Linda Lael Miller

Něžný rytíř

Prolog

To místo mělo své kouzlo. Ne nějaké umělé, ale opravdové magické kouzlo.

Malá Megan stála dál od svých spolužaček a na chvilku zapomněla, jak je osamělá, protože s překrásnou panenkou v náručí fascinovaně hleděla na mezeru ve zdi chrámu. Nikdo jiný si nevšiml, že se tam třpytí modré, zlaté a stříbrné tečky a že se odtamtud line zvláštní tichá hudba.

Upírala zrak na podivné divadlo a najednou se před ní vynořila železná brána. Za jejími zády si povídaly ostatní žačky, které si nadšené tím, že mohou trávit slunečné odpoledne mimo zdi Briarbrookské školy, ničeho nevšimly a užívaly si krátkého úniku od učení.

Megan udělala další krok k bráně; místo ji nevysvětlitelně přitahovalo, přestože ji napadlo, že by se spíš měla bát. Pevně k sobě tiskla panenku a kráčela blíž a blíž.

Najednou se za branou objevila pohádková princezna. Usmála se a kývla na ni. Byla nádherná, zlaté vlasy jí spadaly přes ramena až do pasu a oblečená byla v pohádkové safírové róbě. Kůži měla porcelánově bílou, oči stejně výrazné barvy jako oděv.

„Megan,” oslovila ji dáma příjemným hlasem, který jí připomněl dětská říkadla z doby, kdy sedávala na verandě u sousedů v daleké Americe.

Pětiletá dívenka byla na svůj věk bystrá, dílem proto, že byla jedináček, dílem proto, že byla přirozeně inteligentní. Dobře věděla, že se nemá bavit s cizími lidmi. Ohlédla se, jako by čekala, že jí učitelka buď dovolí jít dál, nebo ji napomene, aby se vrátila. Jenže jí jako obvykle nikdo nevěnoval pozornost. Někdy si říkala, že je snad neviditelná.

Dáma se přikrčila, dlouhé šaty se kolem ní ladně rozprostřely, bledýma rukama jemně uchopila mříže brány,

aby udržela rovnováhu. Znovu dívku oslovila, ale znělo to jako neznámý jazyk, Megan se proto zatvářila zmateně.

„Nesmím mluvit s cizími lidmi,” oslovila spíš panenku ve své náruči než neznámou princeznu. Vlastně to ani nebyla panenka, jednalo se o perfektně vyvedený model královny Alžběty I., které se také říkalo Gloriana. Tak to aspoň tvrdila prodavačka z obchodního domu Harrods, když jí rodiče hračku kupovali, jako by tím chtěli říct, že je jim líto, že ji opouštějí.

Samozřejmě nebylo. Nemohli se dočkat, až se Megan zbaví a vydají se každý svou cestou. Ani se s tím moc netajili.

Máma a táta se rozvedli a pak klidně podepsali nějaké papíry v kanceláři ředitelky školy. Podle jedné ze starších holek ze školy je teď Megan jako sirotek, protože máma se navždycky vrátila do Ameriky - Erica Fairfield Sandersová byla jediná dědička ohromného majetku a její láskou bylo divadlo - a táta, rodilý Angličan, který chtěl, aby ho dcerka oslovovala Jordáne, se prostě „nechtěl vázat”. Měl před sebou kariéru v londýnském divadle.

Taky on dostal jistý podíl z Eričina dědictví.

Někde jsou uložené i peníze pro Megan, ne že by jí na tom momentálně záleželo. Konec konců jí je pouhých pět let.

Stejně ji doma rodiče přehlíželi, takže ani Ericu, ani Jordána nijak zvlášť nepostrádala, ale věděla, že ostatní děti jsou svými rodiči milovány, někdy až zbožňovány. Toužila žít jako ony. K někomu patřit.

„Neboj se,” řekla dáma a Megan trochu zarazilo, že jí najednou rozumí.

„Nebojím,” odpověděla trochu váhavě, ale beze strachu. „Jak to že víte, jak se jmenuju?”

„Kouzlo,” odpověděla dáma a Megan se vůbec nedivila. Než přijela do Anglie, trávila hodně času o samotě, proto si uměla spoustu věcí představit. Třeba si s oblibou vymýšlela prince a princezny, hrady a draky.

„Jak se jmenuješ?” zajímalo Megan.

„Eleina,” dověděla se. Brána zaskřípala v nenaolejováných pantech, jak ji pootevřela, ale zvuk dítě vůbec nevyděsil.

Megan se ohlédla, jestli se někdo nedívá. Nevšímali si jí. Natáhla k dámě panenku. „To je Gloriana.”

Brána se doširoka otevřela. „Roztomilá,” řekla Eleina milým hlasem příjemným jako objetí.

„V naší třídě v Biarwoodu je pět Megan,” svěřilo se dítě, teď už tak blízko, že by se dámy mohlo dotknout, kdyby chtělo. „Podle mě je to až moc, nemyslíš?”

Eleina se zamračila, jako by o něčem uvažovala. „Třeba bychom ti mohli říkat Gloriana,” rozhodla se. Couvla a Megan, víc než spokojená s novým jménem, překročila práh.

„To se mi líbí mnohem víc,” prohlásila slavnostně holčička. Vnímala podivný klid, a když se otočila, své spolužačky spatřila v mlze přes hustý déšť. Vypadaly jako duchové, stíny, které postupně mizely, až z nich nic nezůstalo.

„Chceš se k nim vrátit, Gloriano? Zpátky na tamten svět?” zeptala se Eleina, sklonila se k ní a zkoumavě jí hleděla do očí. „Je to jen na tobě. Nemusíš tu zůstat, pokud to sama nechceš.”

Gloriana. Fantastické jméno.

Pomyslela na svou nepříjemnou komůrku na internátu, na otrhané knihy, na školní lavici. Rodiče na ni určitě zapomněli; moc se těšili, až se rozvedou a vrátí ke starému životu. Ani jí nedali pusu na rozloučenou, neslíbili, že ji budou navštěvovat, dokonce jí ani nepřipomněli, že má být hodná.

Každý večer, když se zhaslo, plakala ve své posteli steskem, přestože věděla, že je to hloupé.

„Mohla bych bydlet na hradě, jezdit na pěkném poníkovi jako princezna z pohádky a vzít si prince, až vyrostu?”

Eleina se na ni usmála tak, že ji to zahřálo po celém tělíčku. „Určitě bys měla poníka a bydlela na zámku - no a baron by ti za manžela nestačil? Nemusíš se rozhodnout hned dnes, protože uběhne hodně roků, než budeš připravena stát se správnou manželkou.”

Gloriana přikývla, ohlédla se za bránu, ulevilo se jí, když viděla, že se ostatní děti a svět, který obývaly, znovu

neobjevily. Nespatřila nic jiného než dlažební kameny, květiny, bránu a vysoké stěny chrámu.

„Mám hlad,” prohlásila vážně Gloriana. Nechala oběd, který jim v jídelně tentokrát zabalili, na sedačce v autobuse. Obojí jí teď připadalo chválabohu nereálné, ztracené daleko někde za duhou.

„Pak budeš muset jít se mnou,” podala jí ruku lady Eleina.

Gloriana ji uchopila. „Jsi pohádková víla?” zeptala se, když kráčely po úzké cestičce přes dvůr a pak labyrintem vysokých kamenných zdí.

„Ne,” odpověděla Eleina. „To určitě ne.”

„Ale udělala jsi kouzlo.” Megan se na chvilku proměnila v příliš bystrou a moc osamělou holčičku.

„Ne, zlatíčko,” rozveselila se dáma a vyzvedla holčičku na dřevěnou lavici, aby se jí mohla podívat přímo do očí. „To ty jsi udělala kouzlo, ne já.” Zamračila se, když si prohlédla Meganino/Glorianino vycházkové oblečení sestávající z džínů, trička a tenisek. „Musíme tě převlíknout, než tě někdo v tomhle uvidí.”

„Co je na tom špatného?” podivila se Gloriana. Žáci z Briarwoodu museli normálně nosit uniformy, proto pro ni bylo hotovým svátkem, že mohla ven v civilu.

„Nic z toho ještě nebylo vynalezeno,” pronesla zamyšleně Eleina. „I bez toho se budou lidé vyptávat, kde ses tu tak najednou vzala…”

Glorianě vyschlo v krku, když s obavou zašeptala: „Asi budu moc na obtíž.” Byla zvyklá, že překáží, že je problém, o který se musí někdo postarat. Pamatovala si, jak na sebe máma s tátou křičeli a házeli věci; mluvili o ní jako o „tvém děcku”, jako by ani jeden z nich nechtěl připustit, že k němu patří.

Eleina ji objala tak pevně, že málem rozdrtila panenku mezi nimi. Když se pak odtáhla, měla v očích slzy. „Vůbec tu nebudeš na obtíž,” řekla upřímně. „Jsi odpověď na mé horoucí modlitby. Tak pojď, dítě. Musíme vyřídit spoustu věcí.”

Kapitola 1

Dan St. Gregory, pátý baron z Kenbrooku, unaveně pozvedl ruku v rukavici a velitelským gestem zastavil pochod. Zbytek jeho soukromé armády zůstal neochotně s mumláním stát za baronovými zády: Jeho svalnatý oř, černý jako nejskrytější temný kout Luciferova srdce, zaryl široká kopyta do udusané půdy na hřebeni a pohodil mohutnou hlavou. Dan zvíře koupil před čtrnácti dny na trhu ve Flandrech a musel dlouze vyjednávat, aby mu nákup zcela nevyprázdnil měšec.

Kenbrook byl přesvědčen, že to byla výhodná koupě, protože takového urostlého hřebce, odolného a vytrvalého, aby v Anglii pohledal. Stačí, když ho připustí k nejlepším klisnám v Hadleighu, a časem získá celé stádo podobných výtečných koní. Dobře věděl, že na tom vydělá.

Dan se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval s pohledem upřeným na okolní krajinu. Daleko pod nimi se jako ztracený šperk zalitý odpoledním letním sluncem lesklo jezero. Sluneční paprsky po něm tancovaly jako blýskavé úlomky zrcadel. Hadleighský hrad, starobylá pevnost se třemi řadami hradeb a dvojnásobkem věží, se tyčil na jeho jižním břehu. Hned u kraje padacího mostu se choulila ubohá vesnička se stejným jménem. Byla to změť chatrčí a barabizen s ovcemi, prasaty a kuřaty nacpanými do úzkých uliček, přesto se mohla pochlubit hospodou a skromným kostelíčkem s jediným vitrážovým oknem, na kterém byl zobrazen svatý Jiří bojující s drakem.

Výstavný dům obchodníka s vlnou Cyruse stál bokem. Budova z červených cihel s taškovou střechou nepostrádala dvo rek a zahrady. Dan se v duchu ujišťoval, že jeho nevěsta Gloriana, která mu byla zaslíbena už jako dítě, se bezpochyby

do takového půvabného ráje ráda vrátí. Ani Hadleighský hrad, ani Kenbroocké panství není tak pohostinné, přestože disponuje mnoha komnatami a má bohatou historii.

Dan se stísněně ošíval, bolela ho stará zranění. Obchodník bude vzteky bez sebe, až mu tu novinu sdělí, a jistě má právo se zlobit.

Stiskl zuby, naklonil se kupředu a s předloktím opřeným o hrušku sedla se těšil z malebného pohledu před sebou. Sňatek s Glorianou je nesmysl - bylo jí sotva sedm, když mu ji zaslíbili. Vždyť jemu samotnému v šestnácti tehdy teprve rašily vousy. Ani jeden z nich u obřadu nebyl přítomen; dívka zůstala v Londýně, kde se o ni starala oddaná matka, zatímco Dan se plavil do Evropy, aby se vyučil vojenskému řemeslu. Zásnuby tedy proběhly bez lásky, uvažoval, úplně jinak, než jak se je chystá oslavit s Mariette. Proto nemá Gloriana žádný důvod k zoufalství. Vlastně by měla být ráda, že jí dá svobodu.

Přestože měl všechny rozumné důvody věřit tomu, stále ho něco zneklidňovalo.

Nechal pohled sklouznout za bránu do vesnice, k troskám starého chrámu, jen o čtvrt míle dál po rozpadající se cestě, která obepínala jezero jako malátná milencova paže. Cesta mizela v hustém dubovém lese a pak se opět vynořila před branami Kenbroockého panství.

Dan se usmál. Budova s jedinou nepříliš velkou věží postavená na místě římské pevnosti se po staletí rozpadala. Tu a tam sklouzl kus střechy, v zimě se chodbami proháněl severák a zhasínal louče. Povídalo se, že tam straší, samozřejmě samé ukrutné, nemilosrdné příšery. Občas se tam usídlila smečka vlků.

Přes všechny nedostatky Dan panství miloval, podle něho bylo v pořádku. Už se rozhodl, že sídlo spraví. Než bude opět svobodný a vezme si Mariette, vrátí mu původní slávu. Dan plánoval, že v něm zplodí syny a vychová z nich rytíře, silné bojovníky, kteří budou na straně spravedlnosti a on na ně

bude moci být pyšný. Doufal, že bude mít i dcery, krásná, dokonalá stvoření, která se výhodně vdají.

Povzdechl si a otočil se k mladé ženě s nádhernou tváří. Přestože měli za sebou dlouhou namáhavou cestu z Normandie, Mariette de Troyes seděla na malém grošákovi stále stejně okouzlující, dokonce ho obdařila nesmělým úsměvem. Pak sklopila zrak, jen řasy se jí ještě chvěly.

Danovi se srdce dmulo pýchou a citem, který zatím považoval za pouhý obdiv. „Podívej, Mariette,” oslovil ji. „Tam stojí náš domov.”

Mariette si upravila pečlivě vyčesané vlasy, které podle Dana i ostatních přímo korunovaly její krásu. I když s Mariette ještě neměl intimní vztah - byla dobře vychovaná a pubertu prožila ve francouzském klášteře - několikrát zahlédl rozpuštěné ebenové kadeře. Ale už brzy, jen co Jeho Svatost vydá příslušný dekret, kterým zruší neexistující manželství s Glorianou, se Dan bude dotýkat těch nádherných hedvábných vrkočů, bude prsty pročesávat černé vlny a nakonec do nich zaboří obličej a bude se ve dne v noci kochat jejich jemností.

„Vypadá dost smutně,” poznamenala bojácně Mariette.

Danovi se při pomyšlení na její krásu hrnula krev do hlavy, takže zprvu vůbec nepochopil, co říkala. Teprve když se podíval stejným směrem jako její oříškově hnědé oči, poznal, že si prohlíží hlavní budovu.

Malinko ho zabolelo, že se jí nelíbí, ale ihned se ovládl. „Ano,” řekl vážně a pomyslel na nenarozené syny. Neuvědomil si, že je za ním horda chlapů, co poslouchají s nastraženýma ušima. „Kenbrook si v minulosti prožil těžké časy, ale ty už skončily. Zaplníme ho našimi dětmi, Mariette -našimi syny a dcerami.”

Ihned se začervenala a nechala vyniknout kontrast mezi sněhobílým čepcem a růžovými líčky.

Dan bral její reakci jako ukázku panenské ctnosti a obrátil se na své muže. Uculovali se jeden jako druhý s místy bezzubými ústy, špinaví od hlavy až k patě, páchnoucí víc než koně, na

kterých seděli. Dana polilo horko, ale nedal nijak znát, jak lituje, že před nimi mluvil o osobních záležitostech.

„Na Hadleighskérri’ hradě vás čeká milé přivítání,” pronesl zvýšeným hlasem. „Užijte si je, ale nezapomeňte na slušné vychování. Pánem je tam můj bratr, ale platí tam zákony, které tak rádi překračujete.”

Muži společně přikyvovali. Na velitelův rozkaz popohnali koně a vyrazili s výskotem a halekáním o ženách a pivu, které na ně čekají, po strmé stezce dolů z hřebene. Jen jeden muž nespěchal. Danův přítel rusovlasý Walesan Maxen, nejlepší bojovník s mečem, sice váhal, ale rozumně držel jazyk za zuby. Společně s Mariettinou komornou Fabrienne uzavíral průvod, v jehož čele klusal Dan s novou nevěstou.

Gloriana jela obkročmo na strakatém koni, kterého jí na Velikonoce daroval Gareth, tiskla se k jeho šíji a zlatavé kadeře za ní vlály jako prapor. Zpod tmavomodré bohatě vyšívané kytlice jí až do půl lýtek čouhaly holé špinavé nohy. Zasmála se na Edwarda, svého mladšího švagra a zároveň nejbližšího přítele, který ji právě dojel na hnědém valachovi Odinovi.

„Proboha, Gloriano, zpomal!” křičel hoch.

V jeho výrazu viděla zděšení, které nevycházelo pouze z toho, že s ní prohrál další závod. Gloriana se také lekla, proto přitáhla koníkovi uzdu a pomalu přešla z klusu do kroku.

„Co se děje?”

Edward si pročísl rukou střapatou hnědou hřívu a ukázal na vrchol nad Hadleighským hradem. „Koukej,” řekl a stiskl rty.

Gloriana se oním směrem podívala. Spatřila hordu chlapů, jak na koních sestupují po stezce dolů. Z dálky sem doléhala jen ozvěna rozdováděných mužských hlasů. „Návštěvníci,” prohlásila a zvědavě koukla na Edwarda. Přimhouřil oči, takže mu na bledé kůži ještě více vylezly pihy. „To je bezva. Přijdou tě pozdravit, složí ti poklonu a ocení, jaké jsi udělal pokroky. Možná nám taky budou zajímavě vyprávět.”

Edward se postavil ve třmenech, ve kterých před ním jezdívali oba jeho starší bratři. Gloriana mu v létě na trhu koupila mnohem hezčí, ale ty zůstaly zatím uložené v její komnatě. Za dva dny bude Edward spolu s dalšími mladíky přijat mezi rytíře, samozřejmě v její přítomnosti. Pak mu dárek předá. Je mu šestnáct a od osmi let cvičí, aby dosáhl vytouženého cíle. Gloriana to dobře věděla, proto na něho byla pyšná.

„To nejsou návštěvníci,” pravil po chvíli nezvykle tichým hlasem. „Copak nevidíš zástavu? Zelená a bílá. To jsou Kenbrookovi muži, Gloriano - vrací se ti manžel.”

V Glorianě byla malá dušička, o jeho odvaze slyšela samou chválu už několik let, dokonce i trubadúři opěvovali jeho chrabrost, nebojácné srdce i krásnou tvář. Odolala pokušení ihned si upravit vlasy a uhladit rozedraný, pokrčený šat. Dlouho snila o Kenbrookově návratu, ale ve svých představách vždy měla na sobě neposkvrněnou malachitově zelenou róbu, ve vlasech pozlacenou korunku a na nohou vyšívané střevíčky. Její současné vzezření se hodně lišilo od výtvorů její fantazie. Vydala proto nešťastný bublavý zvuk a zastínila si oči, aby lépe viděla na blížící se muže.

Dan St. Gregory jel kus za hlučnou armádou. Plavé vlasy, dědictví po nějakém skandinávském předkovi, mu na slunci zářily jako zlato. Jel důstojně jako mocný a nebezpečný pán, vypadalo to, že legendy o jeho schopnostech nelžou.

Gloriana něco vykřikla, strhla svého trpělivého koně ze silnice a cválala na něm přes ovocný sad skryta za jabloněmi, lemujícími staré zdi. Edward spěchal za ní a rozčileně na ni křičel, jak spěšně ujížděla do zahrady za otcovým cihlovým domem.

Vlastně už je můj, pomyslela si smutně. Bez ohledu na Edwardovy protesty seskočila z koně a prudkým trhnutím otevřela tvrdohlavou starou bránu. Glorianě patřila řada věcí, protože Cyrus i jeho žena Edwenna zahynuli před dvanácti měsíci, když v Londýně řádil mor. Zanechali jí nemalé dědictví.

Edward ji dostihl, právě když popoháněla koně, aby prošel branou.

„Zatraceně!” funěl, „tuhle bránu měli dávno zazdít. Co kdyby se o ní dověděli naši nepřátelé?”

„Určitě by pronikli dovnitř a všechny nás propíchli!” Nechala Edwarda, ať za nimi zavře. Spěchali přes zahradu, ve které si jako dítě tak ráda hrávala, když sem přijely s Edwennou z Londýna, a rychle minuli chudobnou vesnici. Když dorazila k padacímu mostu, první z Kenbrookových mužů už byli u hospody. Koně nechali na dvoře a pořvávali po sobě po cestě do hostince, kde si jistě dají obstojné víno a pivo.

„Vůbec ty chlapy nehlídá,” bručel Edward, když ji konečně dohnal. „To je celý Dan.”

Gloriana se chtěla urychleně vykoupat a převléci, proto si jeho poznámek nevšímala a projela kolem usmívajících se stráží na třetí nádvoří. Konečně je Kenbrook doma. Glorianě bylo dvacet, už se začínala bát, že až se manžel vrátí z cest bude moc stará na to, aby měla děti. Trápila ji noční můra, ve které vypadala jako vrásčitá babizna porostlá bradavicemi jako zahrada plevelem, a její muž se teprve vracel do Anglie.

Když projela posledním nádvořím, srdce jí bušilo strachy i slavnostním očekáváním. Sesedla z koně a přímo běžela k hlavní bráně do hradu. Hrnula se přes hlavní sál - kamenná podlaha už byla zametená a sluhové ji dále čistili - po široké chodbě ke svým komnatám ve skvostném křídle, které patřívalo lady Eleině, paní domu, která nyní pobývá jinde.

Cestou se srazila s Garethem, starším švagrem a zároveň pánem Hadleighského hradu. Zasmál se a na chvíli ji vzal kolem ramen, aby ji zastavil.

„Kdo tě honí?” dobíral si ji. „Běžíš, jako by tě pronásledoval sám ďábel.”

„Dan se vrátil!” vyhrkla Gloriana. Bylo slyšet Edwarda, jak vpadl do hlavního sálu. Ozval se rachot a jedna ze služek si ho dovolila dobromyslně napomenout za to, že jí převrátil vědro

s vodou. „Přece nemůžu předstoupit před lorda Kenbrooka v takovém stavu!”

Garethovi se rozzářily oči. Trochu připomínal Dana, přestože byl o dvacet let starší, o něco menší a ne tak široký v ramenou. I jeho kdysi světlé husté vlasy prořídly a ztmavly dohněda. „Dan je konečně doma? To je báječná zpráva, určitě se moc těší, až spatří svou nevěstu - nepochybně, po tak dlouhé době. Hádám, že mu nebude vadit, když jeho žena bude vypadat spíš jako lesní žínka než jako baronka.”

Gloriana se mu vytrhla, něco nesouvisle zamumlala na omluvu a vběhla do svých komnat. Tam se pustila do urychlené proměny.

Na nádvoří mezitím Dan sesedl z koně a pomohl dolů i Mariette. Jeho prsty téměř obemkly její útlý pas, zdálo se mu, že neváží víc než husa, kterou koupil chlapům na Vánoce. Nějakou dobu ho trápilo, že je tak drobná; i mohutnější ženy často umírají při porodu. Poslední paní na Hadleighském hradě umřela po narození Edwarda - jakou šanci má stvoření tak křehké jako Mariette, když synové St. Gregoryů byli vždycky neobvykle velcí?

Na okamžik se zdálo, že slunce zakryl mrak a zastínil příjemné paprsky.

Dan promluvil na Fabrienne francouzsky, ale nespouštěl přitom zrak z Mariettina obličeje se smetanovou pokožkou a nádherně tvarovanými lícními kostmi. „Zaveď paní dovnitř,” přikázal. „Ať se o ni služky postarají.”

Fabrienne byla přes zajímavé jméno bledá, nehezká holka s rybíma očima bez řas, nevábně vyhlížejícími zuby a šedivými vlasy. Přesto se chovala oddaně a nestěžovala si - aspoň prozatím.

„Ano, můj pane,” odpověděla s malou poklonou. Vzala Mariette pod paží a opatrnými krůčky ji vedla nahoru po schodech k hlavnímu sálu.

Dan se zdržel na nádvoří. Zamyšleným pohledem vyprovodil ženy.

Maxen, stále ještě v sedle, od něho převzal otěže cenného hřebce a prohodil: „Nezávidím ti, kamaráde. Zavrhnout manželku kvůli jiné lásce je nebezpečný nápad.”

Dan ho pokáral pohledem, přestože byl Maxen jediný na světě, komu bezvýhradně důvěřoval. „Odkdy je takový ošklivý holomek jako ty expert na něžné pohlaví?”

Maxen ho odzbrojil úsměvem: „Má s ním dost zkušeností,” odvětil a zamířil koně k druhému nádvoří ke stájím. „Dohlídnu, aby hřebce nakrmili a vyhřebelcovali. Jestli budeš potřebovat pofoukat škrábance a kousance, najdeš mě v hospodě.”

„Škrábance a kousance, to určitě,” bručel Dan a kráčel vzhůru po schodech, aniž by dal najevo skryté obavy. Gloriana bude šťastná, že jí dá svobodu, sliboval si. Její přece dvacet, nejlepší léta má za sebou. Takové ženy často dají přednost klidu a samotě někde v klášteře, kde mohou trávit čas čtením a rozjímáním, aniž by je obtěžovala pozornost manželů.

V hlavním sále byl zrovna chaos - čistila se tu podlaha. Všude klečeli sloužící a drhli kamennou dlažbu, jako by ji chtěli zbavit dlouho usazovaných nánosů špíny. Jistě se chystá oslava, ale Dan poznal, že to není na jeho počest - vždyť svůj příjezd předem neoznámil, naopak se rozhodl vyrazit na cestu narychlo.

Z balkonu pro hudebníky nad jeho hlavou se najednou ozval mladý arogantní hlas. Dan se zastavil a vzhlédl.

„Náš hrdina nás konečně poctil svou přítomností - zdržíš se?”

Dan založil ruce v bok, pohledem zhodnotil mluvčího, a protože byl podobný matce, poznal Edwarda. Když ho viděl naposledy, byl to ještě malý kluk, který se jen hrnul, aby mu posloužil, a pořád se mu motal pod nohama. Na první poznámku nereagoval, ale na druhou část odpověděl. „Ano,” odvětil. „Chystám se zrestaurovat Kenbrook a žít tam.”

I na dálku viděl, že se Edwardova patricij ská tvář začervenala, když mladík prohodil: „Se svou manželkou.”

„Ano,” přitakal Dan. Nebude si všímat, s jakým despektem s ním chlapec mluví; hoši jeho věku mívají nepokojnou povahu a často jsou popudliví a mrzutí.

„A co ta milenka, co sis přivezl z Evropy? Kde bude bydlet

ta?”

Dan nedal najevo, jak moc ho takové poznámky dráždí. Přece nebude vysvětlovat soukromé záležitosti takovému štěněti, co na něho štěká z bidla pro muzikanty. „Víš co, běž si zaplavat do jezera, Edwarde,” poradil mu klidně. „Snad ti voda zchladí přehřátou hlavu.” Kenbrook si ho přestal všímat a šel nahoru po schodech. Teprve teď cítil v kostech, jak je unavený, zachvátil ho bolestivý chlad, takže měl chuť na silné pivo, nějaké jídlo a aspoň hodinku pohody o samotě.

Edward mu neodpověděl, ale než Dan došel do druhého patra, aby se vydal do svých komnat, chlapec stál na chodbě a opíral se o stěnu.

Dan se v duchu usmíval, když sahal po petlici. No, jejich mladší bratříček je vytrvalý i dost rychlý. To je jistě dobré znamení. „Copak je?” zeptal se ho, jako by si před chvílí nevyměňovali názory.

Edward se opět začervenal a zatvářil se zasmušile, když se odrazil od stěny. Na obličeji měl ještě několik uhrů, znamení nevybouřeného mládí, ale jinak vypadal dobře - ze statného mládence jistě bude dobrý voják. „Nedovolím, abys Glorianu tak pokořil,” sykl a hlasitě polkl. „Zasluhuje si jen to nejlepší.”

„Ano,” řekl Dan. Nepochyboval, že si jeho někdejší, ale zcela neznámá manželka zasluhuje někoho šlechetnějšího než on, přestože nevěděl, zda pro ni bude lepší jít do kláštera, nebo si vzít někoho jiného. Podle něho by pro ni bylo nejlepší místo mezi jeptiškami.

Prudce otevřel dveře a ucítil myšinu s plísní. Přešel práh s Edwardem v patách.

V místnosti se držela vlhkost. Po stropě se vinuly pavučiny -jeho bratr Gareth ho evidentně vůbec neočekával, pousmál se smutně Dan.

„Gloriana na tebe celou dobu čeká,” nedal se odbýt Edward. Dan byl rád, že je v pokoji šero, protože tak na něm bratr nemohl poznat, co cítí. Nečekal, že uslyší zrovna tohle. Když je zaslíbili jednoho druhému, byla ještě malé dítě. Beztak si ho vůbec nepamatuje.

Stáhl z jednoho z oken gobelín, pak z dalšího. „Nesmysl,” řekl, když dovnitř proniklo světlo a příjemný čerstvý vzduch. Ve slunečních paprscích se ihned začal vznášet prach. „Moje manželka mě za celou dobu viděla snad jednou nebo dvakrát, a to ještě z veliké dálky. Bože, koukni na moji postel, v té snad bydlely všechny hradní krysy.”

Edward se trochu uklidnil, ale stejně z něho sálal hněv jako teplo z vědra s rozžhaveným uhlím. Posadil se najeden z širokých parapetů a přitáhl kolena k bradě. „Je zbytečné obtěžovat tě odpovědí.”

„Děkuji,” řekl Dan a strhl zástěnu z posledního okna. „Asi by byla ztráta času požádat tě, abys mi sem poslal nějaké sluhy, co by mi tu uklidili, že?”

Edward kupodivu rychle seskočil a obřadně si očistil nohavice i tuniku. „Vůbec ne,” odpověděl. „Docela rád tě opustím, můj pane.” Přestože to byl stále ještě mladý výhonek aristokratického rodu, důstojně odkráčel ke dveřím, kde se zastavil. „Chovej se ke Glorianě laskavě,” varoval ho už na odchodu, „jsi můj bratr, krev mé krve a tělo mého těla, ale jestli mylady jakkoli ublížíš, čeká tě smrt.”

S tím odešel.

Dan zůstal uprostřed zaneřáděného pokoje a nevěřícně zíral za Edwardem. Samozřejmě se ho nebál o nic víc než jiné živé duše, navíc by v každém případě jednal se současnou lady Kenbrookovou laskavě a spravedlivě, ale něčeho důležitého si všiml. Edward už není chlapcem, jak si ho pamatoval, ale mužem, se kterým se musí počítat.

Usmál se, došel k posteli, ze které stáhl matraci, nepochybně plnou vší i myší, a odhodil ji na bok. Vyčerpaný se natáhl na provazové pletivo a upadl do krátkého, ale hlubokého spánku vojáka.

Glorianina komnata měla malý předpokoj s vázou žlutých růží na jedné a kamennou lavicí na druhé straně. Na její příkaz - kvůli kterému se cítila trochu provinile, protože sloužící už tak nevěděli, co dřív - jí tam přinesli necky a postavili je pod záplavu květů. Nanosili teplou vodu, Gloriana sama přidala levanduli, a teprve potom shodila šaty a vklouzla do koupele.

Když se ponořila, aby snila o setkání s manželem, zafoukal vánek a spustil do oblaku páry zlatavé okvětní lístky. Dopadly na hladinu jako jemná sametová pokrývka a Gloriana si říkala, že je to dobré znamení, něco jako požehnání. Dnes v noci půjde poprvé jako manželka do Kenbrookových komnaťa on uvidí, jak je líbezná.

Gloriana, příjemně vzrušená, usnula ukolébaná příjemnými zvuky denního ruchu na hradě, směsicí běžného hluku - ržání koní, ptačího švitoření, výkřiky mužů i řinčení jejich mečů, pokřikování a pobíhání sloužících.

Když se Gloriana probudila, voda už byla úplně studená. Snad proto měla smysly ihned bystré a ne utlumené po tvrdém spánku. Jakmile otevřela oči, poznala, že není sama.

Seděl na kamenné lavici s širokými rameny mírně spuštěnými dopředu, s rukama volně visícíma mezi koleny a pozoroval ji. Jeho plavé vlasy zářily v měnícím se světle a ustarané oči měl divoké a nebesky modré. Jsou jako ostrý šíp, který jí probodl srdce, pomyslela si, jako oči Vikinga.

„Můj pane,” řekla plaše a hlavou naznačila úklonu. Mokré vlasy se jí lepily na líce i na krk.

Pracně polkla. Po celá léta, vlastně od jejich svatby, se na toto setkání připravovala, stokrát si ho nacvičila, možná tisíckrát, ale teď, když na tom záleží, všechna pěkná slova jako by se jí vytratila z hlavy. V jejích představách byl Kenbrook

nejchrabřejší ze všech, nesnesitelně přitažlivý, silný jako divoký kůň, kterého tak hravě ovládá. Přesto její představy bledly, když spatřila jeho živý obraz.

Dětský obdiv k němu cítila vždycky, ale nyní, když otevřela oči a spatřila ho, se ještě znásobil.

„Vy jste Gloriana?” zeptal se, jako by doufal, že není. Mluvil chraptivě a tvářil se udiveně, dokonce se na ni díval jako v horečce.

„Ano, můj pane,” odpověděla pokorně.

„Musíme si promluvit.” Nemluvil rozzlobeně, ale vycítila, že se chystá učinit nepříjemné rozhodnutí. Lord Kenbrook si odkašlal. „Samozřejmě ne nyní, když jste nahá.”

Gloriana se rděla, dílem proto, že ji pobouřil, dílem proto, že si zoufala. Někteří muži, pomyslela si, by se radovali, kdyby našli ženu v takové situaci. Není pochyby, že viděl, jak je žádoucí, proto je od něho nefér ji tak rychle odsuzovat. Neviděl ji v zelené róbě s učesanými vlasy propletenými stuhami. „Nečekali jsme vás, můj pane,” pronesla mírně. „Kdybyste napsal nebo poslal kurýra, mohli jsme vše připravit.”

Stále na ni hleděl, dokonce měla pocit, že nevnímal ani slovo z toho, co mu povídá. „Nejste taková, jak jsem čekal,” poznamenal.

Gloriany se to dotklo, přesto se donutila usmát se a zbavit se aspoň části nervozity, která jí svazovala jazyk. „Chápu,” zamumlala.

Dan se ne a ne zvednout z lavice. „Nechápete,” pokračoval netrpělivě a podle ní až příliš troufale. „Je vám dvacet -každý by řekl, že už jste stará žena. Nemyslel jsem si, že vás najdu tak - okouzlující.”

Jeho první poznámka ji strašně urazila, ale zároveň ji nazval okouzlující. Glorianu to současně ranilo i potěšilo.

„Jak milé,” prohlásila, protože měla odjakživa sklony k ironii a drzosti, „tedy myslím to, že jste pravil, že se na mě dá dívat.”

Danovi se stáhlo obočí, jak se mračil. Vstal, ale nepřistoupil ke Glorianě, která se stále choulila a klepala zimou ve vaně. „Jste taky dost nestoudná,” doplnil s předstíraným nezájmem, jako by posuzoval charakter koně. „Není divu, Gareth vás nechal, abyste si dělala co chcete - bratr měl vždycky pochopení pro ženy, pro děti i pro sloužící.” Odmlčel se, pak se mu svaly na čelistech napnuly a dodal: „Jen doufám, že ještě není pozdě na to, abyste dostala správnou výchovu a hodila se pro účely, pro které Bůh ženu muži stvořil.”

Dan St. Gregory, pátý baron z Kenbrooku a manžel Gloriany St. Gregory, se otočil na patě a vešel do ložnice. Za okamžik za ním zapadly druhé, vnější dveře.

„Nenávidím ho,” ulevila si Gloriana. Ponořila se pod vodu, ale protože nebyla naděje, že se utopí, znovu se vynořila. Systematicky si postupně pořádně umyla vlasy, vydrhla celé tělo a vyšla z koupele. Zběžně se utřela drsným kusem látky k tomu určeným, vzala si košili, pevný kus prádla z nebarveného mušelínu, a přetáhla si ji přes hlavu.

Seděla na lavici, kterou před chvílí obsadil její manžel, a pracně si rozčesávala kadeře. Zaklela při tom pokaždé, když si vyškubla pár vlasů. V tu chvíli vstoupil Edward. Nesl jí čistou světle modrou suknici, hodil jí ji a opřel se jednou nohou o opačný konec lavice, než na kterém se oblékala.

„Pojď, Gloriano,” vytáhl si malý nožík a čistil si s ním nehty, „raději si osuš vlasy u ohně. Jinak se nachladíš nebo dostaneš horečku, je tu zima.”

Gloriana se ani nehnula. Nebyla křehká jako ostatní, nemoc se jí vyhnula víckrát, než dokázala spočítat. Přestože byla fyzicky silná, nebyla bez citu, proto měla slzy na krajíčku.

„Glory?” nedal se odbýt Edward.

„Nic mi není,” odsekla úsečně Gloriana a ještě zuřivěji si pročesávala vlasy. Vyhnula se jeho pohledu. Nesmí ji vidět plakat, i když je přítel. Dan jí ublížil a ona se cítí tak bezbranná.

Edward k ní přistoupil a dřepl si, aby jí viděl přímo do tváře, takže ji oloupil o zbytek soukromí. „Proč mi lžeš?” zeptal se.

Zároveň ji uchopil za ruku, kterou si vztekle česala vlasy, a přidržel ji. „Roznášejí sluhové nějaké pomluvy? Přísahám, že je nechám zmrskat všecky do jednoho, jestli proti tobě řekli jediné slůvko.”

