to

vsadím svůj ranč.”

Aubrew pomalu žvýkal kuře s noky, připravené Mai-sií. Běžná, jednoduchá činnost, při níž

musel být opatrný. Velmi opatrný, jelikož během zápasu se mu uvolnilo několik zubů. „Na

tom nezáleží,” poznamenal netrpělivě. Pokud šlo o něho, hlavně že má z krku Delfínu, žádat

víc by byla nenasytnost. Já bych rád věděl, co se stalo tobě? Už to nejsi ty.”

Ethan se zvolna otočil a díval se na bratra s poněkud l tajemným úsměvem. V rukou

pomalu otáčel kloboukem. „Ale ne, jsem poraď stejný.”

Aubrew přimhouřil oči a zavrtěl hlavou. „Asi mi to řekneš později, až budeš sám chtít. Víš co je nového? Dneska dopoledne mě navštívil John Hollister. Dal výpověď u Pinkertonovy agentury a znovu se věnuje právu. Mám pocit, že ho unavilo cestování.” Zmínka o detektivní kanceláři smazala úsměv z Ethanový tváře. „Chtěl by se oženit se Susan. Raději se rychle uzdrav, bratře. Jestli zase ztratíš vědomí nebo zůstaneš invalidou, bude se o ni ucházet polovina města.”

„Moc legrační,” zabručel Aubrew bez nejmenšího veselí. „Tou menší potyčkou s Delfínou ses dostal do problémů, je to tak?”

Ethan pokrčil rameny. Jak jsem řekl, zmizela. Hollister si myslí, že nakonec stáhne obžalobu, protože jsem to byl já, kdo dostal kulku, a ona není ochotná svědčit.” Další letmé pousmání. „Samozřejmě za předpokladu, že mezitím budu sekat dobrotu.”

„Přesně tak,” souhlasil Aubrew. Odsunul zbytek oběda a opřel se o polštáře. „To je dobrá

rada, Ethane. Jestli se necháš zavřít do vězení, vůbec ničeho tím nedosáhneš.”

„Ty chceš, aby ti mizerové, kteří tě málem zabili, z toho vyšli beztrestně?” A

„Určitě dávám přednost tomuhle, než abych se díval, jak si ničíš zbytek života. Zapomeň na

to, co se stalo, Ethane. To není tvoje bitva.”

„A čí tedy? Neříkej mi, že to policie zvládne. Oba dobře víme, že půjdou-po několika stopách, potom to vzdají a případ nadobro uzavřou.”

„Napadlo tě vůbec,” ozval se Aubrew, „že by to mohla být moje bitva? Jsem to přece já, kdo dostal výprask. Nebo ne?”

Ethan plácl kloboukem do stehna a na čelistech mu zacukaly svaly. „Ty nedokážeš ani vstát z postele.

Jak chceš najít nějakou tlupu přístavních krys a dostat ji z jejich děr?”

„Aha. Takže ty si hraješ na detektiva. Přitom jsi Hollisterovi slíbil, že to nebudeš dělat.”

Jediné, co dělám, je, že se trochu tu a tam nenápadně poptávám.”

„Ethane!”

„Budu opatrný.” Z přízemí zazněly žalostné tóny klavíru. „Vidím, že Susan se zase vrátila k práci,” podotkl Ethan už ze dveří.

Aubrew zaklonil hlavu a zavřel oči. „Nevím, jak si někdo představuje, že se budu při tomhle rachotu uzdravovat,” postěžoval si. Když znovu zvedl oči, Ethan byl pryč. Nabručeně se natáhl pro talíř a pustil se znovu do jídla.

Čím rychleji nabude sil, tím dřív nebude muset poslouchat horníky a dřevorubce, jak mlátí do slonovinových kláves, a tím dřív se ožení se Susan a vezme ji do své postele, a to ne ke klidnému ležení vedle něho. Myšlenka, která znamenala skvělou útěchu. A to jen proto, že chtěl o tolik víc.

Ruby Hollisterová se sehnula a vytahovala z trouby plech se sušenkami. I když se Ethan snažil dívat jinam, nenašel v sobě dostatek vůle, aby se připravil o tak úžasný pohled. Když se otočila a usmála se na něho, aniž by ve své nevinnosti měla tušení o jeho chlípných myšlenkách, v jeho nitru se něco odehrálo. Připomínalo to srážku dvou předmětů, které do sebe narazí, vzplanou a splynou v jeden.

Ruby měla bohaté vlasy sepnuté do volného účesu, který lemoval její obličej jako oblak. Hnědé oči jiskřily smíchem a postavu měla dostatečně ženskou, aby rozbušila srdce každého muže. Vůbec se nepodobala 219

Su Lin a on přesto věděl, že v něm vzbuzuje stejně silné city, jaké choval ke své ztracené lásce.

Byl z toho rozpolcený, protože ve svém žalu a pocitu viny se zapřísáhl, že mu už nikdy nebude záležet na jiné ženě. Jenže Ruby jediným úsměvem, jediným dotykem ruky prolomila bariéru, kterou tak dlouho budoval, a vpochodovala mu do srdce jako vítězný generál. Paradoxní bylo, že neměla ani potuchy, co provedla. „Zůstaneš navečeří, viď?” zeptala se.

Pomyslel na osamělé místečko skryté mezi borovicemi a douglaskami na louce za jeho chatou, kam chodíval jako člověk truchlící nad něčím hrobem. Tady mu Su Lin řekla sbohem, tady byly pohřbeny jeho sny.

„Nemohu.” Bylo to něco jako pokání. Su Lin se sice o tomto gestu nikdy nedozví, ale i tak je musí učinit. Tiše se už po bůhví kolikáté pomodlit s nadějí, že je v Číně šťastná, že má děti, zdraví i slušné živobytí.

Ruby se snažila skrýt zklamání. Otočila se a začala shrnovat sušenky z plechu do košíku vyloženého červenobíle kostkovaným ubrouskem. „Chápu,” prohodila, ale neznělo to tak. Uchopil ji jemně za ramena, a když odložila plech, otočil ji obličejem k s©bě. „Rád bych přišel zítra, Ruby. Pokud ti to tak vyhovuje.”

Její velké oči se dívaly bezelstně, ale rozhodně nebyla hloupá. „Máš nějakou jinou, Ethane? Jestli ano, tak bys mě měl raději nechat na pokoji.”

Zvedl prstem její bradu. Zmocnilo se ho pokušení ji políbit, ale ovládl se a mírně se odtáhl. „Žádná jiná není.” Byla to sice téměř pravda, přesto se cítil jako zrádce. „Musím zařídit nějaké věci - vždyť víš, Ruby.”

Po tváři jí přelétl bolestný výraz, ale přikývla. „Ano. Je tady tvůj ubohý bratr a také ty záležitosti s tvým uvězněním -”

„Nemluvě o zranění kulkou,” připomněl jí. Rychle se uzdravoval, ale přijímat jistou dávku ženského soucitu

se mu stále líbilo. „Pokud jde o mého ubohého bratra, tak ten je každým dnem stále

protivnější. Vrátí se k sekýrování zaměstnanců do obchodu ještě před Vánocemi.”

Usmála se a Ethan byl ztracen. V tu chvíli by udělal cokoli, oč by ho požádala, a byl nesmírně

rád, že to nevěděla. „Mohli bychom si půjčit Johnův kočár a vyjet si,” navrhla.

Chtěl ji políbit, ale opět si to odepřel. „To je výborný nápad. Přijdu zítra kolem čtvrté.”

O půl hodiny později stál sám na posvátné půdě. Od moře foukal studený vítr. Mechem

porostlý kámen, na němž sedávali se Su Lin a snili, byl zasněžený. Malý bronzový Buddha,

kterého mu tady nechala, se nakláněl na jednu stranu.

Ethan podřepí a dýchal si na zkřehlé ruce. Pak narovnal Buddhu a strávil nějakou chvíli pozorováním šedivé oblohy. Usoudil, že než den skončí, bude sněžit ještě víc. Jeho duše toužila po slunečném a teplém létě.

Dlouho mlčel a zvažoval, co by měl říci. Formuloval v duchu slova a procvičoval je.

„Existuje jedna žena, Su Lin,” začal konečně nahlas. Jmenuje se Ruby -”

Susan podpírala většinu Aubrewovy váhy, když pomalu procházeli tam a zpátky po celé délce

perského koberce v jeho ložnici. Viktorie, která se v posledních dnech naučila sedět, je

zvědavě pozorovala, přičemž neustále žvýkala nohu hadrové panenky.

„Velmi dobře,” pochválila Susan, protože Aubrew potřeboval povzbuzení. Věděla, že pro

jeho hrdost je nepříjemné, když se nedokáže pohybovat vlastními silami. „Dneska jsi hodně

pokročil. Pojďme si teď odpočinout.”

„Odpočinout?” zamračil se. Jsi unavená, Susan? Jáne!”

Susan vzdychla. Ve skutečnosti ho podezírala, že dnes odpoledne chce přijmout pana Hollistera na nohou, ne vleže v posteli nebo na rohové pohovce před oknem, l kdyby to mělo znamenat, že se pak okamžitě zhroutí. „Tak dobře, pokračujme a unav se třeba do bezvědomí, jestli chceš.”

Jsem připravený vyzkoušet chůzi ze schodů,” rozhodl, jako by ji neslyšel. Schody. Jenom obléknout ho bylo pro oba obrovské utrpení; teď chtěl uskutečnit nebezpečnou cestu do vzdálené pracovny. „Copak nemůžeš přijmout pana Hollistera ve svém obývacím pokoji? Je docela příjemný -” Nemluvě o tom, že se nachází vedle jeho ložnice a tudíž je snadno dostupný.

„Nebudu se schovávat v tomhle pokoji celou věčnost,” zavrčel. Pak mu po tváři přelétl lítostivý výraz a jeho rysy, ještě před okamžikem jako z kamene, poněkud změkly. Do obličeje se mu vrátilo i trochu barvy. „Promiň, Susan. To je jenom tím, že můj život je tam venku a odehrává se beze mě.”

Usmála se a přitiskla dlaň na jeho hruď. „Tvůj život je tady. Nosíš ho s sebou, ať jdeš kamkoli.”

Sklonil hlavu, což A ohledem na jeho ztuhlé tělo a ovázaná žebra nebylo vůbec lehké, a políbil ji do vlasů. „Ach Susan, Susan. já si tě nezasloužím.”

„To je pravda,” přikývla zamyšlené a pak se rozesmála. „Tak pojď. Jestli trváš na cestě do přízemí, musíme s tím začít. Pan Hollister tady bude do hodiny.”

Susan zavolala Ellu, aby přišla dohlédnout na Viktorii. Jakmile přišla, vydala se s Aubrewem na těžkou pouť. Sestup ďo přízemí byl náročný a ona viďěla, že Aubrew platí za svou marnivost vysokou cenu. Přesto si říkala, že to byla jeho volba, a tak nevznesla žádný další protest. Uspokojení v jeho tváři, když se konečně posadil za psací stůl, stálo za ten zápas, ačkoli jeho potíže při sezení byly patrné.

Susan se za něho postavila a masírovala mu svaly na krku. Od dlouholetého hraní na klavír měla silné a ohebné prsty a on se brzy začal uvolňovat. Uchopil ji za ruku a zlehka políbil. Na kratičký, impulzivní okamžik zadoufala, jestli neřekne, že ji miluje. Od chvíle, kdy ho zranili, mu chtěla svěřit své city k němu, ale bála se, že kdyby mu odhalila příliš mnoho, mohl by odvolat jejich sňatek.

Jak dlouho budeme muset čekat?” zeptal se.

„Na co?” Byla celá zmatená, ponořená do jiných myšlenek.

Přitáhl si ji tak, aby viděl do její tváře. „Na svatbu, Susan.”

Cítila, jak jí stoupá ruměnec přes krk do tváří a doufala, že nedává příliš najevo radost. „Kdykoli se na to budeš cítit,” navrhla s určitou ostýchavostí. Já budu připravená.” Zapátral jí v očích. „Vážně? Myslím jestli budeš opravdu připravená?” Věděla, nač se ptá. Chtěl, aby jejich manželství bylo opravdové v každém smyslu tohoto slova. I ona to chtěla, jenže v těchto záležitostech neměla žádné zkušenosti, a tak byla přirozeně nervózní. Otevřela ústa, aby odpověděla ano, ale než to ze sebe vypravila, ozval se zvonek u dveří.

Chtěla jít otevřít, protože věděla, že Maisie a Ella mají práci, ale Aubrew ji pořád držel za ruku a stáhl ji zpátky. „Susan?”

„Ano,” vyhrkla překotně a opět zrudla. „Ano, budu připravená.” Široce se usmál. „Výborně, protože já jsem už teď.” Odtáhla se. „Máme společnost,” připomněla přísně.

John Hollister čekal na verandě s límcem kabátu l vyhrnutým vzhůru, aby mu chránil uši.

Klobouk měl pokrytý tajícím sněhem. Viděla v jeho očích mírný

smutek, ale usmál se a zdvořile se uklonil. „Slečno McKittricková, přišel jsem navštívit Aubrewa.”

Ustoupila, aby mohl vejít. Pak mu odebrala plášť. „Pojďte dál. Je velká zima. Smím vám přinést něco horkého k pití?” Chovala se jako manželka a nepochybovala, že si to Hollister uvědomuje.

Jste velmi laskavá,” odpověděl s lehkým pokývnutím. Zamířil ke schodům, předpokládal, že Aubrew je stále uvězněný v posteli, neboť od jeho napadení uplynul teprve týden. Susan se během té doby chránila před zblázněním tak, že se pustila do balení Juliiných věcí. Opatrně je ukládala do popsaných krabic, určených k uskladnění do chvíle, kdy Viktorie bude chtít věci své matky.

„Pardon,” zastavila ho. Je ve své pracovně.” Poděkoval a změnil směr.

Susan vešla do pracovny o několik minut později. Nesla podnos s porcelánovou čajovou konvicí, třemi šálky s talířky, stříbrnými lžičkami, cukrem a horkým mlékem a s talířem Maisiiných koláčků s citronem a sezamovými semínky. Trojice šálků byl její způsob, jak oznámit, že se nenechá po podání občerstvení propustit jako nějaká zvě4avá služebná. „- během mé práce u Pinkertonů -” vykládal právě Hollister.

Susan chvíli trvalo, než si uvědomila význam jeho slov. Když se stalo, její zrak se střetl s Aubrewovým. Zjistila, že se na ni dívá velmi obezřetně. Hollister pokračoval, aniž by vnímal náhlé napětí.

Susan postavila podnos na stůl tak prudce, až šálky zařinčely, ale úsměv, který věnovala návštěvníkovi, byl okouzlující. Na to si dala velký pozor. „Takže vy jste byl detektiv, pane Hollistere? To jsem nevěděla.”

Hollister si uvědomil chybu a zrudl jako rak. Bezmocně se podíval na Aubrewa a zmlkl. Opožděně si vzpomněl, že mu Susan položila otázku. „Ehm - ano -

pracoval jsem v Pinkertonově agentuře pět let. Předtím jsem studoval práva.”

Susan postavila šálek na talířek a nalila mu čaj. „Chápu.” Vyslala k Aubrewovi rozzlobený pohled. Samozřejmě chápala. Když se objevila v Seattlu a Hollister se jí začal údajně dvořit, ve skutečnosti ji prověřoval. A najal ho Aubrew. „No, bylo ode mě hloupé, že jsem na to nepřišla dřív, viďte?” Bouchla dalším šálkem před pána domu, který v tuto chvíli rozhodně nepůsobil příliš velitelsky. „Susan,” bylo všechno, nač se zmohl.

Nalila mu čaj a ruce se jí chvěly hněvem. „A co jste o mně zjistil, pane Hollistere?” Hlas zněl jako břitva. „Že jsem za sebou nechala zástup manželů? Že přenáším tyfus? Jsem vražedkyně? Nebo co takhle třeba defraudantka?” „Přestaň,” okřikl ji Aubrew.

Susan zaštípalo v očích. Vrhla na oba muže vražedný pohled, vypochodovala z místnosti a třískla za sebou dveřmi. Aubrew tiše zaklel.

„Tak tys jí o vyšetřování nic neřekl?” Hollister byl mistr ve zdrženlivém vyjadřování. „Nebylo to žádné tajemství. Prostě zatím jsem se k vysvětlení nedostal, to je celé. V poslední době jsem byl poněkud bezmyšlenkovitý.”

Hollister se ironicky zasmál. „To jsi tedy byl. Ale co mi teď povíš o mužích, kteří tě napadli?” Aubrew se opřel a potlačil zasténání. „Byli jako hadi a bylo jich hodně. To je všechno, co vím.”

„Nic jsi neviděl?” Hollister vytáhl z kapsy blok a značně opotřebenou tužku. „Byla tma.”

„Tvůj bratr říká, že paní Parkerová přiznala svoji účast, ale jen nepřímo.”

„Totéž řekl i mně. Jenže odjela ze Seattlu a už nikdy nepřizná, že ty lidi najala, i kdybys ji

našel. Teď určitě míří někam na jih.”

„Ne na východ? Co třeba do New Yorku? Nebo do Chicaga?”

Aubrew pokrčil rameny. Bylo mu jedno, kde Delfína je; teď myslel na Susan. Přemýšlel, jak dlouho se na něho bude zlobit. „Myslím, že její bývalý manžel žije ve . Filadelfii. Nějaký průmyslník. Ale došlo tam k určitému skandálu - pochybuji, že by vkročila na druhou stranu Mississippi.”

Hollister se zavrtěl na židli. „Ty nechceš, aby se ten případ vyřešil?” podivil se. „Zdá se mi vcelku jasné, že tě ti chlapi chtěli zabít. A pokud je najala paní Parkerová, potom je vinna stejně jako oni.”

Aubrew vzdychl. Bolelo ho celé tělo a cítil, že ho přemáhá spánek. „Ano. Jistě. Jenom chci

zabránit tomu, aby po nich šel můj bratr.”

Hollister ukončil své víceméně neplodné vyptávání a odešel z domu, Aubrew se zvedl na nohy, zuby zaťaté a víčka pevně stisknutá . Právě myslel na to, jaké má štěstí, že ho Susan nevidí, když se otočil a spatřil ji, jak stojí v otevřených dveřích a pozoruje ho. Byla bledá a měla pevně stisknuté rty. „Udělals to pro Viktorii?”

Ačkoli se Hollister kvůli nedostatku nadšení pro tento projekt nedostal dál než k prvnímu pokusu, stále platilo, že si ho Aubrew najal. „Ano,” přiznal. Stál vedle stolu, opíral se jednou rukou o desku a doufal, že se tváří normálně. „V té době jsem se ti chystal předat větší částku peněz, abys mohla vychovávat dítě, kde budeš chtít. Ale potřeboval jsem vědět, že nejsi -jak to mám vyjádřit? - ach ano, vražedkyně, přenašečka tyfu nebo defraudantka. Říkám to správně?”

Nabídla mu opatrný, spíše váhavý úsměv. Toužil ji nejen vzít do své postele, ale působit jí takovou rozkoš, dokud nebude křičet. Jenže byl bílý den a kromě toho by ho takový pokus asi

zabil. „No a?”

„Z toho, co jsem o tobě věděl, jsi mohla být kýmkoli nebo vším z vyjmenovaného. Hollister se vzdal pátrání,

protože se ti chtěl dvořit. A pokud jde o mě - zjistil jsem, že ti plně důvěřuji.” Udělala k němu krok, zastavila se a sepjala ruce. „Tys mi chtěl dovolit, abych si vzala

Viktorii?”

Přikývl. „Dítě potřebuje matku. Samozřejmě i otce, když je to možné, ale matčina láskaje životně důležitá.”

Uviděl v jejích očích slzy a přemýšlel, čím se jí dotkl. Vtom se rozběhla a opatrně ho objala, aby mu nezpůsobila bolest. Možná právě její laskavost byla hlavním důvodem, proč jí důvěřoval. A také odvaha, čestnost, smysl pro humor…

Jsi dobrý člověk,” vyhrkla a popotáhla, „i když se pokoušíš předstírat něco jiného.”

Uchopil ji za bradu, s námahou sehnul hlavu a jemně ji políbil na rozkošná ústa. „Ach Susan,”

vydechl. Jak tě potřebuju.”

„Hed?”

Když neodpověděl, vklouzla pod jeho rameno a podepřela ho stejným způsobem, jako při

sestupu po schodech. „Tak jdeme,” vybídla ho zčerstva. Je čas vrátit se do postele.”

Aubrew při jejích slovech hlasitě zasténal, ale tentokrát to nebylo pouze bolestí.

Než Susan dostala Aubrewa po schodech do jeho pokoje, byla pořádně udýchaná. Aubrew byl

mohutný a zdálo se, že se o ni opírá víc než obvykle.

„Sedni si,” vyzvala ho. „Pomohu ti zout boty.”

Usedl na kraj postele a Susan mu zvedla jednu nohu. Ostře vydechl a tiše zamumlal něco, co

připomínalo zaklení. „Postav se mi mezi nohy zády ke mně,” požádal. Jinak mě zabiješ.”

Poslechla, ačkoli pochybovala o jeho motivaci. Jakmile se sehnula a on ji štípl do hýždě,

věděla, že se nemýlila. Otočila se k němu s rozzlobeným pohledem,

tvář zrudlou rozpaky a dalším hlubokým dojmem, který nebyla ochotna přiznat.

Zasmál se. „Tak mi stáhni ty boty. Slibuju, že se budu chovat slušně.”

Sehnula se a on ji znovu štípl. Strhla mu druhou botu, odhodila ji a prudce se otočila.

Chlapecké jiskření v jeho očích ji však okamžitě obměkčilo, a když ji objal kolem pasu a

přitáhl k sobě, nedokázala se vzepřít.

Zabořil obličej do jejího břicha. Susanino nitro něco pevně sevřelo. Pociťovala neodolatelnou touhu zaklonit se a cele se oddat jeho laskání. „Co to děláš?” vyjekla.

„Sním.” Aubrewův hlas ztlumila těžká tkanina jejího oděvu. Měla tmavě zelené vlněné šaty, které nebyly z Juliiny výbavy. Koupila si je za peníze poctivě vydělané výukou hry na klavír. Domnívala se, že by měla ucouVnout - vlastně si tím byla docela jistá -, ale zřejmě se nedokázala ani hnout, i když si dobře uvědomovala, že by ji nikdy nedržel proti její vůli. „Aubrewe,” zaprotestovala, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

Pomalu klouzal rukama po jejích žebrech až k ňadrům. Zalapala po dechu a nechala hlavu padnout dozadu, ačkoli nepochybovala, že kdyby se o tohle kterýkoli jiný muž pokusil třeba jen náznakem, praštila by ho po hlavě. Aubrew hladil bříšky palců její bradavky, dokud je neprobudil, a pak je jemné tiskl přes látku šatů a košilky. „Zavři dveře, Susan,” požádal a pustil ji.

Na okamžik se zapotácela jako omámená. Přidržel ji za boky. Políbil skrze hrubou látku sukně její ženství a Susan vzplála. S vibrujícími nervy a dychtícím tělem zůstala v jeho držení; nedůvěřovala kolenům, že ji donesou až ke dveřím. „A zasuň i zástrčku,” dodal.

Konečně se pohnula jako náměsíčná. Místnost kolem ní pulzovala a vířila, ne nepodobná krajině nějakého erotického snu. Opřela se zády o dveře a odhadovala vzdálenost mezi sebou a Aubrewem Fairgrievem. Mezi sebou a záhubou. Ještě nejsme svoji,” připomněla mu. Její hlas zněl jaksi křečovitě.

„To nejsme. Právě proto si tě ještě nehodlám vzít, Susan. Chci tě jenom dovést k tomu, abys prosila boha, ať to udělám. Pojď sem.” Šla k němu. Jako blázen.

„Pomoz mi ze šatů.” Vstal a ona mu poslušně sundala sako. Pokračovala se šlemi, vytáhla mu košili z kalhot, rozepnula a svlékla.

Ještě nikdy neviděla Aubrewa nahého, vlastně žádného muže, a očekávala, že takový intimní pohled by ji měl šokovat. Místo toho se ho toužila dotknout, sevřít prsty kolem velkolepé erekce, kterou předváděl. „Panebože,” zamumlala.

Rozesmál se, ale v jeho smíchu zaznělo tiché zasténání. Pořád měl obvaz kolem žeber, ale nad a pod ním pokrýval jeho tělo nádherně kudrnatý, javorově zbarvený porost. Svaly raníen a stehen by mohly být předlohou pro sochu v řecké zahradě.

„Teď ty, Susan. Svlékni se,” vyzval ji s úsměvem. Stál tam rozverný a mužný a ona si nikdy

nebyla lépe vědoma své ženskosti. A také se nikdy necítila tak zranitelná; ten okamžik byl

děsivý, vzrušující, neuvěřitelně odvážný, a ona mu zamířila vstříc.

Ovšem přetrvával u ní určitý ostych. Polkla a zavrtěla hlavou. Já - já nemohu.”

„Tak to nech udělat mě.” Mluvil tiše, jeho hlas pronikl do jejího nitra a pohladil ji na

intimních místech.

Rychlým a nervózním pohybem jazyka si zvlhčila rty a přikývla. Nejdříve jí rozpustil vlasy.

Vytahoval sponku po sponce, uvolňoval kadeř po kadeři, dokud jí nesplý-valy až k pasu. To už si usilovně přála, aby ji miloval, přestože i ve své nevinnosti věděla, že ji ještě ani nezačal svádět. Pokračoval rozepínáním knoflíčků na šatech a na každém odhaleném kousíčku těla ji škádlil lehkými dotyky špičkou prstu. Než se dostal k pasu, Susan se celá chvěla. Stáhl jí živůtek z ramen a dával si načas s dlouhými rukávy. Postupně zvedl její zápěstí ke rtům a ochutnával je jako nějakou lahůdku.

Vezmi si mě, chtěla vykřiknout. Vezmi si mě hned teď. Ale bylo jí jasné, že by odmítl, a stále v sobě měla dostatek hrdosti, i když rychle vyprchávající, aby se ovládla. Konečně se šaty svezly na zem. Rozvázal tkaničky na košilce, aby jí uvolnil prsa. Dívala se mu přes rameno na sněhové vločky snášející se za oknem, protože věděla, že kdyby mu pohlédla do očí, byla by nadobro ztracená. Začala by žadonit.

Vzal její ňadra do dlaní a laskal je, dokud z ní nevy-mámil tiché sténání. Pak rozvázal spodničky a nechal je sklouznout k šatům na podlaze. Spodní kalhotky nechal nakonec. Vybídl ji, ať si zuje střevíce a zvedne jednu nohu na sedačku židle.

Potom jí odepnul podvazek nad kolenem a pomalu stahoval punčochu dolů. Susan se poprvé v životě cítila nadobro ochromená. Věděla, že se ocitla v Aubrewově moci, ale platilo to i opačně. Při pohledu do jeho očí spatřila bezostyšné podrobení, které ji ujistilo v tom, že je pro něho nesmírně důležitá.

„Lehni si vedle mě,” vyzval ji. Byl to příkaz a současně prosba.

Lehli si na postel bok po boku, tvářemi k sobě. Aubrew volně položil paži kolem Susanina pasu a políbil ji na čelo.

Jsi krásná.”

„Ty také.” Zarděla se.

Zasmál se. „I s těmi modřinami a obvazy?”

Sledovala prsty linii jeho mohutného ramene. „Ano. Proč tohle děláme?”

„Protože,” políbil ji na ústa, „zešílím, jestli něco neuděláme. Chci tě od chvíle, kdy jsem tě

uviděl stát na chodbě a ty ses na mě dívala jako na vetřelce.”

Chtít bylo něco naprosto jiného než milovat, i když předpokládala, že obojí jde obvykle ruku v ruce. Jen kdyby dodal, že mu na ní záleží.

Klouzal prstem od jamky na konci jejího krku po hrudní kosti mezi ňadra a přes břicho.

Zachvěla se, když škádlivě pokračoval ochlupením mezi jejíma nohama, které instinktivně

trochu roztáhla. A sníh pořád padal, tichý a křehký, za arkýřovým oknem na druhém konci

Aubrewovy ložnice.

„Přiměj mě, abych tě chtěla,” zašeptala.

A on poslechl.

„Máte horečku?” zeptala se Maisie o dvě hodiny později, když Susan našla odvahu vejít do kuchyně. Hlas starší ženy zněl vážně, ale její oči se usmívaly.

Susan si nalila čaj a vzala koláček z podnosu na pracovním stole vedle kamen. Kolena měla stále roztřesená a její hlas zněl chraptivě, i když Aubrew spolykal všechny její výkřiky. Napínala se a svíjela vedle něho a nepochybně ho prosila, ale on dodržel slovo. Byla vyčerpaná, zardělá a v dolní části břicha se jí usídlila drásavá potřeba, ale zůstala pannou. „Cítím se docela dobře,” zaskřehotala opožděnou odpověď a znovu zrudla. „O tom nepochybuji,” poznamenala Maisie prostořece a zachichotala se.

„Kde jsou Jasper s Viktorií?” podivila se Susan, aby změnila téma, i když nepochybovala, že s Maisiinou péčí jsou obě děti v pořádku a spokojené. „Ella je právě ukládá do postele.”

Susan překvapeně pohlédla k oknu. Stmívalo se a stále padal sníh. Kam ten čas uletěl? Samozřejmě že to věděla. Strávila většinu odpoledne poznáváním rozkoše a toužila se seznámit s touto činností mnohem důkladněji.

„Domníváte se, že je reverend Johnston dneska večer doma?” napadlo ji. Maisie pokrčila rameny. „Asi ano. Proč?”

„Aubrew a já jsme se rozhodli, že by bylo - no - prozíravé, abychom se vzali.” Maisie se opět zasmála. „Tak prozíravé? To je mi tedy novinka, to určitě.” „Zítra,” vyjasnila Susan. . „Tak tomu bývá.”

Susan zvedla na okamžik oči ke stropu. Copak se v tomhle domě nic neutají? „Ano, tak tomu bývá,” přikývla. Maisie připravila k večeři dušené hovězí a teď chystala podnos pro Aubrewa. Najedl se s velkou chutí.

Pozdě večer se dostavil reverend Johnston, pro něhož Susan poslala čeledína ze stáje. Aubrew už usnul a Maisie s Ellou si také šly lehnout. Susan naservírovala knězi čerstvou kávu, horké dušené maso a máslem namazaný chléb a vysvětlila mu, že se chtějí s Aubrewem vzít už zítra, pokud je to možné.

„Připadá mi to jako trochu uspěchané rozhodnutí,” usoudil reverend a osušil si ústa jedním z Maisiiných naškrobených ubrousků. „Občas jsem měl dojem, že nemáte o manželství s Aubrewem zrovna zájem, Susan, jestli to tak smím říci.”

Měla pocit, že tohle už říkal, ale zdržela se komentáře. „Velmi ho miluji,” přiznala. Tohle ještě nahlas nevyslovila. „A co cítí on k vám?”

Susan cítila, jak jí znovu stoupá do tváře ruměnec J a nedokázala se podívat pastorovi do moudrých, vlíd-J ných očí. „Myslím, že mě má rád.” A pak tišeji dodala: t „A chce mě.”

„Rozumím.” i „Doufám, že časem |

Reverend Johnston se natáhl přes stůl a poklepal ji • po ruce. „Ale no tak. Tímto způsobem začínalo mnoho dobrých manželství. Z partnerského soužití, společných cílů a zápasů se často vyvine láska. Osobně věřím tomuto svazku mnohem víc než takovému, který je založený na momentálním vzplanutí a po krátké době člověka ohrožuje šílenstvím.” Susan unaveně povzdychla a opřela si bradu o dlaň. „Byl jste někdy zamilovaný, reverende?” Usmál se a v očích se mu objevily vzpomínky. „Ach ano. Kdysi dávno a daleko odtud jsem měl manželku. Jmenovala se Laura. Zemřela na rakovinu.” „To je mi líto.” •*.

Znovu ji poklepal po ruce. „Nemusí. Užili jsme šli spolu za tu dobu více štěstí, než kolik se mnoha lidem dostane za celý život. Vím, že na mě čeká v nebi.” „Měli jste s Laurou děti?” f „Čtyři statné syny” :l

Obrnila se v očekávání, že reverend bude vyprávět o své tragédii, ale neudělal to. „Matouš je advokátem v Bostonu. Marek je viceprezidentem jedné loďařské společnosti a bydlí v Londýně. Lukáš šíří slovo boží v Kansasu a nejmladší Jan studuje. Chce být lékařem.” „To je úžasné.” Představila si knězovy syny, kteří žijí tak daleko a mají tak činorodá povolání. „Musíte na ně být pyšný.”

„To také jsem. Byly chvíle, kdy jsem si myslel, že všichni skončí ve vězení.” Starý muž se odmlčel a srdečně se zasmál. Jsou to dobří chlapci, ale v dětství vyváděli jako čerti. Však víte, kazatelovy děti. Pořád musely něco zkoušet.” „A nechybí vám teď?”

„To jistě.” Nezakrýval upřímnost. „Ale dnes už jsou dospělí a mají vlastní práci a rodiny, pochopitelně kromě Jana. Ale tak to má být - pokud jsme moudří, vedeme své děti k tomu, aby nás nepotřebovaly.”

Susan pomyslela na Viktorii, představila si ji jako ženu a nejraději by se rozplakala lítostí, že z ní vyroste malá slečna. Čas letí příliš rychle; životy se mění, děti dospívají a milenci stárnou a rozdělí je pouze smrt. „Ale no tak,” tišil ji reverend, když popotáhla, a nabídl jí dokonale vyžehlený kapesník. „Co se děje?”

Susan se vysmrkala, jak ňejdelikátněji dokázala, schumlala kapesník a osušila si oči. V poslední době na někoho, kdo je šťastný, nějak moc plakala. „Život je tak vzácný,” zašeptala a znovu popotáhla.

Probrali podrobnosti tiché svatby, která zítra odpoledne proběhne v hlavním salonu. Ačkoli Susan by dala přednost svatbě v kostele, věděla, že Aubrew by nepřekonal ani poměrně krátkou vzdálenost.

Jakmile reverend odešel, Susan prošla domem, pozhasínala plynová svítidla a zamkla dveře. Pak se postavila k oknu ve svém pokoji, kde Viktorie klidně spala v kolébce, a pozorovala sněhové vločky, zlatě tančící ve světle pouličních lamp.

Provdat se za muže, který ji nemiluje, v tu chvíli považovala za dokonale praktické, když už ne ideální.

Ethan upravoval bratrovi vázanku. Jsi si tím jistý? Manželství je vážný závazek.”

„Nepřipomínej mi to,” odsekl Aubrew. Neubránil se myšlenkám na den, kdy se ženil s Julií; jak byl hloupě šťastný, jak věřil v lásku, stejně jako když dítě věří ve víly a skřítky. A teď dělá v podstatě stejný krok, i když s menšími rozdíly.

Tvrdým způsobem se poučil, že láska je pro snílky a blázny. On a Susan budou partneři, v

posteli i mimo ni, a založí svůj život na zdravých základech inteligence, dobré vůle a

společných zájmů. Takže všechno je v pořádku, ale přesto se pořád cítil pitomě šťastný.

Jak prožijete líbánky?” staral se Ethan. „Máš ovázaná žebra -”

„Neočekávám, že budu používat zrovna žebra,” opravil ho. Ethan stále zápasil s jeho

kravatou. „Pokud jde o líbánky - ne že by ti do toho něco bylo - ale příští jaro si zajedeme do

Evropy.”

Ethan hvízdl mezi zuby, očividně ohromený. „Susan už to ví?”

Ještě ne.” Aubrew se prohlédl v zrcadle. Kvůli obvazům držel tělo strnule, ale většina modřin byla pryč a ve svém nejlepším obleku vypadal docela slušně. S Ethanovou pomocí se oholil a pokusil se uhladit si vlasy vodou, což se mu-tak docela nepodařilo. Zamračil se. „Máš prsten?”

„Odpovídám už popáté.” Ethan vesele povzdechl. „Ano.” Dvěma prsty vylovil z kapsičky u vesty široký zlatý kroužek s velkým smaragdem. „Vidíš?” Jenom tu zatracenou věc neztrať,” zabručel Aubrew.

„Poslyš,” zažertoval Ethan, „jestli se téhle svatby bojíš, rád tě nahradím a ožením se se Susan

místo tebe. Je to ta nejhezčí žena, jakou jsem viděl, a také moc chytrá.”

„Příliš chytrá, než aby se spoutala s někým jako ty.” Aubrew se neubránil úsměvu. Ačkoli se

mu bratr ještě nesvěřil, Hawkins mu řekl senzační zprávu, že mezi

Ethanem a Ruby Hollisterovou, mladší sestrou právníka, se slibně začíná vyvíjet romantický vztah.

Jsi připravený?” upozornil Ethan, protože zdola zaburácelo několik zlověstných akordů na klavír.

Jsem,” odpověděl Aubrew pevně. A setsakrament-sky doufal, že je to pravda. Susan měla šaty, které vybrala spolu s Maisií v obchodě teprve ten den ráno. Přes rychlý nákup a ještě rychlejší úpravu vypadaly jako sen. Sukni tvořily metry slonovinově krémového hedvábí a živůtek s širokými nadýchanými rukávy byl z pravé irské krajky. Knoflíčky se podobaly perlám.

Kromě nevěsty, nervózního ženicha a kněze se obřadu zúčastnili Ethan, Maisie a Ella, pan Zachariáš, Hawkins, Hollister s Ruby a několik dalších hostů. Mezi nimi byly jedna nebo dvě ženy, prominentní členky Spolku křesťanských žen, které měly oči navrch hlavy, jako by očekávaly, že Susan nebo Aubrew vezmou do zaječích ještě předtím, než se naplní vůle Páně a dojde k nápravě hříšné situace. Susan sklonila hlavu, aby nezahlédly její úsměv.

„Zaujměte místa tady přede mnou,” vyzval je reverend Johnston a postavil se zády k velkému krbu.

Susan s Aubrewem se na sebe podívali, Aubrew si prstem uvolnil límeček. Susan stála vedle něho se srdcem bušícím vzrušením a strachem z neznámého. „Moji drazí,” začal kněz zvučným hlasem.

Susan cítila, jak se podlaha pod jejíma nohama bortí, a postavila se o něco vzpřímeněji. Aubrew zachytil její pohyb koutkem oka a pevně stiskl její loket, jako by se obával, že omdlí. Nebyla si jistá, že k tomu nedojde, dokud si nevyměnili manželský slib a reverend Johnston je neprohlásil za manžele. Muže a ženu. 237

Susan byla jako omámená a překvapená, když ji Aub-rew přivinul k sobě k manželskému polibku. Kolem nich zaznělo oslavné volání. Trvalo dlouho, než ji pustil, a tak Susan zrudla až k vlasům a byla víc než pouze trochu dezorientovaná.

„Pan a paní Aubrew Fairgrievovi,” oznámil kněz s poněkud přehnaným gestem k novomanželům.

Následoval další pokřik, několik hvízdnutí a dupání nohou, vše na oslavu manželského páru. Dámy ze Spolku křesťanských žen se konečně tvářily spokojeně. Nepochybně budou referovat své kohortě o faktu, že Aubrew Fairgriev si vzal svobodnou ženu, žijící pod jeho střechou, za manželku, což je slušné a správné.