Gloriana se zděsila, naládují kazil další ledový stín. „O čem by měli roznášet pomluvy?” zeptala se tiše s obavami. Věděla, že ji manžel nepozdravil tak, jak by měl, ale jistě nejde jen o to.

„Pověz mi to, Edwarde,” vyzvala ho šeptem, když váhal.

Zavřel oči, ale pak se vzpamatoval a posadil se vedle ní. Vzal její ruce do svých dlaní a hladil je. „Asi bude snazší, když to uslyšíš ode mě,” spustil. Na tváři mu bylo vidět, jak se trápí. „Ne že by se takové věci nestávaly, i jiní muži…”

Gloriana mu stiskla prsty.

„Dan si přivezl z kontinentu domů milenku,” neochotně ze sebe vysoukal Edward.

Gloriana cítila, jak bledne. Zvedla se, ale Edward ji přitáhl zpátky k sobě. Je to pravda, jiní muži si vydržují milenky, dokonce s nimi plodí děti. Ale Gloriana se dívala na manželství jinak. Poznala vřelý vztah svých rodičů - Cyruse a něžné Edwenny - i vznešené city, které k sobě chovali Gareth s Eleinou. Toužila po stejné oddanosti, stejné lásce a nic menšího by jí nestačilo.

„Ach Edwarde,” zašeptala a opřela se o něho. „Co si počnu?”

Políbil ji na spánek, její nejdávnější a nejmilejší přítel, chlapec, se kterými vyrůstala jako s bratrem, a objal ji kolem ramen. „Řešení je prosté,” řekl něžně. „Rozvedeš se s tím mizerou a vezmeš si mě.”

Kapitola 2

Jedny z masivních dveří Garethovy pracovny byly dokořán, což znamenalo, že lord Hadleigh očekává návštěvu. Dan byl ještě rozechvělý ze setkání s Glorianou, když překročil práh.

Gareth si neuvědomil, že někdo vstoupil, protože zůstal stát opřený o parapet s pohledem upřeným na opatství. Bylo nad slunce jasnější, na co myslí - stále se mu stýská po drahé Eleině.

„Pořád je u jeptišek?” zeptal se Dan. Promluvil tlumeně, přesto jeho hlas rezonoval celou místností.

Bratrova šíje neznatelně ztuhla, jako by mu uštědřil políček. Pak se obrátil na Kenbrooka.

„Nelepší se to,” pokýval hlavou, a přestože se usmál, oči měl zahalené do smutku. „Ale taky nezhoršuje. Musíme být vděčni za to, čím nám nebesa požehnala.”

Dan došel až k bratrovi. Dlouho se na sebe mlčky dívali, oba si mysleli svoje a nechystali se o to podělit.

Gareth, podstatně starší než Dan, byl jemu i Edwardovi druhým otcem, protože ten vlastní sloužil jako rytíř králi a většinou se zdržoval mimo Hadleighský hrad. Nakonec padl v šarvátce s Iry v době, kdy se Edward teprve učil chodit. Potomci ho vlastně nepostrádali, protože pro ně byl cizí.

„Je dobré mít tě zase doma,” řekl konečně Gareth a odkašlal si. Natáhl ruku a položil ji Danovi na rameno. „Vypadáš chválabohu zdravě. Pověz, už ses byl podívat za manželkou? Troufám si říct, že Gloriana zajisté splnila tvé očekávání, pokud jde o krásu a ctnost.”

Dan doufal, že o Glorianě nezačnou mluvit tak brzy. Ještě se vnitřně chvěl při pomyšlení na ženské tělo, jistě celé nahé pod

vrstvou žlutých okvětních lístků růží. Očekával něco zcela jiného - scvrklou ženskou, zahořklou a neplodnou, dokonce třeba bezzubou, vrásčitou a s prvními šedinami.

Jenže Gloriana byla tak krásná, až se mu tajil dech. Danovy obvykle uspořádané myšlenky se při pomyšlení na ni proměnily v absolutní chaos. „Ano,” zabručel a odvrátil zrak. Viděl z ní jen málo, ale až příliš živě si dokázal představit zbytek.

Nakonec se pousmál a dotkl se bratrovy paže. „Posaď se, Garethe,” řekl. „Musím s tebou něco probrat.”

Gareth se zamračil a sedl si k velkému hladkému dubovému stolu, který mu sloužil k psaní listin. Dan se uchýlil na židli s vysokým opěradlem a jako vždycky si opřel jednu nohu o nejnižší příčku mezi jejími nohami.

„Doufám,” pronesl vážně Gareth, „že se mi nechystáš říct, že v Anglii nezůstaneš. Moc tě tu potřebujeme, Dane.” Ukázal směrem k vedlejšímu panství. „Kenbrook se rozpadá, na cestách se to jen hemží loupežníky a potíže s Merrymontem pokračují. Obávám se, že bez tvé pomoci neudržíme pořádek.”

Merrymont byl baron ze sousedního panství, nepřátelství mezi jeho rodem a Hadleighskými se táhlo celé generace. Dan pochyboval o tom, že si někdo pamatuje, co bylo jádrem sporu, ale jistě to stačilo k tomu, aby nenávist trvala. „Mám v úmyslu zůstat,” odpověděl.

Gareth si hlasitě oddechl. „To je moc dobře,” usadil se do dubového křesla a zamyšleně se zeptal: „Tak co se děje? Řekni, co musíš, bratře - máme dost důvodů k radosti, vrátil ses zdráv a taky se blíží den, kdy bude Edward pasován na rytíře - až to vyslovíš, můžeme se oba připojit k tvým veselým chlapům v hospodě.” Odmlčel se a v očích se mu zablýsklo. „Pokud ovšem nechceš zbytek dne strávit s roztomilou Glorianou.”

Dan v duchu zaklel. „Ne,” pronesl unaveně a prohrábl si rukou vlasy. „Ale je pravda, že si musíme promluvit o mé

ženě.” Celý nešťastný zaváhal, ale pak rovnou vyhrkl: „Chtěl bych anulovat sňatek s Glorianou.”

Gareth zbledl, pak se zachytil křesla, jako by se už už chystal vybuchnout. „Z jakého důvodu?” vykřikl. „Bože, Dane, pokud si dovolíš pochybovat o cti té dámy, pak.”

Dan cítil, jak mu v tepnách na krku pulsuje krev. Zároveň ho oblila vlna horka. „Ne, vůbec ne,” skočil bratrovi do řeči. „Jak bych mohl, když j sem na ni třináct let nepohlédl? A o to mi právě jde - jsme si s Glorianou cizí. Nemilujeme jeden druhého, jako se milujete ty a Eleina. Nemůžu strávit zbytek života se ženou, kterou neznám a nezáleží mi na ní. Chci se oženit s jinou.”

Následovalo dlouhé ticho. Gareth se nehnul z křesla, přesto měl Dan pocit, že se bratr jen těžce ovládá, aby se na něj vztekle nevrhl. Nakonec lord Hadleigh promluvil.

„Jsi rytíř,” řekl. „Kde je tvá čest?”

To slovo jako by uštědřilo Danovi ránu přímo do žaludku a tam se rozkmitalo jako špice kopí, přestože se Dan stejnou otázkou už v duchu zabýval. „A co je čestného na tom, když člověk s jednou žije a jinou miluje?” zeptal se. „Pověz mi, Garethe - mám snad obě ženy obšťastnit tak, že z jedné udělám milenku adruhá se bude honosit nesmyslným pojmenováním manželka?”

Teprve teď Gareth vstal z křesla. Dodržel sice od bratra přiměřenou vzdálenost, ale Dan si všiml, že má obě ruce sevřené v pěsti. „Jsi hlupák,” houkl. „Žádný jiný chlap na světě by neodmítl ženu jako Gloriana.”

„Když jsi tou dámou tak unesený,” navrhl Dan a zároveň také vstal, „vezmi si ji sám.”

Gareth se odvrátil. „Zatraceně, Dane, dobře víš, že to nepřipadá v úvahu.”

„Vím dobře,” vedl si Dan svou, „že tvá žena je pomatená, chvíli brečí a chvíli se směje, někdy se rozběhne ven jako dítě bez rozumu. Vím, že ti nikdy nedala jediného potomka. Eleina už nikdy nebude rozumnější, Garethe, nebude jí vadit, když si najdeš jinou ženu. Nebo se snad její nároky v tomto směru v

posledních letech změnily? Chce od tebe něco jiného než občasnou návštěvu a pěkné tretky?”

Chvíli trvalo, než se Gareth opět na bratra podíval. Tentokrát se mu v očích leskly slzy. „Miluji Eleinu,” řekl vášnivě. „Jaký lék mi nabídneš, Kenbrooku?”

Dan se mu podíval zpříma do očí, přestože by raději uhnul pohledem. Věděl předem, že to bude složitý rozhovor, proto se na něj připravil.

„Žádný,” odvětil bez emocí. „I já mám Eleinu rád. Vždycky na mě byla milá a bránil bych ji před každým nepřítelem - to jistě víš. Jenže jí by bylo jedno, i kdyby sis držel celý harém, pokud bys ji dále navštěvoval na opatství, jak jste si oba zvykli.”

Gareth si povzdechl. „Obávám se, že v tomto ohledu se nikdy neshodneme.”

„Snad mi nechceš tvrdit, že jsi nebyl s ženou od té doby, co se Eleina uchýlila do toho domácího vězení?” Dan to prohlásil upřímně a očekával stejnou odpověď.

„Kdybych jen byl tak ušlechtilý,” odpověděl stále zachmuřený Gareth. Na kraji jeho stolu stál džbán vína s šesti dřevěnými poháry. Nalil do dvou a jeden podal Danovi.

Kenbrook upil a zamrkal. Trpký nápoj chutnal jako ocet, nedal se srovnat s víny, která pil ve Francii a Itálii. „Mluvíš, jako bys svých hříchů litoval,” řekl Garethovi. „Jsem tvůj bratr, ne zpovědník. Nehodlám tě soudit ani ti udělovat pokání.”

Garethovi kupodivu zahrál na rtech úsměv a víno, přestože nedobré, mu vrátilo barvu do tváří. „Jak to přijde,” řekl suše, „že mluvíme o mém manželství, když je ohrožené to tvoje?”

„Gloriana bude šťastnější beze mne,” prohlásil Dan.

Gareth nesouhlasně zamručel, pak si zamyšleně dolil sklenici. „Třeba tě zabije a vyřeší tvé dilema jednou provždy.”

Dan se zaculil a vzal si pohár. Víno chutnalo stále stejně mizerně, ale s každým douškem mu to vadilo méně. Tísnivý pocit v žaludku se pomalu ztrácel.

Gareth tázavě zvedl obočí, zatvářil se skepticky a zeptal se: „Co vlastně zamýšlíš s Glorianou udělat?”

„Jsou dvě možnosti,” odpověděl Dan. „Buď ji poslat do kláštera, nebo ji provdat za někoho jiného.” Odmlčel se a zamračeně dodal: „Ale ten nápad se mi moc nezamlouvá -jako že bych jí hledal manžela. Nemohl bych si být jistý, že by s ní zacházel slušně. Ale kdyby se stala jeptiškou…”

Gareth se mu vysmál. „Gloriana?” vychutnával si každou slabiku. „Byl jsi moc dlouho pryč, bratře, víš o ženských způsobech hodně málo.” Pozvedl ruku, když viděl, že se Dan chystá protestovat. Gareth se mu přestal vysmívat, ale oči mu vesele blýskaly. „Nemluvím o tom, jak ta stvoření okouzlit, Dane - nepochybně jsi hotový svůdce. Přesto se mi zdá, že nechápeš, jak ženy uvažují, jak myslí dcery Eviny, a to může být politováníhodný omyl. A pořád je tady záležitost s věnem.”

Dan přimhouřil oči. „S jakým věnem?”

Gareth se opřel o parapet a založil ruce na prsou. „Zapomněl jsi, Dane? Dostali jsme zlato, když se uzavřela manželská smlouva, a ne málo. Gloriana sama je také velmi bohatá -zdědila území, šperky, dům ve vesnici a několik nemovitostí v Londýně. Asi jsi připraven rozloučit se s jejím dědictvím, ale stále zůstane ten problém se zlatem. Je pryč, Dane, už dávno jsme ho utratili za dluhy a žoldy, úplatky i daně. Když odkopneš Glorianu, budeme muset vrátit každou penci včetně úroků.”

Dan se posadil na stoličku. O Glorianin majetek mu nikdy nešlo, ale věno je něco jiného. Žádný čestný muž nerozhází manželčino věno a pak ji neodkopne. Nezáleží na tom, že by nezůstala bez prostředků, ani na tom, že by o ni jistě stáli jiní muži. Peníze by musela dostat zpátky a to by mohlo trvat léta.

Gareth se postavil vedle Dana a poklepal ho po rameni. „Není důvod se tím teď trápit,” řekl. „Po dlouhém čase ses vrátil domů. Zítra bude z tvého mladšího bratra rytíř. Pak bude dost času dát věci do pořádku.”

Dan si povzdechl a pak přikývl. „Jdeme do hospody.”

Gareth se zakřenil a zamířil ke dveřím. Dan ještě zaváhal, ale pak vykročil za ním.

Gloriana sama ve své komnatě uvažovala nad novou situací. Velmi jemně odmítla Edwardovu nabídku sňatku a připomněla mu, že je lord Kenbrook přes všechny nedostatky jejím právoplatným manželem a ona, jako každý v křesťanském světě, nesmí mít více než jednoho muže. Neřekla přímo, že by mu nikdy nedokázala nabídnout jinou lásku, než jakou cítí sestra k bratrovi.

Edward jen vzdychl a něžně ji políbil na čelo. Pak ji beze slova opustil.

Uběhla hodina, takže Gloriana už byla zcela oblečená do vlněné zelené sváteční róby a dlouhé vlhké kadeře, které jí spadaly až do pasu, si pečlivě učesala. Hlava ji ještě bolela z rozčesávání, ale nic to nebylo ve srovnání s palčivou bolestí srdce. Kenbrook si přivezl na hrad milenku - bylo to pro ni neuvěřitelné. Kdyby její rozhořčení nebylo větší než bolest, vrhla by se na postel a plakala by. Vztek ji držel na nohách.

Ne že by byla tak naivní, říkala si v duchu, když se odvrátila od naleštěného stříbra, které sloužilo jako zrcadlo. Muži mívají milenky -její nevlastní otec Cyrus byl Edwenně oddaným manželem, přesto si služky v Londýně šeptaly cosi o nějaké ženské z Flander. Její švagr Gareth St. Gregory, který podle ní patřil k nejlepším anglickým šlechticům, Elainu zbožňoval a neustále se staral, aby jí nic nechybělo. Přesto si v domku u jezera vydržoval milenku, tmavovlasou irskou krásku Anabel.

Je nesprávné, ať už pro ženu nebo pro muže, porušit manželskou přísahu, ale skutečnost je taková, že lidé občas odbočí z cesty; mohou pro to mít milion důvodů. Ani v těch nejromantičtějších představách si nenamlouvala, že bude Dan cestovat po světě a na ženy ani nepomyslí, dokud mu sedmiletá nevěsta nevyroste. Gloriana pouze očekávala, že jí manžel dá dostatek příležitostí, aby mu dokázala, jak je bystrá,

pozorná a zábavná manželka. Teď to vypadá, že takovou možnost ani nedostane.

Není to fér, zuřila v duchu a přitom otevřela největší ze tří prádelníků, aby si prohlédla čepce a čelenky. Žádná slušná žena by neměla vycházet s nezakrytými vlasy, ale Glorianě se závoje zdály nepohodlné a brala si je, jen když musela. Kousla se do rtu, práskla dvířky prádelníku a odhodlaně vykročila ke dveřím.

Je čas na večeři a ona má hlad.

V hlavním sále mezitím rozmístili nové rákosové rohože. Gloriana ihned ucítila levanduli, šalvěj, dobromysl, mátu a routu, bylinky, které byly kvůli vůni rozsypány na vlhkou podlahu. Olejové lampy, zavěšené na železných řetězových lustrech z trámů nad hlavou, sálaly naplno a osvětlovaly dlouhý, do běla vydrhnutý stůl obsazený známými hosty i muži v brněních. Podnosy se zvěřinou, kapouny a králíky se střídaly s mísami vařené řepy a turínu. Na stupínku stál menší stůl, u kterého normálně večeřel Gareth, velmi zřídka společně s Elainou, k čemuž docházelo jen tehdy, když navštívila hrad. Měl tam místo i správce, Skot jménem Hamilton Eigg, a také mnich Cradoc nebo některý čestný host. U malého stolu obvykle sedával i Edward s Glorianou.

Momentálně bylo vidět jen Eigga s Cradocem, ale Gareth se často opozdil a dnes s ním jistě bude i Kenbrook. Gloriana přirozeně neměla nic proti tomu, že bude sedět u stolu s manželem, ale vadilo by jí, kdyby měla jíst i s jeho milenkou.

Gloriana zůstala stát uprostřed sálu a váhala, zda má zůstat, nebo utéct, když se vedle ní vynořil Edward, chytil ji za loket a vedl ke stupínku.

„Neboj se,” zašeptal, jako by jí četl myšlenky. „Bratři jsou ve vesnici a nalívají se pivem, těžko přijdou k večeři. A tu ženu bolí hlava, jak mi řekli, proto zůstane ve svém pokoji, který je, jak jistě ráda uslyšíš, hodně daleko od Kenbrookových komnat.”

Aspoň dnes večer bude setkání s Kenbrookovou milenkou ušetřena. Je to jen dočasná úleva, ale i tak byla vděčná. „Asi jsi nezjistil, jak se jmenuje,” zašeptala a vystoupila na pódium.

„Jmenuje se Mariette,” odpověděl Edward.

Eigg s knězem vstali, aby projevili úctu dámě, a ona oba odměnila úsměvem. Pak si k nim přisedla na lavici.

„Zapomněla jste si vzít čepec, lady Kenbrooková,” poznamenal Cradoc a dál si vychutnával dušenou zeleninu. Mnich byl příjemný společník středního věku se stříbrem prokvetlými vlasy a dlouhou zahnutou jizvou pod pravým okem.

Gloriana sklopila hlavu a zamumlala rychlou modlitbu. Hned potom si nožem uřízla kus zvěřiny a nabrala turín. Málokdy myslela na dobu raného dětství v místě, o kterém Edwena tvrdila, že si je jen vybájila, ale občas si přece na něco vzpomněla. Právě teď si uvědomila, že by potřebovala špičatý trojzubý nástroj, kterému se tam říkalo vidlička.

„Nezapomněla,” suše řekl Eigg a dál si z velkého bochníku utrhával kus tmavého chleba. Byl o deset let mladší než Cradoc, měl hezké tmavé vlasy a výbornou hlavu na čísla. „Paní, jak se zdá, se schválně vzpírá tradičním zvyklostem.”

Jindy by si Gloriana správcova škádlení ani nevšimla, možná by si ho dokonce užívala. Tentokrát ale nebyla v dobrém rozmaru. „Nechal byste mě upálit jako kacířku jen kvůli řečem,” řekla upjatě. „Smím vám připomenout, že chodím každé ráno na mši stejně svědomitě jako každý druhý?”

„Jestli vás zajímají hříšníci,” vložil se do toho Edward, „podívejte se na jejího manžela.”

Eigg pečlivě vytíral dřevěnou misku skývou chleba, zatímco Cradoc chňapl po pečeném holouběti z nově přineseného tácu.

„A nyní,” žvýkal kněz, „si vyslechneme přednášku o ctnosti, a to od nikoho jiného než od Edwarda St. Gregoryho, který býval trestán víc než kterýkoli mladík od našeho hradu až po Londýn.”

Gloriana koutkem oka zahlédla, jak Edward zrudl, a mimoděk se pousmála. Edward měl opravdu talent na

průšvihy a mnich to věděl ze všech nejlépe, protože byl jejich učitelem.

Než se mladý St. Gregory zmohl na odpověď, začalo se něco dít u vchodu a Gloriana ihned zapomněla na krátké obveselení.

Zdálo se, že Gareth nakonec k večeři přišel. Dan byl po jeho boku.

Gloriana sebou trhla a chtěla se zvednout, první instinkt jí napovídal, ať co nejrychleji uteče. Ale Eigg ji popadl za zápěstí. „Jeho lordstvo by to mělo moc jednoduché, kdybyste odešla,” zašeptal tak, aby ho slyšela jen ona. „Zůstaňte, lady Kenbrooková, máte právo večeřet u tohoto stolu.”

Gloriana hleděla na manžela, jak ráznými kroky kráčí přes sál. Drželi se s bratrem kolem ramen a oba měli po vínu červené tváře. Blížili se obklopeni Kenbrookovou bídnou armádou a společně vykřikovali nějakou oplzlou hospodskou odrhovačku. Muži u stolů dole se k nim připojili.

Garethovi psi, kteří dosud seděli klidně pod lavicemi a čekali na zbytky, vyskočili, zavyli a rozběhli se do všech stran. Vzbudilo to bouři smíchu, protože lovečtí psi se nebáli ani medvěda a vypořádali se i s parožím jelena.

Gloriana strnule seděla s bradou zvednutou a napřímenými zády a čekala, až se manžel přiblíží. Když byl kousek od ní, poznala, že není zdaleka tak opilý, jak si myslela, ale moc ji to neuklidnilo. Jeho oči modré jako mořská hladina totiž vesele blýskaly a dívaly se trochu posměšně.

Pevně rukou uchopila dřevěný pohár, který sdílela s Edwardem, ale odolala pokušení mrštit jím manželovi přímo na hlavu. Když Dan vystoupil na pódium a stoupl si za ni, přinutila se povolit stisk ruky a volně ji položila na stůl.

Cítila za sebou jeho teplé tělo, přestože se jí nedotýkal, a vyvolávalo to v ní zvláštní neznámý pocit, který považovala za hříšný a primitivní. Za krkem ji pálil jeho dech, když se k ní sehnul a šeptal jí do ucha. Naskočila jí husí kůže, bradavky jí ztvrdly a tlačily ji. Zároveň jako by ji zabolelo na nejtajnějších místech.

„Hned běžte,” poručil jí drsně, „a zakryjte si vlasy.”

Gloriana se otočila a pohlédla mu do tváře. Přestože páchl pivem, pohled měl nezakalený a jazyk se mu nemotal. Otevřela ústa a chystala se pádně odpovědět, ale pak sklapla. Ne proto, že by se snad bála toho cizího chlapa, kterého si vzala. Prostě neměla chuť poskytnout povyražení všem přítomným v sále.

Edward chtěl protestovat, ale dříve, než vykoktal pár slov, Danovy ruce zocelené v boji se přesunuly z Glorianiných ramen, kam je předtím volně položil, na chlapcova. Podle toho, jak Edward zatajil dech a zbledl, bylo jasné, že to není mírné přátelské gesto.

„Drž jazyk za zuby, štěně,” varoval ho Kenbrook. „Nesnesu, aby ses mezi nás motal.”

Glorianu tím popudil. „Hned ho pusťte,” sykla. „Okamžitě.”

Dan se zachechtal a pustil bratra. Gloriana si představila, jakou bude mít ráno Edward modřinu. Jenom proto, že ji chtěl bránit.

Pomalu a důstojně, jak se za léta tréninku naučila, se zvedla z lavice. Tváře jí hořely, přesto mírně kývla na Kenbrooka, protože zdvořilejšího gesta zrovna nebyla schopna, přidržela si suknici a mihla se kolem něho, aby pokojně sešla ze stupínku. Místo aby se posadil vedle Garetha, Kenbrook ji následoval do chodby ven ze sálu. Teprve tam ji uchopil za loket tak jemně, že to sotva cítila, a zároveň tak pevně, že nemohla uniknout. Protože ze sebe nechtěla dělat hlupáka marnými pokusy, nesnažila se Gloriana vyvléknout.

Zuřivě si Dana měřila, přála si, aby se ho nikdy nenaučila milovat, a vyčkávala.

Ve světle pochodní Kenbrook vypadal ještě více jako Viking. Zdál se neskutečně vysoký a z jeho těla vyzařovalo teplo a síla. Gloriana se ho nepotřebovala dotknout, aby poznala, že je pod šaty svalnatý a tvrdý jako socha. Jeho oči na ni upíraly užaslý pohled, přesto byly chladné.

Neznámá síla ji zalila horkou vlnou.

„Vrátíte se do sálu?” Divná otázka, tentokrát pronesená neutrálním hlasem. „Tedy až si zakryjete vlasy?”

„Ne, můj pane,” odpověděla Gloriana a významně pohlédla na jeho ruku. Pustil ji. Nikdy se nedozví, že v ní zažehl oheň jediným dotykem. „Společnost mi připadá dost fádní a rozhodně nemám v úmyslu brát si čepec.”

Ohromený Kenbrook nepříjemně dlouho mlčel, vypadal, jako by ho praštila plochou stranou meče. Asi se mu zdálo nepochopitelné, že ho neposlechla. Nebo je hlupák.

Gloriana věděla, že není. Byl známý jako duchaplný společník a vynikající stratég, jenže jí ublížil, proto by se ráda utěšila třeba i mylnou představou.

Nakonec promluvil klidně a vyrovnaně. Gloriana pochopila, že Dan by nikdy ženě fyzicky neublížil, ale přesto je nebezpečný, protože jí může tisíci způsoby zlomit srdce. Její tělo se chvělo vzrušením, zmocňovala se jí nepopsatelná touha.

„Dokud jste moje žena, Gloriano, budete mě poslouchat.”

Byla unavená a jeho návrat, přestože dlouho očekávaný, se pro ni ukázal jako hořké zklamání. Všechny krásné sny se rozplynuly jako jarní sníh, navíc ji vyčerpala snaha, aby po něm nezačala štěkat hned v hlavním sále. „Pokud neváže svatá přísaha vás, můj pane, neváže ani mě.”

„Na co narážíte, Gloriano?”

„Myslím, že víte,” odpověděla.

„Na Mariette.” Vyřkl jméno a povzdechl si.

„Na vaši milenku,” doplnila Gloriana triumfálně. Přesto se zmítala v protichůdných pocitech.

„Mariette není moje metresa,” sykl Kenbrook a opřel si dlaně o štíhlé boky. Světlo jedné pochodně mu ozářilo vlasy a rašící nazlátlé strniště. „Ujišťuji vás, že mé úmysly s tou mladou dámou jsou naprosto počestné.”

Gloriana se náhle musela bránit slzám. Hrdlo se jí stáhlo. Kdyby se před ním rozbrečela, nikdy by si to neodpustila. „Mohl jste mi dát příležitost potěšit vás, než jste ji přivedl, aby převzala mé místo po vašem boku.”

„Nerozumíte tomu…”

„Obávám se, že rozumím,” nedala se Gloriana. „Teď bych se ráda uchýlila do svých komnat a odpočinula si. Dneska byl únavný den.”

„Ano,” souhlasil Kenbrook a prohrábl si rukou vlasy. „Ano, byl. Promluvíme si zítra.”

Gloriana se kousla do spodního rtu a uklonila se. Chtěla se svého manžela zeptat na hodně věcí, sama mu také chtěla něco říct, ale teď nebyl vhodný čas. Musí si oddychnout, vyrovnat se s bouří citů, sebrat úlomky nadějí a pokusit se je dát dohromady tak, aby mohla vzhlížet k zítřku.

„V Eleinině komnatě po mši,” prohodil a Glorianě se zdálo, že to řekl smutným hlasem. Z hlavního sálu se k nim nesl smích, ostrý zvuk, který jako by sem ani nepatřil.

Gloriana žila na hradě Hadleigh od svých dvanácti let a vždy tu byla šťastná. Dokud se nevrátil manžel, nikdy nepochybovala, že patří do jeho starodávných zdí. Teď si říkala, jestli je tu pro ni ještě místo, když na zítřek nemyslí s očekáváním, ale s nejistotou.

Její komorná Judith jí mezitím připravila ložnici. Zapálila svíčku, přestože venku se ještě docela nesetmělo, a rozesílala postel. Na stojanu pod Edwenniným nejcennějším krucifixem stálo připravené umývadlo s vodou.

Gloriana zatoužila po nevlastní matce, kterou jí stejně jako otce předčasně vzala nemoc. Oba jsou spolu v neznámém království a ji nemá kdo utěšit. Otec Cradoc věří, že jsou spolu v nebi, protože byli oba zbožní a ráj prý patří těm, kdo dodržovali boží přikázání - možná po krátké zastávce v očistci, kde učinili pokání a smyli ze sebe poslední stopy hříchu.

Gloriana se něžně dotkla probodnuté nohy malého dřevěného Krista. Nedělalo jí dobře pomyšlení, že by sladká Edwenna nebo Cyrus měli trávit třeba i krátkou chvilku v očistci, hrozivém místě stejně strašném jako peklo. Gloriana neznala nevlastního otce tak dobře, protože býval často pryč,

ale Edwenna se vždy chovala laskavě a hříchu se vyhýbala. Takovou ženu by jistě netrestal ani žárlivý a zlovolný Bůh.

Gloriana sklopila hlavu k rychlé, ale dojemné modlitbě za Edwennu a Cyruse, pak si opláchla obličej a svlékla vlněný oděv. Pečlivě šaty složila, uschovala na správné místo ve skříni, sfoukla svíčku a ve spodničce vklouzla do postele. Teprve pod přikrývkou, tak jak ji to naučili, si sundala spodní prádlo. Zdálo se nepohodlné celkem zbytečně se namáhat, když v pokoji nikdo jiný nebyl, ale ona přesto pokaždé provedla stejný rituál, protože to vyžadovala slušnost.

Teprve když se setmělo a ona ležela schovaná v posteli, nestyděla se poplakat si. Tak dlouho se na tuto noc těšila, očekávala, že bude v manželově obětí, že ji muž potěší a konečně zbaví panenství. Věřila, že s Kenbrookem zplodí dítě. Místo toho tu leží sama, zatímco Danova skutečná láska spočívá pod stejnou střechou. Navíc se nemá na co těšit, snad jen kromě zítřejšího setkání po ranní mši. Přestože se původně domnívala, že bude vzhůru až do rána, v momentě usnula a ocitla se uprostřed snu, který se jí dlouho nezdál.

Očistec, nejspíš to byl opravdu očistec, protože se jednalo o hlučné rušné místo, kde se všechno strašně rychle pohybovalo a lidé na sobě měli podivné oděvy a ještě k tomu mluvili jazykem, kterému Gloriana nerozuměla, přestože jí zněl povědomě. V tom snu nebylo Glorianou St. Gregoryovou, dospělou ženou, ale malým dítětem jménem Megan.

Nesla si v náručí krásnou panenku a putovala sama ztracená ruinami opatství, jako by hledala někoho, kdo se před ní dobře ukryl. Zastavila se u brány, která se objevila v rozpadající se zdi a málem si na všechno vzpomněla.

Napadla ji zvláštní slova, jejichž obsahu porozuměla jen proto, že se cítila tak opuštěná. Nechtějí mě.

Prudce se probudila, vytrhla se ze snu, zalapala po dechu a celé tělo měla vlhké od potu. Ležela v posteli a chvěla se, protože si najednou uvědomila, jak to bylo. Kdysi o tom neznámém místě hodně mluvila a dokonce i psala, věřila, že existuje. Lady Eleina a později Edwenna ji varovaly, ať o něm

hlavně nikomu jinému nepoví. Časem Gloriana psaní zanechala a smířila se s tím, že dobrodružství vzniklo jen v její představivosti. Často si celá léta na zemi ze svých snů ani nevzpomněla, a pak se najednou vynořila ve snu podobně jako dnešní noci.

Zavrtala se pod silnou peřinu odhodlaná ještě usnout, ale močový měchýř se hlásil o své. Smířená s osudem nakonec vzala spodničku, s povzdechem si ji přetáhla přes hlavu dříve, než se odkryla, a vyklouzla z postele. Gloriana nevěděla, co je horší, jestli použít nočník zpod postele nebo nenáviděný nechutný záchod na konci chodby, který se vyprazdňoval stokou vedenou pod hradem.

Vybavila se jí vzpomínka, pokud se tak dá nazvat výplod její fantazie, na čisté, vyleštěné zařízení sloužící k tomuto účelu, a ihned po něm zatoužila. Prozatím se musela spokojit s nočníkem, proto ho použila, umyla si ruce v umývadle na stojanu a zopakovala svlékací rituál v posteli.

Dlouho se převracela a převalovala, než zase usnula, tentokrát naštěstí klidným spánkem. Když za svítání zakokrhal kohout, chvatně si oblékla prosté hnědé šaty, přehodila přes ně pláštěnku, protože bylo chladno a protože jí zakrývala vlasy. To samozřejmě z úcty k Bohu, ne kvůli manželovi. Bylo by troufalé objevit se na bohoslužbě s nezakrytou hlavou.

Tajemná Mariette musela být nemocná, protože se na rozdíl od všech obyvatel domácnosti na mši neobjevila. Dan dorazil chvilku po Glorianě v doprovodu jak Edwarda, tak Garetha, a usedl do lavice vedle Gloriany. Pokud Kenbrook v noci spal, určitě ne dobře.

Gloriana se nepokojně odsunula, protože se jeho lordstvo na jejich následující konverzaci netěšilo na první pohled o nic víc než ona.

Kapitota 3

Když společně vycházeli po ranní mši z kaple, osazenstvo hradu se na Glorianu a Dana přátelsky usmívalo a s úklonou je zdravilo. Bez ohledu na pověsti, které zaručeně začaly po hradu kolovat, byli všichni viditelně potěšeni, že je vidí spolu. Nepochybně si nikdo nevšiml, na rozdíl od Gloriany, které to uniknout nemohlo, že jí Dan pevně tlačí jednou rukou na záda, aby šla pěkně s ním.

Dan otáčel hlavu k těm, kdo ho zdravili a volali na něho, ale neodpovídal jim, soustředil se na záležitost, kterou budou řešit s Glorianou. Stoupali společně po vnějším schodišti ke vstupu do Eleininých opuštěných komnat.

Stejně jako ostatní místnosti i první z nich byla vyvětraná, na podlaze leželo čerstvé rákosí a na stole voňavé byliny. Důvodem byl zítřejší obřad pasování rytířů. Gloriana si pomyslela, jak je to zvláštní, že se připravuje i křídlo, kde kdysi bydlela Eleina - tyto místnosti jsou na Garethův příkaz téměř posvátné - jako relikviář věnovaný jeho ženě, která žije ve vlastním, realitě vzdáleném světě.

Dan se na okamžik zatvářil nešťastně, když přejel pohledem prázdný pokoj, ale rychle se vzpamatoval, postavil Glorianu před sebe a zlehka jí položil ruce na ramena. Chystal se promluvit, ale pak se zarazil, rozčilovalo ho, že nemůže najít správná slova.

„Chtěl jste se mnou mluvit o té ženě,” spustila Gloriana. Uvnitř se chvěla, ale podařilo se jí zůstat navenek klidná. Aspoň doufala, že tak vypadá.

Dan nechal ruce pomalu klouzat po Glorianiných pažích. Znovu ji zarazilo, že známý krutý válečník - aspoň pokud

pověsti o něm nelžou - ji tak opatrně uchopil za lokty. Povzdechl si.

„Jak snadné se to zdálo, když jsem byl daleko odsud,” prohlásil.

Gloriana pochopila, že od ní nečeká odpověď, a mlčela. Vyčkávala, vzhlížela k němu a na očích jí jasně bylo patrné, co nechtěla dát najevo. Jeho něha ji kupodivu ranila, zaplavil ji neznámý sladkobolný pocit, díky kterému pochopila, že pro ni bude hodně těžké Dana se vzdát.

Zavedl ji k lavici zdobené vyřezávanými jednorožci, ptáky a květinami a usedl vedle ní. Vzal ji za ruku a mimoděk propletl své prsty s jejími. „Přivedl jsem Mariette z Francie s úmyslem, že si ji vezmu za ženu,” řekl konečně.

Gloriana těžce polkla. Neuměla se přetvařovat ani podvádět, proto na ní bylo vidět, jak je zdrcená. „Jste přece můj manžel,” zašeptala dotčeně.

Dan sklopil zrak, ale pak se donutil znovu na ni zpříma pohlédnout. „Gloriano,” zachraptěl, „sama jistě víte, že náš svazek nebyl manželstvím z lásky, ale spíše smlouvou.”

Zamrkala. Manželství z lásky pro ni bylo novým pojmem. Když k sobě dvojice chovala něžné city už před svatbou, jednalo se spíš o šťastnou náhodu, láska prostě vznikala tak, že se pár postupně seznamoval a partneři se navzájem začali oceňovat až časem. Jí, Glorianě, ten čas nebyl poskytnut, což považovala za nespravedlnost, a byla proto právem rozhořčená.

„Můj otec,” řekla chladně a uhlazovala si přitom sukni, „věřil, že jste čestný muž, který dostojí závazkům.”

Dan sebou cukl, výčitka se ho dotkla, ale pak se usmál. „Chcete snad mít manžela, krásná Gloriano, který touží po jiné?”

Gloriana vyvlékla prsty z jeho ruky a vstala tak prudce, až jí spadl závoj z vlasů. Nenamáhala se ho zvednout. „Ne,” odpověděla tak důrazně, že se místností nesla ozvěna jejích slov. „Ne, to nechci.” Otočila se k němu zády, aby skryla ztrápenou tvář, přesto cítila, že stojí těsně za ní.

Je třeba ocenit, že se jí nepokusil dotknout. „Nebude to tak zlé,” ujišťoval ji polohlasně. „Po celé Anglii máme pěkné kláštery, kde může žena talentovaná jako vy trávit své dny docela příjemně…”

Gloriana se otočila jako na obrtlíku. „Kláštery?” zopakovala, jako by nevěřila svým uším. „Máte v úmyslu zavřít mě do kláštera, jako bych byla bláznivá, jako třeba Eleina, nebo dokonce nevěrná?”

Dan stál s rukama složenýma na prsou. Je především bojovník, připomínala si Gloriana, víc mu vyhovuje boj než klid a mír. V očích mu hněvivě blýskalo. „Říkáte to, jako bych vás chtěl zavřít do vězení. Kláštery nejsou vůbec hrozné. Mariette v jednom vyrůstala a byla vychovávána…”

„Tak ať se tam vrátí a tráví dny předením, šitím a modlením -já o to nestojím, pane!”

„Já za vás nesu zodpovědnost, jste má právoplatná manželka a bude o vás postaráno, jak náleží, ať s tím souhlasíte nebo ne!”

Gloriana se rozzlobeně zachechtala a divoce mávala oběma rukama: „Tak vaše zodpovědnost, ano? Podle mě jsem něco víc, pane - jsem žena z masa a kostí, se srdcem, které bije, a plícemi, které sají vzduch, a rozhodně se nenechám odsunout do kláštera jen proto, aby se ulevilo vašemu svědomí. Mám zlato, mám vlastní domy tady i v Londýně. Nic od vás nepotřebuji!”

Dan zavřel oči, Gloriana poznala, že se jen s námahou ovládá. Přestože o něho hodně stála a brala to jako své tajné prokletí, s radostí by mu urazila hlavu. „Nemůžete žít sama,” prohlásil panovačně a výhružně tichým hlasem.

„Nebyla bych sama,” trvala Gloriana tvrdohlavě na svém. „Měla bych své sloužící, ti by se o mě postarali.”

„To není totéž,” volil Dan opatrněji slova. „Žena nesmí zůstat bez ochrany, bez dohledu.”

Gloriana zamumlala kletbu, kterou asi znala z toho druhého života, o kterém se jí zřídka zdávalo, jednu z těch, co jí

Edwenna zakázala říkat hlasitě. „Vdovy,” prohlásila, „žijí ve stejné situaci po celé Anglii, asi i všude ve světě.” „Vy nejste vdova.”

„Prosím, nepřipomínejte mi důvody mých strastí, pane,” odpověděla Gloriana mile a doplnila řeč úklonou. „Budou o mně říkat, že jsem běhna, přestože mě manžel zapudil jen kvůli vlastní nezodpovědnosti, a teď mě chce uklidit někam do kláštera, jako když líný sluha palcem u nohy odšťouchne mrtvou myš pod rákos na podlaze.”

I když bylo v místnosti šero, Gloriana viděla, jak Dan zbledl a pak silně zrudl. „Budou říkat, že jste běhna, jedině pokud budete pokračovat v hloupé a podivné cestě, kterou jste si zvolila. Naštěstí budete nejhorších chyb ušetřena, osobně se o to postarám!”

Pro Glorianu rozhovor skončil. Nechala závoj Danovi u nohou a zašustila sukní směrem ke dveřím. U mříží se zastavila a otočila se na manžela. „Nechováte se čestně,” prohodila medovým hlasem, „nemáte právo být rytířem. Pro mě za mě můžete jít rovnou do pekla a klidně se tam smažit na rožni.”

Pronesla ta neuvážená slova, nehledě na nebezpečí, a opustila Eleininu komnatu, aby elegantně sestoupila po schodišti dolů.

Dan zůstal stát v pokoji jako v dobách, kdy býval malý chlapec a švagrová ho očarovala hrou na harfu, písněmi nebo zábavnými příběhy o čarodějích. Jak miloval její povídání plné kouzel a zlých čar; pamatoval si je dodnes, sice ne slovo od slova, ale jako nádherné pohádky. Zničehonic zatoužil po Eileinině společnosti, i když si byl vědom, že mu ve své duševní chorobě neposkytne takovou útěchu jako kdysi. Dneska mu nepomůžou ani příběhy, ani zpěv a hudba.

Potkal Edwarda, který na něho nepochybně číhal dole u schodiště. Mladík loupal ostrým nožem hrušku a Dan se pro

sebe zasmál při pomyšlení, že si výrostek asi myslí, že nahání hrůzu.

„Ahoj, Edwarde,” řekl Dan. „Jedu pozdravit lady Eleinu. Přidáš se?” Edward na něho udiveně pohlédl.

„Eleinu?” opáčil, jako by dobře neslyšel. „Ale ta je přece blázen.”

Dan mezitím vyrazil k druhému nádvoří, kde se nacházely stáje. „Možná ano,” připustil. „Třeba je ale rozumnější než my všichni dohromady.”

„Ona ale vidí věci, které neexistují,” Edward se k němu přidal a na každý Danův krok udělal dva. „A prý taky slyší cizí hlasy.”

Dan pokrčil rameny. „Třeba jsme to my, kdo jsme hluší a slepí,” namítl. Mluvil zamyšleně, jako by uvažoval, jestli to platí i o něm samotném, alespoň pokud jde o Glorianu. „Tak jako tak,” pokračoval Dan, „se vznešené Eleiny není třeba obávat.”

Ve stájích vyhledal Pelea a sám si ho osedlal, jako to ostatně dělával vždycky. Jeho kůň byl pěkná potvora a za krátkou dobu, co Danovi patřil, kopl nejednoho nešťastného čeledína. Edward se zřejmě rozhodl zajet na opatství s ním, proto si ze stáje vyvedl pěkného valacha. Dan na něm poznal obnošené sedlo a usmál se.

„Chci si promluvit o Glorianě,” spustil Edward, když bok po boku klusali k bráně z posledního nádvoří, která byla stále otevřená, přestože potyčky s Merrymontem neskončily.

„A já zase ne,” odpověděl Dan do klapotu kopyt po dřevěném padacím mostě. „Brzy se staneš rytířem, Edwarde. Bavme se raději o tom.”

Cesta se zatáčela kolem prázdného příkopu. Lemovaly ji duby, které vytvářely zajímavé pohyblivé vzory světla a stínu. Přes dilema se ženami se Dan v hloubi duše radoval, že je doma.

„Stanu se žoldnéřem,” prohlásil Edward. „Stejně jako ty. Možná pojedu bojovat s Turky.”

Danovi vyvstaly před očima strašlivé scény, jako strašidla minulosti se mu vybavovaly hrozné věci, které prováděli Turci křesťanům a naopak. Přinutil se děsivé představy zapudit. Naučil se ovládat je, válečné řemeslo vykonával už dlouho. „Je to tvůj život,” řekl prostě. „Využij ho, jak si přeješ.” Najednou jako by před sebou spatřil Glorianinu tvář, dívala se na něho ironicky, jako by tvrdila, že i ona má právo naložit se svým životem podle svého.

„Uděláš to znovu?” zeptal se Edward. „Opustíš Kenbrook a odjedeš z Anglie bojovat o zlato?”

Kůže zaskřípala, jak se Dan otočil k bratrovi. „Až to budu sám vědět najisto, určitě ti to povím. Válka není zábava, Edwarde. Není to totéž jako hrát si s ostatními chlapci na rytíře, není to ani hra jako šachy. Ne, je to odporná práce a jsem z ní už unavený.”

„Jsi starý,” prohlásil Edward, jako by to byl důvod, proč Dan pohlíží na vojenské řemeslo tak černě.

Dan se zasmál, vzpomněl si, že si totéž myslel o Glorianě, že věřil, že to bude babizna se svraštělou kůží a zkaženými zuby. Byl vážně hlupák, přestože je zcestovalý a má za sebou tolik bitev, nezdá se, že by uvažoval rozumněji než Edward. „Ano,” odpověděl, protože pochopil, že je zbytečné hledat další argumenty. „Jsem starý a nehodím se k ničemu jinému, než abych ležel na břiše u ohniště jako starý pes, co má za sebou hodně honů.”

Edward zmlknul, což Dan kvitoval s povděkem. Byl přece voják a velitel, neměl ve zvyku vést zbytečné řeči, ani se mu to nezamlouvalo. Zadoufal, že dorazí k branám opatství, aniž by pronesli další slova. Ale chlapec se ozval znovu.

„Budu se Glorianě dvořit,” pronesl zasmušile. „Je tak krásná a laskavá, tak veselá a živá. Mimochodem je taky moc bystrá.”

„A ona tvůj cit opětuje?” optal se Dan. Horní část brány byla zavřená, proto se sklonil ke koni a uchopil ho za hřívu.

„Gloriana věří, že je zaslíbena tobě,” odpověděl Edward zpříma. „Ale časem se s tím vyrovná.”

Dan si vybavil její poslední výkřik, ať jde třeba k čertu… a peče se na rožni v pekle. Neubránil se úsměvu. Lady Gloriana už urazila dlouhou cestu k tomu, aby přestala být manželovi oddaná. Proč je z toho nešťastný? Bude přece nejlepší, když ho Gloriana nebude mít ráda a zvolí cestu poklidného života jeptišky třeba právě na opatství, jehož branou zrovna projeli.

Na malém dvorku se objevila abatyše sestra Margaret v prosté šedé sutaně s bílým čepcem. Když spatřila Dana, usmála se a na tváři se jí objevily drobné vrásky jako prask-linky v polámaném ledu.

„Takže je to pravda,” spustila, když Dan sesedal z koně. „Konečně jste se vrátil na hrad Hadleigh.”

Dan pohlédl směrem k tmavému kopci. „Opravdu jsem se vrátil domů,” odpověděl, „ale na Kenbrook. Budu žít tam, jen co vyřídím několik drobných záležitostí.”

Edward něco opovržlivě zabručel, ale více to nekomentoval.

„Jak se daří lady Eleině?” optal se Dan. Sestra Margaret mu podala ruku a on ji mírně stiskl, měli se se starou abatyší rádi.

Pak si Margaret povzdechla a otočila se, aby je zavedla po drolící se kamenné dlažbě na nádvoří. Opatství bylo stejně jako Kenbrook stará budova, pocházelo z doby o které vyprávějí pradávné legendy. „Tvrdí, že si povídá s vílami,” odpověděla abatyše, „a skutečně je pravda, že se zdá, jako by lady Hadleigh mládla, zatímco my ostatní stárneme. Občas si říkám, že její představy vůbec nejsou výmysly, že je prostě jediná, kdo zná jiný svět a je zasvěcená do jeho tajemství.”

„Asi se o bratrovu ženu staráte příliš dlouho,” podotkl Edward.

Dan varoval mladíka pohledem. Edward se zatvářil mrzutě, ale to ho jistě rychle přejde.

Eleina seděla na slunci v rohu malého nádvoří. Nastavovala oči přílivu tepla, na rtech jí pohrával úsměv, oči měla zavřené. Vlasy jí zářily jako naleštěné zlato a šaty z nějaké lehounké látky vlály ve vánku a vypadaly stejně živé jako ptáci nebo třepetající se zelené listí na dubech.

Otevřela oči a vůbec nebyla překvapená, když uviděla návštěvníky. Vypadala klidná a vyrovnaná, takže když se zvedla a zamířila k nim, Dan si pomyslel: „Jestli je Eleina Sílená, tak já taky!”

„Dane,” postavila se na špičky a políbila ho na tvář. „Vyrostl jsi od doby, kdy jsem tě naposledy viděla. A nevidím žádné nové jizvy - nebo aspoň nejsou vidět. To je dobře.”

„Mylady,” odpověděl jí Dan na pozdrav a byl by se poklonil, kdyby ho neuchopila za ramena a nezadržela ho tak. Zkoumala jeho obličej a viděla, že se brání slzám.

„Můj Dane,” řekla přátelsky, „truchlíš kvůli mně, ale neměl bys. Jsem ta nejšťastnější žena.” Na chvíli se otočila k Edwardovi, který stál blíže k otevřené bráně, jako by měl chuť utéct. „Běž, Edwarde,” pobídla ho. „Vidím, že se tu necítíš dobře.” Neřekla to vyčítavě, prostě to poznala.

Mladík ochotně vyšel z nádvoří a abatyše za ním zavřela bránu.

Dan objal švagrovou a bratrsky ji políbil na čelo. Vlasy i oděv jí příjemně voněly stejně jako Glorianě letními bylinami, čerstvým vzduchem a vonným olejem. „Proč žiješ tady?” zeptal se. „Nejsi o nic víc ztřeštěná než my ostatní.”

Eleina se odvrátila a objala se pažemi, jako by ji zamrazilo. „Je to můj úděl, většinou jsem s ním spokojená.” Sklopila půvabně hlavu ztrápená utajeným smutkem, ale pak se vzchopila a oči jí zazářily: „Jak se má můj manžel? Zastihl jsi ho v plném zdraví?”

„Garethovi se daří dobře. Ale chybíš mu a nám ostatním taky.”

„Ano,” zamyšleně přikývla, „asi ano, i když má tu irskou milenku, však víš - lady Anabel.”

Dan udiveně otevřel pusu, ale než ho napadla nějaká hloupá výmluva, Eleina k němu přistoupila a umlčela ho lehkým dotykem špiček prstů.

„Pššt,” řekla. „Nepřivolávej prokletí zbytečným lhaním. Nezazlívám Garethovi, že hledá útěchu jinde - vždycky ke

mně byl laskavý, přestože jsem nebyla pořádná manželka. Myslíš, že mu dá dítě?”

„Nemůžu předpovídat budoucnost,” odpověděl jemně, „ale spíš ne. Takové ženy vydělávají na tom, že jsou neplodné, a ona jistě ví, jak na to, aby neotěhotněla.”

„Jsem smutná z toho, že Gareth nikdy nebude mít děti,” svěřila se Eleina. Zdálo se, že slyší nějaké tiché tóny pro Dana neslyšitelné. „Byl by to skvělý táta.”

Dan přikývl. „Gareth byl pro mě i pro Edwarda dokonalý starší bratr, vlastně byl skoro jako náš otec.”

Eleina se vrátila na lavici, kde seděla, když se Dan s Edwardem a sestrou Margaret objevili. Složila ruce do klína a vypadala čistá a klidná jako andělská bytost ze snu. „Zoufala jsem si kvůli tobě, Dane,” řekla právě, když ho napadlo, že na něho úplně zapomněla. „Bála jsem se, že se vůbec nevrátíš a nebudeš manželem roztomilé Gloriany.”

„Takže ji znáš,” na víc se Dan nezmohl.

„Samozřejmě, že ji znám,” zasmála se Eleina a podívala se mu do očí. „Gloriana žije na hradě a v jeho okolí od dvanácti let. Kolik jí bylo, když si tě brala, Dane?”

„Sedm,” přiznal Dan. „Vdávat takové děti je barbarský zvyk. Nic takového nedovolím, až budu mít vlastní dcery a syny.”

Eleina se šibalsky usmála. „Pozor na unáhlené sliby, Kenbrooku,” varovala ho a zároveň si ho dobírala. „Takové nikdy vždycky pokouší osud a on si z nás pak střílí. Tak jako tak vaše spojení bylo šťastné, rozhodlo o něm vyšší království než to naše.”

Dan se posadil vedle ní a hlasitě si povzdechl. „Věřím, že miluji jinou,” přiznal. Ještě ráno by to vyřkl bez váhání, ale teď si byl jistý mnohem méně. Jako by ho sežehl oheň, který kolem sebe šířila Gloriana. Nenapadlo ho, že bude tak nádherná, bystrá a vznešená.

„Nebuď hloupý,” řekla mu Eleina. „Gloriana je tvůj osud a ty k ní patříš. Věděla jsem to hned, když prošla poprvé touto bránou, přesně tam.” Ukázala k obyčejné brance opatství a

Dan pochopil, proč žije tady a ne s bratrem na hradě. „Víš, co je na druhé straně, Dane?” Zavrtěl smutně hlavou. „Ne, drahá.”

„Jiný svět,” sdělila mu Eleina. Náhle zbledla, takže viděl, jak jí v modrých žilách na spánku pulsuje krev. „Je to spojení se světem, v jaký se ten náš promění. Jsou i další brány, prahy a chodby, které vedou do jiných světů…”

Dan ji vzal za ruku, zvedl ji k ústům a políbil na klouby. „Pšššt,” řekl s bolestí u srdce. „Jsi unavená, Eleino. Unavil jsem tě, musíš si odpočinout.”

Přikývla. „Ano,” souhlasila se slzami na řasách, když vstávala a vyvlékla ruku, za kterou ji držel. „Ano, musím si lehnout. Slyším to, víš.” Zvedla obě ruce a zakryla si uši. „Je to proklaté místo plné spěchu, vozů, které nejsou taženy koňmi a troubí na sebe jako tisíc jelenů v tisících lesů…”

Dan si jen přál, aby odešla dovnitř dříve, než nad ní začne plakat. „Zase přijdu,” slíbil, protože jí nemohl nijak pomoct. Přivezl pro ni z cest překrásné dary, ale nechal je na hradě, nenapadlo ho vzít je s sebou.

„Pošli za mnou zítra ráno Glorianu,” požádala ho Eleina, když se zastavila před brankou, kterou předtím vyšel Edward. „Musím ji vidět.”

Když souhlasně přikývl, zmizela mu z očí.

Dan se ještě zdržel, aby se vzpamatoval, a teprve pak vyrazil na větší nádvoří, kde na něho čekal Edward a abatyše. Eleina mezitím zmizela v kapli nebo ve své cele.

Dan vylovil z kožené brašny minci a vtiskl ji jeptišce do dlaně. Nežádal ji, aby se o Eleinu postarala, protože věděl, že by ji tím urazil - každý věřil, že se o ni stará, jak nejlépe umí. Místo toho nasedl na Pelea a pobídl nepokojné zvíře do klusu k hlavní bráně.

„Co sis sliboval od návštěvy Eleiny?” zeptal se Edward, když nechali opatství za zády.

Dan neznal přímou odpověď, protože ho sem zavedl instinkt. „Mám ji rád,” řekl prostě. „A ty bys ji měl mít také rád, protože matku jsi nepoznal a ona nám byla nejbližší.”

Edward se začervenal. „Povídá se, že Eleina je čarodějnice, že umí kouzla. Jednou očarovala prase a to zemřelo, a jindy zase.”

„Žvásty!” přerušil ho rozhněvaný Dan. „Jaký pověrčivý pitomec roznáší takové klepy?”

Chlapec se přikrčil, ale nesouhlasně zvolal: „Myslíš, že ti to řeknu, Kenbrooku? Abys mu vlastnoručně vyřízl dýkou jazyk?”

Dan pohodil hlavou a hlučně se zachechtal. Byl to smích válečníka, který nezná slitování. „Přesně to bych provedl,” připustil. „Proto si dej pozor, Edwarde. Jsou i tací, kteří by Eleinu nejraději upálili a věří, že by tak posloužili Všemohoucímu. Buď ostražitý, a kdybys slyšel podobné řeči, hned je zakaž.”

Edward nasucho polkl, ale pak přikývl.

Bratři dojeli mlčky až k padacímu mostu a přes první nádvoří až do stájí. Edward zanechal valacha pacholkovi, zatímco Dan se o Pelea postaral sám.

Gloriana klečela v podkroví domu, který patříval otci a nyní byl její. Zírala na obsah kufru ukrytého v nejzazším rohu. Edwena si dala práci, aby zamaskovala pravdu o adoptivní dceři.

První věc, kterou Gloriana vzala do ruky, byla zabalená do látky, přesto ji poznala dříve, než ji vybalila. Její panenka, elegantní model královny, jež se teprve narodí, s pestrým tudorovským kloboukem, zdobenými šaty a maličkými botkami.

„Alžběta první,” šeptla Gloriana. Usedne na trůn v šestnáctém století a bude mnoho let vládnout Anglii.

Gloriana zavřela oči a zavrávorala. V podkroví bylo dusno a vedro. Pečlivě rozechvělými prsty odložila panenku bokem a věnovala se dalšímu balíčku v kufru. Kalhoty - v jiném světě, kde žila, se jim říká džíny. A malý kousek oděvu - ano, tričko,

pamatuje si ho - dětská velikost. Boty na pevném podpatku, a přesto poddajné.

Gloriana se zatvářila nejprve triumfálně, ale pak se jí udělalo nevolno. Vyděsila se, proto věci něžně zabalila a nacpala zpátky do kufru. Rychle zabouchla víko. Sice nechápala, co se s ní přesně stalo, ale dobře věděla, že Edwena měla pravdu, když ty věci pořádně schovala. Kdyby je našli lidé z Hadleighského údolí, dozajista by ji považovali za čarodějnici.

Přestože Gloriana nikdy neviděla, že by někoho pověsili nebo upálili jako posedlého ďáblem, věděla, že se to stává. Zůstala hledět na kufr a ruce složila do klína. Pokoušela se srovnat si to v hlavě. Její jedno já jí radilo, aby ty věci spálila, aby s nimi třeba podpálila celý dům, kdyby to bylo třeba; ale to druhé ten podivný vzkaz z jiného světa chránilo. Je to její jediné spojení s Megan, s dítětem, kterým bývala, a s dalekým světem budoucnosti, ve kterém se narodila.

Naklonila se kupředu, klečela jako před oltářem a čelo si opřela o starý kufr. Kdyby tak mohla zajít za někým, kdo jí poskytne útěchu a poradí jí. Netroufala si důvěřovat nikomu -ani Edwardovi, ani Garethovi, a hlavně ne Kenbrookovi, teď už bývalému manželovi. Chce se jí zbavit, aby si vzal mladou Francouzku, třeba by ji sám prozradil.

Gloriana přerývaně dýchala, měla pocit, že každou chvíli omdlí. Ne, přitiskla si ruce na žaludek, jako by ji někdo otrávil, a v kleče se pohupovala kupředu a dozadu. Ne, Dan by ji nikdy nenechal upálit. Ale třeba by ji nechal zavřít do kláštera, tak jako Gareth poslal Eleinu na opatství; ano, Kenbrookovi by se hodilo prohlásit, že je jeho první žena šílená. Pak by sňatek nechal anulovat a nikdo by mu nezazlíval, že se znovu oženil.

Gloriana se postavila na rozklepané nohy. Křečovitými pohyby si uhladila beznadějně pokrčenou a umazanou sukni. Zhluboka se nadechla a narovnala záda. Co když je opravdu čarodějnice, co když nevědomky slouží Luciferovi? Otřepala se, protože sice byla odbojná, často během mše snila o něčem úplně jiném, o nešporách usínala a odmítala nosit závoj mimo kapli, ale přesto vůbec nebyla zlá.

Musí se těch věcí v kufru při první příležitosti zbavit, nikdy nesmí promluvit o tom, na co si vzpomněla.

Vrátila se k malým dveřím z půdy, které vedly na úzké schodiště z pevných dubových prken. Po cestě dolů se špinavými prsty přidržovala stěny. Známý nábytek ji uklidňoval, téměř čekala, že se odněkud zpoza rohu vynoří Edwenna a svým laskavým způsobem dá všechno do pořádku.

Gloriana se posadila na dolní schod s bradou v dlaních. Ráno Kenbrooka nechtěla oklamat, když mu řekla, že se nastěhuje do vlastního domu a bude se o sebe starat sama. Nešlo o planou vyhrůžku. Pýcha by jí nedovolila bydlet s Danem St. Gregorym pod stejnou střechou, kdyby se dvořil jiné ženě a namluvil si ji.

Glorianě stékala po umazané tváři slza, ale setřela ji prudkým rozzlobeným pohybem. Rozhodla se, ale stejně Kenbrooka z celého srdce i z hloubi duše miluje. Instinkt jí napovídal, že má o manžela i o děti, které se jinak nenarodí, bojovat.

Vtom zavrzala brána, se skřípáním se otevřela a Gloriana udiveně zírala na toho, na koho právě myslela - na manžela.

Potlačila nutkání upravit si vlasy a oděv. „Co chcete?” zeptala se a měřila si ho pohledem.

Povzdechl si a pročísl si rukou vlasy. „Vypadáte hrozně,” neodpověděl jí na otázku, která se jí zdála případná. „Co jste tu prováděla?”

Gloriana pomyslela na panenku, na podivný oděv a boty, jaké ve třináctém století lidé neznají. „Nemyslím, že bych se vám měla zpovídat,” odpověděla. „Jsem ve svém domě, a co tu provádím, je pouze má záležitost.”

Dan se opřel o pevná dubová vrata a opět si povzdechl. Jak bylo jeho zvykem, založil si ruce na hrudi. „Nebudeme o tom diskutovat,” řekl celkem mile. „Alespoň ne teď. Jste podrážděná a je to moje vina. Upřímně lituji, že jsem vám způsobil zármutek.”

Gloriana tiše čekala. Bez ohledu na výčitky se Kenbrook jistě nechystá říct, že si to rozmyslel a nechce jejich sňatek anulovat. Vyčetla mu to z obličeje.

„Časem,” dodal, „mě pochopíte.”

Gloriana přemohla chuť poplivat mu boty. „Chápu to moc dobře,” odsekla, aniž by se začervenala nebo zvedla hlas. „Jste darebák, lhář a podvodník. Budu ráda, když mi ukážete záda.”

Dan zavrtěl hlavou a odsunul se od dveří tak ladně, že se Glorianě rozbušilo srdce. „Ano, jsem takový,” souhlasil, „a ještě horší.”

Glorianě jeho přiznání vzalo vítr z plachet. Zlobila se. „Prosím, odejděte.”

Přistoupil blíž, zachytil se prsty opěrného sloupu a shlížel na ni očima s řasami na muže až příliš hustými. „Dnes jsem navštívil lady Eleinu,” pravil, jako by ho právě nevyhodila. „Přeje si, abyste za ní zítra zajela.”

Glorianě to ihned spravilo náladu „Má se dobře?” zeptala se tiše.

Dan neodpověděl, ani to nebylo třeba, protože mu poznala na očích, že se její stav nezměnil.

Kapitola 4

Nešpory vedené otcem Cradocem formálně ukončily sváteční den. Gloriana na ně přišla v šeříkově fialových šatech s bílým závojem, který jí přesně zakrýval obličej. Seděla ve své obvyklé lavici, ale neměla náladu na modlitby, protože se její mysl zaobírala jinými věcmi.

Stále uvažovala o Danovi a samozřejmě si vzpomněla i na Eleinu, která ji k sobě povolala. A jako trn v otevřené ráně ji pálilo pomyšlení na Francouzku Mariette de Troyes, která seděla se svou komornou a rusovlasým rytířem jménem Maxen na zadní lavici. Mariette byla krásná, až étericky křehká bytost, podle Gloriany příliš křehká na to, aby mohla žít s chlapem, jako je Kenbrook.

Možná z diplomatických důvodů, přestože Gloriana by nevěřila, že by její manžel dokázal reagovat tak citlivě, si Dan sedl mezi Garetha a Edwarda do první lavice.

Otec Cradoc asi přesně podle nařízení svatého Pavla bez ustání hřímal nekonečné litanie plné ponížení, zbožňování, vděčnosti a konečně pokorných proseb.

Po mši ve starobylé kapli následovala sváteční večeře, první ze slavnostních událostí na počest Edwarda a dalších sedmi mladíků, kteří s ním cvičili, aby se stali rytíři. Mademoiselle de Troyes bude jistě sedět u hlavního stolu, pomyslela si ztrápená Gloriana. Třeba bude mít tolik drzosti, že si sedne vedle Dana, jako by už k němu patřila. Glorianě se začervenaly tváře, když si uvědomila, jaké ponížení ji čeká. Přestože měla přímo vlčí hlad, jelikož vynechala polední jídlo, sevřel se jí žaludek.

Když bohoslužba skončila, Gareth se jako feudální pán zvedl první a kráčel uličkou mezi lavicemi ke dveřím. Dan šel hned

po něm, ale zastavil se u Glorianiny lavice a podíval se na ni s výrazem trochu zvědavým a trochu pobaveným.

Nejraději by si stáhla závoj a mrštila mu ho do obličeje, aby ho přešel humor. Zároveň se mu hluboko v srdci chtěla zalíbit.

Podal jí ruku. Zaváhala. Kaple byla až na ně dva prázdná, lidé spěchali, těšili se na jídlo i na zábavu.

Neobvykle nemotorně se zvedla a pohlédla k místu, kde předtím mezi Walesanem a komornou seděla Mariette. „Nebudu sedět po vaší levici,” řekla odhodlaně, „zatímco vaše milenka usedne po pravici.”

Dan spustil ruku dolů. „Snad vás nenapadlo, že bych vás i Mariette takovým způsobem potupil?”

„Naopak,” opáčila Gloriana jedovatě, „nenapadlo mě, proč byste nad tím měl váhat.” Proklouzla kolem něho do uličky a spěchala ven z kaple. Samozřejměji bez obtíží stačil.

Za soumraku vůně léta ještě zesílila - bylo cítit blízké jezero, voňavé dřevo v lese i štiplavý kouř, který zval poutníka do domu k večeři. Louče ozařovaly nádvoří, po kamenné dlažbě drnčely vozy s herci v maškarách.

Gloriana pocítila zvláštní obavu, strach, že může být každou chvíli unesena od svého lidu, že se do této doby, právě na tohle místo už nikdy nemusí vrátit. Je sice nebezpečné, špinavé a zaostalé, přesto je to její jediný domov a ona jej miluje.

„Považujete mě za takového surovce?” zeptal se Dan, když si přebral její obvinění, a vytrhl ji tak z nepříjemných úvah. „Snad si skutečně nemyslíte, že jsem to celé naplánoval schválně, jen proto abych vám ublížil?”

Zastavila se a pohlédla na něho. Zároveň si strhla nenáviděný závoj z hlavy. Spatřila, jak se Danovi na okamžik rozevřely oči, když si rozpustila vlasy a pročísla je ve světle loučí, ale nenamáhala se přemýšlet nad tím, co ho asi napadlo. Bylo jí to jedno. „Ano, Kenbrooku,” řekla. „Myslím, že jste opravdový surovec a myslím si i horší věci. Ale nikdy bych nevěřila, že jste schopen něco naplánovat, ani bolest, kterou jste mi způsobil - k vašemu selhání, pane, nedošlo ze zlé vůle,

ale jen kvůli vaší nekonečné sobeckosti. Myslel jste jen na svoji touhu a na nic a nikoho jiného.”

Měla v úmyslu ihned odejít, ale chytil ji za loket známým stiskem, který byl pevný, ale nebolel. Plameny ozářily jeho patricijský obličej a Gloriana si uvědomila, že před ní stojí válečník proslulý nebojácností i nelítostností na bojišti.

„Pak budete jistě jen ráda, že se mě zbavíte,” vyvodil z toho logicky.

Glorianě se stáhlo hrdlo, málem se dusila, a slzy ponížení se jí hrnuly do očí. „Promrhala jsem život čekáním na vás,” odpověděla šeptem sotva popadajíc dech. Na nádvoří bylo více lidí, aspoň nikdo neuslyší jejich soukromý rozhovor. „Mohla jsem mít domov, kde bych byla svou paní, manžela, který by mě miloval, a dítě nebo dvě. O to všechno jste mě připravil. A teď mě chcete zavřít jako nějakou obtížnou věc, kterou nechcete mít po ruce, a zároveň ji nechcete vyhodit. Jak jsem dnes řekla v domě, kam se nastěhuji, jakmile se Edward stane rytířem, pro mě za mě se klidně připojte ke svému nejbližšímu příteli ďáblovi a jděte do horoucích pekel.”

Povolil stisk ruky jako raněný bojovník, když pouští rukojeť meče. Gloriana ihned uskočila a nechala ho stát uprostřed dvora. Než vstoupila do hlavního sálu, skryla se na chvilku ve stínu a utřela si zápěstím slzy. Pak se zhluboka nadechla a vpochodovala do hlučného veselí mezi stoly, u kterých seděli Garethovi i Danovi rytíři. Služky mezi nimi pobíhaly s tácy a džbány, některé uhýbaly štípancům a plácání po zadku, jiné si o ně přímo koledovaly. Hned před stupínkem předváděl své umění kejklíř v křiklavém kostýmu. Umně udržoval ve vzduchu sedm balónků najednou a ještě přitom tančil na veselou notu, která se linula z balkonu s pěvci.

Mariette de Troyes skutečně seděla u Garethova stolu. Uzobávala kousky pečené perličky, zatímco Skot Eigg ji bavil nějakou historkou. Prázdné místo vedle mladé Francouzky patřilo Kenbrookovi. Gloriana měla sedět o kus dál vedle Edwarda.

Přestože se většina lidí naplno věnovala jídlu nebo zábavě, cítila na sobě nejeden pár očí. Bojovně zvedla bradu, vyrazila přímo na schodiště ke stupínku, kývla na Edwarda a Garetha a bez váhání zaujala místo vedle Mariette.

Eigg přestal drmolit a také větší část sálu ztichla. Zdálo se, že i hudba přestává hrát, ale možná se to stalo jen v Glorianiných představách. Na spáncích jí pulsovala krev tak hlasitě, až měla pocit, že ohluchne.

Mariette se k ní otočila a Glorianu udivilo, jak je neskutečně krásná. Dívka ji oslovila zdvořile, ale francouzsky.

„Mluvím strašně špatně anglicky,” řekla, „doufám, že mě omluvíte.”

Glorianě se na první pohled zalíbila, což znamenalo, že je situace ještě horší, než předpokládala. Připomínala jí krokusy, které vyrazí přes sníh, když je jaro ještě v nedohlednu, vykvetou a rychle zmizí. „Já zase mluvím jen málo francouzsky,” odpověděla Gloriana. „Asi tolik, že vás to rozesměje.”

Mariettin úsměv byl oslnivý a kraťoučký jako život krokusů. „Nebudu se smát. Potřebovala bych tu najít přítelkyni.”

Jiní by za stávajících okolností její poznámku považovali za troufalou, ale Gloriana ji přijala srdečně. Ta dívka je daleko od domova v cizí zemi, vypadá plaše a dost vystrašeně. Nepřátelsky ji odmítnout by bylo kruté, obviňovat ji, že v Kenbrookovi vzbudila touhu, by bylo nefér. „Se mnou můžete počítat,” přikývla Gloriana své pravděpodobné nástupkyni.

Na druhém konci sálu někdo způsobil rozruch. Gloriana oním směrem pohlédla a spatřila Dana, jak si to rázuje mezi lavicemi rovnou ke stupínku. Upíral pohled přímo na Glorianu, poznala, že je tak vzteklý, až z toho zalapala po dechu -ne strachy, ale spíše radostí, že ho tak rozrušila.

„Náš pan manžel se blíží,” řekla společnici.

Mariette se zachichtala, spíše vyděšená než pobavená, a pak si zakryla ústa prsty. „Je hrozivý, že?” zašeptala.

Gloriana si pomyslela, že svým způsobem ano. Ale ona rozhodně neměla chuť před ním utíkat. „Kenbrook byl příliš

dlouho na bojištích,” řekla lámanou francouzštinou. „Zapomněl na slušné chování, jestli předtím nějaké měl.”

„Neměl,” vložil se do toho Gareth, který se postavil za Mariette a Glorianu. „Odjakživa to byl barbar a tyran.”

Gloriana cítila, jak jí položil ruku na rameno. „Pojď, Gloriano,” požádal, „hudba hraje tak vesele, rád bych si zatančil.”

Ostatní u stolu se jako na povel zvedali k tanci. „Ještě jsem nedojedla,” řekla tvrdohlavě Gloriana. Když je otec Cradoc ještě učil, často jí přidával i několik modliteb navíc jen proto, aby ji Bůh zbavil odbojné povahy.

Zatím se tak nestalo. Asi měl naléhavější práci než se zabývat drobnými chybami mladé panny.

„Jako tvůj poručník a pán tohoto hradu,” řekl Gareth milým tónem, zatímco se Dan rychle přibližoval, „tě žádám, abys mě poslechla.”

Gloriana si povzdechla, ale nakonec se přemohla a vstala. „Ani by mě nenapadlo ti vzdorovat,” zašeptala a smála se.

„Rozumná filozofie,” odpověděl Gareth. Sotva se Gloriana postavila na nohy, popadl ji pod paží a vlekl dolů ze stupínku mezi dovádějící hosty. Dan je nerozhodně sledoval, jako by se chystal jít za nimi, ale pak si šel krátce promluvit s Mariette a vrátil se dolů ke stolu se svými muži.

Jeden z kejklířů se tiše přiblížil a nabídl Glorianě masku -nápadný barevný obličej s tragickým výrazem. Vzala si ji a zklamaná, že přes veškeré úsilí všichni poznali, jak je jí mizerně, si ji přidržela před obličejem.

Ladně doplňovala Garethův taneční krok. „Nenávidím ho.”

„Nedivím se ti,” odvětil bez váhání Gareth. Vždycky býval rozumný a chápavý. „Doslechl jsem se, že máš v úmyslu přestěhovat se do otcova domu a žít tam sama se sloužícími.”

„Opustím hrad ihned po Edwardově slavnosti,” potvrdila to.

Gareth ji při tanci vyvedl ven ze sálu do chodby jen spoře osvětlené olejovými lampami zavěšenými na železných hácích trčících ze stěn. Gloriana spustila masku a unaveně dosedla na lavici. Byla vyčerpaná - ne z tance, ale po úsilí, které musela

vynaložit, aby si zachovala důstojnost. Co se Dan vrátil, cítila se křehká jako skořápka vrabčího vejce.

Gareth se jednou nohou opřel o lavici, na kterou Gloriana usedla, a mlčky si ji měřil. Potom si povzdechl. Poprvé za celou dobu si všimla, jak zestárl. „Musíš se na to dívat rozumně,” začal zeširoka. „Není vhodné, aby mladá žena žila v domácnosti sama. Už vůbec ne, když má rodinu, která by se o ni mohla postarat.”

Gloriana praštila maskou o lavici. „Přesto to mám v úmyslu udělat. Mám zlato - klidně si můžu najmout vlastní ozbrojence, pokud na tom trváš, ti mě ochrání. A pokud jde o to, jestli je to vhodné - je mi to jedno.”