Maisie upekla dort posypaný kokosem a šťastně popotahovala, když podávala sladký zákusek svatebním hostům. Ella měla červený nos i oči a nalévala čaj a kávu. Venku padal sníh jako požehnání nebes a proměňoval šedivou listopadovou krajinu v kouzelné místo zahalené v panensky bělostném hávu posetém diamanty.

Ethan jim přišel blahopřát jako první. Potřásl bratrovi rukou a Susan vlepil polibek na čelo. Pak jim představil Ruby Hollisterovou, mladou ženu, která přišla na obřad jako jeho host. Susan si pomyslela, že pokud se nemýlí, bude zanedlouhe další svatba. Po dortu pan Zachariáš trval na tom, že vystřídá kostelního varhaníka a předvede, co se naučil během lekcí hry na klavír. Propracoval se písní Klementajn a dočkal se odměny v podobě nadšeného potlesku, ale Susan si nebyla jistá, jestli udělal na posluchače dojem svou hrou, nebo to byl výraz díků, že skončil.

Svatební večeře se podávala v jídelně. Hlavním chodem byla pečená šunka a krocan včetně

příloh. Maisie s Ellou pracovaly na její přípravě celý den, a když se Aubrew, hezký a vysoký,

postavil v čele stolu a pozvedl sklenku šampaňského k přípitku nevěstě, Susan se

zdálo, že se musí každým okamžikem probudit a zjistit, že to byl pouhý sen.

Ale nebyl. Po jídle a dalším zákusku se hosté začali po dvou nebo třech rozcházet. Brzy

zůstali u dlouhého stolu Susan na jednom a Aubrew na druhém konci.

Usmál se na ni přes svícen a pozvedl další sklenku.

„Na nejkrásnější nevěstu na světě,” prohlásil. Usrkl šampaňské.

Susan měla pocit, jako by radostí tančila kolem místnosti, ale současně byla nervózní. Zůstali sami a mezi nimi už nestála žádná bariéra slušnosti nebo čehokoli jiného. Sklonila stydlivě hlavu. „Nezapomeň na svůj slib,” připomněla mu překvapená sama sebou, protože ještě před chvilkou ji tato slova ani nenapadla. Její tělo stále tepalo touhou po včerejším laskání. Probděla polovinu noci nedočkavostí a najednou se pokouší vložit mezi ně jakýsi odstup. Jeho oči ve světle svíček plály, ale nebyl to hněv. „Slíbil jsem, že tě přesvědčím, a hodlám to dodržet. Vzpomínáš, jak jsi mě včera prosila, Susan? Mám opakovat, co jsi říkala?” Její tvář zalil ruměnec. „Neopovažuj se!” zvolala úzkostným šeptem. Zasmál se a vstal.

Susan zůstala sedět. Jsi zraněný,” poukázala. „Určitě nebudeš moci -”

To už stál vedle její židle a natahoval k ní ruku otočenou dlaní vzhůru. „Tak v tom se, má

drahá ženo, mýlíš.”

Vzhlédla mu do tváře. „Mám strach,” přiznala. Jemně ji zvedl. „Není z čeho,” ujistil ji.

Susan se chvěla; když Aubrew držel její ruku, zmocnil se i jejího srdce a všech nadějí do budoucnosti. Vedl ji z jídelny, chodbou a nahoru po hlavním schodišti a Susan měla pocit, že její manžel se pohybuje s dřívější sebejistotou a silou.

Za dveřmi jeho a nyní i její ložnice se zastavil, sklonil hlavu a políbil ji. „Nedokážu tě přenést přes práh, Susan,” vydechl, když se odtáhl, „ale myslím, že ve mně najdeš manžela, jenž je víc než pouze schopný plnit své povinnosti.”

zasunul zástrčku na dveřích a vzal Susan do náruče, aniž by se obtěžoval zhasnout plynová světla. Když sklonil hlavu, aby ji políbil, napřed váhavě a pak mnohem důrazněji, veškerá její

nervozita odplula a nahradilo ji něco nového, něco vykouzleného z ohně a zběsilosti. Přes všechno, co ji Aubrew naučil prožívat během jejich předchozích nenaplněných styků, nikdy nepoznala takové nutkání a pocity, jaké v ní probudil v tuto chvíli.

Nedokázala odhadnout, jak dlouho ji v jejich ložnici objímal, líbal a hladil, a stejně se o to ani nestarala. Najednou byla bez Šatů a nemohla si vzpomenout, že by se svlékala; jeho nahé, tuhé a teplé tělo zkoumala dlaněmi, prsty a ústy - kdy se vlastně svlékl? Nezáleželo na tom. Vydal se s ní k židli vedle postele a posadil se. Jemně ji objal kolem pasu a přiměl ji, aby si mu sedla obkroč-mo na klín. Radostně zajásala, zatímco neodbytný hlásek kdesi vzadu v její mysli poukazoval na to, že nepotřebuje svádět. Pokud šlo o tohoto muže, byla bezostyšně nevázaná, a co bylo ještě horší, vůbec netoužila chovat se jinak. 241

Vzal její obličej do dlaní. „Susan,” začal chraptivě, „poslouchej mě.”

Zasténala; jeho vzrušení vězelo mezi nimi a vpalova-lo se do ní žhavým příslibem. Aubrew jí rozpustil vlasy, které těžce dopadly na záda jako plášť. Zvedla je oběma pažema vzhůru a odlehčila své šíji.

„Poslouchej,” prosil Aubrew v agónii. Vnímala jeho dech na jedné bradavce a svíjela se, když ji obkroužil špičkou jazyka. „Sakra, Susan.” „Co je?” Ruce měla stále za hlavou pod vlasy.

„Tohle je důležité, Susan. To, co teď uděláme, je nenávratné. Jakmile k tomu dojde, manželství bude zpečetěno legálně i morálně a navždy. Nebude možné si to dodatečně rozmyslet.”

„Nebude - možné -” přikývla Susan, ztracená už nyní. „Bude to bolet,” pokračoval.

Věděla to a očekávala, ale její touha byla větší než strach z bolesti a důvěřovala mu, že bude

ohleduplný. Jenom poprvé?”

Políbil ji na obě ňadra. Jenom poprvé,” potvrdil.

„Prosím,” zašeptala. „Udělej to.”

Aubrew se posunuli tajemnému otvoru jejího těla a čekal tam; cítila, jak se sama rozšiřuje k jeho přijetí, a přesto jí připadalo nemožné, že by se do ní něco tak velkého vešlo. „Můj bože,” vydechl a Susan v tom krátkém okamžiku vytušila, jakou cenu Aubrew platí za své sebeovládání.

„Teď, Aubrewe,” žadonila a prohnula se v zádech. Nabídla mu svá ňadra v celé plnosti jako dar naprosté zranitelnosti, důvěry a odevzdání.

S ochraptělou kletbou tvrdé stiskl její bradavku v ústech a ve stejné chvíli jediným prudkým pohybem boků vnikl do jejích hlubin.

V prvním okamžiku rozkoš a bolest splynuly a nebylo možné je rozlišit. Otevřela oči a vykřikla, částečně

radostí a částečně bolestí z protržení panenské blány. Aubrew nepřestával sát její ňadro a velmi pomalu vedl Susan k pohybu nahoru a dolů po celé délce jeho erekce. Palčivý pocit postupně mizel vystřídán příjemným třením a nádhernou plností, vytvářejícími stoupající napětí a stav úžasného očekávání.

Aubrew se nepokoušel tlumit Susaniny výkřiky; zpočátku tiché steny byly stále vášnivější,

když pronikal čím dál hlouběji. Susan věděla pouze to, že se blíží kompletní uvolnění, průnik

fyzickými a duševními bariérami, které si předtím nedokázala představit.

„Ach,” vzlykla a sama na něm spěchala divoce a beze studu. „Ach -Aubrewe - prosím -prosím _ii

Horečně ji líbal na ústa, hladová a zadýchaná, jemně mnul napjaté bradavky v prstech a vedl ji křičící a žadonící na druhou stranu. Stále se na něm zmítala divokými křečovitými pohyby, když tiše vykřikl, strnul a vytekl do ní. Primitivní intimita tohoto činu konečně přinesla Susan

prudké uvolnění; překročila hranici své smyslnosti a pak se zadýchaná zhroutila na Aubrewovo rameno. Kdyby ji nedržel, asi by sklouzla na podlahu, protože její svaly se proměnily v sluncem roztopený med a její tělo bylo od hlavy k patám zalité potem. Dlouho mlčeli, připoutaní k sobě dechem a tlukotem srdcí. Pro Susan bylo toto spojení hlubokým zážitkem, stejně jako ceremoniální a posvátný obřad uzavření manželství. Zatím nevěřila, že by dokázala shrnout své pocity a myšlenky do slov. Aubrew našel hlas jako první; oďhrnul vlasy a políbil ji na šíji. „Věděl jsem, že to bude takové. Věděl jsem to hned, když jsem tě poprvé uviděl.”

Ačkoli byla vyčerpaná, pocítila, jak se v ní něco probouzí, když jí zaklonil hlavu, lehounce přejížděl ústy po jejím hrdle a hledal tep. Byl pořád v ní. Pohnul se, opět plný síly. Já nemohu - ne hned -”

„Ale ano,” ujistil ji. Narůstal a postupně ji vyplňoval. Opět si ji vzal. \

Zasténala a přitiskla kolena k jeho stehnům. „Nic ze mě nezůstalo,” prohlásila. Všechno dala

a všechno vza- \ la. Nebo snad ne?

Zasmál se. „Budeš překvapená sama sebou,” sliboval. Silnýma rukama sevřel její boky a začal ji jemně a zvolna zvedat a spouštět.

,Já umřu,” zakvílela. Přesto se cítila neuvěřitelně dobře, když byl v ní jako její součást, tvrdý, nenasytný a vytrvalý.

Drobnými polibky pokryl její bradu, pokračoval dolů po krku a přes plnou oblost jejího ňadra až k bradavce, kterou hledal.

Dokončit jejich cestu tentokrát trvalo mnohem déle. Aubrew ukázal Susan odvrácenou stranu hvězd a přivedl ji zpátky až tehdy, když vymámil poslední záchvěv křečovitého vyvrcholení napjatého, vyčerpaného těla. Nějak se dostali do postele, zhroutili se do přikrývek a usnuli. Susan se probudila s rozbřeskem. Leželi s propletenými údy a Aubrew zhluboka dýchal a měl zavřené oči. Chvilku ho něžně pozottovala; byl velký a silný jako tur, který tahá obrovské klády z hor pro pily v Seattlu, a současně jeden z nejbohatších a nejmocnějších mužů na této straně země od Chicaga. Rány, které mu uštědřili útočníci, by každého jiného včetně jí zřejmě zabily, ale on už chodí a dívá se do budoucnosti. Přes to všechno jeho obličej s řasami delšími, než si představovala, a ústy mnohem měkčími než v čase bdění působil ve spánku nějak chlapecky.

Stále se ještě zaobírala těmito úvahami, když otevřel jedno a potom druhé oko. Jeho úsměv byl nevinný a Susan věděla, že ji zničí, jestli se mu okamžitě nezačne bránit. „Dobré ráno, paní Fairgrievová,” řekl.

Susan ještě nové jméno nevyzkoušela, možná proto, že přivolávalo myšlenky na Julii.

Okamžitě jí připomnělo předchozí právo její přítelkyně na tohoto muže, na jeho dům, srdce i

dítě. Pocítila její přítomnost tak ostře, jako by ta druhá žena byla v pokoji, stála v nohách

postele. Pokusila se od Aubrewa odtáhnout, ale byl silnější a zastavil ji.

„Co je?” Jeho hlas zněl tiše a něžně, ale rozhodně nepřipouštěl žádné kličkování.

Julie,” přiznala nešťastně.

„Co je s ní?”

„Byla pro mě nejbližším člověkem, téměř rodina. Byl jsi její manžel -” „Byl jsem její šašek,” odsekl spíš věcně a rezignovaně než trpce. S námahou se nad ní naklonil a políbil ji na skráň. „Na tom, že jsme spolu, není nic špatného, Susan. Julie přes všechny nedostatky Viktorii milovala. Přinejmenším svým způsobem. Nemyslíš, že by byla ráda, kdyby věděla, že jsi tady a staráš se o ni?”

Susan zamrkala a potlačila slzy. Aubrew má pravdu, říkala si. Viktorie ji potřebuje; to by pochopila i Julie. Musí si dovolit tohle štěstí, tento dar, rozhodla se, protože to je něco velmi vzácného a drahocenného. Jistě, časem se jí manžel asi nabaží - muži jeho typu a postavení si

vydržují milenky jako samozřejmost -, ale do té doby si vychutná veškerou radost, dokonce i extázi. Jestli bůh dopřeje, možná bude mít jedno nebo dvě děti, které budou vyrůstat s Viktorií a zaplní velký dům smíchem a nezbednostmi. A pak tu vždycky bude její hudba.

„Susan?”

„Ano,” odpověděla poslušně. „Ano, nepochybuji, že Julie by si přála, abych se starala o Viktorii.”

Ležel podepřený na jednom lokti po jejím boku, otočený tváří k ní. Kromě obvazů kolem žeber byl zcela

a nádherně nahý. „Na jaře pojedeme do Evropy. Bude se ti to líbit?”

Ohromeně na něho zírala. Celý život snila o plavbě přes moře a četla o městech jako Benátky a Madrid, Paříž a Londýn, ale nikdy se neodvažovala doufat, že by je skutečně navštívila. „To nemyslíš vážně,” vyhrkla.

Zasmál se a ťukl jí prstem na špičku nosu. „Ale ano, naprosto vážně. Ty se budeš těšit pohledem na pozoruhodnosti a já pozorováním tvé radosti.”

Susan pociťovala neodbytné nutkání se konečně posadit; vždyť den už hodně pokročil a nebylo správné polehávat v posteli a promrhávat denní světlo, ale vyhlídka na tak dalekou cestu jí vytlačila z hlavy všechny povinnosti a plány na dopoledne. „A co Viktorie?” Čekala na jeho odpověď se zatajeným dechem, protože kdyby chtěl nechat dítě v Seattlu, zůstala by taky. Mnoho lidí cestovalo bez dětí, ale Susan se nehodlala zapojit do jejich řad. „Tu vezmeme s sebou,” prohlásil vesele. „Pochopitelně s nějakou chůvou.” Susan věděla, že její oči určitě zabraly většinu jejího obličeje. Jen ta představa.- Evropa. Jak dlouho budeme pryč?” v

„Asi pět nebo šest měsíců,” prohlásil. „Nemá smysl jet tak daleko, pokud nemáš čas prohlédnout si každou významnou fontánu, obraz, náměstí a zámek.”

Řím, pomyslela si Susan. Vídeň a Rakousko, možná i Florencie a Provence. „Ale co obchod -?”

„Hawkins ho dokáže vést beze mě. Možná i lépe.”

Přestože se rozhodla, že nebude na Julii myslet, alespoň ne ve chvíli, kdy oba leží nazí v posteli, nedokázala si nevzpomenout na dopisy, které jí přítelkyně psala, když se její manželství s ‘Aubrewem začalo hroutit. Nemyslí na nic než na ten svůj hrozný obchod… Má všechny peníze, které kdy chtěl nebo potřeboval. Vydržuje si milenku, Susan. Proč chce být s ní a ne se mnou?

„Susan.” Aubrew významně povytáhl obočí. To jsou její myšlenky tak čitelné? Jsi jiný.”

Okamžitě zvážněl. Jak jiný?” Pokusila se vyhnout jeho pohledu, ale sevřel její obličej do dlaní

a přinutil ji, aby se mu dívala do očí. „Řekni mi to,” vyzval ji.

Polkla. „Obchod kdysi pro tebe znamenal všechno. Dokonce víc než Julie.”

Vzdychl. Ten zvuk vyjadřoval souhlas a současně lítost. „Věci se mění, Susan. Lidé se mění.”

„Situace se mění. Ale lidé? Ti podle mých zkušeností moc ne.”

Usmál se a políbil ji na čelo. „Tvoje zkušenosti jsou zřejmě velké?” poškádlil ji.

Zachovala vážnost. „Člověk vyroste v osobnost velmi brzy, aspoň se mi tak zdá - nadání a

sklony, slabosti a charakterové rysy se vytvářejí dlouho předtím, než se naučí číst a počítat.

Vezmi si například Viktorii. Je ještě maličká a už dává najevo nezávislého ducha a také

zarputilost. Je chytrá, a až vyroste, bude krásná, ale zřejmě si toho bude trochu příliš vědoma.

Pokora nebude její silnou stránkou.”

Jak to můžeš vědět? Jenom hádáš.” Potáhl za přikrývku a odhalil její ňadra, která v noci obdivoval s neutuchajícím nadšením. Nyní se na ně díval s upřímným obdivem a nemalou

lakotou. Stáhl přikrývku ještě níž k Susaniným bokům, a když se pro ni natáhla, chytil její ruku. „Ne, nedělej to. Jsi moje žena a já se chci na tebe dívat.”

Susaniným tělem projela horká vlna a nechávala za sebou zrůžovělou pokožku od vlasů až po palce nohou. Právě tehdy si uvědomila, že její vůle už není pouze její; jakýmsi velmi živelným způsobem patří Aubrewovi.

Použil jenom špičku ukazováčku a tvořil peříčkovitě lehounké kroužky po jejím břiše kolem pupku. Přes

silné rozhodnutí nereagovat vydala kvílivý zvuk a napjala tělo. Zasmál se a políbil ji. A když se to stalo, byla docela ztracena.

„Moře v noci vyplavilo na Alki Pointu tělo Delfíny Parkerové,” oznámil John Hollister. Přišel do Fairgrievova domu oznámit tuto zprávu osobně. Susan koutkem oka viděla, jak se její manžel obrňuje proti tomu, co bude nevyhnutelně následovat. „Ž její vraždy obvinili tvého bratra.”

Aubrew zavřel oči. Susan, stojící vedle jeho židle za psacím stolem v pracovně, mu položila ruku na rameno. „Proč právě Ethana?” žasla.

Hollister vzdychl. „Oba se vážně pohádali, než zmizela; o tom není pochyb.” Odmlčel se a chvíli pozoroval Aubrewa. „Byl bys podezřelý i ty, nebýt tvé - fyzické neschopnosti.” „Co se jí stalo? Myslím, jak byla zabita?” Aubrew byl v obličeji šedý; jeho čelist se proměnila v žulový blok, zatímco čekal na Hollisterovu odpověď, která chvíli nepřicházela. Když HolKster promluvil, bylo jeho váhaní pochopitelné.

„Použil nůž. Ve skutečnosti byla téměř k nepoznání, ale ředitel hotelu Pacific ji identifikoval. Prohlásil, že bydlela v apartmá v jeho hotelu od chvíle -” Detektiv se podíval na Susan a odkašlal si. „Od chvíle, kdy jste se sblížili.”

Aubrew dlouze vydechl. Zamyšleně se zamračil. Ať byly jeho city k Delfíne jakékoli, smrt jí rozhodně nepřál, zejména ne tak hroznou. „Ethan tohle nemohl udělat. Sakra, vždyť skoro “nedokáže stáhnout králíka nebo vykuchat pstruha.”

„Postřelila ho,” poukázal Hollister. „Dala jeho bratra umlátit téměř k smrti. Obvinila ho ze

znásilnění -” Další opatrný pohled k Susan, následovaný trapným tichem.

„Slovo znásilnění už jsem slyšela i dříve,” reagovala Susan rázně. „Můj manžel má pravdu. Ethan není schopný vraždy a já nevěřím, že by ho vůbec napadlo vrhnout se na nějakou ženu.”

„Zejména na tuhle,” doplnil zamyšleně Aubrew. Pohlédl Hollisterovi do tváře. „Stanovili už

kauci?”