„A kdo tě ochrání před těmi ozbrojenci?” optal se Gareth. „Gloriano, jsi sice chytrá a silná, ale pořád jsi žena.” Máchl jednou ruku směrem k síni, odkud se ozývaly výbuchy nevázaného veselí. „Slyšíš ty bestie? Polovina z nich se chová hůř než psi. Neposlouchali by tě, naopak by tě mohli ohrozit.” Odmlčel se, aby ji nechal zvážit jeho slova. „Přísahal jsem tvému otci, že se postarám o tvou čest i pověst, kdyby tak neučinil tvůj manžel. Dodržím slovo, Gloriano - vždycky dodržím slovo. Pokud mi v tom budeš bránit, podniknu všechny potřebné kroky.”

Gloriana zaťala pěsti do suknice. „Slíbils to, když jsem byla malé dítě,” řekla naoko klidně. Měla Garetha ráda, vždycky k ní byl štědrý a laskavý. „Teď jsem dospělá žena. Mám pozemky i majetek, se kterým mohu nakládat podle libosti. Můžu jít, kam budu chtít, a dělat si, co budu chtít.”

„Kdes na to přišla?” zamumlal Gareth, protože začal ztrácet trpělivost.

Gloriana pomyslela na jiný svět, který opustila v pěti letech nejspíš tam. Samozřejmě to Garethovi neodpoví. „Jsi stejný jako tvůj bratr,” obvinila ho. „Kenbrook by mě poslal do kláštera, abych mu nezatěžovala svou přítomností svědomí, a ty ty, Garethe, který jsi býval mým přítelem - ty mě chceš někam zavřít, když tě neposlechnu.”

Gareth se na okamžik zastyděl, ale pak se ve svém přesvědčení utvrdil. Nemusel zdůrazňovat, kolik neznámých žen skončilo zavřených někde ve věži a jen koukalo přes malé okýnko, jak se venku na svobodě střídají roční období. Mnohé se až do smrti nedotknou země.

Když konečně přerušil ticho, které mezi nimi panovalo, promluvil k ní neosobním tónem: „Jsi pro mě jako sestra -ne, spíš jako vlastní dcera - ale budeš se muset podřídit mým přáním, Gloriano St. Gregoryová, jinak budeš svých chyb do smrti litovat.”

Zvedla se, abý s veškerou úctou vzdorovala pánovi Hadleighského hradu a širého okolí, samozřejmě kromě Kenbrookova panství. Neměla však sílu promluvit, proto se jen uklonila, otočila a spěchala zpět do síně.

Mariette zrovna odcházela v doprovodu své komorné. Dan stál uprostřed smečky rozdováděných chlapů a právě soutěžil v popíjení s Walesanem a rudolícím Hamiltonem Eiggem. Všude kolem nich se chlapi stavěli na lavice a povzbuzovali svého favorita.

Znechucená Gloriana pohledem hledala Edwarda. Když ho spatřila, viděla, že se právě chystá připojit k bratrovi. Jen otec Cradoc zůstal u stolu na stupínku. Gloriana se k němu přidala a pozorovala chlapské soutěžení s nadějí, že je Edward přeruší. Je přece skoro rytířem.

„Smutné představení,” komentoval je od opuštěného stolu kněz. „Na hradě se usadil hřích, mylady.”

Gloriana neměla to srdce, aby mu připomněla, že k tomu došlo už mnohem dříve. „Nebojte se,” poznamenala, „Edward to ukončí.”

Edward se konečně probojoval do centra dění. Řekl něco Danovi a ten mu odpověděl hlasitým smíchem, poklepal ho po zádech tak silně, že mladík málem upadl, a nakonec mu podal korbel piva. Gloriana nevěřila svým očím, protože Edward jej pozvedl, zvrátil hlavu a za silného povzbuzování mužů kolem ho na jeden zátah vyprázdnil. Nejvíce na něho

samozřejmě pokřikoval teď už opilý Glorianin manžel Dan St. Gregory, pátý baron z Kenbrooku.

„Zkazí i Edwarda!” vybuchla Gloriana, uchopila sukni a hrnula se mezi chátru, aby vzala situaci do svých rukou.

Fráter se zvedl, aby viděl, jak si Edward povede, takže teď snadno dosáhl na Glorianinu paži a zastavil ji. Snad by upadla, kdyby ji hned pevně nechytil.

„To nemůžete, dítě,” zašeptal milým hlasem, kterým ji kdysi učil latinu i francouzštinu, matematiku i lukostřelbu, dějiny Řecka i tajemství léčivých schopností různých bylin. „Běžte do svých komnat, jestli chcete udělat radost starému učiteli, a zůstaňte tam, dokud nebude zvon svolávat k ranní mši.”

Gloriana otevřela pusu, ale pak ji sklapla. Viděla, jak Danovi, Edwardovi i Eiggovi znovu nalévají plné korbele. Během dneška prošla několika bitvami a poznala, že nemá smysl hádat se s Danem a jeho starším bratrem lordem Hadleighem. A pokud jde o Edwarda, v jeho mladické nerozvážnosti mu alespoň pro dnešek stejně nepomůže.

Dlouho bezradně stála na stupínku a pozorovala idiotské klání. Jedině Dan cítil její pohled a pozvedl korbel, aby jí připil. Hned nato opustila sál.

Judith na ni čekala v ložnici. Už rozsvítila lampy, zatáhla závěsy a připravila do umývadla teplou vodu. Pomohla Glorianě se svlékáním a pak se poklonila.

„Smím odejít, mylady?”

Přestože Gloriana mladé dívce nabídla na spaní pohovku, Judith se tvrdohlavě vracela na noc do kuchyně, kde podobně jako další služky přespávala u ohně na slamníku.

„Zůstaň ještě,” požádala ji Gloriana vsedě před zrcadlem, když si vytahovala z vlasů hřeben ze slonoviny, který jí kdysi dávno koupila v Londýně Edwenna. „Chci se na něco zeptat.”

„Ano, mylady?” pípla Judith s další úklonou.

„Kdybych opustila hrad Hadleigh a přestěhovala se do otcova domu ve vesnici, šla bys tam se mnou a dál se o mě starala?”

Judith v čisté zástěře z hrubého plátna s vlasy nespoutané spadajícími až po pás se neklidně vrtěla a přešlapovala z nohy na nohu. Pak odpověděla: „Opustíte hrad, mylady? Ale to vám nikdy nedovolí bez lorda Kenbrooka. A ten má přece vlastní sídlo, ne?”

„Odejdu,” odhodlaně opakovala Gloriana. „Bez lorda Kenbrooka a bez jeho svolení.”

Judith viditelně zbledla a zamumlala jakousi pohanskou kletbu, než se vyjádřila stejně jako předtím: „Ale, mylady, vy přece nemůžete opustit lorda jen proto, že to chcete udělat!”

„Dobře,” odpověděla Gloriana a nakrčila nos. „To nevadí, Judith, klidně tu můžeš zůstat a spát dál se psy a dalšími služkami v kuchyni. V mém domě bys ovšem měla vlastní pokoj s postelí, takže by ses nemusela dělit o slamníku”

Dívka vykulila oči. „K čemu by to bylo dobré,” zablekotala, „když by pak přišel lord Kenbrook a odvlekl nás za vlasy zpátky?”

Gloriana si povzdechla. „Prostřelila bych mu šípem hruď, kdyby se opovážil.”

Judith na ni zírala velikýma očima. „To by vás pověsili, lady nelady, to si pište.”

„Panebože, Judith,” vyštěkla Gloriana, protože jí došla trpělivost. „Nemyslela jsem to doslova. Jenom obrazně. Tak půjdeš se mnou, nebo ne?”

Judith viditelně uvažovala, občas se poškrábala, těžce polykala. „Půjdu, jestli si to přejete, mylady. Ale uvidíte - obě nás pak zavřou do kláštera až do konce našich dnů, přesně tak jako lady Hadleighovou.”

Gloriana se při tom pomyšlení zachvěla. Zdálo se, že Eleině takový život vyhovuje, ale Gloriana by se cítila jako zajatec, zbláznila by se, kdyby neměla svobodu. „Lord Hadleigh je spravedlivý muž,” řekla o něco méně přesvědčivě, než kdyby s ním nedávno nepromluvila. „Nepotrestal by tě za to, kdybys poslechla můj příkaz.”

Judith přikyvovala, několikrát zopakovala: „Ano, mylady,” a odporoučela se. Těžké dveře za ní hlučně zapadly.

Gloriana s rozpuštěnými vlasy a jen v košilce přešla ke dveřím a zavřela je na petlici. Pak se opláchla a poklekla k poslední rychlé modlitbě. Nakonec vklouzla pod peřinu. Následoval každodenní rituál svlékání pod peřinou, a pak se uvelebila do peří ke spánku.

Hýření ze síně bylo slyšet až sem, proto ležela s otevřenýma očima plnýma slz, které odmítla vyplakat, a poslouchala. Už se nad Kenbrookem naplakala dost, neutrousí kvůli němu ani jednu další slzičku. Nestojí jí za to.

Jenže stejně věděla, že se do něho zamilovala. Přes veškeré odhodlání a přes to, co jí napovídal zdravý rozum, měla pocit, že když bude od Dana oddělená, bude to, jako by jí amputovali důležitou část těla.

Takhle to přece nejde, naříkala v duchu.

Někdo opakovaně lehce zaťukal na její dveře.

Edward, to je jisté, příliš opilý na to, aby stál rovně a zabušil. Zítra toho bude litovat. „Jdi pryč,” zavolala Gloriana.

„Prosím,” ozval se lámanou angličtinou vyděšený hlásek. „Pusťte mě dovnitř, mademoiselle, strašně se bojím.”

Mariette.

Gloriana vyskočila z postele, natáhla si košilku a běžela ke dveřím. Ihned zvedla závoru a vpustila dovnitř mladou ženu, kterou si její manžel vybral za nevěstu.

Mariette plakala a třásla se po celém těle. Na hlavě měla tenoučký noční čepec. „Vůbec se mi tu nelíbí,” přiznala se. „Je tu tolik hluku, moc se bojím!”

Gloriana, která si ještě nedávno myslela, jak ji bude nenávidět, byla připravena nabídnout jí útěchu. Zavedla Mariette na lavici k ohni, zabalila ji do přehozu z postele a trpělivě ji poslouchala.

„Chci jet domů,” fňukala Mariette.

Gloriana usedla vedle ní, vzala ji kolem ramen a uklidňovala ji. „Pssst,” tišila ji jako dítě a rychle lovila v hlavě francouzská slovíčka. Bohužel se tento poetický jazyk nikdy pořádně nenaučila. „Brzy se vdáte. Pak budete šťastná.”

Mariette se uplakaně usmála. „Ano,” pokusila se odpovědět anglicky. Pak jí zmizel úsměv ze rtů. „Ale abych já byla šťastná, vy musíte trpět, to mě trápí. Jste na mě tak hodná.”

Gloriana zavzdychala. „Stejně budu vaše přítelkyně, Mariette, ať se děje, co se děje.” Pokud mě ovsem nezavřou někam do věže nebo do kláštera, dodala v duchu.

Mariette si ji měřila velkýma hnědýma očima plnýma slz. „Myslela jsem, že jste stará. Vrásčitá a s bradavicemi. Tak mi to říkal Kenbrook. Jsem moc překvapená, když vás vidím.”

Gloriana se usmála a přátelsky ji stiskla. „I já jsem byla překvapená, když jsem vás spatřila,” přiznala upřímně. Aspoň v jednom jí Dan nelhal - Mariette určitě není jeho milenka. Taková vystrašená dívka je jistě ještě nevinná.

Mariette vzlykla. „Moje srdce se těší, když vidí Kenbrooka. Ale taky vidím, že o něho stojíte. Pojedu domů do Francie s Fabrienne.”

Vyznělo to podivně, ale určitě to myslela vážně. Mariette Dana miluje, ale je ochotná vzdát se ho a vrátit se domů.

Glorianu to dojalo, přesto zavrtěla hlavou. „Ne,” řekla jí. „Dan miluje vás, přeje si oženit se s vámi. Mě nechce. Původně jsem o něho chtěla bojovat, ale teď - uvědomuji si, že ho nemůžu nutit, aby o mě stál.”

„Ubohá Gloriano,” hladila ji Mariette s ubrečenýma očima po ruce. „Máte zlomené srdce?”

Gloriana se o zlomeném srdci bavit nechtěla. Ne teď, když je kolem tma a všechno vypadá ještě temnější. „Povězte mi, jak jste se s Kenbrookem seznámila,” zajímala se.

Mariette se tvářila každou chvíli jinak, v obličeji se jí zrcadlily odpovídající emoce. „Byla jsem na trhu s Fabrienne a on tam byl taky.” Usmála se a zasněně vzdychla. „Tak silný a hezký.” Pak se zamračila a bojácně se přikrčila. „Přišli bandité, chtěli krást. Jeden mě vyzvedl k sobě na koně.” Křehká dívka se zachvěla. „Fabrianne ječela, prala se. Kenbrook tasil meče a pak kolem jen lítaly jiskry.” Další úsměv, tentokrát vítězoslavný. „Byla jsem zachráněna.”

Gloriana si dovedla celou situaci živě představit; barevné plátěné střechy stánků, pestré látky, pípající kuřata a kvákající kačeny zavřené v klecích, hrůzostrašné zvonění kovu o kov. Nedivila se, že se Mariette do svého zachránce zamilovala - za tak dramatických okolností by se to asi stalo každé ženě.

Gloriana se zasmála. „To jsem ráda. Že vás zachránil.”

Mariette vstala, stále ještě zabalená do deky. „Jste tak laskavá,” řekla. „Půjdu už spát, když mě nenávidíte.”

Gloriana ji vyprovodila ke dveřím. „Nedokázala bych vás nenávidět,” namítla. Asi by měla snadnější život, kdyby to nebyla pravda. Popřály si dobrou noc a Mariette vyšla na chodbu, po které přecházela Fabrienne mumlající si pro sebe galské nadávky. Ihned se vrhla ke své paní a vedla ji do její komnaty.

Gloriananečekala, žeusne snadno. Nemýlila se. Párkrátsi sice zdřímla, házela sebou, ale stejně se vzbudila dlouho předtím, než kohout ohlásil svítání. Chvatně se opláchla, oblékla a vyklouzla z ložnice, aby po vedlejších chodbách doběhla k bočnímu vchodu, na který dávno všichni zapomněli, a vyšla ven.

Rozezněly se zvony svolávající k ranní mši. Gloriana se cítila provinile, že se vyhýbá křesťanské povinnosti, ale přesto cílevědomě kráčela opačným směrem. Svítání obarvilo květy jabloní do růžová, místy až do oranžova. Gloriana procházela mezi nimi k bráně. Konečně vyšla z hradu a zamířila po vyježděné cestě k opatství.

Ranní modlitba skončila, než Gloriana dorazila ke zdi kláštera a rázně zaklepala na dřevěná vrata. Skrz malé okénko si ji přeměřil pár očí, teprve potom se brána otevřela dokořán. Jeptiška, která jí otevírala, se na Glorianu dívala kritickým pohledem.

„Nehodí se, aby dáma cestovala přes les sama,” pokárala ji. „Jsou tam psanci a taky vlci. A divočáci.”

Gloriana odpověděla s hlavou pokorně skloněnou: „Byla jsem opatrná,” zalhala. Ve skutečnosti na lupiče nebo divou zvěř ani nepomyslela, protože měla hlavu plnou Dana. Pravda

je, že vlci, divočáci i psanci jsou nebezpeční a ona si měla vzít luk. „Je lady Eleina dole?”

„Modlí se,” opověděla sestra a zavřela bránu. Pak s bouchnutím upevnila závoru. „Stejně jako byste se měla v tuto hodinu modlit i vy, mylady.”

Gloriana rozumně nekomentovala, že ani jeptiška se mše neúčastnila. Kaple opatství ležela dost daleko od brány, kterou vstoupila. „Smím na ni počkat? Včera vzkázala na hrad, že mě chce vidět.”

Jeptiška si povzdechla. „Snad ano,” ukázala na kout nádvoří, kde Eleina trávila na jaře, v létě i na podzim nejvíce času. „Posaďte se u fontány a počkejte, paní hraběnka za vámi přijde.”

„Děkuji,” zašklebila se jí Gloriana za zády.

Nečekala dlouho. Eleina se objevila zčistajasna jako stín, vždycky se přiblížila tak tiše, že si jí nikdo nevšiml, a zdála se ještě hubenější než obvykle, dokonce měla kruhy pod očima. Vzala Glorianu za ruku. Dívka ji políbila na obě tváře.

„Dlouho jsem tu nebyla,” povzdechla Gloriana s lítostí.

Eleina se usmála. „Nesmysl. Dan je doma, musíš se věnovat jemu.”

Gloriana uhnula pohledem, když se společně posadily na chladnou mramorovou lavici. „Věnovat se mu? Zapudil mě. Chce jinou.”

„Pak je to hlupák a sám neví, co chce,” řekla Eleina laskavě. Stiskla Glorianě ruku tak silně, že ji to zabolelo, a naléhavým tónem pokračovala. „Nesmíš Danovi dovolit, aby si vzal jinou ženu a tebe poslal pryč, Gloriano. Důsledky by byly pro nás všechny tragické.”

Glorianu píchlo u srdce. Všichni ví, že je Eleina šílená, ale zároveň jí choroba přinesla zvláštní schopnosti - například dokázala s pozoruhodnou přesností předpovídat budoucnost. „Co mám dělat?” zašeptala. „On mě nechce.”

Eleina roztřesenou rukou sčesala Glorianě vlasy z obličeje. „Leží před tebou velké obtíže a hrozné nebezpečí,” pokračovala klidně, ale naléhavě. „Ale ty máš statečné lví

srdce, Gloriano. Nech se jím vést, protože jen když projdeš všemi úskalími, můžeš dosáhnout na nebesa.”

„Tomu nerozumím,” protestovala Gloriana.

Eleina vstala. „Jdi,” vyzvala ji jemně.

Kapitola 5

Když se Gloriana na vypůjčeném mezkovi vracela hlavní branou na hrad Hadleigh, spatřila na vnějším nádvoří nově postavený plátěný stan nad připraveným simulovaným bitevním polem, kde právě Garethovi muži v brněních cvičili své bojové umění. Na protilehlém stupínku budou stát trubači ve svátečních červenozlatých livrejích. Uprostřed bitevního pole na dlouhé tyči visel panák v plné zbroji, který bude sloužit za terč.

Dneškem oficiálně končí Edwardovo dětství, pomyslela si Gloriana smutně. Po pasování, které proběhne na vnitřním nádvoří hned po slavnostní snídani v hlavní síni, se Edward stane vojákem a bude ohrožen stejně jako každý jiný bojovník.

Dojela za druhé opevnění ke stájím, kde předala čeledínovi mezka a přikázala mu, aby ho vrátil zpátky na opatství.

Pak se zastavila v kapli, aby se krátce pomodlila a omluvila se, že zmeškala ranní bohoslužbu. Nakonec, než vstoupila do hlavní síně, si u kašny opláchla tvář.

Edward s ostatními uchazeči seděl u čestného stolu umístěného stejně vysoko jako hlavní stůl na stupínku. Všichni na sobě měli bílý hedvábný oděv sestávající z košile, jezdeckých kalhot a tuniky a přes něho barevný plášť.

Gloriana zachytila Edwardův pohled - bylo na něm jasně poznat, že včerejší pijáckou soutěž zakončila bezesná noční hlídka v kapli - a povzbudivě se na něho usmála. Všichni čekatelé rytířského řádu museli noc před pasováním bdít a modlit se, aby očistili duši a připravili ji k čestné přísaze, která je ráno čeká.

Edward odpověděl vyčerpaným úsměvem, přesto se zatvářil pyšně a díval se na ni s láskou.

Teprve pak se Gloriana odhodlala zvednout zrak k hlavnímu stolu a vyhledat pohledem Dana. Samozřejmě se tam skvěl v zelenobílé tunice na čestném místě vedle bratra Garetha. Mariette se nedostavila. Glorianu to zároveň mrzelo i těšilo. Nechystala se kvůli ní vzdát svého místa u stolu, ale určitě by jí raději ustoupila, než by měla sedět s Kenbrookem a s ní u jednoho stolu.

Hluboce se uklonila Garethovi, který se na ni mračil, a pak se posadila vedle manžela - muže, kterého si má pro sebe za každou cenu získat, jak jí poručila Eleina.

Zatím se nerozhodla, jestli za to Dan stojí.

Kenbrook vstal, když usedala, a přivítal ji mírným ukloněním lví hlavy. „Konečně,” řekl sice s úsměvem, ale kriticky. „Kde jste byla?”

Gloriana usedla a vzala si křupavý chléb s kusem žlutého sýra z dřevěného tácu, na kterém byla obojího spousta. „Lady Eleina mě chtěla vidět,” odpověděla přehnaně zdvořile, aniž by na něho pohlédla. „A protože jste mi její žádost vyřizoval osobně včera odpoledne, a protože je ta dáma kromě Edwarda mým nejbližším člověkem, mohlo vás to napadnout a nemusel jste se unavovat zbytečnou otázkou.”

„Odešla jste z hradu sama,” prohodil Dan neutrálním tónem.

„Samozřejmě,” odpověděla Gloriana. „Všichni měli moc práce, neměl mě kdo doprovodit. Edward bral sváteční koupel a pak byla zvláštní mše, na kterou šli i ti nejnižší sloužící. Koho jsem měla požádat, aby se mnou jel na opatství?”

„Mohla jste počkat,” mínil Dan. Bylo vidět, že se jen stěží ovládá, aby nevybuchl. „Vím jistě, že když vás lady Eleina volala, nepřála si, abyste se dostavila bez doprovodu, zmeškala mši a vyrazila ještě dřív, než zakokrhal kohout!”

Gloriana se hladově pustila do jídla. Pak mile odvětila: „Přesto jsem ji navštívila a bezpečně se vrátila na mezkovi sestry Margaret.”

Dan si podal víno, pořádně se napil a práskl džbánem do stolu. Koutkem oka Gloriana zahlédla, že jak otec Cradoc, tak

Eigg se k nim naklonili a sledují rozmíšku. „Jste nenapravitelná,” prohlásil Kenbrook.

Gloriana mu věnovala okouzlující úsměv. „Jaké štěstí, že to není váš problém,” pohlédla mu vzdorovitě do očí. „Být vámi, obrátila bych se v myšlenkách k roztomilé Mariette, která se v naší necivilizované pustině dost bojí a děsí ji divocí obyvatelé hradu a okolí.”

Ke Glorianině radosti se Kenbrook začervenal a rozčileně vystrčil bradu. „To vám řekla?”

„Ano,” klidně odpověděla Gloriana napichujíc si na nůž další kus sýra. „Jsme přítelkyně. Docela ji trápí, že mi zkazila sňatek - prý čekala, že budu stará vrásčitá babka s bradavicemi - a touží se vrátit do Francie. Přemlouvala jsem ji, aby zůstala. Čím dříve zrušíme náš nekřesťanský svazek, tím dřív si budu moci zařídit život podle svého.”

Dan si ještě jednou lokl vína, tentokrát bylo slyšet, jak polkl, což znamenalo buď, že se mu dostala pod kůži, anebo že má strašnou žízeň. Po noci plné zábavy a pijatiky má jistě vysušený jazyk, bolí ho hlava a zvedá se mu žaludek. Aspoň tak si to Gloriana představovala.

„Už jsme společně probrali, jak si chcete zařídit život. Prosím, klidně další úvahy vypusťte z hlavy, protože o vaše další zaměstnání bude postaráno.”

Gloriana se andělsky usmívala a tvářila se blaženě - aspoň to zkoušela. „Čert vás vem,” řekla sladce. „A všechny plány, jak mě strčíte do vyšperkovaného vězení taky.”

Kenbrook si unaveně povzdechl. „Opravdu si myslím, že jste můj trest za dávné hříchy,” prohlásil.

„To je možné,” vesele švitořila Gloriana, „nepřekvapilo by mě, kdybyste na ně zapomněl, protože jich muselo být nespočetně, nejméně jako hvězd na obloze.”

„Máte velké štěstí, mylady,” Kenbrook se narovnal a i vsedě se tyčil nad ostatní jedlíky, „že bych ženu nikdy neuhodil. Jinak bych zapomněl na všechna předsevzetí, přehnul vás přes koleno a naplácal vám, abyste dostala trochu rozumu.”

„No, jestli vy máte rozum na takovém místě,” opáčila Gloriana, „pak můj ovšem sídlí v hlavě a v srdci.” Naoko si povzdechla. „Běda, ale i já mám podobný pocit jako vy. Kdyby vražda nebyla smrtelným hříchem, proklála bych vám srdce zákeřným šípem a tančila bych radostí po celém světě.”

Gareth nepochybně celou slovní přestřelku poslouchal, protože jim skočil do řeči: „Nechte toho handrkování, přísahám, že vás jinak dám oba vsadit do želez a zavřít do hladomorny, abychom my ostatní konečně měli klid.”

Dan se chystal protestovat, ale Gloriana se Kenbrooka jemně dotkla, aby ho zarazila. Pod zelenobílou hedvábnou košilí měl svaly pevné jako ocel.

„Dnešek je Edwardův slavný den,” zašeptala. „Nechci, abychom mu ho my dva zkazili.”

Dan zaváhal, podíval se na ni, jako by ho zabolelo u srdce, ale pak potlačil zlobu a souhlasil. „Ani já ne, uzavřeme příměří, lady Kenbrooková?”

S úsměvem přikývla. „Ale jen do zítřka.”

Kenbrook se zasmál a pozvedl číši. „Do zítřka,” zopakoval.

„Jak pomíjivá,” poznamenal Gareth, „je vaše sladká shoda.”

Ani Dan, ani Gloriana na to nereagovali.

Jakmile přátelé a rodina Edwarda a jeho vrstevníků posnídali, zazněla z nádvoří trumpeta. Dan se vztyčil a nabídl Glorianě rámě. Poslušně se do něho zavěsila.

Jemný dotyk jejích prstů způsobil, že se mu svaly rozechvěly. Cítil jej až do morku kostí. Kenbrook ji chtěl zároveň od sebe odstrčit a pevně k sobě přitisknout. Pomyšlení na to, že ji dostane do postele, pomyšlení na milování s ní, kterému se vytrvale vyhýbal od jejich sňatku, mu působilo bouři v hlavě a silný tlak v rozkroku.

Dan byl všelijaký, ale rozhodně nebyl lhář. Ode dne, kdy Glorianu spatřil při koupeli zasypanou žlutými lístky růží, zatoužil po ní tak silně, že nepomáhala žádná rozumná myšlenka ani špatné anglické víno. Minulou noc, když se

Edward s ostatními mladíky uchýlil do kaple, šel si Dan nahý zaplavat v měsícem ozářené jezerní vodě. Ani pronikavý chlad mu neulevil - úlevu mu mohla přinést pouze jedna jediná věc.

Koutkem oka pokukoval po Glorianě, když ji slavnostně vedl před hlavní síň ven na prosluněné nádvoří ozdobené vlajkami všech barev.

Gloriana je čistá, připomínal si Dan, i když má nabroušený jazyk a vzpurné názory, a on ji nemůže jen tak zkazit - ať ho přitahuje, jak chce.

Jistě si to neumínil čistě ze šlechetnosti, protože kdyby si ji vzal do postele, nemohl by zrušit jejich sňatek, pak by se s ní musel oficiálně rozvést. Ta malá by ho dokonce mohla svést, ne proto, že by ho snad měla ráda, vždyť tvrdí, že se jí hnusí, ale jen proto, aby mu překazila plány a oddálila dobu, kdy ji pošle do kláštera.

Dan se zachmuřil a umínil si, že bude svou panenskou manželku ignorovat. Jeho tělo se tomu bránilo; vnímalo Glorianinu štíhlou, a zároveň plnou postavu a bolelo ho, jak dychtilo po primitivním spojení s ní.

Naštěstí mu slavnostní charakter dne nedovoloval, aby se vzrušoval něčím jiným. Jakmile Dan s Glorianou zaujali svá místa na nádvoří, zavřískaly trumpety, které přehlušily potulné zpěváky pohybující se v davu. S Garethem a otcem Cradocem vystoupili na tribunu s příhodnou pompou otcové, strýcové a bratři Edwardových druhů.

Přestože vztah mezi Edwardem a Danem byl napjatý, Dan se dmul pýchou a v očích se mu na moment zaleskly i slzy. Potlačil slabost dříve, než si toho někdo všiml a zostudil ho, a přihlížel, jak si mladší bratr kleká na koleno s ostatními mladíky a sklání hlavu k modlitbě. Zpěv utichl, všichni diváci sepnuli ruce a rovněž poklekli.

Cradoc zpěvným hlasem požádal Boha na nebesích, aby milosrdně a s přízní shlédl na chrabré rytíře kříže, aby je očistil, dodal jim odvahy při každé zkoušce a nakonec jim dopřál svatý klid, až odloží meče a budou čekat na vzkříšení.

Připojil i modlitbu za bohatou úrodu, a tak rozhovor s Bohem zakončil. Mladíci na pódiu zvedli oči k nebi, ale ještě nevstali.

„Přísaháte věrnost Bohu a svému právoplatnému pánu?” zeptal se svatý muž každého novice po řadě hromovým hlasem, který zároveň prozrazoval dojetí. Danovi se sevřelo srdce, pomyslel na útrapy, kterým budou odvážní mladíci čelit, až půjdou do bitev. Ani barvité a mnohdy oplzlé historky starých vojáků, kteří dnes pečují o koně ve stájích a stráží Garethův hrad, nemohou připravit chlapce na smutek a slávu, které je čekají. Válka má mnoho tváří, některé jsou krásné, jiné odporné, často je únavná a nevyzpytatelná, zaskočí každého, kdo ji nepoznal zblízka.

„Přísahám,” prohlásil Edward odhodlaným čistým hlasem, „že budu dodržovat zákony Boží, plnit vůli svého pána a bratra Hadleigha a zachovám si čest až do smrti i po ní.”

Gareth svíral v ruce obřadní meč, rodinné dědictví, o kterém se tvrdilo, že má v rukojeti vlepenou část patní kůstky svatého Ondřeje. Přistoupil k Edwardovi, dotkl se nablýskaným ostřím levého ramene, pak pravého. „Pasuji tě na sira Edwarda St. Gregoryho, rytíře tohoto panství a udatného sluhu Kristova.”

Dan nenápadně pohlédl na Glorianu a zahlédl na její tváři lesklou slzu. Edward držel hlavu skloněnou, jak vyžadovala etiketa, a mlčel. Jeden po druhém byli pasováni ostatní rytíři mužskými hlavami jejich rodin a jejich tradičními meči, jistě stejně slavnými. Otcové, bratři i strýcové patřili jeden jako druhý k vazalům a rytířům v Garethových službách.

Pak se chlapci svižně postavili, na tvářích jim bylo poznat, jak jsou na nově získanou hodnost pyšní. Mnozí z nich se na tento den připravovali od sedmi nebo osmi let, zprvu sloužili jako pážata starším rytířům, pak se neúnavně učili jezdit na koni, bojovat s kopím, mečem a palcátem. Příprava trvala dlouho a byla pracná, stála je mnohé modřiny, ba i zlomeniny, a jen hrstka vyvolených vydržela až do konce.

Mladé rytíře ještě čekal rituál zvaný rána. Dan cítil, jak je Gloriana napjatá, přesto stál po jejím boku mlčky.

Edward vystoupil z řady před nejstaršího bratra, v bílém oděvu oproti němu vypadal křehký a mrštný jako kočka, a hleděl mu přímo do očí. Aniž by dal najevo obavy či sebeméně zaváhal, Hadleigh, pán místního hradu, napřáhl ruku vzad a udeřil Edwarda takovou silou, že se chlapec přes všechno úsilí skácel k zemi. Z nosu mu tekla krev, jeden koutek rtu měl roztržený, rudé kapky postupně barvily sněhobílou tuniku.

Edward se napřímil, s hrdostí pohlédl na svého pána a dav začal jásat. „Surovci,” zamumlala Gloriana.

„Je třeba vám vysvětlovat, že je to nezbytná součást staletého rituálu, který má ujistit pána, že rytíři jsou schopni dodržet přísahu?”

„Právě jste to udělal,” poznamenala Gloriana. „A podle mě je to brutální a barbarské.”

Dan neodpověděl. Dobře věděl, že mladíci ve skutečném boji utrpí mnohem horší rány než jeden úder od svých vlastních mužů. Po Edwardovi dostal ránu do hlavy každý další chlapec, ne od Garetha, ale opět od muže, který je pasoval, a vyslechl slavnostní přísahu. Gloriana celému obřadu důstojně přihlížela, i když Dan poznal, že by nejraději odvrátila hlavu. Obdivoval ji, že to vydržela. Jen málo žen má takovou kuráž jako ona.

Tím skončila formální část obřadu, samozřejmě se spoustou křiku a jásotu, který muselo být slyšet daleko za hradby. Trumpety se znovu zaleskly na slunci a minstrelové se chopili louten, lyr a píšťal, aby se nádvoří rozeznělo veselou kakofonií slévající se do podivného harmonického refrénu.

Edward si utřel zraněnou tvář do rukávu bílé košile a pohledem vyhledal příbuzné na tribuně. Když spatřil Glorianu, zazářil. Dan si toho všiml a kupodivu se v něm probudila žárlivost. Kenbrook vzal nevěstu kolem pasu a pevně jí zaryl prsty do žeber, když se chtěla odtáhnout.

Přesto se mu vytrhla, když k nim Edward došel, a objala ho jako bratra. Točili se spolu a smáli se radostí. Dan zaskřípal zuby, v duchu si opakoval, že tu dívku stejně nechce pro sebe a že si Edward ženský obdiv zaslouží.

„Mám pro tebe dárek,” řekla rozzářená Gloriana. „Schovávala jsem si ho sice až na letní oslavy, ale už to nevydržím!”

„Tak mi ho ukaž,” žadonil Edward a nepouštěl její ruku. I Kenbrook mu pogratuloval. Později, třeba po večeři, dá Edwardovi dýku s vykládanou rukojetí a koženou pochvu na meč, kterou mu koupil v Itálii. Při další části oslavy, až budou muži o samotě, předá Gareth chlapci koně, kopí a brnění.

Edward bratrovi poděkoval za přání - oba by se rádi smířili po včerejší rozmíšce - ale stejně neodolal, když ho Gloriana táhla pryč. I když byl Edward mladší než Gloriana, Dana napadlo, že by pro ni byl vhodným manželem. Nemá sice pozemky ani vlastní majetek, ale Gloriana by měla dost pro oba. Při dojednávání svazků se sice nebral ohled na city, ale tady bylo patrné, že Edward tu malou potížistku obdivuje a jistě by dal život za to, aby s ní mohl spát.

Dan nevěděl, proč se mu příčí, že by to měl dopřát někomu jinému. Prostě cítil, že je to možné jen přes jeho mrtvolu. Ne, jeho původní plán je nejlepší, Gloriana půjde do kláštera, bude tam v bezpečí a v pohodlí…

A nedotknou se jí ruce žádného milence.

Dan zaklel, rukama si pročísl vlasy a díval se, kde je Gareth. Než se k němu vydal, někdo ho zatahal za rukáv.

„Monsieur?”

Byla to Fabrienne, Mariettina komorná. Dan potlačil vztek a podíval se na ni. Hleděla na něho vyčítavě. Nikdy sice nebyli přátelé, ale ani nepřátelé.

„Jak se daří vaší krásné paní?” zeptal se Dan, protože se o ni najednou bál.

„Docela dobře, pane,” odpověděla Fabrianne pomalu a francouzsky. Dan uměl mluvit plynule, přesto s ním hovořila spisovně a nepřirozeně jako se psem nebo idiotem. „Přestože ji naprosto zanedbáváte.”

Kenbrook neměl potřebu vysvětlovat, co bylo zjevné; dnešek patří Edwardovi a novým rytířům. Mariette na oslavu pozval jako čestného hosta, ale ona sama odmítla.

Její ostýchavost mu vadila.

„Co po mně chcete?” zeptal se bez vytáček.

Fabrienne se usmála. „Nějaký dárek pro mademoiselle, který ukáže, jak na ni myslíte. Postačí drobnost - stuha, pence, cokoli.”

Dan nenosil po kapsách cetky, proto sáhl po měšci a vytáhl požadovanou minci. Fabrienne zazářily oči a ihned ji strčila do váčku pověšeného na opasku.

Kenbrook se naoko uklonil; oba věděli, že Mariette minci nikdy neuvidí. Koupil si krátkou přestávku, kdy mu Mariette dá pokoj, a i když mu drahý peníz rozhodně chybět nebude, nelíbilo se mu, že musel zaplatit. První věc, kterou udělá, až se s Mariette vezmou - no, ne úplně první věc - bude, že pošle Fabrienne zpátky do Francie.

„Má paní Mariette se k vám připojí později,” šeptla ještě komorná, než se spokojeně otočila a vydala zpátky k hradu.

„Otravná osoba,” poznamenal Gareth, který k Danovi mezitím přistoupil, aniž by si ho bratr všiml. „Proč jsi jí platil? Co na tebe ví?”

Dan se rozezleně obrátil na bratra, i když byl zároveň rád, že budou spolu. „To se divím, že tě v tvém věku ještě zajímají drby,” odvětil a plácl ho po rameni. „Zaplatil jsem, aby vypadla a nechala mě na pokoji - a neví na mě nic.”

Gareth přikývl: „A kde máš svou první manželku?”

„Lady Gloriana odběhla s Edwardem. A ani jsem jí nemusel platit. Je dnes Eleina tady, Garethe, nebo sis místo ní přivedl milenku?”

„Kristepane,” zalapal Gareth po dechu, kupodivu se zapýřil a kapesníkem si utřel obličej. „Ty jsi ale mizerný drzoun. Eleina neměla zájem sledovat pasování, proto se k nám připojí až na nešpory a na večeři. A už bys mohl vědět, že Anabel je dost diskrétní na to, aby se se mnou na veřejnosti neukazovala. Nabízí mi zcela jinou potěchu.”

Kenbrookovi to připomnělo, jak je na tom s podobnou potěchou on, a opět pocítil bolest v rozkroku, když pomyslel na Glorianu. Je to jeho manželka, přesto si ji nemůže vzít do

postele. Zároveň se nemůže pomilovat s Mariette, protože je to proti jeho zásadám - nepřipraví ji o panenství dříve, než si ji vezme.

Jistě by bylo snadné najít ochotnou milovnici, mnohé se mu už nabízely, ale kupodivu na ně ztratil chuť. Dvě ženské mu na trápení stačí až až, nepotřebuje se ještě zaplést s nějakou vesničankou nebo courou z hospody.

„Závidím ti,” přiznal se Dan a bratr se na něho šibalsky usmál. „Pověz mi, vychytralý bratříčku, jak dokážeš milovat a obdivovat jednu ženu, a spát přitom s jinou?”

Garethovi zmrzl úsměv na rtech, zatvářil se, jako by litoval, že předtím moc mluvil. „Prostě přijde čas, kdy už nesneseš samotu.”

„Promiň,” omluvil se vážně Dan. „Neměl jsem právo se tak

ptát.”

Znovu se zaculil. „Dám si na tebe pintu piva,” prohlásil Gareth a pořádně ho poplácal po zádech. „Ne, dám si dvě. Edward vám včera taky s pitím stačil, že jo?”

„To si piš,” souhlasně se zasmál Dan. „Za chvilku se k tobě přidám.”

Gareth kývl a vydal se na vnější nádvoří, kde se připojil ke skupině oslavujících.

„Líbí se ti?” zeptala se Gloriana Edwarda, když mladík hladil kožené sedlo, které od ní dostal. Stáli na malém balkoně zalitém vůní žlutých růží, které se pnuly po opěrném sloupu.

Podíval se na ni zářícíma očima. „Ach, Glory - je to to nejbáječnější sedlo, jaké kdy muž měl.”

„Ne muž, ale rytíř,” opravila ho. Bála se sice o Edwarda, ale zároveň na něho byla pyšná. Věděla lépe než kdokoli jiný, jak je ušlechtilý a jak chrabré má srdce. „Po dnešku budeš mít nového oře, brnění i meč a štít. Ale co bude s ubohým Odinem?”

Edward se usmál při pomyšlení na hnědáka, který mu patřil od dětství. Měl ho stejně rád jako oblíbeného psa. „Ode

dneška nebude nosit nic těžšího než mého panoše a večer se bude pást na šťavnaté trávě,” odpověděl mladík, který se dnes stal mužem. Položil sedlo na lavičku a začervenal se. „Děkuji ti, Glory.”

Gloriana se kousla do horního rtu. Chtělo se jí plakat, tak moc ji Edwardova dnešní proměna dojímala. „Není zač, sire Edwarde,” uklonila se mírně. „Pojď, abys byl pořádným rytířem, musíš si vyzvednout kopí a meč. Ale budeš opatrný, že ano?”

Stál velice blízko. Z náhlého popudu ji políbil na čelo. „Kdybych zkrotil draky a vyhnal Turky a proslavil se odvážnými skutky jako král Artuš,” řekl, „pak bys měla důvod milovat mě?”

Pohlédla na něho a přála si, aby měla tu moc změnit city, které chovala v srdci - kéž by dokázala milovat Edwarda a ne jeho bratra! „Víš, že tě budu vždycky milovat,” odpověděla se slzou v oku.

Edward si povzdechl: „Stejně jako miluješ i Garetha.”

Gloriana se kousla do spodního rtu a přikývla: „Ano.”

Něžně se dotkl její tváře a palcem setřel zbloudilou slzu. „Přesto tě musím varovat, lady Gloriano. Nevzdávám se tak snadno. Toužím tě získat, vlastnit tvou duši i tělo, a to se nikdy nezmění.”

„Změní,” nesouhlasila Gloriana. „Jednoho dne, a bude to brzy, potkáš okouzlující pannu. „”

„Mnohem pravděpodobnější je,” přerušil ji, „že mi najdou vhodnou nevěstu.” Hořce se usmál.

„Třeba,” přitakala Gloriana. „Ať už se stane cokoli, nesmíš mrhat city a trápit se kvůli mně.”

Vzal ji za ruku, zvedl ji k ústům a rty jemně přejel po kloubech prstů.

„Jestli ji políbíš,” ozval se ode dveří chladně Dan, „hned po tobě skočím, bratr nebratr.”

Gloriana couvla od Edwarda a ihned toho litovala. Neudělala přece nic špatného, nemá důvod cítit se provinile.

Edward si bratra zamračeně měřil, ale Glorianinu ruku nepustil. „Rozhodni se, Kenbrooku,” řekl. „Kterou ženu budeš ochraňovat?”

Gloriana potlačila nutkání přítele umlčet. Edwardovi pasování zjevně dodalo víc než pouhé právo být nazýván sirem. Během okamžiku se úplně změnil.

„Pusť ji,” poručil mu Dan.

Edward se nenechal zastrašit a nechystal se uposlechnout. Glorianu ovšem při manželových slovech zamrazilo a sama ruku odtáhla.

„Položil jsem ti otázku,” nedal se bratrem odbýt Edward. „A já se na ni nechystám odpovědět,” odsekl Dan. „Gareth na tebe čeká s připraveným koněm, brněním, kopím i mečem.

Jdi, sire Edwarde, a předveď všem děvkám i pannám a služkám, že jsi hotový chlap.”

Edward zbledl, ale ne proto, že by se bál. Rudé krvavé skvrny od rány, kterou mu uštědřil Gareth, jako by na bílé košili vystoupily. Odvážně přistoupil k Danovi. Gloriana ho zachytila pod paží a vší silou ho táhla vzad.

Nespouštěla přitom zrak z Kenbrooka. Přes veškerou snahu jí z očí sršely blesky. „Máme dohodu, vy a já,” řekla mohutnému Vikingovi ve dveřích. „Hned zítra ráno vám povím, co si o vás doopravdy myslím.”

Kenbrook pohodil hlavou a hlasitě se zasmál. Glorianu tím ještě víc popudil, takže se jí Edward prudce vytrhl. Místo toho, aby zaútočil na bratra, který byl větší, silnější i v boji zkušenější, se Edward ve zkrvavené tunice vzpřímil a zhluboka se nadechl. Najednou se zdál větší, jako by Glorianě vyrostl přímo před očima.

„Třeba to, že jsem opravdový muž, musím dokázat i tobě, stejně jako děvkám, pannám a služkám, jak si to sprostě popsal.”

Čas jako by se zastavil, ale možná jen pro Glorianu. Hrozivé ticho se prodlužovalo. Kdyby Edward Kenbrooka napadl a vyzval ho na souboj, vítěz by byl jasný. Gloriana by klidně zemřela, jen aby tomu zabránila. Přestože mladšího bratra St.

Gregoryho nemilovala tolik, jak by si přál, měla k němu velice blízko. Prosebně se na Dana podívala.

„Ne,” probodl Dan nakonec mladšího bratra pohledem. „Mně nic dokazovat nemusíš, Edwarde. Neomlouvám se za to, že mi vadí, jak jednáš s mou manželkou, ale v jednom bodě máš pravdu. Skutečně si musím vybrat mezi Mariette a Glorianou, jinak ztratím svou čest.”

Edward na to neměl co namítnout. Jejich slovní souboj pro něho skončil vítězně. Gloriana se tiše radovala - nevěděla, že si Kenbrook bude teprve vybírat, měla za to, že jeho oddanost Mariette je neotřesitelná. Přestože ji svou arogancí a poroučením přiváděl k šílenství, vzbudil v ní naději tak sladkou, že si přitiskla ruku k srdci, kde uchovávala nejtajnější sny.

Sir Edward, na kterého čekali ostatní mladí rytíři i obdivovatelky, si vzal z lavičky nové sedlo a ohlédl se přes rameno na Glorianu. Nemusel se jí ptát, zda chce zůstat, protože jako dobří přátelé dokázali komunikovat očima. Jednoduše tázavě zvedl obočí. „Pár minut se ještě zdržím,” řekla.

Dan uhnul bratrovi z cesty, nechal ho projít dveřmi do chodby vedoucí na hlavní nádvoří. „Věřím, že by se mnou bojoval jakoukoli zbraní, kterou bych navrhl,” poznamenal a otočil se ke Glorianě.

Usadila se na mramorovou lavici, protože musela strávit několik překvapivých zjištění. „Nikdy bych vám to neodpustila,” přiznala upřímně.

„Milujete ho?”

„Strašně moc,” usmála se Gloriana. Vždyť se shodli na příměří. „Ale ne tak, jak si myslíte.”

„Někdy si říkám, že by se k Mariette hodil víc než já,” přiznal Kenbrook. Gloriana se radovala, ale zároveň si uvědomila, že se k ní manžel chová majetnicky jen proto, že to má v povaze.

„Možná máte pravdu,” přitakala opatrně a sklopila zrak, aby jí nevyčetl na očích, co si myslí.

Kenbrook se jednou nohou opíral o kraj lavičky a lokty spočíval na zvednutém koleni. Gloriana cítila jeho úsměv stejně jistě jako paprsky slunce a vánek od jezera. Vzhlédla a podívala se mu přímo do očí.

„Nenapadlo mě, že od vás někdy uslyším podobná slova, mylady,” škádlil ji.

Gloriana vstala. Jeho tělesná blízkost v ní probudila vzrušení, kterému nerozuměla. „Chcete mi ještě něco?” zeptala se. „Netěším se sice, že se budu koukat na to, jak Edward s kopím bude s ostatními měřit síly, ale předpokládá se, že se zúčastním. Bezpochyby ten další barbarský zvyk začne každou chvíli, pokud už proti sobě první rytíři nevyjeli.”

Kenbrook jednoduše natáhl ruku a přirazil jí dveře před nosem, takže ji uvěznil mezi svými pažemi. „Ano,” řekl. „Chci vám ještě něco, lady Kenbrooková. Nebudete líbat jiného muže než mě.”

Jeho rty byly snad centimetr od jejích, celé její tělo se chvělo očekáváním. „To není rozumný požadavek,” protestovala chabě. „Nemůžu souhlasit, pokud mi neslíbíte totéž.”

Kenbrook se usmíval a ona byla v sedmém nebi. Dokud neřekl: „Výborně, slibuju, že nebudu líbat jiného muže.” Pak ji políbil zpočátku zlehka, a pak tak vášnivě, až se jí podlomila kolena. Srdce jí bouřilo jako hrom, cítila touhu v klíně a prsa měla najednou těžká a vzedmutá.

Ovládal ji rty a jazykem, vpíjel se do ní a jeho obraz se jí vypaloval do hloubi duše.

Gloriana se po polibku musela opřít o dveře; sotva popadala dech.

Kenbrook na ni konsternované hleděl a jedním prstem laskal zarudlou líc. „Bůh mi pomáhej,” řekl chraplavým hlasem, „protože jsem určitě prokletý.”

Kapitola 6

Během dlouhého odpoledne plného rytířských her a turnajů se jak rytíři na bojišti, tak diváci na tribuně pěkně potili. Garethův pohled často sklouzl na slavného bratra Dana a krásku po jeho boku. Gloriana se změnila, jako by teprve nyní ukázala svou pravou podobu, půvab, který ukrývala v předchozích letech, aby plně zazářil po Kenbrookově návratu.

Ti dva vypadali tak harmonicky, občas se plně soustředili na některý ze soubojů, občas si upřímně povídali, jako by na světě nebyl nikdo jiný než oni dva. Gareth z celého srdce doufal, že se smíří a jejich manželství bude pokračovat -podle něho to bylo životně důležité.

Bohužel musel Hadleigh jako pragmatický muž uznat, že jejich shoda bude asi dočasná, vyvolaná silně emotivními událostmi dne. Až se všichni vrátí k obyčejnému životu, Gloriana s Danem se určitě začnou zase hádat, hlavně kvůli té Francouzce.

Když fanfára zakončila poslední odpolední boj, vytáhl Gareth z tuniky kapesník a utřel si vlhkou drsnou pleť. Jistě, měl jak Glorianu, tak Dana rád, ale důvody, proč si mezi nimi přál smír, vůbec nebyly sentimentální. Kdyby Kenbrook zrušil sňatek, nemalé procento z příjmu stále kvetoucího obchodu Glorianina otce by bylo ztraceno. Pozemky, domy i nákladní lodě by přešly pod kontrolu Gloriany, které by radili její vlastní překupníci a zaměstnanci, a tak by se snížily výdělky Hadleigha i Kenbrooka.

Gareth se podrbal na zátylku a polohlasně zaklel. To nedovolí. Musí použít drastické prostředky, přestože se mu jinak příčí plést se mezi milovanou Glorianu a bratra.

Jediným gestem přivolal své nejvěrnější muže a šeptem jim předával potřebné rozkazy.

Rytíři se svými komoni vířili ohromná oblaka prachu, proto i Gloriana teď měla tvář pokrytou prachem. Před večerní mší, při které Edward a ostatní noví rytíři zasvětí své meče službě Bohu, a před společnou večeří i oslavou, jež bude následovat, měla v úmyslu vklouznout do své komnaty, pořádně se umýt apřevléct.

Dan, po celou dobu turnaje a přehlídky pozorný a příjemný, ji doprovodil do hlavního sálu. Jejich vztah se od polibku na nádvoří změnil, ale Gloriana do něho raději nevkládala přílišné naděje jen proto, že prožila pár šťastných hodin. Mariette je stále tady, proto jí pořád hrozí, že zbytek života prožije za zdmi kláštera.

Kenbrook Glorianu zadržel, když se s ním rozloučila. Chytil ji za zaprášenou tvář a zeptal se: „A co vlasy, nezakryjete si je, až bude po mši?”

Gloriana cítila, jak se jí krev hrne do hlavy, zatímco srdce jí zaplesalo. „Ne, můj pane,” odpověděla vážně.

Pustil ji a ona spěchala pryč.

Judith jí přinesla do pokoje sedací vanu, naplnila ji vodou a Gloriana se umyla od hlavy až k patě. Seděla pod oknem a vyčesávala si prach z vlasů, když se služka vrátila, dotáhla vanu ke zdi a vyprázdnila ji.

Poklidný letní večer rozveseloval zpěv minstrelů, který vánek roznášel do všech koutů hradu.

„Byla jsem na pana Edwarda tolik pyšná,” svěřila se Judith. I ona byla celá špinavá od prachu, protože všichni sloužící, kteří nepracovali v kuchyni, se směli na pasování také podívat. „A má i jinou obdivovatelku, víte, tu Francouzku, co si váš manžel přivedl domů.”

Gloriana se zastyděla, že si na Mariette za celé odpoledne ani nevzpomněla. „Jak to víš, Judith? Vždyť ta ubohá dívka je skoro celou dobu od příjezdu zavřená ve svém pokoji.”

Judith přikývla, hořela touhou svěřit své paní nejnovější informace. „To ano, mylady, máte pravdu. Ale má přece balkon, dívala se z něho na celé hry.”

Přestože jí byla Mariette sympatická, Gloriana se rozzlobila. „Mademoiselle spíše pozorovala Kenbrooka než jeho bratra,” ušklíbla se a přesunula se do komnaty, aby si oblékla zelený šat.

Vlekla sice zpátky prázdnou vanu, přesto ale spěchala za svou paní. „Ne, ne, mylady. Nespustila oči ze sira Edwarda, to je jisté. Moje sestra Mag u ní po celou dobu byla, aby se o ni starala, protože tu hroznou Fabrienne prý bolela hlava.”

Pravda je, že na Edwarda byl jako na rytíře pěkný pohled, Gloriana by se nedivila, kdyby se Mariette zalíbil - to se může stát kdykoli.

Přesto ji ta novina překvapila.

Kenbrook není jediný hezký a přitažlivý muž na světě, usmála se mimoděk při oblékání. Jen kdyby si také Edward všiml té něžné francouzské květinky.

„Můžu už jít, madam?” vyrušila ji z příjemných úvah služka. „Budeme mít vlastní oslavu, jen pro služebnictvo, víte.”

„Jdi,” poslala ji v dobrém rozmaru Gloriana.

Pak si sama zapletla vlasy do úhledného copu zdobeného zelenými a zlatými stuhami nakoupenými na tržišti. Cop pak smotala do vrkoče vzadu na krku, upevnila sponkami a přidala zelený závoj. Zvony zrovna začaly svolávat k večerní modlitbě, proto ještě zkontrolovala celkový dojem v zrcadle a vyrazila.

Kaple se rychle zaplňovala. Edward s mladými rytíři seděl v první lavici u oltáře, nyní ve svátečním zlatočerveném oděvu. Za nimi pak Gareth s Eleinou na jedné a Danem na druhé straně. Dozadu se natlačili sluhové. Gloriana se mezi nimi zastavila a zaváhala, ale Kenbrook ji vyhledal pohledem a usmál se.

Gloriana potřebovala podobné pozvání. Ihned rázně vykročila a došla k manželovi. Rovněž Dan se vykoupal a

převlékl do čisté košile s nenápadnou tunikou a hnědošedých hrubých kalhot.

Gloriana nejprve obřadně na bledé líce políbila lady Eleinu, teprve pak usedla. Gareth ji pozdravil mírnou úklonou. Edward se otočil z čestného místa a věnoval jí okouzlující úsměv.

Cítila, jak Dan na okamžik ztuhl. „To vlezlé štěně,” zabručel.

Gloriana potlačila smích. „Buďte laskavý,” napomenula manžela. „Jsme přece v domě Božím.” Rozhlédla se po kapli s novým zájmem. „Tady se konal náš sňatek, že?”

„Asi ano,” odpověděl s předstíraným nezájmem Kenbrook. „Byl jsem na cestě do Itálie, když tu za mne zmocněnec odříkal svatou přísahu. Vy jste asi byla ještě malinká, beztak vás zavřeli někde v Londýně.”

Přesto si pamatovala, jak poprvé do této kaple vešla s Edwennou. Pomodlily se tehdy za to, aby nikdy nikdo neobjevil tajemství, které sdílely s Eleinou - že Gloriana bývala kdysi Megan. Že přišla z jiného světa jako zanedbávané dítě zkažených bohatých rodičů, Američana a Angličanky.

„Gloriano?” Dan na ni hleděl s obavami, jako by mu ji vzpomínky mohly vzít. „Jsi v pořádku? Bože, vypadáš, jako bys v sobě neměla jedinou kapku krve!”

Glorianě bylo teplo a mdlo. Nikdy neomdlela, ani když jedno odpoledne v létě spadla ze stromu a zlomila si ruku. Stalo se to v Anglii, nebo v jiné zemi, v té, co ještě není na mapách a leží daleko za mořem?

„Gloriano,” mluvil na ni Dan.

Ocitla se na dvorku u Saundersových, slyšela, jak ve větvích staré jabloně sviští vítr…

„Nic mi není,” zašeptala otřesená vzpomínkou. Otec Cradoc se mezitím přesunul za oltář, aby zahájil mši. Přestože se Gloriana bránila, vzpomínky, které tak dlouho potlačovala, se jí vybavovaly jedna za druhou.

Ano, zlomila si ruku v Americe.

Pak se vrátila do Londýna, avšak ne lodí, ale na palubě velkého hlučného stroje, kterému se říká letadlo. Měli sedadla v první třídě, rodiče hltali jeden koktejl za druhým a zároveň se potichu hádali. Chystali se rozvést a nemohli se dohodnout o Megan. Oba chtěli, aby dítě vychovával ten druhý. Protože se nedohodli, vzali ji do Anglie, kde ji umístí do internátní školy a můžou na ni zapomenout.

Gloriana zavřela oči, zaplavila ji vlna lítosti.

Dan ji chytil kolem pasu a tiše se zeptal: „Co je s vámi?” přestože otec Cradoc již hřímal jedno ze svých výřečných kázání.

Kdyby mu to tak mohla povědět, pomyslela si a ze všech sil se snažila nabýt rovnováhy. To bylo nejhorší, horší než to, že ji vlastní rodiče nechtěli. Netroufala si svěřit se Danovi ani nikomu jinému, protože se bála, že ji prohlásí za blázna.

Možná je šílená.

Ale ne, má přece oblečení, malé botičky, panenku - to všechno je stále uložené v domě ve vesnici. Jsou to dostatečné důkazy, že jiný svět existuje, přestože nemůže riskovat a ukázat je někomu. Ani Cyrus, její adoptivní otec, neznal celou pravdu. Věřil, že je Gloriana nalezenec, jak mu to pověděla Edwenna, a že ji do pěti let vychovávali v klášteře. A jako chápající manžel, o kterém se povídalo, že má na kontinentě milenku, přijal Glorianu jen proto, že si to Edwenna přála.

Pokud si Gloriana pamatovala, nikdy se nevyptával a choval se k ní s odstupem, ale s láskou, jakou její skutečný otec nikdy ani nepředstíral. Odložil jí věno, naplánoval výhodný sňatek, podepsal potřebné dokumenty. Gloriana se pak stala jeho jedinou dědičkou a Edwenna ji vychovala s něžností a péčí, takže nepoznala nic než bezpečí a radost.

Budu vděčná až za hrob, pomyslela si, jak seděla vedle Dana, že mě osud přenesl na správné místo.

Přesto, když otec Cradoc spustil další modlitbu a mladí rytíři jeden po druhém povstali, položili meč na oltář a odříkali slavnostní přísahu Kristu, měla v očích slzy.

Edward šel jako poslední, když poklekl, ozářilo ho barevné světlo dopadající přes okno s vyobrazením svatého Jiřího. Když domluvil, neposadil se jako ostatní, ale otočil se a položil meč k nohám Glorianě. „Tobě budu sloužit a tebe budu ochraňovat,” pronesl vážně. „Nikoho kromě samotného Spasitele nestavím nad tebe.”

Triumfální ticho vystřídalo polohlasné vzrušené šumění. Jen Gloriana, Dan, Gareth a Eleina přijali jeho vyznání mlčky.

Gloriana se sehnula, vzala Edwardův obličej do dlaní a políbila ho na čelo. Mladík zrudl, vstal, uložil meč do pochvy a vrátil se k ostatním rytířům.

Po mši jako první povstal Gareth s étericky krásnou lady Eleinou v modrém šatu a závoji. Za nimi vycházel otec Cradoc, pak pět rytířů ve svátečních čistých oděvech. Edward se na chvilku zastavil, jako by ještě chtěl promluvit, ale pak si to rozmyslel a vyšel z kaple s ostatními.

Dan si protáhl Glorianinu ruku pod paží a vedl ji na nádvoří. Všude plály pochodně, akrobati, žongléři a potulní kejklíři předváděli své umění, všichni se těšili, jak se pobaví. Celým nádvořím se nesla vůně zvěřiny a koláčů, až se sbíhaly sliny. Večeře se chystala venku, jídlo se bude nosit od stánků ke stolům s dlouhými lavicemi jako v období letních trhů.

Večer se bude tancovat, budou se hrát hry a zábava se protáhne tak, jako to bývá o Velikonocích nebo o Vánocích. Gloriana se s Edwardem těšívala na takové oslavy celé měsíce. Teď byla ale zmatená, nevěděla, zda má odejít, nebo zůstat, mluvit, nebo raději mlčet.

Kenbrook, který od Edwardova vyznání neřekl ani slovo, ji usadil na lavici u hlavní fontány a zanechal ji tam, Vrátil se za pár minut s korbelem vína a zapečeným úhořem. Obojí si s povděkem vzala a jedla pokud možno co nejzpůsobněji. Manžel se posadil vedle ní.

„Můj mladší bratříček je tajtrlík,” poznamenal tak, že z jeho tónu nepoznala, co si doopravdy myslí.

Po několika soustech se Gloriana cítila silnější. „Prosím, neztrácejte s ním trpělivost,” nabádala jej klidně. Veselí a

zábava všude kolem jim nabízely dost prostoru k soukromému rozhovoru. „Edward je mladý, sotva se stal rytířem, má hlavu plnou povídaček o dracích a příšerách, králích a čarodějích. Jednoho dne ho podobné hry omrzí.”

„Snad,” prohodil chraptivým hlasem Dan a pozoroval přitom Glorianu, jako by zapomněl na jídlo, které držel v ruce.

„Ale je docela běžné, že muž miluje celý život jen jednu ženu. Třeba je to i jeho případ, pokud jde o vás.”

„Doufám, že ne,” namítla Gloriana a srdce ji zabolelo, když si vybavila Edwardovu milou tvář při přísaze v kapli.

„Vy ho nikdy milovat nebudete?”

Jindy by Glorianu podobná otázka rozzlobila. Dnes cítila jen smutek. „Už jsem vám to jednou vysvětlila,” prohlásila, „nemohu Edwarda milovat způsobem, po jakém touží. Kdybych měla na vybranou, ráda bych to změnila.”

Vikingovy modré oči ji sledovaly něžným pohledem. „Protože milujete někoho jiného,” doplnil.

„Ano, jsem tak nerozumná, že ano,” připustila Gloriana s obavou, že mu prozradila příliš mnoho.

Kenbrook se jemně dotkl konečkem jediného prstu jejího horního rtu. Přestože šlo jen o nevinný dotyk, zachvěla se touhou. „Dnes večer,” rozhodl, „budeme tančit a radovat se a mluvit jen o hloupostech. Spory necháme na zítřek.”

Gloriana se zasmála. V duši jí ale bylo úzko. Pronásledovala ji nepříjemná myšlenka - když mohla být jednou přenesena ze světa koktejlů a letadel sem, možná ji něco může vzít odsud a poslat opačným směrem.

„Bude mezi námi panovat mír,” souhlasila s Danem, „přinejmenším do zítřka.”

Lady Eleina stála za manželem, ale už nyní toužila po klidu a samotě malé klášterní cely. Pozorovala Dana s Glorianou a pak se naklonila k muži. „Máš pravdu,” zašeptala mu do ucha, protože se jí před chvílí svěřil se svým plánem. „Tato

noc je magická, ale oni jsou oba tvrdohlaví a pyšní, zanedlouho se zase začnou hádat.”

„Bude to zbrklý a snad i zoufalý čin,” přiznal Gareth.

Eleina ho pohladila po rameni. „Situace si žádá neobyčejný postup, muži můj. Kdyby se ti to nepodařilo, důsledky by byly hrozivé.” Povzdechla si a na moment opřela hlavu o jeho silné plece. Kdysi ji těšil dotyk jeho těla i horečná touha, s jakou se jí oddával, ale od doby, kdy onemocněla, obojí spokojeně přenechával své irské milence. „Jsem unavená,” řekla. „Myslíš, že by mě dva nebo tři ozbrojenci mohli doprovodit zpátky domů na opatství?”

Gareth na ni zaměřil pohled plný bolesti a nefalšované lásky. „Domů, Eleino?” opáčil. „A co je pro tebe Hadleigh? Copak se ke mně nikdy nevrátíš?”

Eleina si ho chvíli měřila, srdce jí pukalo, ale nedokázala mu vysvětlit nic z toho, co se dověděla díky utrpení v samotě a krátkým okamžikům euforie z poznání. Nemohla mu svěřit, co věděla o Glorianě a světě za jistou branou opatství, co zjistila o osudech, které je všechny čekají.

„Ne, můj drahý,” zašeptala. „Pro tebe jsem ztracená. Netruchli nade mnou.”

V očích se mu zatřpytily slzy. „Žádáš po mně nemožné,” odpověděl Gareth, ale nenaléhal. Nikdy to nedělal. Pozdě večer se nepochybně uchýlí ke své Irce Anabel, aby nalezl útěchu, kterou mu manželka nemůže poskytnout. Eleina jim oběma potají žehnala.

Gareth ji osobně zavezl na svém koni až do opatství. Kdysi, pomyslela si hořce, spolu s manželem jezdívali ze zcela jiného důvodu. Je to tak dávno, kdy ji Gareth vozíval na odlehlé místo v lese, kde se milovali na koberci z trávy, dokud oba neumdlívali slastným vyčerpáním.

Eleina pohladila Garetha po tváři, ještě než jí pomohl slézt z koně. U brány opatství stála matka představená se svítilnou v ruce a čekala. Kupodivu se nedívala na ně, ale na věž kenbroockého hradu.

„Milovaný,” zašeptala Eleina a láskyplně, avšak bez vášně ho políbila na rty. „Bůh tě provázej.”

Vyklouzla mu z náruče a lehce doskočila na zem. V mládí bývala zdatná jezdkyně a nic ze svého umění nezapomněla.

Gareth seděl na koni a přihlížel, jak ji abatyše vpustila dovnitř a pečlivě zamkla bránu. Eleina po cestě tiše vzlykala nad bolestí, kterou oběma působila, i nad vším, co ztratila.

Sestra Margareta poznamenala: „Divná věc, přísahala bych, že jsem v jedné věži hradu Kenbrook viděla světlo.”

Eleina držela jazyk za zuby, některé věci by neprozradila ani staré přítelkyni a rádkyni. Za zdmi zahrady slyšela odjíždět Garetha. Netušil, že kus její duše je s ním a bude ho provázet, kamkoli se pohne.

Edward se po celý večer Gloriany stranil, přestože na ni občas vrhal toužebné pohledy, a ona to přijala s povděkem. Nemohla si ho vzít, to se nikdy nezmění, ale za žádnou cenu mu nechtěla působit zbytečnou bolest.

Nakonec se muži začali vytrácet do místní hospody, samozřejmě s osmi novými rytíři v čele. Pochodně pomalu dohořívaly, když se Gloriana vytratila - nechtěla Danovi přát dobrou noc, protože by tím ukončila křehký smír - a spěchala přes tmavou zahradu ke svým komnatám.

Nikdy by ji ani nenapadlo, že by se měla bát, protože kolem Hadleighského hradu běhala odmalička a ani jednou ji nikdo neobtěžoval. Tentokrát ale zaslechla za živým plotem podezřelý šramot.

Napadlo ji, že si z ní dělá legraci Edward nebo že se Dan tak chystá zahájit zítřejší válku, proto se otočila s rukama v bok a zavolala: „Ať jsi, kdo jsi, jdi pryč!”

V tu chvíli jí někdo zakryl dlaní ústa a chytil ji zezadu kolem pasu.

„Nebojte se, mylady,” zašeptal povědomý hlas, který nepoznala. „Přísahám, že se vám nic nestane.”

Gloriana mu docela nevěřila, proto kopala a bránila se, seč jí síly stačily, ale marně. Útočník byl silný jako býk, kdyby se rozhodl zlomit jí vaz, nic by ho nezastavilo.

Gloriana se sice nevzdávala, ale neměla nejmenší naději na úspěch. Útočník zaklel a pevně ji svíral. Zpoza živého plotu se objevila skupina chlapů, kteří mu přišli na pomoc. Než se nadála, měla na očích pásku a byla svázaná od hlavy až k patě.

Po celou dobu Gloriana vnímala každý pohyb - v duchu přivolávala Dana, Edwarda nebo Garetha, prostě kohokoli, kdo by ji mohl zachránit. Naložili ji na vůz, dost opatrně, aby jí neublížili, a zakryli ji slámou. Náklad ji tížil, bodal a taky se jí těžko dýchalo.

Zároveň se začínala bát, takže se musela hodně ovládat, aby zůstala v klidu. Musí přemýšlet. Že by to byla nějaká legrace, tajná součást obřadu, který připravili Edwardovi noví rytíři? Ne, to není možné. Edward by jim takovou krutost nikdy neodpustil.

Když si Gloriana vybavila povídačky, které kolovaly mezi služebnictvem večer u ohně, rozklepala se. Taky ji mohl zajmout Merrymont, odvěký nepřítel St. Gregoryů, nebo loupežník, který ji pak prodá do otroctví. Potají ji nechá lodí odvézt do harému některého sultána.

Gloriana usilovala o to zachovat si rozvahu. Vůz skáče po hrubé zemi, to znamená, že nevyjeli přes hlavní nádvoří ani neprojeli vesnicí k padacímu mostu. Ne, jedou okolo jezera. Slyší šumění vody a taky ji přes zápach tlející slámy cítí. Vypadá to, že míří ke Kenbroockému panství.

Gloriana by vyskočila, kdyby nebyla pevně svázaná a zavalená slámou. Kenbrook je oficiální sídlo Dana St. Gregoryho, pátého barona z Kenbrooku! Mohlo ji hned napadnout, že něco takového chystá! Předpokládala, že Dan podnikne další nepřátelský útok až ráno, a on ji přitom takhle přechytračil.

Tentokrát se třásla vzteky.

Kenbrook jí za to zaplatí. Přísahá na kost svatého Ondřeje, zalitou do Garethova meče, že se mu pomstí.

Cesta k opuštěné zřícenině trvala snad celé hodiny, protože Kenbrookovi muži byli dost chytří na to, aby nepřitahovali pozornost nápadným spěchem. Byla tma jako v pytli, i měsíc se skryl za mraky, když vůz konečně zastavil a Gloriana se mohla postavit. Sundali jí pásku z očí, ale stejně ve tmě nepoznala ani jediného z mužů. Bylo jí to jedno, nepochybně jim zaplatil Kenbrook.

Jako dítě ji nesli přes kamenné nádvoří a pak vzhůru po rozpadlém schodišti. Znala je, protože si tam s Edwardem v dětství hrávali. On byl Artušem a ona jeho lady Guinevere.

Nyní jí to bohužel nepomůže, dokonce už ani nemá energii bránit se věznitelům. Musí šetřit sílami, utéci Kenbrookovi nebude snadné.

Po mnoha a mnoha schodech se před nimi otevřely mohutné dveře. Gloriana zamrkala. Místnost byla zalitá světlem.

„Opatrněji postavte, vy zvířata, nebo vás nechám zbičovat, že se už nikdy nepostavíte!” Glorianě se při rozkazu málem zastavilo srdce - neporoučel jim Kenbrook, ale Gareth!

Udiveně zírala na švagra, zatímco ji chlapi zlehka posadili do křesla. Stále měla zakrytá ústa, proto nemohla mluvit. Ještě že tak, protože by jistě vysypala spršku nadávek pro dámu naprosto nevhodných.

„Nechte nás o samotě,” přikázal Gareth a začal přecházet po místnosti.

Ozbrojenci vyšli ze dveří.

„Bůh je mi svědkem, že ti nikdo neublíží. Udělal jsem to jen proto, že nemám na vybranou.” Přistoupil k ní a něžně jí sundal roubík, pak pouta z rukou i nohou.

Byla příliš zaskočená, ani ji nenapadlo utíkat, křičet nebo žádat vysvětlení. Byla přesvědčená, že má proklínat Kenbrooka, ani ve snu by ji nenapadlo, že ji nechá uvěznit její ochránce a pomčník. Vždycky se k ní choval jako bratr.

Zrádce.

Přešel komnatu a vrátil se s pohárem vína. Gloriana ho uchopila rozklepanou rukou a napila se. „Proč?” zašeptala konečně. Byla sice zcela vyčerpaná, ale už se nebála.

„Zůstaneme tu oba, řekněme na nějakou dobu,” řekl přátelsky Gareth. Přitáhl si k ní stoličku a posadil se. „Nebude to nadlouho, Gloriano,” dodal, když se chystala protestovat. „A nic ti nebude chybět, to slibuji.”

„Jenom svoboda,” Glorianě stékala po tváři slza.

Gareth vypadal, jako by mu bylo také do pláče. „Nemůžu ti to vysvětlit,” řekl unaveně, „ale mám dobré důvody. Musíš mi prostě věřit, Gloriano. Prosím.”

„Jak bych mohla, po tom, co jsi provedl?”

Povzdechl si a s pohledem upřeným na ni se zvedl ze stoličky. „Věřím, že přesto můžeš. Protože v hloubi duše víš, že na světě nemáš věrnějšího přítele než Garetha St. Gregoryho.”

Byla to pravda, přestože to Gloriana nepřiznala. Navíc ji neopouštěl vztek. „Jenom počkej, až se to dozví lady Eleina.”

„Lady Eleina mi to pomohla naplánovat,” odsekl Gareth. Pak kupodivu vykročil ke dveřím tak svižně, až mu zacinkaly ostruhy. Ocitl se v neosvětlené části pokoje, přesto slyšela, jak rázně zabušil a jak v pantech zaskřípaly dveře. „Dobrou noc, Gloriano,” popřál jí a opustil ji. Nechal ji samotnou v jejím vězení.

Gloriana dlouho seděla a sbírala síly. Zároveň se pokoušela pochopit, proč ji unesli a zavřeli právě dva lidé, kterým nejvíce důvěřovala. Bohužel ji nenapadlo žádné rozumné vysvětlení - prostě to musí přetrpět a důvěřovat jim.

Když dopila víno a trochu si odpočinula, zvedla lampu a začala prozkoumávat místnost. Byla prostorná, velká jako třetina hlavního sálu na hradě Hadleigh, a v každé ze čtyř stěn bylo okno.

Gloriana se vyklonila ze severního. V dáli spatřila hadleighský hrad i stříbřitou hladinu jezera. Položila lampu na široký parapet a přiložila dlaně k ústům:

„Pomoc!” křičela, dobře si vědoma toho, že volá zbytečně.

Nikdo ji neuslyší, a i kdyby vítr náhodou donesl křik k nějakému kolemjdoucímu, ten by si jen pomyslel, že slyší zlého ducha, a honem by utíkal. Jedinou její nadějí je, že si snad ráno Edward všimne, že není na hradě, a napadne ho prozkoumat i Kenbrook, kde si spolu tolikrát nevinně hráli.