Bývalý detektiv zavrtěl hlavou. Jeho pečlivě vykartá-čovaný klobouk ležel na stole vedle stojánku na dýmky a velmi tlusté knihy napsané Adamem Smithem. S jistou úlevou se pro něj natáhl, odkašlal si a vstal. „Fakt je, že jsou tady lidé, kteří prohlašují, že to nemá v hlavě v pořádku od chvíle, kdy ze země odjela ta čínská dívka. Ta, s níž se hodlal oženit.” Aubrew zoufale zaúpěl. „Nemusíš mi vysvětlovat, kdo je Su Lin, Hollistere. Pamatuji si ji docela dobře. Ano, Ethan to děvče miloval a její odchod ho zlomil. Prošel peklem a nepochybuji, že ona také. Ale jsem pevně přesvědčený, že by nedokázal zabít Delfínu ani nikoho jiného.”

Hollister zalétl úzkostným pohledem ke dveřím. „Někdo tu ženu zavraždil,” prohlásil pevně. „A v tuto chvíli je nejpravděpodobnějším kandidátem tvůj bratr.” Aubrew vstal. „Ne!”

Susan potlačila nutkání chytit ho za ruku, protože v tomto okamžiku na něho neplatilo žádné soucitné gesto. „Smím Ethana navštívit?” zeptala se.

Aubrew se k ní překvapeně otočil. „Ty se nepřiblížíš k policejní stanici ani na krok. To není vhodné místo pro ženu.”

Susan byla ochotná přehlédnout jeho poslední poznámku; věděla, že Aubrew je pod velkým napětím a stále trpí kvůli svému zranění. Nechala ho v místnosti a vyprovodila pana Hollistera ze dveří do studeného bouřlivého větru a jasného slunce. Aubrew, neschopný

rychlého pohybu, vyčkával ve dveřích pracovny a pozoroval je.

„Vás nikdy nenapadlo,” pošeptala Hollisterovi, „že titíž lidé, kteří málem zabili mého manžela -a dovolte mi připomenout, že na žádost Delfíny Parkerové -, se nakonec mohli obrátit proti ní? A když na to přijde, já jsem mohla spáchat tu vraždu stejně snadno jako

Ethan.”

„To těžko,” odpověděl pan Hollister, ale znělo to unaveně a nesměle. Susan ho přes všechny okolnosti litovala. „Ten, kdo tu ženu zavraždil, byl hodně silný, paní Fairgrievová. Víc než vy.” Nasadil si klobouk. „Pokud vás to uklidní, tak hledáme lotry, které si najala, ale pravděpodobně se už rozběhli do všech světových stran.”

Kolem domu se prohnal poryv tak ledového větru, až se oba zachvěli. Je nějaký důvod k obvinění Etha-na? Nebo je prostě jenom po ruce?”

„Policie nevěší nevinné lidi. Pokud váš švagr paní Parkerovou nezabil, pak to brzy zjistíme.” „Opravdu?” opáčila Susan. „Obávám se, že vaši důvěru nesdílím. Zatímco Ethan strádá ve vězení, skuteční vrazi pravděpodobně prchají!”

Hollister zaťal čelisti a ..dotkl se střechy klobouku. „Přeji vám hezký den, paní Fairgrievová,” rozloučil se. „Možná až příště přijdu na návštěvu, budu mít lepší zprávy.” Susan neodpověděla, a když se Hollister otočil, zavřela dveře o něco hlučněji, než bylo třeba. Aubrew, jenž ještě před chvilkou stál před pracovnou, zmizel. Susan s podezřením na nejhorší proběhla jídelnou a kuchyní právě včas, aby viděla, jak kráčí po chodníku za domem, vedoucím ke stájím.

„Kam jdeš?” zvolala a rozběhla se za ním, aniž by se předtím namáhala vzít si plášť.

Nemusela se ohlížet,věděla, že Maisie s Ellou za nimi zírají kuchyňským oknem.

„Tak to je nejhloupější otázka, jakou jsem kdy slyšel,” odsekl Aubrew a dál pokračoval pomalým, ale rozhodným krokem. „Chci vidět Ethana.”

Musela běžet, aby ho dohnala. Jeho chůzi sice zpomalovala bolavá žebra, nohy však byly mnohem delší než její. Jednou nebo dvakrát málem uklouzla na zmrzlém sněhu. „Počkej,” prosila naléhavě. „Aubrewe, prosím, počkej-”

Zastavil se a čekal, netvářil se však nadšeně. Susan věděla, že ho nedokáže přemluvit, aby si neosedlal koně nebo nevzal kočár a nezamířil k vězení, ale nechtěla ho nechat odejít bez námitek. „Vezmi mě s sebou,” požádala. Tak by přinejmenším věděla, co se děje. Ale Aubrew zavrtěl hlavou a výraz v jeho očích byl nesmlouvavý. Nesmí mu nikdy dovolit, aby z Viktoriiny zatvrzelé povahy obviňoval Julii; tento povahový rys dítě očividně podědilo po otci. „Ne, Susan. Existuje jen málo věcí, které bych ti odepřel, ale tohle je jedna z nich. Když jsem řekl, že policejní stanice není vhodné místo pro slušnou ženu, myslel jsem to vážně.”

Susan dávala přednost boji; věděla, že když to neudělá, brzy jí dojdou síly. Přít se s Aubrewem o jeho chybném názoru na to, kam ženy patří nebo ne, může kdykoli jindy; teď ji mnohem víc zajímalo, jak překonat krizi schopnou zničit její nově získanou rodinu. „Nehodlám být manželkou, která poslušně trčí doma a čeká na manžela, až jí dá velkorysé svolení uvažovat,” varovala ho a objala se pažemi proti chladu, pronikajícímu až do kostí. „Teď jsem Fairgrievová a co se děje tobě, děje se i mně, Aubrewe. Ethanová situace se mě dotýká stejně jako tebe. Tak mi dovol být součástí toho všeho.”

Vážně se na ni zadíval. Tvářil se ponuře a neotřesitelně, ale zmohl se na krátký a povrchní úsměv, který ji zahřál u srdce. „Věř mi, Susan - plně si uvědomuju, že se nespokojíš s tradiční rolí manželky. Nemyslím si, že by mě těšilo, kdyby to tak bylo. Ale v tomhle konkrétním případě je důležité, abys udělala, oč tě žádám.”

Dotčeně ustoupila, ale chápala, co říká. Potřeboval si s Ethanem promluvit, vymyslet plán akce. Možná se bál, že výčitky svědomí při pohledu na ni na tak nebezpečném a nevhodném místě by mu bránily v jeho úsilí.

Jestli se nevrátíš do západu slunce, budu přesvědčená, že se stalo něco strašlivého a půjdu tě hledat,” prohlásila.

Zasmál se, vrátil se k ní a políbil ji. „To je fér. A teď se vrať domů, dříve než se nachladíš.

Ano?”

Váhavě se otočila k domu. Ale nedokázala čekat nečinně, potřebovala se něčím zaměstnat, jenže Ella s Maisií zvládaly domácí práce a děti samy a na hru na klavír nebo čtení byla příliš neklidná.

Rozhodla se proto dokončit úkol, do něhož se pustila, když Aubrew ještě nemohoucně ležel -projde poslední Juliiny věci a ujoží pro Viktorii tak osobní předměty, jako jsou knihy, ozdoby a šperky, praktičtější šaty dá Maisii a Elle a zbytek předá asi reverendu Johnstonovi pro charitu. Později během dne mohou do pokoje nastěhovat dětský nábytek. „Nepřeceňujete své síly, paní Fairgrievová?” Maisie stanula ve dveřích se znepokojeným výrazem ve tváři.

„Maisie - nezačínejte mě oslovovat paní Fairgrievová, jako bych byla někdo cizí. My dvě se přece vyhýbáme formalitám. Jsme kamarádky, zapomněla jste?” Já nikdy nezapomínám,” potvrdila Maisie.

„Tak mi prosím říkejte Súsan jako vždycky.” Pohlédla na krabice a zbylé věci. Počasí se zlepšilo, a tak otevřela okno, aby v místnosti vyvětrala. „Myslím, že to podstatné už je hotovo.”

Maisie přimhouřila oči. „Nepomýšlíte se sem nastěhovat s dítětem, že ne?” Plácla se po mohutném stehně a přidušeně se zasmála. „Přísahala bych, že věci mezi vámi a pánem jdou víc než dobře.”

Susan se zarděla, ale zdržela se komentáře. Vždyť co mohla říkat - že je v Aubrewově posteli šťastná? To už Maisie očividně věděla. A kromě ní možná i všichni v sousedství. Ačkoli se v nitru usmívala, protože si vzpomněla na Spolek, naoko sebou škubla. „Nestyďte se,” poradila jí starší žena. „Tolik křiku zase nebylo, vážně. Kromě toho to dokazuje, že váš muž vás dělá šťastnou - a na tom není nic špatného.” Susan se otočila a pustila se do utírání prachu ve skříni, aby skryla planoucí tváře. Právě v tu chvíli si všimla nenápadné zásuvky vzadu u podlahy. Čekala, že v ní najde nějaké šperky a dárky na památku k uchování pro Viktorii, ale místo toho objevila hromádku starých dopisů, některé psané její vlastní rukou, balíček fotografií různých lidí a tlustý deník vázaný v kůži. Když držela tyto Juliiny osobní věci, znovu se jí zmocnil smutek. Na okamžik se zdálo, jako by teprve nyní uvěřila její smrti, tak předčasné, hrozné a nespravedlivé. Třesoucíma se rukama položila dopisy a deník na toaletní stolek a pak zaměřila svou pozornost na fotografie. Byl tu formální svatební snímek Julie a Aubrewa. Oba se usmívali očima, pokud ne ústy, a nevěsta hrdě stála za sedícím ženichem, jak velel zvyk, s jednou štíhlou rukou položenou na jeho rameni. Našla velmi hezkou fotografii Ethana a otřepený snímek sebe a Julie v Ústavu svaté Marie, zhotovený potulným fotografem o některých Vánocích. Části a útržky života, který skončil příliš brzy.

Posadila se na kraj postele a dlouho slepě hleděla do minulosti. Nechjejít, Julie, pomyslela si. Aubrewa, Viktorii, Ethana. Nech je všechny jít.

Viktorie seděla uprostřed hromady měkkých polštářů, horlivě žvýkala nohu panenky a pozorovala velkýma oříškově hnědýma očima Susaninu snahu o vytřídění věcí a úklid. Aubrewovýma očima. Dítě zřejmě považovalo její činnost za zajímavou a zábavnou. „Ty hloupý broučku.” Susan se v přívalu emocí sklonila a políbila jemné vlásky na temeni dítěte.

Viktorie zavýskala a nadšeně zamávala baculatýma ručkama i hadrovou panenkou. Susan ji ještě jednou políbila a vrátila se ke své práci.

Věděla, že odstranění posledních šatů a bot, drobností a knih po zemřelé ženě by mohlo počkat, ale z vraždy obviněný Ethan byl ve vězení a Aubrew mu šel okamžitě pomoci, přestože byl stále velmi slabý. Při práci o tom aspoň nemusela tolik přemýšlet. Uplynuly tři hodiny, než se Aubrewův kočár vrátil. Susan pozorovala oknem, jak opatrně vystupuje. I na tuto vzdálenost viděla, že je bledý a má mohutná ramena pod dokonale střiženým kabátem mírně svěšená. Musela se přinutit, aby zůstala na místě; instinkt ji varoval před touhou seběhnout ze schodů a zasypat ho dotěrnými otázkami. Určitě by ho to znechutilo.

Dvířka kočáru zůstala otevřená a Susan překvapilo, když uviděla vystupovat Ethana,

neupraveného a o něco hubenějšího než obvykle, ale jinak v pořádku. Její tvář se rozzářila

úsměvem. Popadla Viktorii do náruče a důstojně sešla po hlavním schodišti.

U vchodu do domu se vytáhla na špičky a políbila Aubrewa na tvář ošlehanou studeným

větrem. Pohlédl na ni se světlem v očích. Ačkoli byl unavený, viděla a vnímala, že se mu

vrací jeho dřívější síla; působil každým dalším dnem o něco energičtěji.

„Ty jsi utekl,” otočila se k Ethanovi a také ho na uvítanou políbila.

Poněkud chmurně se zasmál, svlékl si kabát a nechal Aubrewa, aby mu ho vzal z rukou. „Ne tak docela.” Díval se, jak bratr věší jeho kabát vedle svého na masivní dubový věšák u dveří. „Můj drahý bratr s menší pomocí Johna Hollistera přesvědčil policii, aby mi důvěřovala, že rozhodně nenechám kauci propadnout,” vysvětlil.

„Důvěřovala? To určitě,” ušklíbl se Aubrew, který už mířil k pracovně. „Pustili tě, protože

jsem se zaručil vším, co mám, že budeš k maní, až dojde k procesu.”

Ethan se zarazil. Tvářil se tak ohromeně, jako by ho někdo praštil prknem po hlavě. „Co jsi

udělal?”

Aubrew už došel k -otevřeným dvojitým dveřím. Zastavil se na prahu, otočil se a pohlédl bratrovi do očí. „Slyšel jsi mě.”

Mladší bratr udělal krok dopředu a zůstal stát. Jestli odtud jedné temné noci vypadnu, vezmu nadobro roha, změním si jméno -”

„To neuděláš,” přerušil ho Aubrew. Jeho hlas zněl klidně a nepohnul se ani o krok z místa.

„Musel bys tady nechat Ruby, pokud nechceš udělat uprchlíka i z ní.”

Ethan nechal jeho slova bez poznámky, protože je nemohl vyvrátit. Po chvilce mlčení znovu

promluvil.

Rozmáchl se pažemi v gestu, které pojalo nejen velký dům, ale i četné další bratrovy zájmy mimo jeho zdi. „Všechno?” užasl. Aubrew se usmál. „Všechno.”

„Proč?”

„To je ale hloupá otázka. Protože jsi můj bratr.” Pak Aubrew mrkl na Susan, otočil se a zmizel ve své soukromé svatyni. Ethan neměl jinou možnost než ho následovat. Zůstali tam zavřeni tak dlouho, že Susan stihla nakrmit Viktorii, povyprávět jí dlouhý smyšlený příběh a uložit ji do kolébky, která nyní zabírala jeden roh báječného nového dětského pokoje.

Maisie si myslela, že je to naprosté bláznovství, když Susan s dítětem stále mluví, předčítá mu z knih a dokonce z novin a vypráví pohádky. Susan byla pevně přesvědčená, že děti, včetně těch nejmenších, jsou dospělými příliš často podceňovány a dokonce ignorovány. Ještě dobře se pamatovala, jaké to bylo, když ji přehlíželi a nemluvili s ní, jako by byla mlha nebo kouř a ne bytost z masa a krve.

Rozhodla se, že Viktorie bude vyrůstat s pevným vědomím sebe a své podstaty osobnosti. Susan o tom přemítala ve chvíli, kdy scházela ze schodů, takže byla po ruce, když někdo zazvonil u dveří. Na prahu stál pan Hollister, nyní nejen rodinný přítel, ale i Ethanův právní poradce, s Ruby po boku. Na jejich tvářích bylo patrné napětí. Susan zaplavil takový pocit sympatií, až se rozpaky, které v přítomnosti tohoto muže pociťovala, okamžitě rozplynuly. „Pojďte dál,” pozvala je vlídně a ustoupila, aby mohli vejít do teplé a osvětlené haly. „Pan Fairgriev vám zřejmě neřekl, že přijdeme,” dovtípila se Ruby. Byla velmi mladá a spíš hezká než krásná, ale působila zodpovědně a sebejistě, což Susan velmi obdivovala. 257

John se usmál. „Panem Fairgrievem myslí vašeho manžela. Pozval nás na večeři. Doufám, že jsme nepřišli nevhod.”

Susan se zasmála a zavřela dveře, které musela přitlačit proti větru vanoucímu od nepříliš vzdáleného moře v zátoce. „Upřímně přiznávám, že na večeři jsem ani nepomyslela, ale nepochybuji, že Maisie ano. Jsem ráda, že jste tady.”

To už vyšel Ethan z pracovny a Susan užasla, když spatřila, jakým způsobem se dívá na Ruby. Aubrew možná nevěřil na lásku, ale bylo naprosto jasné, že jeho bratr zastává zcela opačný názor.

Ruby popošla dál a vzhlížela k Ethanovi stejně výmluvně. Susan na okamžik pocítila bodnutí závisti a zalétla pohledem k Aubrewovi. Zjistila, že ji pozoruje velice zamyšleně. Přes chmurná mračna, která se nad nimi stahovala, proběhla večeře v nesmírně příjemném duchu, protknutá smíchem, dobromyslnými politickými spory a nevyslovenými nadějemi. Maisie s Ellinou pomocí připravila opravdovou hostinu, a když dojedli, nezůstaly žádné zbytky a talíře byly jako vymetené.

„Bylo to výborné5;” pochválila Susan obě ženy, když přišla do kuchyně a vysoukala si rukávy. Nechala hosty na starost Aubrewovi a chtěla ženám pomoci s úklidem. „Děkuji vám oběma.”

Maisie přijala poděkování zamručením, ale v jejím chování se projevovala jakási umíněnost. Jenom běžte a povídejte si se společností,” prohlásila. „O nádobí se postarám já s Ellou.” Susan měla pocit, že ji vyhánějí, i když chápala, že je to z jejich strany laskavost. Otevřela ústa k námitkám, ale uvědomila si, že to nemá smysl.

Ruby s Johnem odešli poměrně brzy a Ethan, který dočasně zůstával v domě, náhle jako by nevěděl, co má

dělat. Přecházel po salonu, zatímco se Aubrew zvedl z křesla a oznámil, že je čas jít do postele.

Susan popřála Ethanovi dobrou noc, vzala manžela za ruku a společně vystupovali po

schodech. Její podezření, že Aubrew není až tak unavený, se potvrdilo.

Ráno se dostavil pan Zachariáš s penězi v ruce a požadoval další lekci hry na klavír. Susan

neuniklo, že se po hodině zdržel v kuchyni a popíjel Maisiinu čerstvě uvařenou kávu. Maisie

se k němu chovala přinejmenším přátelsky, i když ne zrovna vstřícně; ale teprve se seznámili.

Susan je nechala o samotě a šla nahoru dokončit práci v Juliině pokoji.

Aubrew odešel z domu hned po snídani a vzal s sebou Ethana. Od té doby Susan ani jednoho

neviděla. Doufala, že jsou v obchodě, nebo mají schůzku s Hollisterem kvůli Ethanově

obhajobě, ale podvědomě se obávala něčeho zcela jiného. Oba věřili, že Delfínu Parkerovou

zavraždili lotři, které si najala, ti, kteří zaútočili na Aubrewa v jeho kanceláři. Ethan se o nich

zmínil jako o přístavních krysách a tento termín pochopitelně naznačoval, že se dají nalézt v zločineckých doupatech podél rušného pobřeží Seattlu. Nic by za to nedala, že buď její manžel, nebo švagr šli pátrat právě tam, mezi lidi, kteří by spíše prořízli návštěvníkovi hrdlo, než aby se s ním dělili o nějaké informace týkající se vraždy.

Pilně pracovala a Aubrew se pořád nevracel. Nakonec jí zbyl Juliin deník a dopisy. S Viktorií spící ve vedlejším pokoji se Susan schoulila na manželskou postel a začala se jimi probírat. Byly tady dopisy, které psala ona, ohmatané častým čtením a svázané vybledlou žlutou stužkou. Z tohoto Juliina činu se jí zalily oči slzami. V těch nevinných dnech, kdy psala Julii z Nantucketu, se jí ani nesnilo, 259

že už by jedna druhou nikdy nespatřila. Ve skutečnosti věřila, že obě zestárnou a budou se ohlížet za svými dlouhými životy, srovnávat poznatky a vyměňovat si vzpomínky. Susan se náhle zmocnil pocit, že nevydrží v domě ani chvilku. Vyskočila, vyhledala Ellu a požádala ji, aby se postarala o Viktorii, zatímco bude pryč. Pak si oblékla Juliinu pláštěnku s kapuci a vydala se dolů z kopce směrem k srdci Seattlu.