Uběhl dlouhý čas, než Gloriana opět za dveřmi komnaty uslyšela hluk.

„Bože můj,” bručel někdo, „je těžký jak kůň.”

„Pozor, ať ho nezraníme,” napomenul ho další.

„To mi říkáš ty, který jsi toho chudáka máznul kamenem po kebuli!” odsekl další.

Gloriana stála za dveřmi, aby je slyšela, ale když otvírali, rychle utekla dál do místnosti. Dva muži vlekli někoho v bezvědomí. Nebyl to nikdo jiný než sám Kenbrook! Uvnitř ho pustili a nechali padnout obličejem na zem.

Gloriana si klekla k němu. Zlaté rozcuchané vlasy měl slepené zaschlou krví.

„Dane?” zašeptala, protože se o něho bála jako nikdy předtím.

„Zítra bude fit,” ozval se ze stínu jeden z Garethových chlapů. Pak za nimi zapadly dveře. Samozřejmě pečlivě zamkli.

Gloriana se dotkla manželova ramene. „Dane,” budila ho znovu.

Zasténal. „Moje hlava,” pokusil se vstát, ale ihned se zase svalil.

„Klidně ležte,” poručila mu Gloriana a spěchala pro lampu, kterou předtím nechala odloženou na stole. „Donesu vodu a ručník.”

Obojí našla při předchozím průzkumu, stejně jako jídlo, víno, dříví na topení a další výmluvnou věc - ohromnou rozesílanou postel.

Kenbrook ji samozřejmě neposlechl, takže když se vrátila, seděl. „Co se k čertu…?”

Gloriana k němu poklekla a čistila mu ránu vzadu na hlavě. „Dostal jste se domů na Kenbrook, můj pane,” řekla suše, „a ďábel s tím nemá nic společného.”

Kapitota 7

„Jestli nás sem nepřinesl ďábel,” ptal se Dan, který zároveň jednou nebo dvakrát sykl bolestí, jak mu Gloriana čistila ránu, „tak kdo tedy?”

Gloriana ještě sama nepřivykla nové situaci. I když se na Garetha hodně zlobila, nechtělo se jí dělat z něho zlosyna. Zvažovala, jak nejlépe odpovědět, ale Kenbrook si odpověděl sám.

„Zatracená vlastní krev,” zamumlal, odstrčil Glorianu a bez velké námahy se postavil. „Byl to můj vypečený bratr - kdo jiný by si dovolil uvěznit mě na mém vlastním panství?”

Gloriana odložila vodu i ručník. „Proč by nám dělal něco tak hrozného?” podivila se. „Nepoznala jsem od Hadleigha nic jiného než laskavost, ale…”

Dan se povážlivě zakymácel, proto se honem usadil na prostou dřevěnou židli. „Za to mu vyrazím zuby. Uřežu uši a vyškubu všechny vlasy.”

Gloriana čekala, ale byla zklamaná, Kenbrook přísahu pomsty nedokončil. „Můžu se jenom dohadovat,” usoudila po nadějné odmlce, „že si Gareth přeje, abychom se navzájem zabili.”

Nelítostně se zachechtal a zasténal. „Zabili?” zopakoval o něco veseleji. „Uvažuj, Gloriano,” začal jí tykat Kenbrook. „Používej mozek, který sis s otcem Cradocem tolik let usilovně cvičila. Hadleigh nás tu má jak králíky v kleci, jsme tu sami, chce, abychom zpečetili náš sňatek.”

Gloriana byla vděčná, že stojí ve stínu, protože nechtěla, aby viděl, jak se potají usmívá. Neschvalovala sice Garethovy metody, ale pochopila, že měl čistý úmysl. Od polibku u brány věděla, že cítí k manželovi víc než pouhý obdiv, víc, než by sama předpokládala.

„Ach,” vydechla a zůstala mimo osvětlenou plochu.

„To je všechno, co na to povíš? Unesli tě! A ne proto, že by si snad Gareth myslel, že se k sobě dobře hodíme. Kdepak, Gloriano - jde mu o tvé věno. Pěkná část připadla jemu, vsadím se, že by se hezky zdráhal, kdyby měl ten podíl vrátit.”

Gloriana zůstala jako opařená. Znala podmínky dohody, věděla, že jejím jménem poručník investoval pěknou hromádku zlata. Ale stejně vždy věřila, že ji má Gareth doopravdy rád, proto ji zdrtilo, že si ho má přestavit v tak pochybném světle. „To ne,” zašeptala, přestože věděla, že má Kenbrook pravdu.

Manžel nelítostně pokračoval: „Jako tvůj poručník má přístup k procentům z výdělku a vždycky bude mít, dokud bude sňatek v platnosti. Dokonce i kdybys ovdověla. Smlouva bude zrušena, jedině jestli se my dva rozejdeme.”

Gloriana si zakryla ústa dlaní a odvrátila se.

„Přece jsi věděla, jakou smlouvu otec uzavřel, ne?”

„Věděla,” potvrdila Gloriana. Byla teď samotná na světě, kromě Edwarda neměla nikoho, stejně jako kdysi Megan. Její místo v rodině St. Gregoryů bylo jen iluzí falešnou jako maškaráda ve frašce.

Zaskřípala židle, protože Dan vstal a přiblížil se k ní. Položil jí dlaně na rozklepaná ramena. „Gloriano…”

Rozplakala se - ona, která přísahala, že v Kenbrookově přítomnosti neuroní ani slzičku. „Nechte mě být,” vypravila ze sebe.

Místo toho ji otočil k sobě a přivinul k hrudi. „Byl jsem moc neomalený,” řekl. „Omlouvám se. Gareth tě má opravdu rád, vím to, jestli pláčeš kvůli němu, je to zbytečné. I kdyby nešlo o obchody a o zlato, stejně by nás chtěl navždy spojit -a udělal by pro to všechno.”

Gloriana si opřela hlavu o Danovu pevnou hruď. Tolik toužila svěřit mu své tajemství, ale netroufla si. „Co budeme

dělat?”

Dan jí uhladil vlasy plné slámy z vozu, na kterém ji přivezli. „Z věže se nedá utéct,” řekl. „Musíme tu zůstat a věřit, že Gareth dostane rozum. Nebo.”

Gloriana ztuhla, sotva dýchala, když mu pohlédla do očí. Nevydala ani hlásku.

„Nebo,” pokračoval zachmuřený Dan, „můžeme naplnit naše manželství - pak nás určitě pustí.” Asi jí četl v tváři, i když ne zcela přesně. „Neobávej se, krásko,” dodal a zašklebil se. „Nejsem takový surovec, abych znásilnil ženu, která mě nechce.”

Gloriana cítila, jak ji polévá horko od stehen až po konečky prstů. „Jak by Gareth poznal, že jsme - že jste?” nenacházela vhodná slova. „Copak mu nemůžeme prostě lhát?”

Kenbrook si povzdechl. „Bude žádat důkaz,” pravil mírně.

Glorianu to pohoršilo. „Důkaz?”

„Prostěradlo z postele,” vysvětlil Dan.

Zavřela oči. „Barbarský zvyk.”

„Máme ale štěstí,” pokračoval Dan, „že bratříček nechce, aby tu s námi byl svědek. To je docela běžný zvyk, když se uzavírá sňatek a v sázce je titul, zlato a majetek.”

Měl pravdu, Gloriana to věděla, taky o tom slyšela. Například urozené ženy musely často rodit v přítomnosti hodnostářů, aby nedošlo k výměně dětí a pravost dědice byla potvrzená svědky.

„A Gareth nás tu doopravdy bude držet dokud.”

„Podle mě ano,” podrážděně potvrdil Dan. Rána do hlavy byla asi opravdu silná, protože byl bledý a šaty měl celé od krve. „Když už se pustil do tak nebezpečné hry, pochybuji, že se vzdá.”

„Snad se to dozví Edward a pomůže nám.”

Kenbrook se neovládl a zasmál se. „Sir Edward se možná opravdu pokusí nám - nebo lépe řečeno tobě - pomoct, to věřím. Ale Gareth je zkušený válečník, nebude pro něho problém odzbrojit nováčka.”

Gloriana si přitiskla prsty na spánky. „Nesnesla bych, kdyby byl Edward kvůli mně zraněn.”

„Edward bude v pořádku, mylady,” ujistil ji s úsměvem Kenbrook. „Gareth by nikdy nezvedl meč proti vlastní krvi, ani by to nedovolil svým lidem. Klidně si lehni a odpočiň si. Se mnou jsi v bezpečí.”

Přikývla, nemělo smysl sedět tu uprostřed noci nebo přecházet po pokoji a rozebírat situaci. Třeba se ráno ukáže moudřejší a přinese jim naději.

„Budeme spát v jedné posteli,” navrhla Gloriana velkomyslně. „Nemůžu žádat, abyste spal na podlaze nebo na židli.”

Kenbrook se zaculil. „Ani by mě to nenapadlo, když můžu spát vedle tebe.”

Gloriana se kousla do rtu. Tolikrát snila o první společné noci po návratu manžela z válek, toužila konečně porozumět tajům lásky. Od přírody byla vášnivá a smyslná, ale teď se styděla ulehnout vedle muže.

„Obvykle se před ulehnutím modlím,” řekla a bůhvíproč si připadala hloupě.

Kenbrook se křenil ještě víc, ale rozhodil rukama a prohlásil: „No prosím, ne abys kvůli mně ohrozila svou nesmrtelnou duši.”

Gloriana na něho nejisté pohlédla, ale pak si klekla vedle postele a tiše se modlila k Svaté Panně, aby jí dodala především ctnosti. Pak stáhla z postele sametový přehoz, shodila pantofle a oblečená si lehla pod přikrývku.

Kenbrook se s povzdechem posadil na opačnou stranu, pracně si sundal vysoké boty, protáhl paže a s hlasitým výdechem se uvelebil. Gloriana ležela nehnuté jako mrtvola s očima otevřenýma, přestože jí víčka klesala únavou. Tělo si říkalo o spánek, ovšem zároveň dychtilo po tom zbavit se panenství.

Dan se přesunul pod deku a svou váhou postel úplně rozhoupal. Zůstalo sice mezi nimi dost místa, ale Gloriana si nemohla nevšimnout, že si odkládá spodky i košili.

„Spi, Gloriano,” poručil, i když v bezměsíčné noci jistě neviděl, jak se tváří. „Kdybych tě chtěl, miloval bych se s

tebou za bílého dne. Milování je umění, ne věda. Když se mazlím se ženou, chci vidět, co to s ní dělá.”

Glorianě se splašila krev v žilách, ale ne proto, že by se snad zlobila. Nemohla si pomoct a ozvala se: „Slyšela jsem, že u toho ženy pláčou,” přiznala šeptem.

Dan si povzdechl: „Kdybych podlehl tvému kouzlu a nechal se zmanipulovat bratrem, určitě bys neplakala, rozhodně ne bolestí. To ti přísahám.”

Mladé ženě hořely tváře. Snad právě temnota jí dodala odvahy, protože se otevřeně zeptala: „A co by se očekávalo ode mě?”

Kenbrook krátce vybuchl smíchy a natočil se k ní. Je opravdu nahý? pomyslela si. Kdyby si tak troufala natáhnout ruku a dotknout se ho.

„Tvým úkolem,” odpověděl, „je přijmout mě.”

Představila si to a zatočila se jí hlava. V místě, kde ho měla přijmout, cítila teplo a podivnou bolest. „Bolí to - bolelo by

to?”

Natáhl k ní ruku, našel volnou kadeř a zatahal ji za ni. „Poprvé to může bolet,” odpověděl vážně. Tentokrát si nedělal legraci a Gloriana mu za to byla vděčná. „Samozřejmě bych tě na to připravil a samotná příprava je velmi příjemná.”

Gloriana se odmlčela. Pak přiznala: „Jsem hrozně zvědavá.”

„Přeješ si, abych ti poskytl potěšení, Gloriano?”

Hlasitě polkla. „A udělal bys to? Kdybych tě požádala?”

Zasmál se. „Ó ano. Garethovi se dnes v noci nesplní jeho toužebné přání, ale jsem víc než ochoten předvést ti alespoň jisté části rituálu milování.”

Gloriana se chvěla. Buď ji Svatá Panna nevyslyšela, nebo je horší hříšník, než se jí kdy zdálo. „Asi bych se měla učit,” řekla.

„Tak se zvedni,” poručil Dan, „a svlíkni si ty příšerné šaty. Ženské tělo je dokonalý nástroj připravený vydávat tu nejsladší hudbu, ale i pěvec se musí dotýkat strun, aby vyloudil z lyry správné tóny.”

Gloriana se třásla vzrušením, proto udělala přesně to, co chtěl. Čekala, že Dan zůstane v posteli, ale on okamžitě vstal a rozsvítil od hořící lampy na stole ještě jednu a postavil ji tak blízko, aby se světlo rozlilo až k posteli.

Gloriana u ní stála zcela nahá jako omráčená. „Nenapadlo mě, že tu bude světlo,” šeptla.

„Chci tě vidět,” řekl klidně Kenbrook, kromě spodek také nahý, „abych poznal, jestli ti působím potěšení.” Chytila se vyřezávaného sloupku postele, aby neupadla. „Pojď sem,” ukázal Dan.

Gloriana zaváhala, ale pak šla přímo k němu k osvětlenému stolu. Dlouho si ji prohlížel a nakonec chraplavým hlasem řekl: „Jsi neobyčejně krásná.”

Vzpomněla si na polibek, který v ní probudil ženu. Jinak by ho možná tolik nechtěla. „Nevezmeš si mě?”

Dan zavrtěl hlavou. „Ne,” odpověděl. „Ale můžu ti působit slast jinak, i když se s tebou nebudu milovat.”

„To není fér,” slyšela se Gloriana a jen se divila, „že já jsem úplně nahá, a ty ne.”

Dan naprosto klidně rozvázal tkanice spodních kalhot a nechal je padnout na podlahu. Postavil se před ní s údem ztopořeným a zvednutým až na břicho.

Gloriana zalapala po dechu, „Nechápu, jak… jak by se to do mě mohlo vlézt,” špitla.

Dan se uculil. Přikročil k ní a položil jí ruce na ramena. „S tím si nemusíš dělat starosti,” odpověděl. „Až přijde čas, jestli vůbec přijde, vleze se úplně hladce. Příroda se o to postarala.”

Najednou by nejraději utekla, přestože věděla, že by neutíkala, i kdyby měla cestu volnou do všech čtyř stran. „Budeš mě líbat?”

„Nepochybně,” přikývl Kenbrook. Nedíval se na její ústa, ale na malá pevná prsa s vystupujícími mladistvými bradavkami. Zvedl ruce a pomalu je zakryl dlaněmi, jako by se dotýkal křehkého pokladu.

Gloriana zadržela dech, nikdy si nepředstavovala, jakou slast jí může přinést pouhé pohlazení.

„To je jen začátek,” řekl Kenbrook a zlehka jí přejížděl po bradavkách palci a pak celými dlaněmi.

Gloriana se zachvěla, pak zanaříkala, zaklonila hlavu a se zavřenýma očima podlehla kouzlu, které jí působil Kenbrookův dotyk.

Majetnicky vzrušená prsa hnětl a Gloriana si vzpomněla, jak přirovnával ženské tělo k hudebnímu nástroji. Ano, její tělo začalo pod jeho vedením zpívat, ona prudce oddechuje a z hrdla se jí derou tiché naříkavé tóny.

Kenbrook se sklonil a našel její rty. Líbal ji a zároveň ji nepřestával laskat. Gloriana neotevřela oči ani mu polibky nevracela. Byla jako v mrákotách zahlcená neznámými pocity, které v ní probudil.

Zprvu ji líbal něžně, ale pak žádostivě a lačně s rukama položenýma na jejích bocích. Prsa si říkala o další něhu, proto se přitiskla na jeho hruď a třela se o chomáče chlupů a pevné svaly. Instinktivně ho popadla za ramena a táhla k sobě - do sebe.

Chce ho.

Dan ji líbal tak dlouho, až byla vláčná jako vosk, pak ji však odtáhl a držel na délku paže od sebe. Mumlal jakousi nesmyslnou modlitbu k bohům a pak se sklonil a vzal do úst její bradavku. Vyvolal v ní hotovou extázi, proto hlasitě vykřikla a zajela mu rukama do kštice.

Gloriana se sklonila, aby mu prsa přiblížila - ať si klidně myslí, že je nestoudná. Její tělo se měnilo, dlouho a trpělivě čekala na tu proměnu, teď když je konečně s vysněným mužem, ráda se poddá každé nuanci milování. Hořela touhou, zpocené vlasy se jí lepily k hlavě, celé tělo klouzalo a sálalo.

Dan si vychutnával druhé ňadro, pak ji znovu líbal na ústa a polibky ji rozpaloval k nepři četnosti.

„Táák,” vydechl Kenbrook, když se od ní odtrhl.

Gloriana čekala, že ji zanese do postele, ale místo toho přitáhl židli, na které předtím seděl, a vedl ji k ní. Položil jí ruku na opěradlo, aby získala rovnováhu, a zvedl jednu nohu na sedátko.

Žádná z panenských představ ji nepřipravila na to, co následovalo. Kenbrook poklekl a hladil rukama, které obvykle svíraly meč, vnitřní stranu jejích stehen. Rozechvěle na něho hleděla a zadržovala dech.

Když jí roztáhl nohy a přisál se k ní, slastně vzlykala a volnou rukou ho tlačila do sebe. Stupňující se napětí s příslibem divoké smrště a vše překonávajícího uspokojení ji nutilo pohupovat se, jako by jela na jeho jazyce. Dan ji laskal a sál a přidržoval oběma rukama, dokud se nevybouřila.

Gloriana se vznesla do takových výšin, až spatřila hvězdičky, a Dan nepřestával, přidržoval si ji oběma rukama a nenechal ji uniknout. Když bylo po všem, padla mu jen napůl při vědomí přes rameno a nechala se odnést na postel.

Zvedla k němu obě paže, protože i její nevinné oči poznaly, že i on potřebuje úlevu, ale Kenbrook zavrtěl hlavou,

„Ne, Gloriano,” odmítl, „dnes ne.”

A možná nikdy. Ani jeden z nich nevyřkl ta krutá slova.

Gloriana začala opět normálně dýchat. Od hlavy až k patě byla rozpálená a zpocená, srdce jí ještě splašeně uhánělo jako srna pronásledovaná vlky v neznámém lese. Mlčky ho chytila za ruku a položila si ji na břicho.

Kenbrook sotva slyšitelně zasténal, klekl si nad ni a dotkl se jí v místě, které před chvílí opanoval. Gloriana se opět chvěla touhou. Poznala slast a chtěla ji znovu.

Kenbrook to samozřejmě věděl, nepotřeboval se ptát, proto do ní vnořil prsty a ona se chytila za hlavu a začala sténat jako šílená.

Sklonil se k ní, zlíbal jí ústa, obličej i prsa a zároveň ji dole vzrušoval. Dosáhla horečného uspokojení, když našel zvláštní místečko uvnitř, o kterém zajisté věděl.

Gloriana vykřikla a zvedla obě nohy vysoko nad postel. Znovu jako by hvězdy padaly a ona překročila hranice vlastního vědomí. Kenbrook ji pak jemně hladil po stehnech a šeptal konejšivá slůvka, aby se vrátila zpět z nádherného deliria.

Když se Glorianě konečně podařilo znovu sesbírat střípky myšlenek, její muž se zvedl, uhasil všechny lampy kromě jediné a vrátil se do postele. Nakopl si přitom palec a několikrát zaklel, ale když si lehl vedle ní, mlčel.

„Dane?”

Několikrát se posunoval, než se uvelebil. „Hmm?” „A co ty?” zeptala se.

Zabručel další nadávku, naštěstí mu přesně nerozuměla. „Spi už, Gloriano,” přikázal pak.

Spokojeně zívla. „Já se vyspím dobře, o tom není pochyb, ale o tebe si dělám starosti.”

„Nedělej.” Když zvážila, jak intimně se k sobě před chvílí chovali, zarazilo ji, že mluví skoro nepřátelsky. „Půl života jsem byl vojákem, prošel jsem horšími útrapami, než jaké přinesl dnešní den.”

Gloriana zírala nahoru do tmy. Strop nebylo vidět. „Promiň, Dane,” mumlala, „myslela jsem jen na sebe, nenapadlo mě, že ty budeš trpět.”

Kenbrook ještě jednou zaklel a překulil se, takže se postel opět rozhoupala. „Někdy je ctnost proklaté břemeno. Ale pokud jde o tebe, lady Gloriano, musíme ji zachovat. A teď, jestli v sobě máš alespoň kousek slitování, mě přestaň trápit připomínáním toho, co mohlo být, a nebylo, a konečně spi!”

Vyjma prožitků dnešního večera zůstala Gloriana zcela nevinná. Ženský instinkt jí sice napověděl, že by Dana svedla, kdyby se k němu jednoduše přitulila, dotýkala se ho a líbala.

Protože však byla bezúhonná, neuchýlila se k takové taktice. Dan by jí nikdy neukázal slast, kterou poznala, kdyby mu to nedovolila. Jenže Kenbrook ze zřejmých důvodů nechce jejich manželství zpečetit. Glorianu to sice bolelo, ale jeho rozhodnutí musela respektovat. Sám si vybere, komu své tělo poskytne, stejně jako to udělala ona.

„Tak dobrou noc,” zašeptala, „a děkuji.”

Podrážděně zaúpěl.

„Řekla jsem snad něco špatného?” špitla ukřivděně Gloriana.

Kenbrook neodpověděl, místo toho se skulil z postele a začal ve tmě hledat svršky. Pořád o něco zakopával a bručel si pod vousy.

Gloriana se přemohla a nerozesmála se, stejně by to byl hysterický smích. Na jejich situaci přece není nic veselého. Jsou uvěznění a nemají tušení, na jak dlouho.

„Co děláš?” zeptala se, když opět byla schopná promluvit. Najednou se jí spíš chtělo plakat, ale raději se vrhne dolů z okna věže, než by pro něho uronila slzu.

Dan neodpověděl, ale slyšela zátku a pochopila, že si nalévá víno. Uklidnila se a zavřela oči. Časně ráno se Kenbrook vrátil oblečený do postele a spal jako špalek.

¦k -k -k

Gloriana se za svítání posadila s přikrývkou přitaženou až k bradě a pozorovala, jak sluneční paprsky dopadají přes jedno okno do komnaty, jako by plnily věž nazlátlou tekutinou. Za denního světla místnost nevypadala temná a zapomenutá, jak si ji Gloriana představovala, naopak působila pěkně zařízeně a útulně. Někdo si dal pořádnou práci, aby byla pohodlně obyvatelná.

Donesl několik pánví s uhlím i palivo, aby se dal udržovat oheň. Na stůl rozložil bohaté zásoby jídla a pití a někdo jiný -pravděpodobně sám Gareth nebo Eleina - na zem prozíravě postavil kufr plný šatů, košilek a košil. Podlahu pokrývala čerstvá vrstva rákosí a Gloriana dokonce neviděla ani jednu pavučinu.

Kenbrook ležel rozložený na břiše vedle Gloriany. Záda se mu pravidelně zvedala v rytmu hlubokého spánku. Naklonila se nad něho a prohlédla si ránu vzadu na hlavě. Vypadala docela dobře, proto Gloriana opatrně slezla z postele a došla k pěkně zdobenému paravánu.

Jak doufala, našla za ním nočník. Když se Kenbrook probral, zavrtěl se a opřel o loket, dokonale oblečená si umývala ruce a obličej v umývadle u postele.

„Takže to nebyla jen noční můra,” prohlásil zklamaně.

„Ne,” odpověděla Gloriana a utírala si tvář neobarveným kusem plátna. Byla v rozpacích po tom, jak se chovala v noci ona a jak se Kenbrook raději ovládl, než by naplnil manželství a zavázal se, že s ní zůstane. „Zdá se,” řekla s veškerou důstojností, které byla za daných okolností schopná, „že příměří skončilo.”

Kenbrook se s námahou posadil. Jednou rukou si tiskl zátylek a o druhou se opíral. „Nezkoušej mou trpělivost, ženská,” varoval ji. „Nejsem z těch, kdo mají po ránu nejlepší náladu.”

Rozezněly se zvony a jejich čistý hlas se nesl z opačné strany jezera až k nim. „Nestihneme mši,” poznamenala věcně Gloriana.

„To je velká škoda,” pronesl Kenbrook a postavil se, aby se nejistým krokem přesunul k zásobám jídla na protější straně komnaty. Zkoumal koše a džbány, dokud nenašel bochník chleba a kus sýra. „Ale můžeme meditovat nad utrpením Josefa, když ho okradli o barevný kabátec a hodili do jámy i s jeho ubohými bratry.”

Gloriana obrátila oči v sloup. Snažila se chovat zdvořile, ale jestli je chce Kenbrook přirovnávat k svatým z Písma, dlouho jazyk za zuby neudrží.

Kenbrook se s jídlem přesunul k severnímu oknu, ze kterého se nabízel impozantní pohled na Hadleighský hrad. „K čertu s tebou, Garethe,” zařval z plných plic, až se jeho výkřik opakovaně vracel jako ozvěna. „Proklínám tě až do pekel!”

„Dobrý nápad řvát tu jak na lesy,” vyhrkla nevrle Gloriana. Rovněž ona si podala jídlo a usadila se s ním ke stolu jako civilizovaný člověk. „Nemá smysl věřit, že tě někdo uslyší a přijde ti na pomoc. Všichni jsou přesvědčeni, že na Kenbroockém panství straší, budou tě považovat za ducha.” Nemohla si pomoct a kousavě dodala: „Za zlého ducha, samozřejmě.”

Dan se k ní obrátil s nepřátelským výrazem. Člověk by nevěřil, že je to tentýž muž, který ji ještě před pár hodinami tak vášnivě a něžně mlaskal. „Budou muset přijít, aby nám

přinesli jídlo a pití, jestli nás ovšem nechtějí nechat strádat žízní a hlady,” odsekl. „Až se tu objeví, přemůžeme je. Přísahám, že až se mi Gareth dostane do rukou, bude si přát, aby byl dávno mrtvý!”

Gloriana se krmila pečlivými přesnými pohyby, aby se ani na chvíli nepřestala kontrolovat. „To je velmi optimistický náhled, pane,” řekla odměřeně. „Jsi sice silák, ale určitě nepřemůžeš půl tuctu Garethových nejlepších válečníků.”

Kenbrook popadl židli, otočil ji a obkročmo si na ni sedl. Probodával Glorianu pohledem neúprosných modrých očí. Rozcuchané vlasy mu slušely, když se do ní pustil: „No, řekl bych, že mě po včerejší noci budeš mít ráda trochu víc. Pořád dokola jsi vykřikovala moje jméno, víš, takže jestli postavil Gareth do chodby stráže, určitě věří, že jejich cíl byl naplněn.”

„Nech toho,” prosila i poroučela zároveň Gloriana. Ukousl si sýra, zadumaně ho žvýkal, a když polknul, pokračoval ve škádlení: „Nebyla to právě tato židle, na které jsi stála s jednou nohou nahoru, když jsem tě…”

„Byla!” zvolala Gloriana rudá jako rak až po kořínky vlasů. „Ano, sakra, byla to právě tato židle! Proč mě tak trápíš?”

Kenbrook zjihl. „Případná otázka,” usoudil. „Asi bych ti měl znovu ukázat, jak tě umím potěšit, milá ženo, abys aspoň na chvíli zůstala mírná a sladká. Dokud nepopadneš dech a nezačneš mi znovu dělat kázání.”

Gloriana sklopila zrak, pobouřená tím, že by byla schopná opět mu podlehnout. „Přiznávám,” téměř šeptala chvějícím se hlasem, „že jsem nikdy nepoznala pocity, které jsi ve mně vyvolal. Ráda bych ti ale připomněla, že moje tělo je můj chrám a poslouchá jenom mě. Manžel nemanžel, nemáš na mě žádné právo.”

Dan mlčel, dokud se na něho nepodívala. Napíchl na nůž kousek chleba a normálně si ho strkal do pusy, přesto na tom gestu bylo něco, co způsobilo, že se Gloriana na židli málem svíjela.

„Asi je nevyhnutelné,” prohlásil, „abychom se spolu vyspali. Gareth mě odhadl dobře - nevydržím mnoho nocí tak jako tu minulou.”

„Budeš mě nutit?”

Usekl další kus chleba a pojídal ho ze špičky nože. „Nebude třeba nutit tě, Gloriano,” pokračoval po delší odmlce, aby ji pozlobil. „Jsi horkokrevná jako klisna, donutím tě, abys mě chtěla, aniž bych se tě dotknul.”

Gloriana se bála, že má pravdu, ale stejně ji to rozzuřilo. „Nejsi tak neodolatelný, jak si myslíš.”

Kenbrook se jen smál. „Včera v noci to byl jen začátek, úvod do tělesné rozkoše, víš,” mluvil tak smyslně, že na něho Gloriana hleděla jako očarovaná.

V duchu se otřepala, aby se vzpamatovala, ale i tak cítila, jak jí svaly tají jako led. Seděla na židli a dívala se přes Kenbrooka, jako by byl průhledný. Přála si neslyšet, nevidět a nic necítit.

Kenbrook jí barvitými slovy popisoval, jak ji bude laskat a pokoušet, přivádět na pokraj vyvrcholení a pak ji odmítat a jak to bude opakovat dokola a dokola. Líčil jí, co bude volat ona a co on, jak ji připraví, aby měla co největší potěšení. Gloriana poposedávala na židli.

Dan pokračoval vykreslováním slovních obrazů, nemožných erotických scén, ze kterých se jí v žilách vařila krev a pálilo ji ženství. Mluvil a mluvil, nikam nespěchal, nezvedal hlas, až byla Gloriana v úplně extázi. Celá zpocená ho chtěla stokrát nebo snad tisíckrát víc než minulou noc.

Netušila, jak dlouho trvalo, než Kenbrook stejně tiše a nevzrušeně poručil: „Pojď ke mně, Gloriano.”

Vstala a kráčela k němu.

Beze slova nožem přeťal všechny tkanice na jejích šatech a nechal je sklouznout Glorianě přes ramena. Jediným trhnutím je pak stáhl na podlahu, takže před ním stála jen ve spodní košilce.

Odložil nůž bokem a věnoval se bradavkám pod košilkou. Kupodivu se netvářil vítězoslavně, ale jako poutník, který právě dorazil do svatyně.

„Co s tím, Gloriano?” zeptal se hrdelním hlasem a sevřel poslední kus prádla v dlaní. „Co s tím mám udělat?”

„Servi to ze mě,” zašeptala.

Kenbrook ji jako správný gentleman poslechl.

Kapitola 8

Kdyby Kenbrook neseděl, asi by upadl, když před sebou spatřil dokonalé nahé tělo nevinné Gloriany v plném denním světle. Najednou viděl celou svou budoucnost, jako by mu ji se všemi detaily ukázal nějaký jasnovidec.

Cosi nesrozumitelného zašeptal, jako by se zděsil, a pak se natáhl na zem pro košilku, kterou právě na Glorianin rozkaz strhl. Hodil jí ji a chraplavě požádal: „Obleč se.”

Gloriana si přitiskla jemnou látku na prsa. Na očích jí bylo vidět, jak je zmatená a jak se jí to dotklo. Dan se otočil zády k ní a odstoupil. „Co se stalo?” zeptala se.

Dan přešel místnost, vybral si džbán vína a nalil si dvojitou dávku. Chutnalo divně, ale nedivil se, vždyť anglické víno se nedá srovnávat s francouzským nebo italským. „Změnil jsem názor,” odpověděl a podíval se na ni s pohárem v ruce.

Glorianě stoupala červeň do nádherné tváře. „Asi jsi mě chtěl jen ponížit,” řekla tiše. „Jestli ano, pak se ti to podařilo.”

Kenbrook si lokl vína, zamračil se na pohár a odložil ho. „Netoužím po ničem jiném, než povalit tě tady na postel a učinit tě mou jednou provždy. Jenže to by nebyl moc slibný začátek, proto se pokusím ovládnout své zvířecí impulsy tak dlouho, jak to půjde.”

Vykulila skvostné oči. „To nechápu.”

„Je mi jasné, že ne,” ujistil ji Kenbrook, „a kdo by se divil? Já sám to pochopil teprve před chvílí, i když mám podezření, že mi to leželo v hlavě od chvíle, co jsem se vrátil na Hadleigh a opět tě spatřil, rozkvetlou v ženu.”

Gloriana viditelně zjihla, viděl jí na očích, že se snaží nedomýšlet si víc, než vyslovil. Trýznilo ho, jak jí na něm záleží.

Přistoupil k ní, aby ji ujistil, že i ona je pro něho vším. Zastavil se uprostřed kroku. Její obraz, ještě před chviličkou jasný, se podivně posunul a najednou neviděl nic než míhající se tvary a barvy. Ta rána do hlavy asi byla horší, než si myslel. Udělal ještě jeden krok, ale pak upadl do naprosté temnoty.

Gloriana s hrůzou přihlížela, jak Kenbrook plnou váhou dopadl na dřevěnou podlahu. Klečela vedle něho dříve, než si uvědomila, že se pohnula. Volala jeho jméno a on zasténal, ale oči neotevřel.

Vyděšená Gloriana ho znovu oslovovala, pak jím zatřásla. Kenbrook se neprobouzel. Zvedla se a přinesla vodu, aby ho polila. Ani pak se neprohrál. Nakonec se ho pokusila táhnout po podlaze, doufala, že ho nějak dostane na postel, ale byl tak těžký, že s ním nepohnula.

V očích ji pálily slzy, když spěchala pro polštář a přikrývku.

„Dane!” křičela a plácala ho po tvářích.

Jen zavzdychal.

Gloriana si zpočátku nevšimla hluku za dveřmi, teprve později si uvědomila, že se zřejmě vrátil Gareth a chystá se vstoupit. Schovala se za paraván a natáhla na sebe obyčejné hnědé šaty, aniž by se zdržovala prádlem.

„Garethe, rychle!” vykřikla. „Danovi něco je!”

Cvakl starobylý zámek, pak se otevřely dveře a dva Garethovi nejsilnější muži vešli dovnitř. Opatrně se rozhlíželi, jako by čekali útok. Pak uviděli Kenbrooka ležícího na zemi a začali se usmívat.

„Všechno v pořádku, pane,” zahlásil jeden přes rameno. „Zabralo to, lord Kenbrook si trošičku odpočine.”

Gloriana stála nad Danem s rukama sevřenýma v pěsti a třásla se vzteky. To víno bylo otrávené, pomyslela si, protože si vzpomněla, že se manžel nejdříve pořádně napil, než se sesul k zemi. Ano, dali mu drogy, protože se báli vejít, kdyby byl Kenbrook při vědomí.

Gareth se objevil za svými muži, a přestože byl Kenbrook v bezvědomí, nespouštěl z něho zrak. Zároveň si všiml, jak se tváří Gloriana, a předem jí rukou naznačil, že má mlčet.

„Neublíží mu to,” vysvětloval. Přátelsky se na ni usmál: „Vypadáš moc dobře, jsi tu šťastná?”

Jedině vědomí, že by se podobnému útoku vysmál, zabránilo Glorianě vrhnout se na něho jako vlčice a škrábat a kousat.

„Jak jsi věděl, že se Dan napije otráveného vína?” zeptala se. „Kdybych se napila já a on by zůstal při vědomí, vedlo by se ti v jedné místnosti lépe s divokým býkem než s Kenbrookem!”

Gareth si povzdechl. Za ním se tísnili sluhové nesoucí mezi jiným i sudy a velkou měděnou vanu. „Ty přece skoro nepiješ a u Dana bylo jasné, že jednou načne druhý džbán. Bylo štěstí, že k tomu došlo tak brzy.”

„Nikdy ti to neodpustím,” slíbila Gloriana. Neříkala to výhružně, spíše klidně a vyrovnaně.

„Naopak,” odpověděl stejně zdvořile Gareth, „mám všechny důvody věřit, že mi odpustíš - ve správný čas, samozřejmě - a vyjádříš mi svou vděčnost.” Dřepl si k Danovi a zkontroloval mu tep na hrdle. Přestože to dával Gareth najevo zvláštním způsobem, Gloriana nepochybovala o tom, že má bratra opravdu rád. „Probere se tak za hodinu,” oznámil a otočil se ke Glorianě.

Sluhové se mezitím hemžili po komnatě, přinesli čerstvé jídlo, čisté oděvy pro Glorianu i pro Kenbrooka, na speciální pánev se žhavým uhlím dali ohřívat vodu. Komorná došla i k posteli a pečlivě ustlala uválené pokrývky.

„Ještě ne,” odpověděla na nevyřčenou otázku svého pána, který pouze pozvedl obočí.

Gloriana se zapýřila. „Snad nebudete chtít i svědky,” zamumlala hořce, protože si vzpomněla na včerejší rozhovor s Danem.

Gareth se vyhnul jejímu pohledu, protože ho zahanbila, ale pak se na ni zahleděl s odhodlaným výrazem v očích. Uvědomila si, že je tvrdohlavý jako mezek. „Nepokoušej mou trpělivost,” vyštěkl. „Není rozumné trápit mě takovými

poznámkami, když si zajisté nepřeješ, abych něco takového poručil.”

Malinko couvla. Musela si přiznat něco, co by ani za živý svět nikomu neřekla, co by vyslovila snad jen v duchu v modlitbě. Ona, Gloriana, která si tolik cení svobody, si ještě nepřeje opustit vězení ve věži. Chce tu s Kenbrookem zůstat sama, dokud se jednou provždy nevyřeší, co je třeba vyřešit, ať už k lepšímu či k horšímu. Svět venku je plný rušivých vlivů.

„Co říká na mé zmizení Edward?” vyhrkla.

Gareth se už otáčel k odchodu, ale zastavil se a mrzutě odvětil. „Ubohý chlapec. Věří, že jste se s Kenbrookem smířili a šli spolu oslavovat obnovení vztahu obvyklým způsobem. Takže z jeho strany pomoc nečekej, pokud jsi v ni doufala. Má zlomené srdce, to musím přiznat, ale umí se přizpůsobit, mládí je odolné. Proto se náš milý Edward rozhodl utěšovat mademoiselle.”

Poté sluhové vyšli ze dveří, za nimi Gareth a nakonec vojáci. Dveře zapadly a byly zamčeny.

Gloriana se rozhlédla. Zjistila, že naplnili měděnou vanu, přichystali mýdlo i látky na utírání. Poklekla vedle Dana: „Prober se,” řekla laskavě, ale vážně. „Jestli se nevzbudíš, vykoupu se a ty nebudeš mít teplou vodu.”

Kenbrook jako zázrakem otevřel oči. Kdyby se netvářil tak zmateně, Gloriana by ho podezírala, že bezvědomí po celou dobu, co byl Gareth uvnitř, jen předstíral.

„Au,” zvedl se na loket, „aspoň bych tě viděl nahou.”

Gloriana se usmála, byla ráda, že se Dan probral, proto jeho poznámku velkomyslně přehlédla. S přehnaným soucitem spustila: „Utrpěl jsi další ránu do hlavy, můj pane, navíc jsi ztratil vědomí, asi tě někdo očaroval.”

Kenbrook se posadil, pak vstal a zavrávoral. „Neztratil jsem vědomí,” ohradil se. „Jistě to byl Garethův úmysl - to víno chutnalo i na takový patok divně.”

„Správný odhad,” odvětila Gloriana. „Dali do něho drogu. Hádám, že to tvůj bratr udělal hlavně proto, aby tě vojáci nezranili při šarvátce.”

Kenbrook dovrávoral k vaně, přetáhl si přes hlavu tuniku, pak sundal košili i podvlékačky s vlněnými nohavicemi a vlezl do vody.

Gloriana ho po celou dobu bez mrknutí oka sledovala. Říkala si, jak je úžasný, přestože na hrudi a na pravém stehně nese hluboké jizvy z bitev. Kenbrook spokojeně vydechl, když se uložil do teplé vody.

„Než ses zhroutil, mluvili jsme spolu,” připomněla mu Gloriana a zároveň chystala na stůl jídlo zanechané sluhy.

Kenbrook se tvářil, že dlouze vzpomíná. „Aha, ano,” přikývl. „Zrovna ses mi jako nějaká hospodská nevěstka nabídla, abych tě uchránil před tvou divokou povahou.”

„To je víc než drzé,” namítla Gloriana bez zloby a kousla do malého perníčku.

„Rač ke mně a vydrhni mi záda, krásná Gloriano.”

„Vydrhni si je sám,” odsekla a sedla si ke stolu. Momentálně se více zajímala o perníčky.

„Bývaly časy,” informoval ji Kenbrook ublíženým tónem, „kdy ženy své pány poslouchaly. Svět se mění.”

Gloriana pomyslela na letadlo, kterým přiletěla do Anglie jako Megan Saundersová. „Ano,” souhlasila. „Nedovedeš si představit, co nás čeká.”

„Ty snad ano?”

Neodpověděla, ačkoli byla v pokušení prozradit mu svou podivnou minulost. Napadlo ji, kam se asi poděly poznámky, které si chvatně jako dítě škrábala, aby na nic nezapomněla. Nejspíš je Edwenna zničila nebo dobře ukryla, stejně jako šaty a panenku. Jenže v kufru na půdě Cyrusova domu nebyly.

Kenbrook si užíval koupele. Jestli na něm požité víno zanechalo nějaké stopy, skrýval je dokonale. „Je na tobě něco hodně zvláštního,” prohlásil, když naklonil hlavu a měřil si ji. „Jsi silnější a větší než většina žen. A máš pěknou pleť a dobré zuby.”

„Mluvíš o mně jako o koni z tržnice,” prohlásila klidně Gloriana. Zajímalo ji, co jí chtěl říct, než ho otrávené víno sklátilo, ale styděla se zeptat.

Zasmál se a ponořil se až po bradu. „Víš, že mluvím pravdu,” pokračoval. „Jsi jiná než ostatní ženy. Máš taky podivné nápady - obyčejné ženské by se červenaly, kdyby na ně jen pomyslely, natož aby je uskutečnily.”

„Asi jsem blázen,” nadhodila lehkovážně, „jako lady Eleina.”

„Eleina není bláznivá,” nesouhlasil Dan, ale nezlobil se. „Jen slyší a vidí mnohem jasněji než my ostatní.”

Gloriana ztichla. Mohla by mu povědět všechno, co ví, i to, o čem se jen dohaduje, ale pokojem se zničehonic nesl zvláštní zvuk, jako by se kolem hnal roj včel. Zvedla se modravá mlha, zastínila světlo a vymazala Dana. Mlha se vlnila a proměňovala jako tenoučký závoj.

Gloriana s hrůzou pozorovala, jak místnost ve věži před jejíma očima nabývá úplně jiné podoby. Podlaha vypadala odlišně, na zdech visely barevné obrazy. Pohybovali se tu lidé v divných šatech, prohlíželi si umělecká díla a bavili se mezi sebou jazykem, který si pamatovala z nejútlejšího dětství. Gloriana stále seděla, ale zmizel stůl a židli také neviděla. Malý chlapec v krátkých kalhotách, košili a botkách stejných, jaké ukrývala na půdě, ji pozoroval.

„Paní,” ukázal na ni.

Gloriana se zalekla, že je možná navždy oddělená od Dana. Mlčky se modlila, aby se vrátila do třináctého století, protože tam je nyní její domov.

Netušila, jak dlouho zůstala, než se představa rozplynula a ona se konečně ocitla ve známé komnatě u Dana. Už nebyl ve vaně, stál vedle ní v tunice, kterou předtím svlékl. Chytil ji oběma rukama za bradu a hleděl jí do očí.

„Bože můj, Gloriano, co se tu právě stalo?” šeptem se dožadoval vysvětlení. Byl nepřirozeně bledý a viditelně otřesený.

„Nevím,” vypravila ze sebe nešťastně po několika marných pokusech o řeč. „Co jsi viděl?”

Přitáhl si židli a posadil se tak blízko k ní, že se koleny dotýkal jejích nohou. „Co je to za triky?” zlobil se. Přimhouřil oči a dokonce se třásl, on, nebojácný voják, který bojoval s Turky. „Přísahám, Gloriano, že v tom víně muselo být něco jiného než obyčejný uspávači prášek. Zmizela jsi před mýma vlastníma očima.” Dan ji chytil za obě ruce, a protože je měla studené, začal jí je masírovat. „Buď mě opustil rozum, nebo jsi čarodějka, která umí kouzlit.”

Gloriana se rozklepala, protože takové obvinění bylo smrtelně nebezpečné. Mnoho nešťastnic přišlo kvůli němu o život - tresty byly tak tvrdé, že na to nechtěla ani pomyslet. „Nejsem čarodějka,” šeptala zoufale, „prosím, už nikdy se tak nerouhej!”

„ Viděl jsem tě úplně zmizet,” trval na svém Dan a uchopil ji za ramena. Ne že by jí chtěl ublížit, jen jako by chtěl zabránit dalšímu pokusu o únik.

Sklopila hlavu. „Jistě to bylo jen a jen tím vínem,” usoudila.

„Podívej se na mě,” poručil.

Glorianu opustila svobodná vůle a poslušně zvedla zrak. „Neumím to vysvětlit,” přiznala nešťastně. „Ani já sama to nechápu. Byla jsem tu a najednou jsem byla… ve stejném pokoji, ale v jiné době, aspoň myslím. Uvnitř byli lidé, ale měli na sobě podivné oděvy.”

Kenbrooka odpověď neuspokojila. Díval se na ni s nepochopením, takže se cítila jako nějaký podivný tvor. Chraplavě se optal: „Už se ti to někdy stalo?”

„Jednou,” přiznala Gloriana sotva slyšitelným hlasem. „Když jsem byla malá holka.”

„Pověz mi o tom.”

Přitiskla si dlaně na břicho a naklonila se kupředu, ne proto, že by jí snad bylo zle, ale protože nebyla schopná klidně sedět. Nechtěla o tom mluvit, sotva si to pamatovala. „Byla jsem se skupinou dětí z Briarwooodské školy. Zůstala jsem ve škole, protože mě máma ani táta nechtěli. Jeli jsme do vesnice na hrad a pak tam byla brána.

Dan si přitáhl Glorianu ze židle k sobě na klín. Oběma pažemi ji objal, jako by ji chtěl ochránit. „Edwenna, ta že by tě nechtěla?” vydechl tiše. Dojalo ho, jak je nešťastná, proto ji hladil po vlasech. „Povídáš nesmysly. Milovala tě - všichni vědí, že ti chtěla splnit každičké přání.”

Gloriana ho chytila kolem krku. „Edwenna,” zašeptala obdivné, jako by ji chtěla přivolat zpátky. Pak se podívala do hlubokých očí manžela, který ji s obavami sledoval. „Edwenna nebyla má vlastní matka.”

„Ano, to si pamatuji, byla jsi nalezenec.”

„Je to zamotané, chytila jsem se do pasti,” šeptla Gloriana. „Tolik bych si přála povědět tobě jedinému pravdu, můj pane, ale moc se bojím.”

„Co může být tak strašného, že to nechceš prozradit vlastnímu manželovi?” opáčil Dan zamyšleně. Chtěl ji utěšit, ale zároveň uklidňoval i sebe.

„Manželovi, který mě chce poslat do kláštera, aby si vzal jinou,” připomněla mu Gloriana. Srdce jí bilo tak prudce, až se bála, že omdlí, tak rychle jí pulzovala krev v žilách.

„Chystal jsem se ti to vysvětlit už dříve, než začalo účinkovat to Garethovo víno. Něco se změnilo - chci náš sňatek zachovat. Pověz mi svoje temné tajemství, Gloriano.”

Chvilku si kousala spodní ret. „Nebudeš mi věřit,” řekla. „Zpočátku určitě ne. Ale mám důkazy, které potvrdí to, co ti povím, ukážu ti je, až budeme na svobodě.”

Kenbrook se opřel, aby se jí pořádně podíval do tváře, a čekal.

Gloriana mu zajela prsty do vlasů. „Jenže až ti ukážu ty věci, obviníš mě, že jsem čarodějka…”

„To jsem mohl udělat už teď,” přerušil ji Dan a znovu ji vzal za ruce. „Viděl jsem tě přece zmizet a vrátit se.”

Zírala na něho: „Dobře víš, co by mi pak udělali - ale já nejsem zlá, to ti přísahám!”

„Nikdo ti neublíží,” prohlásil Kenbrook. „Mimoto nemám v plánu povědět živé duši, co se tu stalo - už proto, že si nepřeji, aby si o mně mysleli, že jsem blázen!”

Opravdu by ho považovali za šílence, kdyby jim popsal, jak se ztratila. Dokonce by ho mohli obvinit společně s Glorianou, že obcují s ďáblem. Musí mu to říct, věděla to, jen nenacházela správná slova. Potřebovala čas, aby posbírala myšlenky. Kenbrook byl neobyčejně trpělivý a nepopohánělji.

Trvalo dlouho, než váhavě promluvila. „Věci nejsou tak prosté, jak se zdají a budou zdát, protože čas není dán jen současnou chvílí nebo roky, které následují za sebou. Stvoření má… asi mnoho vrstev, jako třeba cibule nebo jako letokruhy na pařezech stromů. Každý je zvlášť, ale dohromady tvoří jeden celek.”

Kenbrook se mírně zamračil a přikývl, ať pokračuje. „Ty a já pocházíme každý z jiného letokruhu na jednom stromě.”

Zachechtal se a zavrtěl hlavou. „To mi budeš muset vysvětlit, mylady. Jsem voják, ne nějaký učenec.”

„Představ si, že dějiny jsou jako pařez starého dubu s mnoha a mnoha letokruhy,” pokračovala Gloriana. „A každý letokruh představuje jiný rok.”

„Dobře, dál.”

„Já se narodila v hodně vzdálené době,” vyhrkla Gloriana a přivřela oči. „V době, která ještě dlouho nenastane.”

„Chceš mi naznačit, že pocházíš z budoucnosti,” konstatoval věcně Dan, aniž by to odsoudil nebo potvrdil.

Gloriana na něho hleděla, obdivovala ho, že to tak rozumně vyložil. „Ano.”

„Z kterého roku?”

„Byla jsem malé dítě,” pokračovala Gloriana a nespouštěla z něho zrak, aby odhadla, zda jí věří. Byl naprosto soustředěný. „Nevím přesně, z kterého roku. Možná jsem to vůbec nikdy nevěděla.” Nemohla už vydržet napětí a optala se: „Věříš mi, že ano?”

Kenbrook si ji měřil. „Jsem nakloněn věřit tomu, že mluvíš pravdu,” řekl nakonec. „Jestli dokážeš zmizet - a to mohu na mou duši potvrdit, protože já si nevymýšlím - zdá se mi možné, že cestuješ časem. Vždyť obojí je stejně podivné.”

Glorianě se tak ulevilo, že mu ihned padla do náruče, opřela si hlavu o jeho rameno a hlasitě oddychovala. „Děkuji ti.”

Pohladil ji. „Ještě si o tom promluvíme, rád se podívám na důkazy, o kterých ses zmínila.” Políbil ji na čelo. „Nesnesl bych, kdybych tě měl ztratit,” zašeptal tak něžně, že to vnímala víc srdcem než sluchem.

Vzpřímila se a zkoumavě na něho pohlédla: „Nebylo by čestné přísahat, že jsi mi oddaný, jen proto, že jsme oba zavření ve věži a nemáš tu jiné rozptýlení.”

„Jsi moje manželka,” řekl. „Hned to potvrdím.”

Glorianu polilo horko, rozpálila se od hlavy až k patě.

„Hned teď?”

„Jedině když si to také přeješ.”

Slezla mu z klína. Přála si, aby konečně svůj svazek zpečetili. Také nepochybovala, že to bude příjemná zkušenost, věděla z minulé noci, jak sladce ji uváděl Dan do milování. Tak proč váhá? Proč jí buší srdce tolik, jako by jí měla prasknout hruď?

Dan se vztyčil a pousmál se. „Třeba potřebuješ čas, aby sis na to zvykla.”

Gloriana přecházela po místnosti s rukama sevřenýma jako při modlitbě. „Slunce je vysoko,” zašeptala. „Kromě toho někdo možná poslouchá za dveřmi.” Napadlo ji něco mnohem horšího. „Nebo náš pozoruje klíčovou dírkou!”

Dan zvedl svoje nohavice a pověsil je přes kliku tak, aby klíčovou dírku zakryly. Vrátil se ke stolu, obešel ho z druhé strany, aby mezi nimi zůstala celá plocha, a vzal si perníček. „A pokud jde o to druhé,” kousl si a vychutnával si ho tak, že jí připomněl slast z minulé noci, „budeš muset být potichu.”

Gloriana se chytila za spánky. Odehrává se to tak rychle: před několika minutami mu svěřila své tajemství, předtím pronikla do jiné doby. Vyřkla pravdu střeženou tak dlouho, že na ni skoro sama zapomněla. A teď s ní chce Kenbrook, který ještě včera měl v úmyslu vzít si jinou ženu, do postele.

Nedokázala klidně postát, nepokojně běhala z jedné strany pokoje na druhou. Dan ji pobaveně pozoroval, dokud se neunavila a nesedla si na dřevěnou truhlu.

Kenbrook došel k harfě v rohu a zabrnkal na struny, které zazněly chaotickou směsicí tónů. „Čeho se bojíš, Gloriano?” zeptal se.

Olízla si rty. „Bojím se, že mě využiješ, můj pane,” přiznala po pravdě, „a pak zavrhneš. Bojím se, že se jen chceš vzpamatovat z toho, co jsem ti prozradila, cos viděl…”

Znovu prohrábl struny, tentokrát pomalým tempem, aby vydaly dokonalý souzvuk. „Máme dost času, abychom si oba na novou situaci zvykli,” odpověděl. „Gareth, k čertu s ním, se o to postaral.”

Po těch slovech si mezi čistým oblečením našel spodní kalhoty i vlněné nohavice a oblékl se. Ke stolu se vrátil s šachovnicí a figurkami. Obojí jim tu zanechali jejich věznitelé.

Gloriana ho pozorovala z truhly, cítila se hloupě a bůhvíproč se strašně styděla. „Jak můžeš být tak klidný,” zeptala se, když chystal figurky ke hře, „když jsi před chvílí viděl na vlastní oči zmizet ženu?”

„Viděl jsem už i jiné podivné věci,” odpověděl Kenbrook, aniž by zvedl zrak. Tušila, že manžela nebude snadné překvapit, ale když zůstal i po tak zvláštním úkazu chladnokrevný, bylo toho na ni najednou příliš. Není divu, že se o něm říká, že nikdy neztrácí hlavu. „Například strašidla a jejich stíny.”

Gloriana se podivila, ale pak tlumeně sykla: „Taháš mě za nos, pane, nic takového jsi vidět nemohl!”

Usmál se. „V téhle hromadě kamení,” ukázal na podlahu, „je víc strašidel než v celém Londýně.” Odsunul židli a naznačil jí, aby se posadila. „I na Hadleighském hradě jich pár je.”

„Ve starých hradech jsou vždycky nějaké stíny a je slyšet divné zvuky,” poznamenala Gloriana. Zvedla se a poslušně si k němu přišla sednout. Dan přisunul šachovnici a ona ji otočila tak, aby měla bílé figury.

Kenbrook se zadíval na neživé bojovníky a povzdechl si: „Až po tobě.”

„Edward tvrdil, že po chodbách pochodují římští vojáci,” pokračovala Gloriana a táhla pěšcem. „Ale určitě mě jenom strašil stejně jako ty.”

Její manžel zaváhal, ale pak táhl zrcadlově. Doufala, že není neporazitelný šachista. Gareth ji neporazil nikdy, ani Edward, dokonce ani Cradoc, při kterém by měla stát nebesa. Skot Eigg jí jednou dal šach mat, ale od té doby už uběhlo pět let a nikdy potom to nezopakoval.

„Kdybych tě chtěl vystrašit,” prohlásil rozvážně Dan, který sledoval její tahy jako generál posuzující strategii protivníka, „počkal bych, až se setmí. Pak bych ti vyprávěl o duších a šotcích. Tak, aby ses mi schovala do náruče.”

Gloriana táhla zdánlivě zbrkle, přesto si byla dobře vědoma pozice každé figurky na šachovnici. „Ještě si toho musíme hodně vyjasnit, lorde Kenbrooku.”

Ušklíbl se a Glorianě to neuniklo. „Nesouhlasím, mylady. Moc se zabýváme rozdíly mezi námi. Je na čase soustředit se na společné zájmy.”

„A to jsou?”

„Třeba šachy,” prohlásil Kenbrook a věnoval se kostkovanému bitevnímu poli. Kývl hlavou k hromádce rukopisů na jednom ze stolů. Poskytovaly dost čtení nejméně na rok. „Poezie a historie.” Konečně na ni pohlédl. Viděla, jak se mu v očích vesele blýská a zahřálo ji to u srdce. „A rozkoš,” dodal nakonec.

Gloriana ihned sklopila zrak. „Nepopírám, že máš pravdu,” přiznala a sebrala mu střelce. „Miluji šachy.”

Kenbrook se zasmál. A ve třech tazích jí dal mat.

„Miluješ mě, Gloriano?” zeptal se, když se rozčilovala nad nečekaně rychlou porážkou.

Zpříma na něho pohlédla. „Ano,” přiznala prostě.

„Přeješ si stát se mou opravdovou manželkou a porodit mi

děti?”

„Ano,” zopakovala.

„To se mnou ale budeš muset jít do postele.”

Gloriana si ho mlčky měřila. „Jsem pro tebe dost přitažlivá?”

Kenbrookovi vyskočil jeden koutek nahoru, ale nezasmál se. „Už jsem zjistil, že víc než přitažlivá,” odpověděl a podal jí ruku. „Můžeš mi přinést jedině potěšení, mylady. Otázkou je, jestli ti mám poskytnout potěšení já?”

Gloriana mu vložila dlaň do ruky, cítila, jak sevřel její drobnou ruku, zavřela pevně oči a přestala dýchat, zatímco Dan ji zvedl ze židle.

Nevedl ji přímo k posteli, jak se těšila i bála zároveň, ale místo toho ji vzal do náruče a líbal. Zasypával ji nejněžnějšími a nejsladšími polibky, až se strach rozpustil v počínající extázi.

Nakonec to byla sama Gloriana, kdo vedl Dana k manželské posteli a lákal ho polibky. On jí svlékl šaty i košilku, pak se zbavil svých oděvů a položil ji na matraci.

„Jsi neskutečně krásná,” šeptal a dráždil ji prsty i ústy, dokud po něm zoufale netoužila. Jejich touha vyvrcholila, protože se stupňovala od prvního polibku na nádvoří, a proto musela dojít naplnění. Když se nad ní vztyčil, hořela žádostí. „Poprvé to může.”

Zakryla mu dlaní ústa. „Na tom nesejde,” šeptala mu. Kenbrook, který se minulou noc musel hrozně ovládat, se přestal kontrolovat. Zachrčel a jediným pohybem do ní pronikl, a prorazil tak panenskou blánu.

Gloriana ucítila krátkou silnou bodavou bolest, ale pak ji zcela pohltila vášeň. Zvedla pánev a přivítala ho. Hrdelně zachroptěl a v divokém tempu si ji vzal.

Rytmicky přirážela a spokojeně se oddávala ďábelské jízdě. Necítila se dobyta, ale posvěcená, protože objevila, že byla stvořená k tomu, aby poskytovala potěšení a sama si užívala. Podrobila se žádostivosti vlastního těla a nakonec slyšela Danův triumfální výkřik, když společně vzlétli k tajnému místu za hvězdami.

Kapitola 9

Když konečně uspokojili touhu, Gloriana se k Danovi přitulila a usnula. Zatímco slunce dosáhlo na obloze nejvyššího bodu a začalo přes podlahu ve věži ustupovat jako klesající voda při odlivu, byl on spokojený, že může ležet vedle ní, objímat ji a poslouchat její pravidelné oddechování.

V zajetí snů sebou škubla a Dan ji šeptem uklidňoval. Nakonec se pohroužil do příjemných myšlenek, protože konečně věděl, že se bude moci nerušeně oddávat představám. Vrátil se k okamžikům předtím, než spolu hráli šachy.

Gloriana seděla u stolu, pojídala perníček a on ji pozoroval z lázně a srovnával si v hlavě, že byl blázen, když chtěl, aby mu porodila děti. Že ji snad skutečně miluje, ale není si tím úplně jistý. City ke Glorianě jsou pro něho nové, plné slunce i smíchu a tmy i záře, proto se v nich zatím nevyzná. Ale než jí o tom stihl povědět, Gloriana zmizela - jednoduše se zničehonic ztratila, jednu chvíli tu byla, a pak najednou ne. Jinak se to popsat nedalo, ani by to neuměl - samozřejmě nebyl tak hloupý, aby se to někomu popsat pokoušel. Nejvíce však Dana trápilo, že to kouzlo Gloriana neprovedla sama úmyslně, byla odtažena proti své vůli silou, které ani jeden z nich nerozumí. To znamená, že mu ji stejná síla třeba opět v nestřeženém okamžiku sebere.

Na jak dlouho, když se to stane znovu - na hodinu, na den… nebo navždycky?

Dan se zachvěl a pohnul se na pro dva příliš úzké matraci. Přestože Glorianu nechtěl vzbudit, objal ji ještě pevněji. Nikdy předtím nepoznal tak silný strach. Když pomyslí na to, že ona

vyrůstala a rozkvétala na hradě Hadleigh a čekala tu na něho, zatímco on, hlupák hlupáků, schválně zůstával mimo domov.

Čas je tak tajemný a vzácný, cennější než zlato nebo drahokamy - a on ho tolik promrhal.

Zvedl ruku, aby na Glorianu lépe viděl. Její tvář s téměř průsvitnou pletí jen jemně zarůžovělou po vášnivém objetí se mu ve spánku zdála nesnesitelně krásná. Dan, který se modlil jen ze zvyku, když musel na ranní mši nebo na nešpory, vyslovil tichou modlitbu za to, ať je této ženě dobrým manželem a přinese jí jen potěšení a slávu.

Jako by jeho nevyřčenou modlitbu vyslechla, Gloriana zakmitala řasami a otevřela oči. „Doufám, že jsme počali dítě,” řekla.

„Já taky,” přitakal stručně.

„Ale co povíš Mariette? Urazila dalekou cestu, aby.”

Dan se prstem dotkl špičky jejího nosu. „Povím jí, ženuško, že je mi to líto, ale že ji musím poslat zpátky do Francie. Přirozeně s vhodným doprovodem.”

Gloriana mu položila hlavu na rameno. Její vlasy se jako nespoutaný měděné zbarvený hedvábný vodopád rozprostřely po jeho kůži. „Třeba se jí bude dvořit Edward. Podle mé komorné Judith se jí líbí.”

Dan se zašklebil. „Třeba jí to nakonec srdce nezlomí, že mě ztratí.”

„Třeba ne,” škádlila ho Gloriana a zamrkala, až se jí husté řasy zakmitaly.

Zakoulel očima a snažil se tvářit nazlobeně. „Taková nestydatost,” obvinil ji. „Za to tě budu muset potrestat.”

Na její tváři se objevil slušivý ruměnec. Na očích jí bylo vidět, že ji to láká. „Jak si tě usmířím, můj pane?” zeptala se nevinně.

Dan ji uchopil za zápěstí, jemně ji nadzvedl a posadil si ji na sebe jako na koně. Když dosedla na jeho mužství vztyčené jako sloup druidského chrámu a připravené dobývat, otevřela oči dokořán. Bradavky jí ztvrdly jako oblázky z potůčku.

„Podvolíš se osudu, mylady?” ujistil se Dan.

Přikývla, kousla se do rtu a pomalu se přesouvala, aby ho pustila dovnitř.

Dan byl stejně dychtivý jako ona, ale dobře věděl, že se rozkoš prodlužováním předehry stupňuje. Poprvé si ji vzal rychle, tentokrát si chtěl vychutnat každičký pocit.

Gloriana si chytila ňadro, sehnula se a jemně přejížděla bradavkou Danovi po rtech.

„Ty malá nestydatá couro,” zašeptal a ztrestal ji jediným olíznutím jazykem, který zase rychle schoval. „Kde ses naučila takové prostopášnosti?”

Zklamaně zasténala a znovu mu nutila bradavku do úst. „Ve tvé posteli, můj pane,” odpověděla udýchaně. „Prosím, Dane.”

„Copak?” sjížděl jí dlaněmi od ramen k zadečku, který občas dlaněmi stiskl. „Prosím, Dane. co bys chtěla?”

Gloriana se zavrtěla. Dan doufal, že nemá tušení, co s ním každičký pohyb provádí. „Darebačko.”

Dan jí položil ruce na břicho a jedním palcem zamířil k místečku, kde na jejím ženství našel kousek ztuhlého svalstva, ten kousek, ze kterého lze ovládat vášeň. Jemně po něm přejížděl a s potěšením sledoval, jak se Gloriana prohýbá a naříká, jak jí přitom nádherná prsa trčí dopředu a nesnesitelně ho svádějí. Volnou rukou jedno jemně stiskl. „Čekám, Gloriano, až si řekneš, co si přeješ.”

S výkřikem se vrhla kupředu a skryla obličej v polštáři za ním. Zároveň mu pod palec vypustila horkou tekutinu. „Áách, chtěla bych - chtěla bych, abys mi sál prsa, můj pane - aáách -nevím, jak to pojmenovat - chci tě do sebe…”

Dan našel ústy bradavku a pevně ji rty sevřel. Přestože ji přestal dráždit palcem, rozvášnila se dříve, než pro ně oba plánoval. Gloriana ho přitom popadla za hlavu, jako by se bála, že se jí ztratí nebo přestane s tím, po čem tak horoucně touží.

Popravdě řečeno by její ňadro ani za nic nepustil, snad jedině vyměnil za to druhé, protože v tu chvíli si přál brát stejně dychtivě, jako byla ona ochotná dávat.

Gloriana se prohnula, oba prudce oddechovali, pak se na něm rozjela a on zespod do rytmu přirážel. Pořád ještě nebyli dokonale spojení a Dan, sice už na prasknutí, ale neoblomný, nechtěl skončit tak rychle. Odstrčil ji, nejprve dosedla na jeho kotníky, pak za ně na zadek. Zvedl se na kolena a vrhl se jí mezi nohy jazykem stejně divoce, jak tam chtěl proniknout svým mužstvím. S koleny vyhozenými vzhůru Gloriana s rozkoší vykřikla a zvedla mu pánev naproti. Vyhověl jí každým pohybem, nepustil ji, i když se zvedala a zběsile uhýbala na všechny strany.

Když Dan poznal, že skončila, stáhl se, přestože ho táhla za vlasy a na protest vzlykala. Klečel jí mezi nohama a zadíval se jí do obličeje, jako by žádal o svolení a zároveň ji chtěl varovat. Potom si ji připravil, našel vlhký vstup mezi pysky a po krátkém hlazení vnikl dovnitř. Ovládala ho divoká touha, přesto do ní pronikal něžně, protože Gloriana byla ještě před pár hodinami panna. Ani za nic jí nechtěl ublížit.

Gloriana se chvěla, zpocené tělo se opět prohnulo a z hrdla jí vyšel hluboký naříkavý sten. Vlasy měla rozhozené na polštáři jako ohnivou svatozář a Dan byl zcela omámený pohledem na ni i sladkou představou, že mu patří. Chvilku se bál, že jeho otupělé vojenské srdce snad pukne jako nějaká křehká cetka z pouti. Jak do ní znovu a znovu pomalu pronikal, Glorianina stehna se rytmicky tlačila na Danovy boky. Držela ho za zadek, chvílemi ho tiskla, chvílemi do něho zarážela nehty. Dana zcela ovládla bolest a rozkoš, nakonec nerozeznával jedno od druhého, a zase a zase se do ní vrhal.

Dobrý bože. Jak dlouho vydrží takovou extázi, aniž by zemřel?

„Dane,” šeptala Gloriana jako v horečce. Prsty zkoumala jeho tvář, hruď, kroužila kolem bradavek, pohrávala si s napnutými břišními svaly.

Rychle se k němu zvedla a prohnula se, krásné tělo se klenulo jako napnutý oblouk a pak ucítil, jak se všechny její svaly stáhly v místech, kde se ho dotýkala. Klepala se, když vydechovala jeho jméno, jako by bylo litanií, která ji zachrání

před vyvrcholením, když do ní Dan vybuchl a vydal z hloubi útrob hluboký zvuk podobnější vlčímu zavytí než lidské řeči. Zůstal ztuhlý, vyprázdnil do ní sémě - jednou, dvakrát, třikrát. Když od něho převzala poslední dávku, padl jí do náruče a zůstal ležet s hlavou na jejích prsou.

Tiše ho uklidňovala jako milenka, která právě prošla ohněm a nyní musí uhasit žár a napustit spáleniny hojivou mastí.

Dan už neměl problém s pojmenováním zmatených citů, které v něm vířily. Říká se jim láska.

Gloriana pak opět usnula Danovi v náručí a vzbudila se naprosto vyhladovělá až za svítání. Jemně jím zatřepala a se smíchem se skulila z postele, tak tak mu stihla uhnout, když zase chňapal po jednom prsu. Opřel se o loket a s rozzářenýma očima ji sledoval, jak nahá kráčí ke stolu a pouští se do jídla - brala si kousky chleba, sýra a koláče, jako by jí bylo jedno, co zrovna sní.

Dan také vstal. Pohyboval se ladně jako panter, o kterém asi jen slyšela. Nebo snad takové zvíře kdysi dávno viděla v budoucnosti, která ještě nenastala, v neznámém místě zvaném Amerika? Matně si pamatovala na klece podobné vězeňským kobkám, na zvěřinec plný hluku a řevu. Ale protože kolem ní kroužil Kenbrook s uličnickým úsměvem na tváři, zapomněla na staré smutky a rozesmála se, když ji popadl za ruku a vyrval jí medový koláček.

Pak se navzájem krmili, nejdříve hravě, pak jako vášniví milenci. Užívali si společných chvil. Dan vyprázdnil vanu z okna věže a ohřál Glorianě vodu nad velkou pánví na uhlí. Koupala se při svíčkách, zatímco Dan prsty pročesával struny harfy, i když občas vybral chybný tón.

Gloriana se umyla, ve vodě ztišila pálivou bolest na citlivých místech a poté ji Dan osušil jemnou látkou. Pocit, že se o ni někdo stará, pečuje o ni a rozmazluje ji, byl tak blažený, že ji málem přiváděl k extázi.

Oblékla si košilku, která stejně odhalovala stíny bradavek, i husté kudrny mezi stehny. Znovu se najedli, tentokrát dodrželi dekorum u stolu. Mezitím se setmělo. Dan rozsvítil petrolejky a oba se posadili na postel pohodlně opření o pelest. Pán Kenbroockého panství předčítal své paní hlasitě poezii z rukopisu, zanechaného v komnatě bratrem, a ona neváhala a opravovala každou z několika chybiček, které udělal.

Když je čtení přestalo bavit, hráli šachy s šachovnicí položenou na matraci. Ten večer Dan ani jednou nevyhrál. Nakonec odložili hru a uhasili světla.

Znovu se milovali, tentokrát pomalu a něžně, ne z naléhavé potřeby, a pak pokojně usnuli.

Gloriana se vzbudila, až když pokoj zalilo slunce a Dan se oblečený díval ven ze severního okna. Měl na sobě zelenou tuniku i nohavice a vysoké kožené boty. Glorianu píchlo u srdce, protože vypadal jako muž, který se chystá na cesty.

Dan se otočil a obdařil ji oslňujícím úsměvem, jako by zachytil její pohled. „Vstávej, má paní,” řekl, „a chystej se. Naši věznitelé se blíží, jistě nás pustí na svobodu. Myslíš, že jim nějaký anděl pověděl, že jsme nakonec náš dávný slib zpečetili?”

Gloriana si nemohla pomoct, musela se zasmát, Kenbrook ji zcela odzbrojil. „Neřekla bych, že andělé mluvívají o podobných věcech,” odpověděla a našla košilku i šaty, které na sobě měla minulý den. Byla by se ráda vykoupala, ale i tak se cítila dostatečně sebevědomá. Kromě toho Dan zahlédl Garetha, jak se se skupinou jezdců blíží k panství, což znamenalo, že je teď, když byl jejich sňatek právoplatně zpečetěn, určitě propustí.

Dan odstoupil od okna a postavil se před ni. Položil jí ruce na ramena. „Musím ti odporovat, paní, protože andělé určitě zpívají o lásce,” zašeptal něžně. „Jinak bys jistě včera v mém náručí tak vášnivě nepěla.”

Glorianě vhrkly do očí slzy. Tentokrát to sice byly slzy štěstí, ne bolesti, přesto před ním plakat nechtěla. „Jsem polichocena,

žes mě nazval andělem,” vyložila si to po svém a objala ho kolem krku. „Teď mi říkáš, že jsem anděl, ale dobře si pamatuji, co sis o mně myslel, když jsme ještě nebyli zadobře.”

Políbil ji tak, až se jí podlomila kolena. Pak ji vzal za bradu a usmál se na ni. „Je ti vlastní neobvyklá schopnost, mylady, víš, kdy máš být andělem a kdy ne.”

Dole pod okny věže bylo na staré dlažbě slyšet dusání kopyt. Za okamžik idylka skončí, pro svobodu se musí vzdát požehnání, že jsou sami. „Ty naopak,” odsekla rozechvělá, protože se jí nedařilo usmívat se, „nejsi anděl nikdy.”

Dan na ni vrhl pobavený pohled, ale v hloubi duše poznal, co cítí, proto přimhouřil oči a zeptal se starostlivě: „Co tě trápí, Gloriano? Vidím, že mi něco tajíš.”

Povzdechla si. Gareth s vojáky už dorazil do věže, slyšela kroky na schodišti. „Až se.” Odmlčela se a zrudla. „Až se všichni dozví, že jsme… byli spolu apustí nás…”

Hlomozící skupina byla skoro za dveřmi.

„Ano?” povzbuzoval ji Dan, jako by jim zbýval nekonečně dlouhý čas.

„Přála bych si vědět, jak se ke mně budeš chovat, můj pane,” odhodlaně vyhrkla Gloriana. „Budu žít a pracovat vedle tebe jako právoplatná manželka? Protože ti přísahám, že přes všechny city, které k tobě chovám, uteču, jakmile se mě pokusíš někam zavřít.”

Zámek už cvakal, když Kenbrook položil Glorianě obě ruce na ramena a pak jí jemně palci přejel po krásných lícních kostech. „Budeš mou manželkou, Gloriano,” slíbil. „Tady na Kenbroockém panství. Zůstaneme v této komnatě, dokud neopravím zbytek. Zplodíme tu syny a dcery a také je tu porodíš, jestli budeš chtít.”

Gloriana zamrkala. Někdo krátce zaklepal na dveře a bez váhání je otevíral. „A co bude s Mariette?”

Dan ji políbil na čelo, přestože se dovnitř hrnuli Garethovi muži připravení k boji. Kenbrook si jich vůbec nevšímal. „Pošlu ji zpátky do Francie, pokud si bude přát. Jestli ne, vezme si někoho jiného, třeba Maxena nebo našeho Edwarda.