Pár jejích letáků nabízejících výuku hry na klavír se pořád třepetalo na tyčích a budovách a při pohledu na ně bylo Susan trochu smutno. Tento zdroj jejích příjmů teď, když už se provdala za Aubrewa, nepochybně vyschne, protože většina studentů byla ve skutečnosti jejími nápadníky a ne milovníky hudby. Litovala toho. Nejenže zůstane bez vlastních prostředků, ale bude jí chybět i vyučování.

Prošla kolem obchodu s jistotou, že Aubrew v něm není, a pustila se k pobřeží. Nedokázala

vysvětlit, proč ji to místo přitahuje, ale lákalo ji neodolatelně. A možná od samého začátku.

Zátokou Elliott proplouvaly lodě a další kotvily u přístavních hrází. Mohutni nosiči, podle

přízvuku většinou Němci a Skandinávci, pracovali vedle neuvěřitelně drobných Číňanů a

nakládali a vykládali bedny, krabice a zavazadla všeho druhu. K Susan přilétlo několik

pohledů, když kráčela po pilinách pokrývajících zem, ale ignorovala je.

V mnoha časopisech četla, že tohle je nejlepší způsob, jak se k sukničkářům a darebákům

chovat. Pokud by jim věnovala sebemenší pozornost, mohla by je povzbudit.

Aubrewa nikde neviděla,- ale ani ho nehledala; v tuto chvíli byl posledním člověkem, s nímž

by se chtěla setkat. Někde mezi domem a přístavem usoudila, že na pobřeží může nalézt

důležitá tajemství, pokud se bude snažit. Právě tady, na palubě parníku Olympia, došlo k té nešťastné konfrontaci mezi Ethanem a Delfínou a ten, kdo ji zabil, musel hodit její tělo do zdejších vod. Susan nepochybovala, že se to stalo právě někde tady.

Místo bylo hlučné a zaplněné směsicí pachů zkažených ryb, odpadků, nízkého přílivu a kyselého potu. Po několika krocích před sebou uslyšela křik. Vykoukla zpoza velké hromady beden a spatřila Ethana, jak stojí s rozkročenýma nohama a rukama zaťatýma v pěst. Nějaký Číňan mu nadával.

„Ty bílý ďáble!” ječel malý muž. „Przniteli!” Následoval proud nadávek a obvinění tak

nenávistných, až Susan měla pocit, jako by naslouchala u klíčové dírky pekel.

Ethan se nepohnul a Susan, pokud o tom někdy pochybovala, nyní měla jistotu, že její švagr

nemá na smrti paní Parkerové žádný podíl. A kulku z její pistole rozhodně neschytal proto, že

by se ji pokusil znásilnit. Kdyby tyhle věci spáchal, nedokázal by takové urážky snášet,

zejména ne na veřejnosti a s takovým neuvěřitelným sebeovládáním.

Nějaký muž s plnovousem v propoceném tričku přerušil práci, vkročil na scénu a zeptal se:

„Ty si necháš lít na hlavu takové pomyje, Fairgrieve? Měl bys toho malého mizeru utopit.”

Jeho názor vyvolal veselý pokřik mezi přihlížejícími a Susan vyděsila slepá nenávist davu.

Oni doufali v násilí.

„Držte se všichni zpátky,” prohlásil Ethan jasným hlasem. „Tohle je jenom mezi Su Wongem a mnou.”

Číňan vyplivl Aubrewovo jméno a něco o bankovním šeku.

Susan ta zmínka znepokojila, ale netušila, oč jde. Číňan nepřestával spílat Ethanoví, chrlil

slova v rodném jazyce, tu a tam proložená lámanou angličtinou,

pronikavým ptačím skřehotem. Nerozuměla obsahu, ale tón Su Wongova hlasu byl dostatečně výmluvný.

Ethan na okamžik zavřel oči a pak zvedl ruce dlaněmi nahoru. „Tak dost,” řekl tiše. Uvědomila si, že rozzlobený muž je zřejmě otcem, bratrem nebo strýcem Su Lin. Nedokázala odhadnout jeho věk, mohlo mu být sedmnáct, ale i padesát. Měl na sobě obvyklou černou košili a kalhoty a na záda mu visel řídký tenký cop.

Susan právě vyšla z úkrytu, když Číňan něco důrazně vykřikl ve své řeči, skryl obličej v dlaních, rozplakal se a odvrátil se od Ethana. Jeho pláč ji hluboce zasáhl. Ethan se pohnul, aby projevil lítost dotekem ruky na drobné rameno muže, ale na poslední chvíli si to rozmyslel a stáhl ruku zpátky. Právě tehdy si všiml Susan. „Můj bože!” Došel k ní a uchopil ji za loket. „Co tady děláš?”

Susan setřásla jeho ruku a uhladila si vlasy, aby získala čas. Pak dlouze vydechla a podívala se mu do očí. Přes všechny rozdíly, fyzické i jiné, jí silně připomínal ,ř Aubrewa. Já nevím,” přiznala pravdu.

Su Wong zmizel v zástupu dělníků a diváci se vydali za svou prací. Ethan si to ho zřejmě nevšiml; soustředil se pouze na Susan. Znovu ji uchopil za paži, a i když to nebolelo, sevření bylorpevné jako okovy.

„Pojďme odtud,” zavelel a táhl ji mezi bednami a sudy, vozy a cestujícími k ulici. Jedním směrem se táhla proslulá Skid Road, dlouhá blátivá cesta, kdysi používaná ke stahování kmenů z hor na pobřeží. Nyní ji lemovaly nevěstince, herny a hospody. Maisie jednou prohlásila, že je to jediná část města, která má ještě horší pověst než Water Street. „Ten muž -” začala.

„Su Linin otec,” vysvětlil Ethan a táhl ji za sebou, aniž by se ohlédl. „Obvinil mě, že jsem

zneuctil jejich rodinu. Uvědomuješ si, že kdyby tě tady uviděl

Aubrew, tak by mě sešlehal bičem a tebe zamkl na rok nebo dva na půdě?”

Překročili Water Street a Susan musela popobíhat, aby mu stačila. „Ethane,” zalapala po

dechu, „prosím tě, zastav, jinak mi prasknou plíce.”

Okamžitě zůstal stát a upřel na ni modré oči. Trhl palcem k zátoce. „Tohle není Nantucket, paní Fairgrievová. Polovina těch mužů jsou hrdlořezi a druhá polovina si myslí, že žena bez doprovodu je k maní za dva centy a hlt whisky.”

Susan ztratila trpělivost. Založila ruce v bok a poklepávala jednou nohou na mrazem pokrytá prkna chodníku. „Díky. Uvědomuju si moc dobře, že tohle není Nantucket. A pokud jde o toho muže -” Jakého muže?”

„Pana Su.”

Ethan vypadal nemocný, unavený až do hloubi duše. „Říkal jsem ti. Su Lin byla jeho dcera. Chtěl jsem se s ní oženit, ale on jí vnutil čínského manžela. Nedávno dostal od muže, kterého pro ni vybral, zprávu - Su Lin čekala dítě. Pokusila se s tím… něco udělat… ještě na lodi, a umřela při tom.”

Zvedl ruku a opřel se o zeď budovy. Několikrát se zhluboka nadechl a polkl. „Už jsi šťastná, nebo chceš vyrazit někam do kraje a strčit ruku do hadího hnízda nebo uštvat nějakého býka?” Susan byla otřesena nejen hlasitým a nebezpečným střetem v přístavu, ale také tím, co právě slyšela. Su Lin, žena, kterou miloval, je mrtvá. Zahynula při pokusu zbavit se dítěte, které s

největší pravděpodobností bylo jeho. To všechno bylo příliš kruté, příliš osobní, aby o tom mluvili a navíc na ulici.

V tu chvíli uviděla Aubrewa. Blížil se k nim jako bouře. Pocítila žalostnou vděčnost. ,Asi to nebude nutné,” hlesla. „Myslím ta moje štvanice na býka.”

Ethan sledoval její pohled a tiše něco zamumlal. Do obličeje se mu vrátilo trochu barvy, ale stále se opíral o budovu. Potrvá mu dlouho, než se přenese přes to, co se toho dne dozvěděl, i když ji nepřekvapí, pokud se o tom už nikdy nezmíní.

Susan se zachvěla při poryvu studeného větru, který se přes ní přehnal jako vlna. „Nebudu se ptát, co tady děláš,” zavrčel Aubrew s pohledem na Susan, „protože je to jasné. Vyhledáváš problémy jako obvykle a hádám, že jsi nějaké našla.”

Susan se podívala na Ethana s nadějí, že ji podpoří, ale ten zatvrzele mlčel, rty semknuté do tenké čáry. Pročísl si rukou vlasy a zlostně zíral na Aubrewa, jako by všechny smutky světa byly jeho vina.

Ten mezitím přenesl pozornost z manželky na bratra. „Slíbil jsi, že toho konečně necháš.” Pochopila, že má na mysli vyšetřování smrti paní Parkerové. Stáli na veřejné ulici a kolemjdoucí je zdravili lehkým pokývnutím nebo dotknutím klobouků, vykulené oči plné zvědavosti.

Susan vzala za ruku Aubrewa a potom Ethana. Jejich dech se zimou srážel v,, páru. Jestli o tom máme diskutovat,” navrhla, „nemohli bychom to udělat někde v soukromí?” O pět minut později se ocitli v Aubrewově kanceláři nad obchodem. Aubrew se posadil se založenýma pažema na kraj stolu, Susan si vybrala křeslo poblíž a Ethan stál u okna a díval se do ulice. Nebylo těžké uhodnout, na co myslí.

Aubrew nalil sobě a bratrovi brandy a Susan nabídl jemný ostružinový likér. Normálně alkohol nepila, ale z cesty do přístavu byla prokřehlá a mysl měla zatíženou Su Lin a jejím dítětem. Navíc teď, když byla daleko od doků a v bezpečí, ji začaly napadat katastrofy, s nimiž se mohla setkat.

„Hollister přisahá, že policie vyslýchá všechny muže na pobřeží,” poznamenal Aubrew k Ethanovým zádům. „Prozatím to, bratře, musí stačit.”

Ethan se otočil. „V sázce je můj život. Nehodlám jen tak stát a čekat, až Hollister nebo někdo jiný tento problém vyřeší.” Zkřivil tvář. „Su Lin je mrtvá,” poznamenal ochraptěle. Aubrew se Susan si vyměnili pohledy, ale mlčeli.

Ethan se podíval bratrovi do očí. Jeho hněv a bolest byly téměř hmatatelné. Je to moje vina. Kdybych se s ní oženil -”

Susan postavila sklenku na Aubrewův stůl, protože nedůvěřovala své ruce, že ji udrží v

rovnováze. Aubrew dál upíral oči do Ethanový tváře; ramena držel rovně a hlavu zpříma.

„Minulost nezměníš. Někdy prostě musíš jít dál.”

Bylo hrozné vidět Ethanův úsměv. „Dobrá rada zrovna od tebe.”

Ticho, které následovalo, bylo dlouhé a napjaté.

Je mi to líto,” ozval se Aubrew. „Myslím Su Lin.”

Ethanový oči bleskly směrem k Susan, jako by si právě uvědomil její přítomnost; křečovitě sevřela opěradla křesla, její způsob, jak vyjádřit, že nehodlá odejít. Vrátil se k projednávané záležitosti. Je toho víc.”

Aubrew si nalil další brandy a napil se. Susanino srdce bušilo rychleji.

„Ano?” Aubrew čekal.

„Dal jsi jí peníze. Vyplatils ji.”

Aubrew zavrtěl hlavou. „Ne.”

„Šek byl z jednoho z tvých bankovních účtů,” upřesnil Ethan. Další nepříjemná pauza. „Proč?” zasípal utrápeně. Pak praštil pěstmi do Aubrewova stolu. „Řekni mi proč!”

Atmosféra v kanceláři jiskřila. Susan se neodvažovala pohnout ani promluvit.

„Už jsem ti řekl,” odpověděl Aubrew. „Nikdy jsem se k Su Lin nepřiblížil.”

Ethan se předklonil. „Pověděls jí, že by zneuctila rodinu Fairgrievů, Aubrewe? Pověděls jí, že

její děti -moje děti - budou vyděděnci?”

Aubrew zaťal čelisti. Susan viděla, že jeho sebeovládání nemá daleko k horní hranici. Zavřela oči a očekávala explozi, ale nic se nedělo. Když je opět otevřela, Aubrew s Ethanem pořád stáli kus od sebe. „Ty mizero,” vyštěkl konečně Ethan.

Aubrew si přejel špičkou jazyka po spodním rtu, gesto, které už Susan znala jako úsilí zvládnout příval hněvu. „Mysli si, co chceš,” odsekl.

„Potřebuju se napít,” vykřikl Ethan. Otočil se a beze slova vyrazil z kanceláře. Třískl za sebou dveřmi.

Jak jsi mohl, Aubrewe?” podivila se Susan.

Těžce vzdychl. Ještě i ty.”

„Neměl jsi k takovému vměšování právo.”

„Díky, že důvěřuješ mému slovu, paní Fairgrievová.”

„Padla zmínka o bankovním šeku,” nedala se Susan. „Byla jsem tady, jestli si vzpomínáš.” „To neumím vysvětlit.l|:Musíš mi prostě důvěřovat.” S povzdechem se zahleděl do prázdna. „Nepopírám, že jsem o ně měl obavy,” Jjřiznal se. „Ethanoví tehdy bylo osmnáct a myslel si, že dokáže čelit světu plnému předsudků. Su Lin vyrůstala chráněná, plná nevinnosti. Oba by trpěli mnohem víc, než si vůbec dokázali představit.”

Susan držela jazyk za zuby. Začínala Aubrewovi věřit, i když fakta svědčila o opaku, a nedokázala se přimět, aby to přiznala.

Aubrew se posadil za psací stůl - místo, jak vycítila, kde měl absolutní autoritu. Byl bledý a pohublý, ale rozhodně ne slabý. Bez debaty byl nejsilnější osobností, jakou kdy znala, a přesto ho málem zničila jediná

nezodpovědná žena. To bylo střízlivé posouzení jeho vztahu s Julií.

Opřel se a vzhlédl ke stropu. „Ach ano,” souhlasil, když si dal čas na vstřebání jejích slov o

tragické smrti Su Lin. „Trpěla.”

„Ty víš, co se na té lodi stalo, že ano?”

„Doneslo se mi to, ano. Postaral se o to Su Wong.”

Susan chvíli seděla s prsty přitisknutými na ústa. „Nechápu, proč jsi to Ethanoví neřekl?” Aubrew převzal bratrovo místo u okna; možná zahlédl odcházejícího Ethana, možná ne. „V poslední době jsme spolu moc nemluvili.” Susan ho přinutila odvrátit zrak.

„No dobře,” připustil. „Nedokázal jsem to. Pokoušel jsem se, ale nedostal jsem ze sebe jediné slovo.”

Dlouho nepromluvil ani jeden z nich. Pak se k ní Aubrew otočil. „Pojďme domů.” Přikývla a vstala.

Dole v obchodě si pohroužená do vlastních myšlenek prohlížela nabídku látek, zatímco Aubrew hovořil s nějakým spolupracovníkem a Hawkins vyběhl ven přivolat kočár. Trochu ji překvapilo, když se Aubrew objevil a uchopil ji za ruku.

Brzy seděli v kočáru poskakujícím vzhůru do kopce k domu. Venku padal sníh, ale uvnitř bylo teplo, protože seděli těsně vedle sebe.

Susan se zhluboka nadechla. „Čekala jsem, že mě pokáráš za návštěvu přístavu na vlastní pěst,” odvážila se připomenout.

Aubrew seděl s hlavou nakloněnou stranou a zavřenýma očima. „A bylo by to k něčemu?” zeptal se, aniž se na ni podíval.

„Ne,” zauvažovala, „myslím, že ne.”

„Ale už to nikdy nedělej, prosím.” Konečně otočil hlavu a pohlédl jí do očí. Jestli budeš muset jít na pobřeží, do vězení nebo na jiné podobně nevhodné

místo, buď tak hodná a nechoď tam sama. Vezmi si Ethana. Nebo aspoň Maisii. Ale buď v

tom prosím opatrnější aspoň kvůli Viktorii, když už ne kvůli sobě.”

Aubrew mluvil klidně a Susan se přesto cítila, jako by ji - právem - setřel. Chtěla mu i přes

svou hrdost všechno vysvětlit, ale nebyla si jistá, jak do toho. Vždyť sama nevěděla, čeho

vlastně chtěla cestou přes Water Street do přístavu dosáhnout.

„Někde tam je odpověď,” podotkla.

Aubrew ji vzal jemně za bradu. „Máš pravdu. Ale najít ji není tvoje starost, Susan.” Odmlčel se a na okamžik zaťal čelisti, než pokračoval. „Můj bože, kdyby se ti něco stalo -” Čekala se srdcem v krku, ale neřekl, že ji miluje. Jenom sehnul hlavu a zlehka ji políbil na ústa.

„Aubrewe,” začala, odhodlaná říct mu všechno, co k němu cítí, že ho miluje tak, jak má manželka manžela milovat, ale chyběla jí odvaha. Možná ji všechnu spotřebovala tam na pobřeží.

„Ano?” zeptal se škádlivým tónem, stále ochutnávající její ústa. „Nic,” vydechla.

V očích se mu objevilaWhořklost a trocha smutku. 268

*3oísan vytrhlo z hlubokého spánku nenadálé pochopení souvislostí. Prudce se posadila, srdce jí divoce bušilo až v hrdle. „Aiibrewe,” vyhrkla a hmatala ve tmě po manželovi. Ale jeho strana postele byla prázdná.

Zmocnilo se jí zoufalé zklamání. Vyhrabala se zpod přikrývky a rozsvítila nejbližší lampu. Lapala po vzduchu, jako by uběhla velkou vzdálenost. Chvíli jí trvalo, než zase chytila dech. Vydala se do dětského pokoje, kde pokojně spala Viktorie, zalitá měsíčním svitem pronikajícím okny, ale Aubrew nebyl ani tady.

Oblékla si župan a sešla zadním schodištěm do kuchyně. Na stolku svítila lampa a na kuchyňském stole zůstaly stopy po jídle. Vedle nich ležela hřbetem vzhůru otevřená kniha. Když přišla blíž, poznala Juliin deník.

Susan rozsvítila přenosnou lampu a pokračovala v cestě do pracovny, kde konečně našla Aubrewa. Neseděl za stolem, ale stál u okna a pozoroval padající sníh, opalizující v chabém světle pouličních lamp. Byl v kalhotách a košili, botách, dokonce měl i sako.

Jestli najdeme Su Linina otce,” začala a ze strnulého držení jeho ramen poznala, že její příchod buď slyšel,

nebo vycítil, „tak najdeme i vrahy paní Parkerové. On něco ví, Aubrewe.”

Otočil se a pohlédl na ni. V šeru nemohla vidět jeho výraz, ale jeho hlas odhalil určitý

skeptický zájem. „A na čem se to tvé za vlasy přitažené tvrzení zakládá?”

Povzbuzena mu uvedla důvod: „Přemýšlej o tom. Ten člověk nenávidí Ethana. Možná si

myslel, že musí nějakým způsobem pomstít čest své dcery.”

Vzdychl a prohrábl si rukou už tak rozcuchané vlasy. „Takových je nepochybně víc. Můj bratr přece není svatoušek - má své nepřátele.” Odmlčel se ponořen do myšlenek, o něž se s ní nemínil dělit. ,Je ti jasné, že Hollister takový nápad pravděpodobně na místě odmítne? Su Wong Ethana nenávidí, o tom není sporu, ale Delfínu zřejmě vůbec neznal.” Susan postavila lucernu a založila ruce v bok. „Ať je to jak chce, jestli mě zítra ráno nedoprovodíš na policejní stanici, pane Fairgríeve, vypravím se tam sama.”

Zacukaly mu svaly na tváři, signál podráždění. Jsi dost bláznivá, abys to myslela vážně. Dokázalas to už svou dnešní výpravou do přístavu. Promluvíme si s Hollisterem společně.” Na okamžik zmlkl. „Susan -jak ten tvůj nápad vznikl?”

Zamyslela se. „Nazvi si to intuicí. Celá situace se mi neustále honí hlavou během bdění i ve

spánku. A před chvilkou mě vzbudila táhlé souvislost.” Ta a ještě něco, jenže o svém

otřesném rozhodnutí, k němuž dospěla, nebyla připravená hovořit. Ještě ne.

Přešel k ní a políbil ji na čelo. „Vrať se do postele,” vybídl ji. „Ta věc může počkat.”

Nepohnula se. „Četl jsi Juliin deník. Viděla jsem ho na kuchyňském stole.”

Zlehka položil ruce na její ramena; měla ráda tenhle jeho dotyk, i když zcela běžný. A když jí

promnul bříšky palců ztuhlé svaly podél krční páteře, neubránila se tichému zasténání.

„Našel jsem ho náhodou a byl jsem zvědavý. Myslím, že na to mám právo, když Julie byla moje manželka.” „Co jsi chtěl najít?”

Přitáhl si ji blíž a opřel si bradu o její temeno. „Spíše jsem doufal, že to nenajdu,” poopravil ji jemně. Jsem zklamaný.”

Zvedla ruce a sevřela jeho obličej do dlaní. „Ethan?” vydechla téměř neslyšně.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Všechno si vymyslela, Susan. Neexistovali jiní muži. Věřila v mou

nevěru a chtěla mě kvůli tomu trápit. Vymyslet si zástup milenců jí zřejmě připadalo jako

skvělá pomsta.” Jeho oči shlížející na Susan potemněly vzpomínkou na bolest. „A já kvůli

tomu porušil slib daný před bohem a lidmi, Susan. Dopustil jsem, aby se její obvinění stalo

skutečností.”

Objala ho kolem pasu, opatrně, aby mu netlačila na hojící se žebra. „Na tom už se nedá nic změnit,” zdůraznila tiše. „Nech to být, Aubrewe.”

„Proč jsem si nevšiml, jak je nešťastná? Proč mě nenapadlo, že by potřebovala pomoc?” Ačkoli Aubrewova slova byla pravdivá, způsobovala Susan bolest. Kdyby Julie žila s Aubrewem ve spokojeném manželství, Susan by zůstala svobodná a za společnost by měla pouze moře, hudbu a knihy. Pohlédla hluboko do svého srdce a našla v něm hnisavou ránu viny spolu se smutkem a nesmírnou, nekonečnou láskou k muži, kterého drží v objetí. Je snad i tahle láska beznadějná?

Neposkytl jí čas, aby cokoliv řekla, ale políbil ji. „Vraťme se do manželské postele, paní Fairgrievová,” vybídl ji ochraptěle. „Potřebuji nutně tvé výjimečné utěšování.” Ustoupila o krok a zapomněla na předchozí slib, že přestane plakat. S očima zastřenýma závojem slz se zeptala: „Představuješ si, že jsem Julie? Když - když spolu ležíme?”

Zatvářil se ohromeně, jako by ho udeřila do tváře. „Dobrý bože, Susan! Ne.” Vklouzl prsty do jejích vlasů, volně splývajících přes ramena a ňadra až k pasu. „Ne,” opakoval. Vyvinula se mu, což bylo snadné, protože jí v tom nebránil. „Takhle nemohu,” zašeptala vydaná napospas vlnám utrpení. „Myslela jsem, že to půjde - myslela jsem, že postačí, když tě miluju -”

Chytil ji za ramena. „Susan, o čem to mluvíš?”

Nevychovaně popotáhla a otřela si obličej rukávem županu. „Miluju tě,” zavzlykala s ještě větším důrazem a bezútěšností než předtím. „Domnívala jsem se, že dokážu žít jako tvoje žena - dávat se ti - že postačí moje láska -”

„To, co říkáš, vůbec nedává smysl.” Promluvil vlídně, dokonce něžně.

„To je na tom to nejhorší. Všechno, co jsem celý život dělala, mělo smysl. To Julie byla ta

nezodpovědná, ta hezká, do níž se muži zamilovávali a s níž se chtěli oženit. Nedokážu prožít

zbytek svého života jako její náhradnice, Aubrewe. To je to, co se ti pokouším sdělit. Nech

mě, abych si vzala Viktorii. Nech mě odjet ze Seattlu.” “-.

„A co já?” Otázka byla téměř neslyšitelná.

„Můžeš říct, že mě miřuješ? Ale pravdivě.” Promnul si rukou zátylek. „Susan -”

„Už nic neříkej,” přerušila ho. Teď, když začala, nedokázala zastavit proud slov prýštících z jejího zlomeného srdce. „Neříkej, že nevěříš na lásku. Vždyť Julii jsi zpočátku zbožňoval a také ti nesmírně záleží na Viktorii a zrovna tak na Ethanovi. Byla jsem blázen -skutečný blázen -, když jsem si myslela, že se to může změnit, že jednou ke mně pocítíš oddanost.” Jemně ji objal kolem ramen. „Susan. Přestaň s tím. Já -” nadechl se.

Vytrhla se mu, zpola šílená ponížením a lítostí. Proč se dostala do takového postavení, když celou dobu znala jeho názor? Nedělal ze své filozofie ve vztahu k lidským emocím žádné tajemství. Potřeboval společnici, partnerku, matku svých dětí a Susan toužila tím vším pro něho být, jenže to najednou prostě nestačilo. Jakmile uviděla, jak se Ethan s Ruby na sebe dívají, pochopila, bůh jí pomoz, že to nestačí.

Potřebovala přijímat od Aubrewa vášeň, ohnivou a prudkou. Chtěla být milovaná divoce,

stoprocentně a bez zábran, chtěla být hýčkaná. A raději bude žít sama než si předstírat, že to

nepotřebuje.

„Co vlastně chceš?”

„Ty víš.” Napřímila ramena a vystrčila bradu. Jestli jí nedovolí vzít si Viktorii, nebude mít na celém světě nic a nikoho. To byl další důvod, proč lpět na posledních zlomcích své hrdosti. „Lež, Susan? To chceš? Mám ti říct hezkou lež? Dobrý bože, jsi víc než chytrá, jsi příliš citlivá, aby ses s tím spokojila!”

„Chci Viktorii a rozumné prostředky k živobytí,” prohlásila. „To je všechno.”

„Mou dceru? Očekáváš, že ti dovolím odvést mou dceru z tohoto domu? Zapomněla jsi, paní

Fairgrievová, že jsi mou zákonnou manželkou, a tudíž jsi povinná podřídit se mým

příkazům?”

Jen taktak se ovládla, aby ho nekopla, a její rozhořčení neuhasila ani okamžitá lítost v jeho očích. „Tak tvým příkazům? Ty nejsi král, pane Fairgrieve, a já určitě nejsem tvoje poddaná! Naše manželství byl omyl, který pořád můžeme napravit -” „Nikam nepůjdeš,” nenechal ji domluvit. „Ani ty, ani Viktorie.” „Nemůžeš mě přinutit, abych zůstala!”

„Mohu tě přinutit zůstat. Ale nemohu tě přinutit, abys se mnou sdílela lože. Takže, paní Fairgrievová. až

budeš chtít mou něžnou pozornost - a určitě budeš -, tak o ni budeš muset požádat!” Zírala na něho se vzteklým údivem. „Bude lepší, když to probereme až ráno. Dobrou noc, Aubrewe.” Po úsečném rozloučení se otočila a zamířila ke dveřím, ale Aubrew ji okamžitě chytil za paži a stáhl zpátky. Na okamžik se tvrdě srazili. Nebolelo to. Alespoň ne fyzicky. „Ne tak rychle,” sevřel prsty její zápěstí. „Chci vědět, co tohle způsobilo. Ještě včera -dokonce ještě dneska večer - jsme si docela dobře rozuměli. A teď ti manželství se mnou najednou nevyhovuje. Co se stalo, Susan?”

Spolkla pořádný díl své pýchy. „Nenaslouchala jsem svému instinktu a teď toho lituji. To se stalo.”

Konečně ji pustil. „Spi dobře, Susan. Ujišťuji tě, že já nebudu.”

„Můžeš spát ve své posteli,” oznámila se zbytkem důstojnosti. Já si lehnu ve svém bývalém pokoji.”

„Dělej, jak myslíš,” ucedil s ledovým klidem.

Beze slova se otočila, vyšla z místnosti a stoupala do schodů - naprosto jiný člověk než ten, který po nich ještě před několika minutami scházel. Ano, stále Aubrewa milovala; ano, to, co z jejup života zůstalo, vypadalo bez něho pusté a prázdné, aleljyla pevně rozhodnutá najít si

své místo, zakořenit tam a úspěšně pokračovat. Bude ještě silnější, pro Viktorii, pro sebe samu.

Té noci nespala. Seděla vzpřímeně na židli v Juliině bývalém pokoji, kde dítě spokojeně spalo, očividně lhostejné ke všemu, co se v této domácnosti odehrávalo a odehrává. Když slyšela Aubrewa vstát, zvedla se a vydala se ke skříni v komoře, v níž viselo několik Juliiných jednodušších šatů. Dnes nepociťovala žádnou zdrženlivost vůči nošení šatů po přítelkyni. Vybrala si pro Julii nepravděpodobné šaty z indigově modré vlny 274

lemované ještě tmavším hedvábím a čekala v kuchyni, až Aubrew přijde na kávu. Když se na ni podíval, jeho oči se mírně rozšířily; přisoudila to reakci na šaty, které si zřejmě pamatoval, i když nedal nic najevo, že si toho všiml. V jedné ruce nesl známou knihu, Juliin deník; potřeboval oholit a jeho oblek byl pravděpodobně tentýž, který měl na sobě včera. „Tady,” hodil k ní deník. „To je malá památka na tvou milovanou přítelkyni z dětství. Měla by tě zbavit několika iluzí - mně se tak aspoň stalo.”

Susan se chtěla vzepřít, ale její ruka sáhla pro deník jako ovládaná vlastní vůlí. Všechno, co by mohla říct, zůstalo zavřeno ve vyprahlém hrdle.

Maisie byla v tu chvíli nahoře u Viktorie, ale Ella se zdržovala v kuchyni. Vrhla postranní pohled na pána. V neupraveném stavu jí musel připadat stejně podivně jako Susan, protože ani jednomu nebylo podobné, aby věnovali svému vzhledu tak nedostatečnou pozornost. „Chce někdo z vás snídani?” zjišťovala Ella. Zdálo se, že je připravena rychle uprchnout. Susan jenom zavrtěla hlavou; Aubrew vydal ochraptělý zvuk, který měl být zasmáním. „Ne, děkuji.”

Ella se znovu podívala z jednoho na druhého a zamířila k zadním schodům. „Tak já se jdu podívat, jestli Maisie nepotřebuje pomoct.”

„Myslela sis, že půjdu na policii bez tebe?” Aubrew se konečně se podíval na její oblečení. Působil strašidelně jako člověk, který se beznadějně pokouší přizpůsobit nějakému smrtelnému jedu hlodajícímu v duši.

Susan téměř neznatelně přikývla. Juliin deník jí těžkl v rukou; na okamžik pocítila nutkání hodit ho do kamen a spálit. Kdyby věděla, že plameny stráví i minulost, kterou sešit obsahuje, udělala by to. 275

„Tak to ses mýlila. Požádal jsem čeledína, aby za-přáhl kočár. Už by měl čekat před domem.” Gestem ruky ji vybídl, aby ho následovala. Poslechla a z věšáku si vzala plášť. Sebral jí ho, přehodil přes ramena a otevřel přední dveře.

Ukázalo se, že Hollister si zařídil malou kancelář v jedné z králičích děr nad vězením; na každém kousku místa se vršily knihy, různé plakáty oznamující krádež koní, vozů, manželek a dcer, zatykače z celých Spojených států a ručně psaná hlášení. Příchod Fairgrievových ho zřejmě nepřekvapil, i když Susan neuniklo, že při jejich vstupu mírně přimhouřil oči. Došla k závěru, že vycítil situaci mezi ní a Aubrewem. Možná to bylo očividné a inteligentní člověk nepotřeboval žádné upozornění.

„Vida,” poznamenal a zvedl se ze židle. Pozdravil Susan úklonou hlavy a podal ruku Aubrewovi, jenž mu s ní rázně potřásl. „Čím vám mohu v tomto studeném ránu pomoct?” Na zdůraznění otázky se zachvěl, popošel k bubínkovým kamnům v rohu kanceláře a hodil do nich poleno. Následovalo uklidňující praskání doprovázené příjemnou vůní hořícího cedrového dřeva.

„Susan má jistou teorii,” oznámil Aubrew. Přisunul manželce židli, ale sám zůstal stát. „Budeš tak laskavá a vysvětlíš ji, má drahá?” •-.

Za jasného denního světla vypadala myšlenka, že Su Linin otec se podílel na smrti Delfíny Parkerové, poněkud méně pravděpodobná než v noci, kdy se donekonečna probírala střípky

svého zlomeného srdce. Ale pod jejími pochybnostmi pulzovala intuice jako tep srdce, vytrvalý a jistý.

V krátkosti vylíčila, co věděla o Ethanově vztahu se Su Lin i o hněvu, jaký vyvolal u dívčina otce. „Tu myšlenku ve mně musel vzbudit pohled na toho muže v přístavu. V příběhu Su Lin se skrývá mnohem víc, než Ethan tuší, o tom vůbec nepochybuji. A věřím, že útok,

který zažil Aubrew, vede nějakým způsobem k vraždě paní Parkerové.” Hollister se pohodlně opřel, propletl prsty rukou a díval se na Susan, jako by byla stará tabulka popsaná klínovým písmem, které musí vyluštit. Pak jí položil otázku, jíž se obávala: „Můžete své tvrzení podložit nějakým důkazem, paní Fairgrievová?”

Kousla se do dolního rtu. „Stejně jako policie, když obvinila mého švagra z vraždy,” odsekla. Hollister se předklonil tak, až jeho židle zaskřípala, a napřed se podíval na Aubrewa, než se střetl se Susaniným neoblomným pohledem. Vzduch v malé místnosti se stal nedýchatelný; představila si, jak otevírá okno, a nalezla v tom mírné povzbuzení. Usmála se nad představou papírů létajících jako zmatení ptáci.

Jestli budu moct, najdu toho muže,” ujistil je Hollister. „Promluvím si s ním. To je vše, co vám zatím mohu slíbit.”

„O nic jiného jsem ani nežádala.” Susan strnule vstala. „Přeji vám příjemný den, pane Hollistere, a děkuji za váš čas.”

Bývalý detektiv také vstal a přikývl, ale tvářil se zmateně a jeho oči zalétly k Aubrewovi,

který celou dobu mlčel.

„Ten Su Wong - víš o něm něco?”

Aubrew vrazil ruce do kapes kabátu, který volal po vyžehlení. Jenom to, že je to otec Su Lin a pracuje v přístavu.”

„Požádám policii, aby na něho nasadila nějakého člověka, který zjistí, co se dá,” dodal Hollister a Susan značně podráždilo, že adresoval poznámku Aubrewovi. Vždyť to byla ona, kdo navrhl vyšetřování tímto novým směrem.

Naježila se, ale mlčela, a když jí Aubrew nabídl rámě, přijala po nepatrném zaváhání. Přes všechny její výčitky a plány do budoucna to stále byl její manžel a nebylo

jeho chybou, že ji nemiluje, nemůže milovat. Nikdy ji neklamal, nikdy nic nepředstíral, vstupovala do tohoto manželství s otevřenýma očima a nadějí, že se jeho city časem změní. Hlupačko, pokárala se.

Vyšli ven z Hollisterovy kanceláře a pokračovali po schodišti plném policistů a kriminálníků, včetně několika reportérů. Dva z novinářů je pronásledovali, chtěli informace o Ethanovi a paní Parkerové, ale jejich kočár čekal poblíž a oni se ocitli uvnitř dříve, než je reportéři dohnali.

Tentokrát neseděli vedle sebe, ale obličejem proti sobě, kolena proti kolenům. Aubrew něco nesouhlasně zamumlal, zaklonil hlavu a zavřel oči. Nepromluvil, dokud nedojeli před dům a nevystoupili.

„Přečti si ten deník, Susan,” vybídl ji. „Najdeš v něm poučení.”

Znovu sněžilo, z temné oblohy padaly vločky velké jako peří. „Co budeš dělat ty?” zeptala se podezíravě. Možná proto, že Aubrew se nepohnul směrem k domu, ale zůstal vedle kočáru u otevřených dvířek.

„Nejdřív chci najít Ethana. Pak se asi vrátím do obchodu. Jestli si pamati|eš, jsem jeho majitel.”

Venku bylo chladno; vítr štípal Susan do tváří. „Dobře.” Otočila se a pokračovala sama k domu. Uprostřed cesty se zastavila a ohlédla se. „Dávej na sebe pozor, prosím.” „Máš o mě starost, paní Fairgrievová?” Naznačil úsměv, ale působil nějak opuštěně.

Mlčela. Věděl, že ho miluje, ale ať se propadne, jestli mu to zopakuje před kočím. Po kratičkém zaváhání vešla do domu.

Nebyla připravená na setkání s Maisií, ani si nepřála myslet na Aubrewa, protože měla podezření, že jakmile najde Ethana, vydá se hledat Číňana. Viktorie radostně svrhávala komíny z dřevěných kostek, které stavěl

Jasper. Na děti dohlížela Ella a u dveří se neobjevil žádný ze zbylých žáků hry na klavír. Vytáhla z kapsy námořnicky modrých šatů deník a uchýlila se s ním do zadního salonu, kde stál ztichlý klavír. Posadila se do křesla a otevřela Juliiny zápisky.

Zpočátku byl deník radostným výčtem setkání s Aubrewem v Bostonu, zamilování, sňatku a cesty na Západ. Julie byla uchvácena, když poprvé spatřila dům a obchod, ale Seattle v ní tolik nadšení nevzbudil. Město je, psala, hlučné, špinavé místo, nepříjemně plné surovců. Rozplývala se nad šaty a šperky, které jí Aubrew koupil, a těšila se na slíbenou cestu do Evropy. Susan pocítila při této zmínce bodnutí, protože Aubrew dal stejný slib i jí, přestože nyní k jeho splnění zřejmě nedojde.

Nakonec Juliino štěstí přešlo v narůstající nespokojenost se životem „na hranici”. Neodehrávají se tu žádné opravdové společenské události, stěžovala si. Člověk mohl očekávat pouze tupé formy zábavy a hezká hudba byla takovou vzácností, že už téměř zapomněla, jak zní. Navíc začala mít podezření, že Aubrew má milenku, nějakou starší ženu, mnohem zběhlejší a zkušenější než je ona.

Během čtení v Susan narůstalo zoufalství; vypadalo to, jako by na Juliinu duši dopadl nějaký stín. Místo toho, aby ji to časem přešlo, jak je tomu u většiny lidí, Juliiny chmury se prohlubovaly. Začala popíjet sherry brzy po obědě a pak k němu přidala i laudanum. Postupně se začala zmiňovat o žhavé „lásce” mezi ní a Ethanem. Ačkoli její švagr o podobných citech nemluvil, přiznávala, dal jí mnoha výmluvnými způsoby najevo, že má o ni zájem. Usmíval se na ni. Udržoval konverzaci. Byl vždycky zdvořilý. Susan na okamžik zavřela oči a oddala se smutku. Ethan byl k Julii pouze laskavý, to bylo jasné, jenže ona tak hladověla po citech a souznění, byla tak osamělá a daleko od domova, že si jeho pozornosti vykládala 279

naprosto mylně. Těhotenství její emoční nestálost nepochybně ještě umocnilo. A pak tady byl Aubrew, jenž se přesvědčením, že nedodržela manželský slib, ponořil do vlastní bolesti a vlastního zklamání. Co řekl nebo udělal, aby to vše ještě zhoršil?

Poposedla v křesle a pokračovala ve čtení. Zvolna se blížila ke konci tragického výčtu, když se dostala k nejhorší pasáži, nepochybně té, o níž Aubrew hovořil ráno v kuchyni. Julie navštívila Su Lin. Našla dívku samotnou a plačící; musí odjet, oznámila Su Lin, protože by Ethanoví nepřinesla radost ani úctu, ale jenom problémy, hanbu a hrozné utrpení. Má se provdat za nějakého čínského obchodníka, vybraného jejím otcem, a neodvažuje se neuposlechnout, protože by ji zbil a možná i zabil.

Ale není nic horšího, svěřila se Su Lin, než strašlivé tajemství, které skrývá. V proudu slz dívka Julii řekla, že čeká Ethanovo dítě. Nedaleko přístavu žije nějaká Číňanka. Ta jí dá nápoj, po němž potratí. Tím ochrání otce a budoucího manžela v Číně před hanbou z bělošského dítěte.

Julie pronesla několik soucitných slov, aspoň podle jejího záznamu, a pak nabídla Su Lin peníze, když ji k té ženě zavede.

„Můj bože,” zašeptala Suřan zděšeně, protože si uvědomila význam tohoto požadavku. V očích ji zaštípaly slzy. Drahá, miloučká Viktorie… To si Julie opravdu tak málo cenila svého nenarozeného dítěte?

Chvíli plakala. Pak si osušila obličej, vysmrkala se a znovu zvedla deník. Su Lin odmítla a Julie se naštvala. Vzteky bez sebe řekla dívce, že miluje Ethana a on miluje ji. Jediné, co mezi nimi stojí, je pochopitelně Su Lin a dítě. Aubrewovo dítě.

Su Lin byla vyděšená, a když jí Julie nabídla šek, podepsaný ráno Aubrewem v domnění, že je určen Juliině švadleně v Saň Francisku, přij ala ho.

Ten večer přišel Ethan do Aubrewova domu šílený smutkem a zoufalstvím. Su Lin zmizela. Nasedla na loď mířící na jih do Saň Franciska; odtamtud měla pokračovat do Číny. Julie předstírala soucit, ale v nitru jásala a neřekla mu nic o dívčině těhotenství. Kdyby Ethan znal pravdu, asi by se za ní rozjel.

V Susanině mysli bylo všechno jako živé; objala se pažemi a nějakou dobu se kymácela dopředu a dozadu. Pokoušela se tragédii, která se stala součástí její vlastní duše, vstřebat. Julie plně očekávala, že se Ethan konečně bude věnovat jí. Poskytne mu útěchu a on časem na Su Lin zapomene. Potom spolu utečou, snila Julie v podivně poblouzněném zápise. Kdyby nebylo zbytí, hodlala ho přesvědčit, že dítě, které nosí, je jeho. Neměl by to být problém, spekulovala; už se jí přece o tom podařilo přesvědčit Aubrewa, ne?

Pak pilně, i když diskrétně, pokračovala v hledání tajemné Číňanky, která by jí pomohla k potratu. Nakonec ji našla. Není na dítě připravená, prohlásila. Bojí se a Su Lin jí poradila, aby se na ni obrátila, že jí pomůže. Nicméně musela té ženě slíbit, že nikdy neřekne Maisii, panu Fairgrievovi nebo komukoli jinému, co se stalo.

Po několika dnech jí posel přinesl balíček s podivně páchnoucím čajem, včetně pokynů k použití. Julie si okamžitě připravila příslušný nápoj. Vyvolal nějaké křeče a dokonce slabé krvácení, ale dítě z ní nevypudil.

V posledním záznamu se blížil Juliin čas. Hrozně se bála - bolesti, poškození, které mohla dítěti způsobit, když se pokoušela přerušit těhotenství, i smrti. U porodu zemřelo tolik žen, psala. Jak si přála, aby nikdy neopustila Boston, nikdy se nevdala, ale zůstala starou pannou jako drahá Susan.

Susan zavřela deník. Když vzhlédla, ve dveřích salonu stála Maisie bledá jako stěna.

Je to ten Číňan,” oznámila. „Našli ho.”

to ten Číňan. Našli ho. Susan zírala na hospodyni, zatímco tato slova zněla v jejím nitru a usazovala se jako ledový kámen v žaludku. Odložila deník, pomalu vstala, přešla na roztřesených nohou salonem a uchopila Maisii za upracované ruce. Je toho víc, mám pravdu?” naléhala. Maisie přikývla. „Myslí, že to udělal Ethan.”

Susan se mírně zapotácela a byla to Maisie, kdo ji podržel. „Můj bože.” Samozřejmě že policie obviňuje Ethana. A tucet svědků potvrdí, že Ethan a pan Su si před několika dny vyměnili v přístavu dost hněvivých slov.

„Pan Ethan prožívá těžké chvíle,” poznamenala Maisie s prázdným výrazem. Její normálně kvetoucí obličej byl šedý a stažený. Zvedla lem zástěry a přitiskla si ho k ústům. Fairgrievové byli její rodina, možná jediní blízcí lidé, které kdy kromě Jaspera měla. A totéž platilo i pro Susan.

„Někdo ho zabil nožem,” dodala téměř neslyšitelně a vyděšeně. „Myslím toho Su Wonga.” Do salonu vešel pan Hollister, nejspíš šel za Maisii. Doprovázel ho policista. Ačkoliv byl Hollister zjevně

rozpačitý z toho, že přináší další špatné zprávy, Susan zahlédla v jeho očích respekt a jistou zdrženlivost.

„Zdá se, že vaše teorie by mohla být správná, paní Fairgrievová,” prohlásil. Susan klesla na židli. Policista pomalu přecházel před oknem.

Copak ty chmury a smutek, které pronásledují tenhle dům, nikdy neskončí? ptala se v duchu Susan.

„Možná byste se ráda setkala s reverendem Johnstonem,” ozvala se Maisie a položila Susan

ruku na rameno. „Mohla bych pro něho poslat Ellu -”

„Myslím, že se mu to rychle donese a přijde sám,” odmítla Susan otupěle.

Maisie se sklonila a políbila ji na tvář. „Dohlédnu na Viktorii tak dlouho, jak bude třeba.”

Susan vděčně přikývla.

Pan Hollister byl dostatečně zdvořilý, aby držel jazyk za zuby, dokud se za Maisií nezavřely dveře, ale déle ne. „Doufám, že vás příliš neobtěžujeme. Tohle je strážník Fitzsimmons,” ukázal na nervózního policistu

Susan k němu jenom zalétla pohledem. Stále si zvykala na Hollisterovo nedávné rozhodnutí skončit jako detektiv a věnovat se pAávu. „Posaďte se,” nabídla. Pokud to znělo poněkud stroze, nedalo se nic dělat. Přála si, aby se Aubrew vrátil, ať je kdekoli, protože přítomnost policisty Fitzsimmonse a podivné chování pana Hollistera ji hodně znepokojovaly. Právník se posadil do ušáku vedle krbu, v němž hořel malý oheň, zatímco Fitzsimmons dal přednost popocházení. Susan zůstala tam, kde byla. Sepjala ruce v klíně v marném úsilí skrýt svou paniku. Okamžitě věděla, že její taktika není úspěšná, protože policista se krátce, ale zkušeně podíval na její ruce. Všiml si jich i Hollister. „Zabil ho Ethan?” zeptal se Hollister. „Nebo snad Aubrew?”

„Ethan je obětní beránek, který je po ruce. A rozhodně nechápu, proč by měl někdo podezírat Aubrewa.” Soustředila veškerou pozornost na mladého a očividně zmateného policistu. „Zapomněli jste, že ho málem umlátili k smrti? Nebo dokonce věříte, že si najal nějaké zabijáky?”

Než mohl jeden nebo druhý odpovědět, rozletěly se dveře a vešel Aubrew. Předcházela ho energie mocná jako vítr, která ihned naplnila celou místnost. Svlékl si kabát, pokožku měl zrudlou chladem a ve vlasech sněhové vločky. Za ním následoval Ethan. „Tak co, Hollistere?” Aubrew policistu ignoroval. „Odpovíš na dotaz mé ženy?” Zamířil k malému stolku s několika karafami a skleničkami na whisky.

Hollister vzdychl. „Paní Parkerová byla tvoje - přítelkyně.” Mluvil ohleduplně, i když Susan věděla, že je to pouze díky její přítomnosti. „Zbavit se jí mohlo posloužit tvým zájmům.” „Whisky?” Aubrew jako zdvořilý hostitel nabídl sklenku svému vyšetřovateli. Svému žalobci. Hollister zaváhal a přijal. „Nebyl bys první člověk, který si připraví alibi,” pokračoval po povzbuzujícím loku. „Nechat se zmlátit je rozhodně mnohem lepší než viset za vraždu. A vždycky existuje možnost, že chlapíci, které sis najal, se nechali při plnění úkolu poněkud unést.”

Aubrew pozoroval mluvčího s vlídně zamyšleným výrazem, ale Ethan se tvářil rozhněvaně. Susan se dokázala vžít do jeho pocitů, protože sama tiše zuřila.

„Ty opravdu chceš, abych za to nesl vinu?” překvapeně zavrtěl hlavou Aubrew. „Proč?”

Já ti řeknu, proč,” vmísil se Ethan se vzrušeným pohledem na Susan, která seděla strnulá jako

socha.

Aubrew, aniž by pohlédl na Ethana, zvedl ruku, aby zadržel bratrův výpad. Neodtrhl zrak od Hollisterovy tváře, která postupně rudla. Po delší chvíli se bývalý

detektiv postavil i se sklenkou v ruce. Záměrně se vyhýbal pohledu na Susan. Je pravda,” pronesl s nezměrnou důstojností, „že jsem si dělal před vaším sňatkem naděje na získání citů paní Fairgrievové, ale nejsem pomstychtivý člověk a nikdy nedovoluji, aby moje osobní pocity ovlivňovaly práci.”

Susan jeho prohlášení uvedlo do rozpaků a Ethan se tvářil dost skepticky, zato Aubrew měl zřejmě s panem Hollisterem soucit, i když každý jiný by to bral jako zradu přátelství. Poklepal mu po rameni.

„Můj bratr a já máme plán. Pokud ho chceš vyslechnout, posaď se a já ti naleju další whisky.” Hollister zpočátku váhal, ale po chvilce se znovu posadil a jedním lokem vyprázdnil sklenku. Policista nabízenou skleničku odmítl.

Aubrew se během nalévání obrátil k Susan. „Myslím, že Maisie potřebuje pomocnou ruku při péči o dítě.” Ačkoli hovořil klidně, zněla to nesmlouvavě.

Opustit místnost v tuto chvíli byla poslední věc, kterou si Susan přála, ale Aubrew ji zahnal do kouta. KroA mě toho sama cítila nutkání zkontrolovat Viktorii, i když s ní byla Maisie, a ujistit se, že jí nic neschází.

Vstala, uhladila si sukně, narovnala ramena a před opuštěním pokoje poctila gthana a Hollistera lehkým pokývnutím hlavy, Fitzsimrnonse přimhouřením očí. Pohled, který věnovala Aubrewovi, byl cokoli jen ne srdečný.

Aubrew se jenom pousmál s vědomím vítěze v jejich malé, tajné půtce a pozvedl sklenku k vítězoslavnému přípitku.

Susan rázně zavřela a zamířila do kuchyně, kde Ella rozvalovala těsto na sušenky! Jasper, tichý a poslušný, seděl na podlaze vedle kamen a hrál si s dřevěnými kostkami. Maisie byla nahoře v dětském pokoji.

Susan vyšla po zadním schodišti a pokračovala chodbou ke dveřím.

„Maisie?”

„Pojďte dál,” zazněla téměř bezbarvá odpověď.

Susan si ulehčené vydechla a vešla. Maisie seděla v houpacím křesle s Viktorií v náručí, obě zabalené v kostkované přikrývce. I v nejasném světle pochmurného zimního dne bylo vidět, že Maisie má zarudlé oči. Popošla k ní a povzbudivě jí stiskla rameno.

„Chcete odejít ze Seattlu,” ozvala se Maisie po delší době. „Vy a tady tohle maličké.” Susan mlčela.

Maisie přivinula Viktorii tak těsně k sobě, až se dítě neklidně zavrtělo. „Slyšela jsem vás o tom mluvit s panem Fairgrievem.”

Přikývla. Je mi to líto, Maisie. Myslela jsem, že dokážu žít s manželem, který mě nemiluje,

ale -”

„Hloupost,” namítla Maisie. „On vás miluje. To jenom jeho srdce ještě neřeklo pravdu hlavě, to je všechno.”

Tak taková naděje je příliš hezká fantazie, pomyslela si Susan a rychle odsunula myšlenky na vlastní problémy a zlomené srdce. Tahle domácnost ji potřebuje, alespoň do doby, než pomine krize. Přitáhla si podnožku a posadila se vedle Maisiina křesla. „Nemyslete na Aubrewa a na mě. Zrovna teď musíme mít na paměti jiné věci.”

Maisie se posadila rovněji a výraz její tváře byl o něco klidnější. Popotáhla. „Rozsvítila byste

světlo?”

Susan se zvedla a zažehla nejbližší plynovou lampu. Plamínek vyskočil a vrhl teplou záři na přikrývku, dítě a Maisiiny uplakané líce.

„Musíte něco sníst,” přikázala Susan. „Nebo si dát aspoň šálek čaje.”

Maisie odpověděla zavrtěním hlavy a dívala se upřeným pohledem do prázdna, jako by viděla

ducha. „Víte,všechny nás proklela. Myslím paní Fairgrievová. Ležela tady na smrtelné posteli a všechny nás odsoudila k životu v pekle. Zdá se, že se to plní.”

Takové odhalení Susan značně polekalo, ale snažila se to nedat najevo. Já na prokletí nevěřím.” Chtěla, aby to znělo co nejpřesvědčivěji. „Kromě toho Julie zřejmě nebyla při smyslech. Nevěděla, co říká.”

Maisie se mračila, ale do obličeje se jí vrátilo něco barvy. „To bylo tou medicínou, kterou brala,” šeptla jako v transu. „To jenom z ní byla šílená.” Susan se rozbušilo srdce. „Medicínou?”

„Laudanum. Když jí doktor odmítl dávat další, šla někam do přístavu.” Maisie se podívala Susan do očí a zatvářila se zahanbeně. „Chtěla jsem to říct panu Fairgrievovi. Měla jsem mu to říct. Jenže ona mě varovala, že když o tom jenom ceknu, zajistí, abych se octla i s Jasperem na ulici.”

Susan čekala se zatajeným dechem. Dobrý bože,t myslela si, co se stalo z Julie, kterou znala, z veselé, nezodpovědné bytosti, která se neustále smála nebo vymýšlela nezbedné rošťárny? Nicméně tato informace jí poskytla startovní bod k objasnění událostí, něco, co musí říct Aubrewovi a samozřejmě i policii. Po zkušenosti v přístavu neměla nejmenší iluze, že by mohlA tuto oblast prověřit sama.

„K zadním dveřím chodil chlapík s nějakými balíčky - takový ničemně vyhlížející skrček.” Maisie se otřásla. „Vždycky mluvil s paní Fairgrievovou tak vážně a ona mu dávala peníze.” Susan napadlo, jestli Maisie ví o bylinném odvaru, který Julie použila k vyvolání potratu. Po krátké úvaze se ale rozhodla nechat tuto záležitost spát, alespoň prozatím. „Vypadáte naprosto vyčerpaně, Maisie. Jděte do svého pokoje a odpočiňte si. Přinesu vám nějaké jídlo a trochu čaje.”

Maisie přikývla, opřela se a slepě se zahleděla do stropu.

Za půl hodiny převzala starost o Viktorii Ella a Susan dovedla Maisii do jejího pokoje, aby si lehla. Přinesla jí slíbený čaj a Jasper, jenž nepochybně vycítil matčin smutek a slabost, si lehl vedle ní a pokusil se ji obejmout krátkýma pažema.

Susan držela něco jako hlídku. Stála u okna a dívala se, jak znovu začíná sněžit. „Ten policista je pořád tady?” zajímala se po chvíli Maisie ochraptělým šeptem. „Asi ano, pokud už neodvedl Ethana do vězení.” Jasper se vedle matky neklidně zavrtěl, ale tvrdě spal dál.

„Myslíte, že si to tenhle malý chlapec uvědomuje?” napadlo Maisii. „Myslím to, co se s námi všemi děje?”

„Snad ne.” Susan se smutně podívala na dítě. „Určitě vycítil, že něco není v pořádku. Potřebuje více pozornosti - víc objetí, něžných slov a pohlazení.” Když se znovu podívala na Maisii, překvapilo ji, že se hospodyně usmívá. „Na starou pannu toho víte o mateřství nějak hodně.”

Susan předstírala menší uraženost. „Už nejsem stará panna,” poukázala. Ne, to jistě není, pomyslela si poněkud ironicky. Není stará panna, i když uzavřela bláznivé manželství bez opětované lásky a odevzdala se Aubrewovi bez jakýchkoli zábran. Její vášeň k němu by jí mohla docela dobře zničit celý život. Zvedla podnos a chystala se odejít.

Bylo zřejmé, že Maisie čte v její tváři víc, než je ochotná odhalit. Přes celkově smutný výraz se dokázala trošku pousmát. Jste plná lásky, Susan Fairgrievová. Překypujete jí. Nevzdávejte to s tímhle mužem, slyšíte? Dostal se do velkých potíží, ale je to dobrák až

do morku kostí, a i když prohledáte celý svět, lepšího manžela nenajdete.” Susan se zastavila ve dveřích. „On mě nemiluje,” zanaříkala žalostně a okamžitě se vyplísnila, že se zabývá tak drobným problémem, když Ethan a dokonce i Aubrew čelí uvěznění a trestu smrti oběšením.

Maisie odmítla její námitku máchnutím ruky. Je jako jeden z tamhletěch stromů, vidíte?” Očividně myslela vzdálené lesy obklopující Seattle jako zelený plášť. „Ocitl se v jalové půdě bez dostatku slunce a vody. Nabídněte mu trochu lásky, madam, a budete žasnout, co se stane.”

„Někdy mě překvapujete,” divila se šokovaná Susan.

„Zhasněte světlo, než odejdete,” požádala Maisie a pohodlně se uložila ke spánku. „Udělala bych to sama, ale jsem úplně vyřízená.”

Susan se s úsměvem vrátila, položila podnos na stolek a zhasla světlo. Než došla zpátky ke dveřím, Maisie už pochrupovala.

Po opuštění Maisie a Jaspera Susan zjistila, že pan Hollister s policistou odešli a odvedli s sebou Ethana. Aubrew byl v kuchyni, nahlížel pod pokličky a hledal něco k jídlu. Ella ani malá Viktorie tady nebyly.

Susan vzala z police dva talíře a postavila je na stůl. Pak přidala ubrousky a příb*bry. Jídlo -dušené maso, noky a nakládaná kukuřice - stydlo a začínalo tuhnout. Susan je naservírovala na stůl tak, jak bylo, v hrncích a kotli cích.

Aubrew se díval na stůl se smutným pobavením. Zatímco si Susan sedala na své místo proti němu, zůstal stát a píchl do hnědého tuhého masa vidličkou. „Co to je?” „Nemám tušení. Posaď se, Aubrewe. Jsem hladová.”

„O tom nepochybuji,” ujistil ji jemně, usedl a naložil si štědrou porci jídla uvařeného Ellou. 290

Susan měla silné nutkání dostat ze sebe všechno, co se dozvěděla o muži, který prodával Julii laudanum, ale věděla, že Aubrew je unavený a potřebuje načerpat energii. Jeho bratra právě podruhé uvěznili a brzy se může ocitnout v cele i on sám. Navíc ještě před nedávném utrpěl vážná zranění.

„Vypadáš, jako bys každým okamžikem měla vyletět ze židle jako ty čínské prskavky, které jiskří celou cestou po obloze,” poznamenal mezi sousty. „Smím se zeptat, co se ti honí hlavou, paní Fairgrievová?”

Susan na rozdíl od manžela, který se s chutí krmil, připadalo jídlo nepoživatelné. Odstrčila talíř. „Maisie mi řekla, že Julie chodívala najedno místo do přístavu,” svěřila se mu a mírně se předklonila. „Setkávala se s nějakým mužem -”

Aubrew zaťal čelisti, ale nepřerušil ji. Cítila se jako zrádkyně Juliiny památky, ale pokračovala. „Maisie tvrdí, že několikrát přišel sem do domu a přinesl jí laudanum. Měl prý malou postavu a vypadal dost krutě.”

„No a?”

Susan pálily tváře pocitem viny a studem, ale nemohla své domněnky odložit na později.

„Copak to nechápeš? Jestli pana Su zavraždili, protože něco věděl - není možné, že by se znal

s lidmi namočenými do vraždy paní Parkerové a do útoku na tebe?”

„To je vážně dost radikální úvaha.” Zahleděl se na neidentifikovatelné maso a rozhodl se

přidat si raději další porci noků. „Asi ti nemusím říkat, jak by na to zareagoval Hollister.

Prohlásil by, že Ethan a já - pravděpodobně dokonce i ty-jsme měli všechny důvody spáchat

zločin.”

Jenže jsme ho nespáchali,” odsekla, „a to je podstatné. Myslím, že ten muž, o němž mi Maisie

řekla, by mohl něco vědět. Pan Hollister ho musí najít.”

„Hollister má už teď plné ruce práce. Najdu ho sám. Zná Maisie jeho jméno?”

Susan zavrtěla hlavou. „Ethan - Ethan je znovu ve vězení?” „Ne. Je dočasně pod dohledem Johna Hollistera.”

„A je v pořádku?” Napadlo ji, jak Ethanovo zjištění o Su Lin ovlivní jeho vztah s Ruby.

Aubrew se poněkud zachmuřil; působil smutně a nepříliš odvážně. „Ne,” potřásl hlavou. ,Ale

myslím, že časem bude. Prozatím se nám podařilo, jemu a mně, uzavřít nejisté příměří. Ethan

má bohužel dlouhou paměť, pokud jde o mé prohřešky - ať skutečné, nebo smyšlené.”

Susan si troufla mít odlišný názor. Ještě před nedávném jsi to byl ty, kdo pociťoval zášť,

pamatuješ? Myslel sis, že Ethan a Julie byli milenci.”

Aubrew dojedl. Bez odpovědi vstal, zasunul židli a talíř odnesl do dřezu.

Je čas, aby v této rodině zavládl klid,” prohlásila Susan tiše. ,A štěstí.”

Aubrew se k ní otočil s vážným pohledem. „Souhlasím. Možná mi řekneš, jak tohoto cenného

cíle dosáhnout?”

Nedala mu odpověď, protěže žádnou neměla.

Aubrew k ní přistoupil, sehnul se a něžně ji políbil na temeno. „Nebudu pryč dlouho.” Přišli v hluboké noci. Muži, kteří zabili Delfínu a napadli Aubrewa v jeho kanceláři nad obchodem. Susan je slyšela na schodech a v chodbě. Na kratičký, zoufalý okamžik si pomyslela, že se jí to jenom zdá, ale když úplně procitla a otevřela oči, zvuky nepřestaly. Automaticky se natáhla vedle sebe po Aubrewovi, ale jeho strana postele byla prázdná a přikrývka zůstala netknutá. Ještě horší bylo, že Viktorie spala v dětském pokoji a vetřelci ji tam určitě najdou.

Toto pomyšlení Susan dokonale probralo a zahnalo ochromující strach, který ji tiskl do matrace a nutil křečovitě svírat přikrývku. Se srdcem bušícím v hrdle vyskočila z postele a rozběhla se za dítětem. Hluk na chodbě sílil a přecházel v jednotlivá slova a tichý smích. Tihle zločinci se očividně nebáli odhalení, což vyděsilo Susan víc než samotná situace. Kéž by byla zamkla dveře do ložnice, pomyslela si, zatímco tápala tmou s rukama nataženýma před sebe jako náměsíčník, aby získala pár minut na záchranu Viktorie a sebe. Jelikož Aubrew byl pryč, když šla spát, chtěla, ať dobře či špatně, aby si lehl vedle ní a objímal ji, takže ji ani nenapadlo otočit klíčem.

Použila průchozí dveře z ložnice do dětského pokoje, popadla Viktorii do náruče a vběhla zpět právě v okamžiku, kdy se rozlétly dveře. Svírala dítě pevně na hrudi, rty tiskla k malé ochmýřené hlavičce a tiše se modlila. Z pokoje nebylo úniku a neměla se kam schovat. Do ložnice vešli dva muži, pouhé stíny ve tmě, a jeden z nich rozžal plynové světlo. „On tady není,” vyhrkl menší z nich a zlostně se rozhlížel, dokud jeho zrak nepadl na Susan s Viktorií. Pokud to nebyl člověk, jehož Maisie viděla u zadních dveří s Julií, tak se mu určitě podobal. Malá bezbarvá očka, podobaná pleť a tvrdá ústa, stažená do linky tenké jako ostří nože.

„Ale ona ano,” roztáhl rty do úsměvného šklebu.

Susan zamrazilo. „Neopovažujte se přiblížit,” varovala je. Byli ozbrojeni; oba drželi v rukou

pistole a ten menší měl za opaskem nůž. Sama neměla žádnou zbraň kromě svého instinktu.

Všechny starosti v jejím nitru splynuly v jedinou: musí ochránit Viktorii.

„Docela hezká ženská, fakt,” ucedil druhý muž, jako by Susan ani nepromluvila. Přeměřil její

rozpuštěné vlasy a praktickou flanelovou noční košili nestydatě pomalým pohledem. „Hodlám se s ní pobavit.”

Susan v životě nebyla tak vystrašená, nebo naopak tak ledově klidná. Sevřela Viktorii ještě pevněji a dítě se rozplakalo. Na chodbě byli další muži; slyšela jejich dupání, zaklení a pád vázy na podlahu.

Kde je Aubrew? Drahý bože, říkala si Susan v duchu, nedopusť, aby byl mrtvý. Vyšší muž k ní udělal krok.

„Držte se zpátky,” varovala ho Susan. Viktorie začala ječet. „Udělejte něco s tím zatraceným harantem,” zavelel menší muž.

Susan houpala dítě na paži a poklepávala je po zádíčkách ve snaze, že se utiší. „Co chcete?” Vůdce vetřelců se na ni pousmál a Susan znovu zamrazilo v zádech. Pak se zcela nepochopitelně pustil na obchůzku kolem pokoje a rozsvěcoval plynová svítidla. Právě v tom okamžiku Susan ucítila zápach kouře, který se linul z chodby.

Menší muž vytáhl z kapsy „kalhot šátek a přitiskl si ho na ústa. Popošel ke dveřmi a zařval: „Pošlete sem tu ženskou, ať vezme to uřvané děcko, jinak mi prasknou bubínky!” Maisie, pomyslela si zoufale Susan. Je s Jasperem v bezpečí, neobjevená v jejich pokoji? Nebo už se udusili unikajícím plynem? Jak dlouho dokáže Viktorie dýchat, aniž by ji to zabilo?

Ella překlopýtala přes práh a tvářila se spíš mrzutě než překvapeně. Susan si šokované

uvědomila, že jejich služebná ty muže zná. Byla oblečená a nepodívala se Susan do očí, když

k ní přistoupila a natáhla se pro křičící dítě.

„Dejte mi ji,” zamumlala. „Slibuju vám, že se jí nic nestane.”

Susan neměla na vybranou, protože vůdce bandy znovu začal přecházet od jednoho svítidla k druhému a chladnokrevně zhášel plamínky, aniž by vypnul přívod plynu. „Přísahám při všem svatém,” vyjela na ni zlostným šepotem a váhavě předala Viktorii, „že jestli se jí něco stane, najdu vás a vlastnoručně zabiju.” Pak se nezadržitelně rozkašlala a promnula si nesnesitelně pálící oči. Přemýšlela, jak dlouho zůstane při vědomí. „Proč to děláte?” zeptala se mužů.

„Svaž ji, ať vypadneme, než to tu vyletí do vzduchu,” přikázal vůdce. Jeho partner teď stál přímo před Susan. Pevně jí stiskl bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. Je to škoda,” zalitoval a ignoroval slova šéfa. „Zatracená škoda.” Pak bez jakéhokoli varování praštil Susan s takovou silou, až jí zahučelo v hlavě a tma zhasila její vědomí. Aubrew otevřel dveře do domu a do nosu ho udeřil pach plynu. Ježíši,” vyhrkl, vytáhl z kapsy pláště kapesník a překryl si nos a ústa.

„Dostán ven Susan a Viktorii!” zvolal Ethan za ním. Já se podívám po Maisii a Jasperovi.” Aubrew bral schody po dvou a po třech. „Proboha, pospěš si!” zaječel přes rameno. „A dávej na sebe pozor!” V domě byla tma jako v pekle, ale pochopitelně se neodvažoval rozžehnout ani zápalku; utíkal chodbou po paměti, proklínal se za svou pitomost a současně se modlil o boží slitování s jeho ženou a dítětem.

Konečně vklopýtal do ložnice napůl přidušený jedovatým plynem. Postel našel prázdnou. Vtom díky bílé noční košili uviděl Susan ležet na podlaze poblíž krbu. Neobtěžoval se s nahmatáváním pulzu, ale přehodil si její bezvládné a nehybné tělo přes rameno. 295

Kolébka ve vedlejším pokoji byla prázdná, což ho vyděsilo; na okamžik se zamyslel. Pak se pokusil postavit Susan na nohy, držel ji pod pažemi, třásl jí a volal její jméno. Susanina hlava zůstala svěšená. „Susan!” zařval. „Kde je dítě?”

Jako zázrakem odpověděla, zamumlala jako ze spaní: „Pryč - vzala je Ella - pryč -” Úleva ho málem porazila; Susan je naživu a dcera v bezpečí se služebnou; v tomto okamžiku nedokázal myslet dál. Zvedl manželku do náruče, vyběhl z pokoje a zadním schodištěm se řítil dolů před dům. Sotva se s drahocenným nákladem ocitl na trávníku zkřehlém mrazem, srazila ho obrovská exploze. Následoval další výbuch a další. Kolem poletovaly trosky a horký popel. Bylo to jako apokalyptický křest ohněm a strachem.

Aubrew chránil manželku tělem, jak nejlépe dokázal, a Susan, zpola při vědomí, pod ním kvílela. Nemusel se ohlížet, aby věděl, že dům je pryč, naprosto zničený - stejně mu čerta záleželo na té hromadě cihel a dříví. Slzy na jeho tváři patřily Maisii, Jasperovi a Ethanoví. Dobrý bože, Ethan. Dostal se ven před explozí? Akám odnesla Ella Viktorii?

Postupně si začal uvědom&vat bolest v žebrech, pálení na rukou a zádech a vzdálené zvonění. Hasiči, pomyslel si a trpce a ironicky se rozesmál. Pak se postavil a táhl Susan za sebou dál a dál od planoucích trosek svého domu.

„Aubrewe!” Nejdříve byl ten zvuk součástí kakofonie, která ho obklopovala; chvilku mu trvalo, než v tom rozeznal své jméno. „Aubrewe!”

Hlas patřil Ethanovi. Přejel si sazemi umazanou rukou po tváři a zařval: „Tady!” Ethan se zhmotnil z pekelné záře. Světlé vlasy měl ožehnuté, oděv na cáry a jeho obličej zmizel za vítězoslavným úsměvem. „Díkybohu!” křičel. Padli si do náruče.

„Susan?” zeptal se Ethan ochraptěle. „Dítě?”

„Susan je tamhle v altánu,” ukázal rukou Aubrew. „Moje dcera -” Při těchto slovech se zajíkl, musel se přerušit a začít znovu. „Ella ji odnesla. Jestli se dostaly včas ven, jsou v bezpečí.” „Najdeme je,” ujistil ho Ethan. Oči se mu podezřele leskly. Stiskl Aubrewovi rameno. „Maisieajasper?”

„V pořádku až na několik malých popálenin. Odvedl jsem je do stáje.”

„A co ty?”

Ethan se opět usmál. „Myslím, že jsem si vedl stejně dobře jako ty, brácho. Ani lépe, ani hůř.” S tím zamířil do altánu a lehce zvedl Susan do náruče. Jelikož Aubrewa bolela žebra tak, jako by mu chtěla vyskočit zpod kůže, nevznesl žádné námitky.

Když Susan otevřela oči, strašlivě ji bolela hlava. Ležela náloži z voňavé slámy, překryté koňskou houní. Aubrew klečel vedle ní. Když ho spatřila, úlevně vzlykla a objala ho kolem krku.

„Pšt,” uklidňoval ji. „Už je to pryč. Jsi v bezpečí.” „Viktorie-”

Políbil ji na čelo. „Ella ji nechala u reverenda Johnstona. Nic jí není, Susan. A Maisii s Jasperem také ne.”

Vtom Susan uslyšela hluk a ucítila štiplavý pach kouře. , A co dům?” „Zmizel. Ale netrap se. Nepotřebujeme ho.”

My? Visela na něm. Zaznělo to slovo jinak než dříve, nebo si to jenom představuje? Odhrnul jí z tváře uvolněné pramínky vlasů a něžně a svůdně ji políbil na ústa. „Miluju tě, Susan,” prohlásil tiše, ale zřetelně. „Zůstaň se mnou, prosím.” 297

Její oči se zalily slzami radosti a těla se zmocnilo vzrušení divoké jako bouře. „Ty mě miluješ?” opakovala nevěřícně.

Přikývl a znovu ji políbil. „Tak pojďme, paní Fairgrievová,” vybídl ji. Vstal a pomohl jí postavit se na nohy. „Zavedu tě k reverendu Johnstonovi. Dneska v noci budete ty, Maisie a Jasper spát pod jeho střechou.”

„A co ty?” Koutkem oka zahlédla svého švagra. „A Ethan?” „Budeme všichni v pořádku,” slíbil Aubrew pevně.

„Počkej,” zdržovala ho Susan, když ji vzal za ruku a vedl ven ze stáje pod oranžovorudou oblohu.

„Co je?” zeptal se poněkud netrpělivě.

Já tě také miluju. Chtěla jsem to říct nahlas.”

Šťastně se zasmál. ,A já jsem to chtěl slyšet.” Teprve tehdy si uvědomila; že má na sobě jeho plášť, že v Aubrewově košili jsou vypálené díry a v jeho kůži pravděpodobně také. Lítostivě se podívala na dům, nyní v plamenech a bez naděje na záchranu. „Co teď budeme

dělat?”

„Začneme znovu, paní Fairgrievová. Od počátku.”

i velké sídlo leželo v ruinách pod studeným zimním sluncem, a když Susan stála a hleděla na

zbořeniště, myslela na nové začátky. Aubrew ji objal kolem pasu. Viktorie byla pořád na faře

v Maisiině péči.

,Je mi to líto, Susan.”

Překvapeně k němu vzhlédla. „Líto?”

Jsi novomanželka. Měla bys mít dům. Místo toho budeme bydlet nejméně rok nad obchodem, než postavíme nový.”

Dovolila mu, aby ji přivinul blíž k sobě. Je mi jedno, kde bydlíme, hlavně že jsme spolu.” Přejel rty zlehka po její skráni; Aubrewův dech jí teple rozechvěl celé tělo. „Bude větší, lepší

Podívala se na něho. „Dům?”

Přikývl, zmatený výrazem na její tváři, na níž se zrcadlily pochybnosti, jež pociťovala. „Copak to není tvoje přání?”

Pohlédla mu pozorně do očí a viděla, že ji chce upřímně udělat radost. Zavrtěla hlavou.

„Budeme potřebovat hodně místa,” připustila s lehkým uzardě-

ním, „protože do domu se budou muset vejít děti. Ale dala bych přednost něčemu jednoduššímu a - no, domáčtějšímu. Nemohl by to být skromný kamenný dům?” „Bez plesového sálu?”

Spokojeně přikývla. „Bez plesového sálu. Ale trvám na klavíru.”

Znovu ji políbil na spánek a přitiskl k sobě. Potom se vesele rozesmál. „Pokud tvoji studenti pochopí, že s dvořením je konec.” Sledoval její obličej s nelíčenou radostí jako muž, jenž se vyhřívá v jarním slunci. „Pojďme honem z téhle zimy, než umrzneme k smrti,” rozhodl. Pomohl jí do dvojkolky čekající u chodníku, nasedl vedle ní a jednou rukou sevřel otěže. „Miluju tě, Susan.”

Ta slova rozezpívala její srdce. „A já miluju tebe.” Při-tulila se k němu. Aubrew pronajal pro ně tři pokoj v hotelu Union, než bude připravený dočasný byt nad obchodem. „Co bude s Ethanem?” zeptala se cestou.

„Zprostili ho všech obvinění,” vysvětlil. „Ti muži, kteří vnikli minulou noc do domu, jsou podle policie součástí gangu, který zavraždil Su Wbnga i Delfínu.” „Co je spojovalo?”

„Patřili k pašerácké bandé/ Opium. Nakonec se otočili proti sobě jako vlci ve smečce.” Susan mlčky seděla a snažila se to pochopit. „Takže pan Su a Delfína patřili k té bandě? A co

Ella?”

„Zdá se, že Su Wong byl hlavou celé operace. Delfína měla ráda peníze, takže si není těžké představit, proč se zapojila. No a pak tu byl samozřejmě prvek pomsty -Su se chtěl vypořádat s Ethanem a Delfína se mnou. Pokud jde o Ellu, myslím, že ji ke spolupráci přinutili.” Susan vzdychla a pak raději zaměřila myšlenky veselejším směrem. „Víš, že Maisie a pan Zachariáš v sobě * našli zalíbení?”

Aubrewa to potěšilo, i když vyjádřil obavy, že až se usadí natrvalo, budou muset hledat novou hospodyni. Z něčeho měl radost a za okamžik se Susan dozvěděla, co to je. Jenom si představ, jak budou členky Spolku křesťanských žen prskat, až uvidí Maisii jako paní v Záchově domě, ob těžkanou diamanty a zahalenou v hedvábí.”

To bylo velmi příjemné pomyšlení. „A Ethan,” spekulovala Susan, „se na jaře nejspíš ožení s Ruby Hollisterovou.”

„Hádám nebudeme jediní, kdo začne od počátku,” poznamenal Aubrew. V jeho očích se objevily uličnické jiskřičky, když se na ni podíval. „Do té doby jsou všichni v bezpečí.

Viktorie je s Maisii. Ty a já teď vyrazíme na výlet do Saň Františka a uděláme si pravé líbánky. A na jaře pojedeme do Evropy.”

Susan otevřela oči dokořán. „Zajdeme si na operu? Myslím v Saň Františku.”

Políbil ji na špičku nosu. „Pro vás všechno, paní Fairgrievová,” přisvědčil. „A teď,” dodal, „se

vrátíme do hoteju a budeme se trochu lépe poznávat.”

Susanina tvář pulzovala horkem. „A co obchod?”

Pleskl zlehka opratěmi, aby popohnal koně. „Obchod může počkat,” prohlásil. Já ne.”