Nebo může jít do kláštera. Ani ona, ani žádná jiná nebude mou milenkou, Gloriano - dokud mě budeš milovat.”

„Konečně jste se smířili!” burácel Gareth od dveří. „Ven, hulváti, nepotřebuju vás tu.”

Dan neochotně spustil zrak z Gloriany a věnoval pohled staršímu bratrovi. Stráže poslušně vycouvaly, muži sice bručeli a hlídali Kenbrooka, ale místnost opustili.

„Musím se zeptat, Kenbrooku, jestli jsi z této roztomilé dámy učinil svou manželku,” řekl Gareth tónem, který naznačoval, že je spokojen, a zároveň trošičku žárlí. „Jasně jí vidím na očích, že došlo k plodnému spojení, přesně tak, jak si žádá

Bůh.”

Gloriana chytila Kenbrooka za loket, jako by se bála, že se na bratra vrhne, ale ukázalo se, že je to zbytečné.

Kenbrook byl v báječné náladě. „Vidíš dobře, bratře,” přiznal. „Připiješ si s námi vínem na oslavu našeho štěstí?”

Gareth se zašklebil, jistě pomyslel na taktiku, kterou použil včera, aby bratra znehybnil. „Ani kdybych šel až na světa kraj, Kenbrooku, nenapil bych se vína, které bys mi podal.”

Dan lišácky zvedl obočí, ležérně vzal Glorianu kolem pasu a přivinul ji k sobě. „Copak mi nedůvěřuješ, můj pane?”

„Pokud jde o všechno ostatní, má víra je neotřesitelná a pevná jako zdi této věže. Ale pokud jde o tvé uvěznění a krátkou bezmocnost - nejsem tak přihlouplý, abych nevěděl, že mi budeš chtít oplatit stejnou mincí. Sice jsme se mnoho let neviděli, ale já tě vychoval a dobře vím, jak ďábelsky uvažuješ.”

Gloriana zahlédla v Kenbrookových očích zlostné blýsknutí. Taky Gareth si toho jistě všiml.

„Zapamatuj si vlastní slova,” prohlásil Dan přátelsky, ale Gloriana za jeho medovým hlasem slyšela výtku. „Jsou pravdivá a moc chytrá.”

Následovalo nepříjemné ticho. Pak si Gareth odkašlal a spustil: „Jak jsem se zmínil předtím, je zřejmé, že je mezi vámi dvěma všechno v pořádku.” Pohled mu sjel na postel, kde

zůstaly na ustlané posteli skryty stopy Glorianiny porážky. „Proto nežádám, ehm, abyste mi předložili důkaz.”

„Jsi tak prozíravý a šlechetný,” poznamenal Dan stejně nebezpečným tónem. „Rozhodli jsme se s Glorianou, že tady zůstaneme, bude to náš nový domov. Můžeš odejít, kdykoli budeš chtít.”

Gareth otevřel ústa, pak je sklapl, vypadal trochu jako ryba na suchu. Rovněž Gloriana byla zaskočená, nečekala tak rychlé stěhování.

Gareth zrudl od krku až ke kořínkům vlasů, na okamžik zaváhal, ale pak se otočil na patě a rázoval si to z věže. Nechal za sebou dveře dokořán.

Gloriana se dívala za švagrem se smutkem v srdci, přestože jinak v něm měla místo pouze pro Dana.

„Prosím,” pobaveněji oslovil Kenbrook, „netrap se, má paní. S bratrem se po svém smíříme, až přijde vhodný čas. Ty se nemusíš odcizit od nikoho z jeho domácnosti.” Vzal ji za ruku. „Teď pojď, Gloriano, ukáži ti části panství, které určitě neznáš.”

Gloriana šla poslušně za ním chodbou, kterou poznala pouze jako vězenkyně. Rychle sestoupili z věže a vešli do hlavního sálu, který byl tak starý, že v něm neviděla jediný krb, pouze jámy v podlaze na ohniště a díry ve stropě, kterými odcházel kouř, ale také jimi pršelo dovnitř. Přestože to byla zřícenina, Gloriana si ji zamilovala a souhlasila, že se stane jejím domovem.

„Hrávali jsme si tu s Edwardem,” řekla, ale Kenbrook ji táhl dál tak rychle, že mu sotva stačila a při řeči se zadýchala: „On hrál krále Artuše a já Guinevere.”

Dan se zastavil u dalšího schodiště a otočil se k ní. V temnotě nepoznala, jak se tváří. Promluvil ironickým tónem: „Už nepotřebuješ žádného Artuše, já zase žádnou Guinevere. Jejich svazek byl nešťastný, ale náš vytrvá do konce všech časů i

dál.”

Přestože se cítila neskutečně šťastná, Gloriana se zalekla. „Prosím, nemluv tak, můj pane,” zachvěla se. „Nesmíš pokoušet osud, jinak prověří tvá slova.”

Kenbrook se k ní ze schodů naklonil a kratčeji políbil. Byl to jen letmý dotyk rtů, náznak potěšení, které poznala, i příslib do budoucna.

„Jak si přeješ, mylady,” řekl Dan a táhl ji do útrob hradu, kam se s Edwardem nikdy neodvážili vlézt. Rozlehlé síně sice byly zatuchlé, ale malými úzkými okny pod silnými stropními trámy do nich proudilo světlo.

Pak Gloriana ucítila síru a uslyšela, že někde blízko bublá voda.

„Tak, Guinevere,” škádlil ji Dan a přetahoval si tuniku přes hlavu. „Jsem rád, že tě sem Artuš nikdy nezavedl.”

„Co to je?” rozhlížela se udivená Gloriana.

„Římané si kromě jiného potrpěli na čistotu,” vysvětloval Dan a klidně shodil nohavice.

Gloriana si přidržovala sukni a mžourala do osvětleného prostoru za Kenbrookem.

„Jsou to římské lázně?” podivila se, protože se jí nechtělo věřit, že by tak dlouho přetrvaly.

„Ano,” zavolal na ni z vedlejšího sálu Dan. „Je tu pramen, právě proto si legie vybraly pro pevnost tohle místo.”

Gloriana šla za jeho hlasem tam, kde bublala a stříkala voda. Nakonec přistoupila k velkému hranatému bazénu obklopenému sochami v různém stadiu zachovalosti. Kolem bazénu byly rozbité kachličky, na některých ještě rozeznávala malbu.

„Jak je možné, že to vydrželo?” divila se. Zároveň si stáhla šaty i košilku a obojí nepozorně odložila bokem.

„Protože vydržel pramen,” mínil Dan a podal jí mokrou paži, „a protože Římané stavěli všechny budovy tak, aby vydržely celá staletí. Jsou tu sice praskliny a kvůli mechu je bazén kluzký, ale voda je dobrá.”

Z bublající lázně stoupala pára a s ní typický zápach zkažených vajec.

Gloriana se opatrně blížila k Danovi. „Jak se to vypouští?”

Kenbrook jí položil ruce na ramena. V horké bublající vodě se cítila báječně, jemně jí masírovala svaly na stehnech i na zadečku, hruď i břicho, takže bolest, která zůstala po milování, se postupně tišila. „Je tu systém kanálků, které vodu odvádějí do jezera,” zašeptal Dan s ústy těsně vedle jejích rtů. Bylo jasné, že jí nemíní vysvětlovat, jak zdatní stavitelé Římané byli.

Hladově ji zlíbal a Gloriana stiskla jeho úd. Najednou se cítila nesmírně mocná, byla u vytržení z toho, jak Dan sténá a tlačí jí jazyk do úst.

Ani jeden z nich nestál o dlouhou předehru. Dan Glorianu jedním prudkým pohybem vyzvedl a přitiskl na sebe. Ihned si pochutnával na jemných bradavkách a nechal ji, aby se sama napíchla na jeho vztyčené kopí.

Gloriana ho instinktivně objala nohama a zaklonila hlavu, aby se začala prudce pohybovat v rytmu zděděném po první ženě Evě.

Tentokrát to Kenbrookovi trvalo déle, ale když dosáhl vrcholu, triumfální výkřik se rozléhal celou síní.

Gloriana mu klesla do náruče s rukama kolem jeho krku a nohama omotanýma kolem jeho pánve. Položila mu hlavu na rameno. Zůstali spojení, když ji nesl na mělký konec bazénu, kde ji něžně oplachoval jako bohyni, která právě sestoupila z Olympu.

Pak společně klesli na schodiště a mlčky se nechali omývat teplou vodou.

Gloriana si zdřímla, probudila se a opět usnula. Nikdy v životě nebyla tak spokojená, zůstala by v teplé vodě na schodech omletých věky napořád, kdyby ji Kenbrook nepřinutil vstát a obléct se.

Když se vrátili do hlavní vstupní síně, spatřili na nádvoří muže a koně. Kenbrook se vůbec netrápil tím, že se mu mokré šaty lepí na tělo a že má zmáčené vlasy, a klidně je šel přivítat.

Gloriana ho následovala o pár minut později, protože se potřebovala osušit a upravit. Obávala se, že jí každý vyčte z

tváře, co se právě událo, protože v ní stále hořel plamen rozkoše, který chtěla ukrýt, dokud muži neodejdou. Přestože je Kenbroocké panství zatím jen ruina, ona je jeho paní a stát po boku Dana je její právo i povinnost.

Když vyšla na nádvoří, poznala jen rezavého Walesana, ostatní pro ni byli cizí.

Maxen se poklonil. „Mylady,” pozdravil ji.

I ona sklonila hlavu, ale nepromluvila.

Kenbrook se k ní otočil a spokojeně se usmál. Měl radost a jeho další slova to potvrdila: „Mí muži přišli, aby s námi tady na Kenbroockém panství bydleli.”

Jako správná hostitelka se Gloriana ihned zamyslela, čím je nakrmí a kde proboha budou spát. Zároveň se z jejich příchodu těšila společně s manželem. Jsou to jeho vojáci, je správné, že mu přišli sloužit, i když je jeho dům sešlý věkem.

„Najděte místo pro koně a pojďte dál,” zval je Dan. „Jste tu víc než vítáni.”

Zatímco si vojáci hledali místa na druhé straně nádvoří vedle stájí, na úzké cestě vedoucí kolem opatství k hradu se objevila celá karavana vozů. Gloriana věděla, že jsou to sluhové a zásoby, přesto ji to potěšilo a ihned se vrhla Danovi do náruče a políbila ho. Pak se rozběhla, aby nově příchozí uvítala.

Judith kráčela vedle jednoho z přeplněných vozů a široce se na ni smála. „Tady jste, paní,” spustila. „Choval se k vám pán Kenbrooku pěkně?”

Gloriana se zapýřila, protože jí hned mihlo hlavou, jak se k ní choval. „Jsem v pořádku,” odpověděla. „Copak to vezete?”

„Dary od lorda Garetha, mylady. A samozřejmě taky vaše věci.” Mladá žena zvedla zrak k temné věži a mimoděk se oklepala. „Budu v noci spát s ostatními, přitulíme se k sobě jako koťata,” přiznala. „Je to hrozné místo, ví se, že je tu plno duchů.”

„Nesmysl,” opáčila Gloriana. Jestli bylo někdy na Kenbrooku slyšet vytí a nářek, určitě se to nedá přičítat duchům. Ale protože to byl jen její soukromý názor, nešířila se s ním.

Vozy dohrkaly na nádvoří a sluhové i vojáci je začali vykládat. Gloriana jim hned nakazovala, kam mají obsah uložit. Dan stál mezitím stranou s Maxenem, nepochybně spolu plánovali, jak postupovat při rekonstrukci sídla.

Gloriana také měla pár nápadů i zlato na jejich uskutečnění, ale rozhodla se, že si o nich promluví s manželem později mezi čtyřma očima.

Do večera se Judith s oddanou hordou pomocníků podařilo vymést z hlavního sálu pavučiny i trosky roztroušené po podlaze. Venku vybudovali ohniště, které může dočasně sloužit jako kuchyně, a okamžitě je využili k rožnění selat.

Poslové na koních odjeli na hrad Hadleigh i na opatství, proto se s večerem začali sjíždět pozvaní hosté.

Přijel Gareth a s ním i lady Hadleighová, kousek za nimi cválal Edward, který se pyšně nesl na novém válečném oři. Vedle něho jela v lehkém voze taženém jedním koněm Mariette s Fabrienne.

Gloriana se obrnila proti jakékoli hořkosti. Doufala, že Mariette zůstane její přítelkyní, ale zároveň si ani v nejmenším nedělala výčitky, že získala manžela pro sebe.

Mariette ji pozdravila odzbrojujícím úsměvem, vyškobrtala se ze slámou vystlaného vozíku a vrhla se Glorianě do náruče.

„Jsi šťastná!” drmolila francouzsky. „Vidím ti to na očích, máš je usměvavé, i na rtech.”

Gloriana se zasmála, ulevilo se jí a vesele přítelkyni objala. „Takže mi odpouštíš?”

Mariette půvabně našpulila rty. „Ále,” přešla do angličtiny. „V srdečních záležitostech jsi byla proradná.” Opět se usmála. „Přesto ti odpouštím, protože jsem šlechetná.”

Gloriana zahlédla koutkem oka, jak Edward sesedl z koně a podal opratě panoši, asi sedmiletému chlapci, který je rychle uchopil. Chudák Odin, Edwardův druh z mládí, byl nahrazen silným hřebcem, kterého mu daroval Gareth.

Edward se tvářil vážně a Glorianě se zdál v obličeji trochu pohublý. Chtělo se jí plakat pro jejího Artuše, který jí kavalírsky položil meč k nohám v kapli v den svého pasování

na rytíře. Přestože o jeho lásku nikdy nestála, trápilo ji, že ho musela odmítnout.

Než s Glorianou promluvil, objevil se po jejím boku Dan. Vzal ji kolem ramen a kývl na Edwarda. Pak se otočil k Mariette a požádal ji o rozmluvu mezi čtyřma očima.

Gloriana zaváhala, když se Dan s Mariette odebrali kousek dál, Ovládla se a nesledovala je, věnovala se Edwardovi.

„Slyšela jsem, jak tě mademoiselle obdivuje,” řekla.

Edward se ani neusmál, ani nepohlédl směrem k Mariette. „Ta obdivuje všechny muže - aspoň teoreticky. Ale skutečnost je pro ni asi méně přitažlivá. Hádám, že ji Kenbrook pošle zpátky do Francie, že?”

Gloriana přikývla a na chvíli pohlédla na Dana s Mariette, kteří se posadili na okraj fontány. Neslyšela, o čem mluví, ale když je sledovala, zamrazilo ji a kupodivu pomyslela na dva neviditelné světy, které se mohou prolínat a chvílemi jeden převládne nad druhým.

Jen ať tu zůstanu, modlila se mlčky. Prosím, nechte mě tady na Kenbrooku, navždy a provždy, s mým manželem..

Kapitola 10

Slavilo se v hlavním sále i na nádvoří Kenbroockého panství. Noc v záři pochodní naplnil zpěv minstrelů. Zatímco Dan se smál a bavil s Garethem a půltuctem dalších mužů v největší místnosti okolo jednoho z ohnišť, Gloriana stála s Eleinou nedaleko východu. Držely se v podpaží a s hlavami nakloněnými k sobě si povídaly, i když ne šeptem.

„Je skvělé vidět, jak se toto starobylé místo probouzí k životu,” usmívala se Eleina. Vypadala tak křehce, zdálo se, že ji opět něco trápí. Nasvědčoval tomu i neobvykle průsvitný obličej, jako by viděla něco, co je ostatním zahaleno. „Ach, jsou tak nádherní, Gloriano, tví silní, bystří synové a dcery, které budou chytře ovládat srdce svých manželů.”

Gloriana byla ráda, že to nikdy jiný neslyšel, protože podobné poznámky byly v pověrčivé společnosti nebezpečné. „Tyje vidíš?” optala se šeptem lady Kenbrooková. „Mé děti?”

Zdálo se, že Eleina upírá zrak na velkolepé představení plné barev a pohybů, protože vykulila oči. Lady Hadleighová, bez ohledu na to, že ji mnozí považovali za blázna, často viděla budoucnost zcela jasně. Mnoho utrpení se podařilo odvrátit jen díky tomu, že včas varovala Garetha před neúrodou nebo neobvykle těžkou zimou.

„Ano,” zamrkala Eleina a odvrátila se, jako by scéna zmizela v mlze. Stiskla Glorianě paži, až cítila její prsty jako sokolí drápy. „Viděla jsem je.”

Gloriana se zachvěla strachy, protože se Eleina zachmuřila. „Co se stalo?” zeptala se s obavami.

„Budeš trpět, než se tvůj osud naplní,” pokračovala Eleina, „a Dan také. Ale jestli zaváháš nebo selžeš, Gloriano, jestli nevydržíš a nebudeš čelit každému nebezpečí, tvé děti se

nikdy nenarodí a nikdy svou roli ve spletité budoucnosti nesehrají.”

Gloriana se nervózně rozhlížela, nedaleko od nich ve stínu zahlédla skupinku služek, proto raději zatáhla Eleinu o kus dál. Vyklouzly boční chodbou do měsícem osvícené zahrady s výhledem na starý kenbroocký hřbitov.

Pod masivními kameny spočívali římští vojáci s ženami i dětmi, ale i celé generace Danových předků. Celé panství mu předala jeho matka Aurélie, která také spočívala ve zdobené kryptě střežené mramorovými anděly.

„Musíš mi poradit, co mám dělat,” naléhala Gloriana a držela Eleinu za obě ruce. „Bojím se, že mě něco od Dana oddělí…”

„Ano, budete od sebe odtrženi,” řekla přímo Eleina. „Pak jednoho dne dojdeš na křižovatku. Rozum tě bude posílat na jednu stranu, srdce na druhou. Většinou se chytré ženy rozhodnou pro první cestu, ale ty musíš nalézt odvahu poslechnout srdce. Máš lví srdce, když mu budeš důvěřovat, povede tě správným směrem.”

Gloriana dosedla na kamennou lavičku a bránila se slzám. „Nechci opustit Dana - nesnesu život bez něho! Už tak dlouho jsme museli žít jeden bez druhého…”

„Vidím jedinou cestu,” pokračovala Eleina smířlivěji. „A teď se, Gloriano, postarej o hosty. Přivítej manžela v loži a se vztyčenou hlavou vzdoruj všemu, co ti budoucnost přichystá. Dan má svých starostí dost, nepomohlo by mu, kdyby věděl, že vaše společná cesta bude krátká.”

„Proč?” ptala se Gloriana zděšeně. „Proč nemůžeme žít stejně poklidně jako jiní lidé?”

„Protože nejsi jako ostatní,” napomenula ji přísně Eleina. „Z vaší krve vstanou důležití mužové a ženy, kteří budou ušima králů. Budou rozumně radit, a přestože budou temperamentní a impulzivní, vládcové jim budou naslouchat.”

Gloriana věděla až příliš, měla pocit, že jí z toho pukne srdce. „Snesu všechno, jen když zůstanu nablízku Danovi,” vydechla.

Eleina stála u lavičky a položila jí ruku na rameno. „Tak jako se ocel kalí ohněm, tak překážky posilují lidského ducha. Musíš se pustit po cestě, která tě čeká, Gloriano. Kdybys to neudělala, Kenbrookové by za několik generací vymřeli a Anglie by byla chudší.” Sehnula se, políbila Glorianu na čelo a zamířila zpátky do sálu.

Gloriana zůstala u zdi hřbitova a zvažovala, co právě vyslechla. Ta žena je šílená, říkala si zoufale. Ale v hloubi duše věděla, že se lady Hadleighová nemýlí. Čekají ji těžké časy, jedině když vytrvá, pozná ještě štěstí.

Zakryla si tvář dlaněmi, byla příliš otřesená na to, aby se rozplakala. Musí opustit Danův dům, jeho srdce i lože a ani netuší, kdy k tomu dojde a na jak dlouho. Zdrcující vyhlídky.

„Jsi unavená,” ozval se za ní milý povědomý mužský hlas. Dan ji vzal jemně kolem ramen. „Pojď, lady Kenbrooková. Uložím tě do postele.”

Gloriana se otočila k muži, kterého od dětství milovala. Vzlykla a vrhla se mu do náruče. Pevně se ho držela kolem krku.

„Co je, miláčku?” zeptal se Dan a přivinul ji k sobě. „Řekla lady Eleina něco, co tě rozrušilo? Nesmíš zapomínat, že je bláznivá.”

Gloriana položila hlavu Danovi na rameno a ještě jednou vzlykla. „Nechci mluvit o lady Hadleighové a její nemoci,” řekla a byla to od ní velká oběť. Měla totiž naopak chuť Danovi vysypat všecičko, co se právě dověděla. Nejraději by ho prosila, aby nějak zabránil tomu, že nebudou spolu. Avšak dobře věděla, že by nic nenadělal, jen by sám trpěl tím, co přijde. „Bolí mě nohy, asi mi je musíš před spaním namazat olejem.”

Dan se zasmál a zvedl ji jako pírko. Nesl ji bočními chodbami nahoru na schodiště ke věži. Přestože tam byla tma, znal cestu zpaměti. Glorianu napadlo, že tu musel žít dost dlouho, než odjel bojovat s Turky. „Jsi skrz naskrz zkažená, mylady,” řekl. „Asi na tebe platí jedině pevná ruka, to je jisté,

jinak budu za chvilku tancovat, jak ty budeš pískat. Uvážeš si mě na vodítko jako pouťovou opičku.”

Gloriana přejela dlaněmi po jeho chlupaté hrudi. Dobře pod ní cítila, jak silně a pravidelně mu tluče srdce. „Budu tě navždy milovat,” přislíbila.

Mezitím vyšli na horní podlaží věže. Dan ji najednou postavil, položil jí ruce na ramena a upřeněji pohlédl do očí. „Zaslechl jsem v té krátké řeči smutný podtón, mylady. Pročpak?”

Zvedla ruku, aby ho pohladila po tváři. Měsíc v úplňku mu postříbřil obličej, ale hlavní rysy zůstaly i tak skryty, proto z nich nemohla vyčíst, co si myslí. „Budu tě milovat do konce svých dnů i déle, jestli to je možné. Nic víc jsem neřekla.”

Dan jí dvěma prsty zvedl bradu a natočil ji na světlo. On byl napůl ve stínu, ale v jejím obličeji mohl číst jako v knize. Modlila se, aby nepoznal, že měl pravdu, že je skutečně smutná, protože se s ním v duchu loučí.”

„Miluji tě, Gloriano,” zašeptal chraplavě. Pak ji políbil.

Gloriana se podvolila vášni - nemohla si pomoci - ale když ji pustil, zeptala se: „A co bude s Mariette? Nemluvily jsme spolu od té doby, co sis ji vzal venku stranou.”

Dan jí podal ruku a vedl ji bezpečně nahoru, jako by cestu osvětlovalo tisíc svící a ne jen místy prosvítající měsíční světlo. „Jak se zdá, těší se mademoiselle na život v klášteře,” odpověděl. „Přeje si vstoupit do řádu v našem opatství pod křídla sestry Margaret.”

„Ale já myslela… věřila jsem, že se jí líbí Edward…”

„Edwarda budou několik let zaměstnávat bitvy,” odvětil Dan. „Ještě není připraven stát se dobrým manželem.”

Stoupali po točitém schodišti nahoru do pokoje ve věži. Gloriana se zadýchala, byla by si přála, aby ji manžel stále nesl. „Jak to myslíš, že Edwarda budou zaměstnávat bitvy?” zděsila se. „Copak on odjede tak jako předtím ty? Doufala jsem, že se vzdá podobných ambicí.”

„No, nebude muset jezdit tak daleko,” zastavil se Dan a skoro bolestivě jí stiskl ruku. „Merrymontovi chlapi vypálili jednu z našich vesnic.”

Opřela se o kamennou zeď, protože slyšela špatnou zprávu poprvé, při zábavě dole o tom nikdo nemluvil. „A Gareth i ostatní se pojedou pomstít?”

Kenbrookovi škubaly svaly na čelisti. Gloriana se málem hrozila více dalších slov, než nepřízně osudu, který je má rozdělit. „Nejen Gareth a jeho muži, ale i mí vojáci. Taková opovážlivost se Merrymontovi tolerovat nedá.”

Glorianě se podlomila kolena, musela se držet, aby nesjela na podlahu. „A co budeš dělat ty, Dane?” šeptala zničeně. „Zúčastníš se nájezdu na jeho vesnici? Způsobíš utrpení nevinným lidem, stejně jako to dělá Merrymont?”

Dan ji doslova dotáhl do jejich pokoje. Když za nimi zabouchl dveře, Gloriana stála u stolu s očima dokořán a klepala se.

Kenbrookovi se zachvěly nozdry. Plameny skákaly po žhavých uhlících z pánví s uhlím a jejich světlo mu divoce ozařovalo tvář. „Myslíš si snad, Gloriano, že jsem nějaký netvor?” vydechl. „Copak bys jen na okamžik věřila, že bych něco takového udělal? I kdybych měl tisíc důvodů?”

Gloriana hlasitě polkla. „Válka je ničivá,” dodala přesvědčivě. „Rozmetá úrodu na polích, spálí chatrče, zabije farmáře i ostatní vesničany bez ohledu na to, kterému pánu slouží. V každém případě je čeká utrpení.”

„My bojujeme s Merrymontem a jeho vojáky, s nikým jiným,” opáčil chladně Dan.

Povzdechla si a dosedla ke stolu. Pokoj, který pro ni byl ještě nedávno vězením, se proměnil v uklizenou osvětlenou komnatu. Sloužící jim rozestlali postel, připravili vodu s vonným olejem na umytí, čisté oděvy na zítra.

Gloriana by ráda věděla, jestli se s úsvitem probudí tady, nebo někde jinde. „Omlouvám se,” řekla tiše a myslela to vážně. „Vím, že jsi spravedlivý a ušetříš nevinné vesničany.”

Dan si svlékl tuniku, ale kalhoty, spodky i košili si ponechal. Otevřel krabičku na stolku nejblíže k posteli a vytáhl z ní lahvičku. Když přistoupil ke Glorianě, bylo na něm poznat, že ho vztek přešel. Smyslnými pohyby jí sundal botky a jemně přejel po obloucích nártu.

„Nemyslela jsem vážně, že bys mi měl masírovat nohy, můj pane,” blekotala překotně Gloriana. „To jsem jen tak plácla.”

Kenbrook si nalil do dlaní zlatavý olej a odložil lahvičku. Pak začal všemi prsty, ale nejvíce palci, masírovat křivky Glorianiny pravé nohy.

Pomalu vydechla a usadila se pohodlně na židli.

„Je to příjemné, mylady?” škádlil ji Dan.

Gloriana se cítila podobně jako před sexuálním vzrušením. Jenže tentokrát vnímala pocit bližší duševnímu než tělesnému zážitku, a o to intenzivnější. „Áááá,” vydechla znovu, ještě procítěněji než minule. „Až příliš fantastické.”

Palci v kruzích přejížděl po bříškách chodidel a vtíral do nich drahý vonný olejíček. „Žádná radost není pro tebe dost velká,” usoudil. Mluvil hlubokým hlasem a jako omámený se zabýval Glorianinýma nohama. Díky tomu zapomněla i na nepříjemný rozhovor s Eleinou u zdi hřbitova, kde spočívají Danovi předkové, i na hrozící válku s Merrymontem a jeho krvelačnou armádou.

Cítila, jak ta je a uvolňuje se. Klouzala dolů po židli. „Mhmmm,” vydechla. Na světě není a nebude žádné zlo ani smutek. Mýlila se, když si to myslela.

Kenbrook se zasmál a uchopil druhou nohu. Gloriana se zachvěla a otevřela oči hned, jak z ní stáhl pantofel. „Jsi stejně nestydatě smyslná jako kočka, co se rozvalí u krbu,” řekl. „Až budeš někdy v budoucnu vzpurná, jednoduše ti vmasíruju do některé části těla olej, a hned budeš jako jehňátko.”

Zmínka o budoucnosti vytrhla Glorianu z příjemné apatie. Jak se ve světle plamenů dívala na manželův milý obličej, mohlo jí srdce puknout láskou.

„Zanes mě do postele a udělej mi dítě.”

Dále jí masíroval nohu. „Ten návrh má něco do sebe, přestože se mi zdá, že už se stalo.”

Gloriana si položila ruku na břicho, tato možnost ji vůbec nenapadla. „Jak to můžeš vědět?” zašeptala. „Máš snad vidiny stejně jako lady Eleina?” šeptala vyděšeně.

Dan se pousmál, elegantně se sehnul, aby jí políbil koleno, a pak se na ni podíval rozesmátýma očima. „Nemám jinou moc než tu, kterou mi dává láska,” řekl.

Začervenala se. Jeho schopnosti ve zmíněné oblasti byly nemalé, ale říkat mu to rozhodně nechtěla. „Jak si můžeš být jistý, že nosím tvé dítě?”

„Syna,” nadhodil Dan. Oči mu zářily, když jemně pokládal Glorianinu nožku na zem a vztyčil se. „Po pravdě řečeno bych napoprvé dal přednost dceři,” dodal. „Slyšel jsem, že dcery jsou matkám velkou útěchou, když musí pán domu pryč.”

Glorianě se opět rozbušilo srdce strachy. Musí zapomenout na obavy, každá jejich společná chvíle je příliš vzácná. „A kdy jsme toho syna počali, můj pane?” ptala se a na rtech jí pohrával úsměv.

„Dneska v římské lázni,” odpověděl naprosto jistě.

Gloriana jako by znovu pocítila mazlení bublající vody i silné nárazy Kenbrookova mužství hluboko v sobě. Zrudla a sklopila oči k lahvičce oleje, kterou stále držel v ruce.

„Bereš to do postele s sebou, pane?”

„To a ještě něco,” odpověděl a pobídl ji, aby šla za ním.

Poslušně ho následovala, spustila šaty na hromádku k nohám a spodní košilku hned za nimi.

V blikajícím světle lamp a pánví s uhlíky si pak Gloriana užívala slasti a její výkřiky se rozléhaly věží. Uprostřed extáze ji napadlo, zda se sloužící, co věří, že ve věži straší, budou bát.

Před svítáním se Gloriana probudila a zjistila, že opojení, o kterém se jí zdálo, je skutečné. Prohnula se pod manželem, on ji líbal na prsou a mumlal něžná slůvka obdivu.

Ráno vpustilo do věže zlatorůžové paprsky, a když se Gloriana probudila, ihned si všimla, že Dan už odešel. Pánve s uhlím byly plné horkých uhlíků a na Danově polštáři měla v důlku, který tam zanechala jeho hlava, nachystaný perník.

Gloriana ještě v milostném opojení sáhla pro dobrotu, kterou jí manžel připravil k snídani, a s chutí se pustila do jídla. Přes jezero zaslechla ranní vyzvánění svolávající všechny na mši.

Gloriana se protáhla. Později zařídí, aby se malá bohoslužba konala i v místní kapli. Dneska je na to moc líná. Kromě toho se obloha zatáhla, vypadá to na déšť.

Teprve když zadýchaná Judith přinesla své paní teplou vodu, vzpomněla si Gloriana, na co se dnes Dan s Garethem a bojovníky chystají. Hodila na sebe košilku a rozběhla se k západnímu oknu, ze kterého bylo vidět na nádvoří.

Ano, Dan tam byl, jeho zlaté vlasy v šedivém ránu zářily, a dokonce už seděl na divokém černém hřebci Peleovi. Za ním se do bojové formace řadili vojáci.

„Ne,” zašeptala Gloriana.Svěsilaramenaadoočíjívhrklyslzy.

„Pojďte od toho okna, mylady,” chytila ji za paži Judith. „Budete z toho mít smrt, když u něho zůstanete v tak lehké košilce.”

„Dan jede do bitvy,” vysvětlovala Gloriana tiše, ale nechala se dotáhnout ke stolu, na kterém Judith nachystala umývadlo s vodou.

„Ano, mylady,” přikývla, jako by to byla všední záležitost.

Glorianě se udělalo nevolno. Celý život pozorovala, jak muži kříží zbraně na cvičném poli u Hadleighského hradu, viděla, jak se ohánějí meči, dýkami i kopími, jak zápasí pod horkým sluncem jako medvědi. Takový boj ovšem nebyl nic víc než drsná hra. Šarvátka s Merrymontovými vojáky však bude opravdová bitva. Muži na obou stranách utrpí těžká zranění, nebo dokonce zemřou.

„Posaďte se, mylady,” nařídila jí Judith, „jste zelená jako malachit.”

Gloriana dosedla na židli a nechala služku, aby jí vykartáčovala vlasy a poté je spletla do copu.

Jakmile byla Gloriana oblečená do žluté róby se zlatou vrchní sukní a pásem s barevnými sklíčky, vyběhla z pokoje. Obloha byla temná jako uhel, když vyšla na hlavní nádvoří a v duchu se ptala, jestli její poník zůstal na Hadleighu, nebo je-li už v Kenbrookových stájích. Nakonec je to jedno, pomyslela si, protože kdyby se pokusila jet za Danem do bitvy, výsledkem by přinejlepším byla hanba a přinejhorším pohroma.

Asi proto, že měla pochmurnou náladu, všimla si náhrobních kamenů na pohřebišti. Rozhodla se, že jestli bude na Kenbrooku paní, musí o něm vědět všechno. Až se Dan vrátí, vyptá se ho na jeho matku a na všechny, kdo spočívají vedle ní.

Eleinino varování se jí za bílého dne zdálo tak neskutečné -jako fantazírování nešťastné ženy s bujnou myslí, která tráví tolik času o samotě, že slyší neexistující hlasy.

Gloriana stála mezi kamennými anděly s pohledem upřeným na kryptu, ve které ležely ostatky Danovy matky. Od jezera vál mrazivý vítr a pronikal přes vlněné šaty až na holé tělo. Byla by velká útěcha, kdyby Gloriana věděla, že lady Aurélie je nahoře v nebi se skutečnými anděly a bdí nad Kenbrookem, aby byl v bezpečí. Avšak Gloriana se zdráhala tomu věřit.

Vzpamatovala se a chystala se vrátit do domu - koutkem oka zahlédla Judith, jak k ní odhodlaně kráčí - těšila se, jak se schoulí k rozpálené pánvi s uhlím, jenže ji zničehonic strašlivě rozbolela hlava. Pocítila pronikavou bolest, jako by ji někdo prudce udeřil. Zakymácela se a zachytila se jednoho anděla, aby neupadla. Sevřel se jí žaludek a padla na rozklepaná kolena. Nedokázala vstát.

Neviděla nic než valící se temnotu, měla pocit, že ji zvedl neskutečně silný vítr a nese ji jako lísteček. Slyšela ohlušující hřmění, musela si zakrýt obě uši a skrčit se. Zaječela:

„Dane!”

Nekonečná noční můra bez začátku a konce se vlekla, Gloriana neměla ponětí, kolik času uběhlo, než opět prohlédla a hřmění utichlo.

Zvedla hlavu, pořád omámená natolik, že si nepamatovala vlastní jméno ani proč je na deštěm bičovaném hřbitově.

Pomaloučku se jí vracel sluch - ano, kolem je slyšet hlasy, ale mluví divným rychlým jazykem. Zamrkala, uvědomila si, že se stalo něco strašného. Hlava jí přestala třeštit, bolest jen mírně pulsovala spánky.

Obklopili ji nějací lidé a zírali na ni. Pršelo, proto nad sebou měli jakési pestře zbarvené baldachýny.

Deštníky, šeptla, když se jí vrátil střípek paměti.

Mluvili o ní, ukazovali si na ni, proto instinktivně couvla a vrtěla hlavou.

„Chudinka,” řekl někdo. „Je vyděšená.”

„Podívejte se na ty divné šaty,” ozval se někdo jiný.

Stejná část mozku, která poznala deštníky, začala dešifrovat podivná slova. Šlo to bolestně pomalu. Mnohem horší pro ni bylo vědomí, že se stalo to, čeho se nejvíce obávala. Přemístila se, ač neví jak, z třináctého století do mnohem pozdější doby. Tady je Dan a všichni ostatní dávno pochován, jsou z nich jen prach a kosti někde v hrobech.

Gloriana ze sebe vydala zoufalý výkřik. Z davu vystoupil cizí muž, natáhl k ní ruku a tiše k ní promlouval.

„Prosím,” Gloriana bojovala s pamětí, aby mu porozuměla, „nebojte se. Jsem lékař, víte. Pomůžu vám.”

Gloriana zavřela oči a silou vůle se snažila dostat zpátky k Danovi, zpátky na Kenbrook.

„No tak, pojďte, jste v pořádku?” spěchal k ní lékař a přehodil jí přes ramena vlněný oděv - plášť, který příjemně voněl deštěm i neznámou kořeněnou vůní. „Pojďte se mnou, postarám se o vás.” Podepřel Glorianu pevnou paží a razil si cestu fascinovaným davem. „Co je s vámi?” rozkřikl se. „Copak jste nikdy neviděli nemocného člověka?”

Gloriana, ještě před chvílí šíleně zoufalá, jako by otupěla. Vrávorala vedle muže, který ji zabalil do kabátu, příliš zničená, než aby se zmohla na protesty.

„Jmenuji se Lynford Kirkwood,” představil se lékař. „Za branou mám auto a nedaleko ordinaci. Postaráme se o vás, dostanete horký čaj a suché šaty, teprve potom si popovídáme.”

Glorianě třeštila hlava z toho, jak se snažila pochopit, co jí říká. Spoléhala jen na laskavý tón, který vnímala. Mlčky přikývla a horečně lovila v paměti, co by mohlo být to auto. Vzpomněla si, až když ho spatřila: dopravní prostředek se skleněnými okny. Otočila se na Kenbroocké panství a spatřila jen pár poházených hromad kamení, uprostřed nich se tyčila jediná stojící stavba - věž, ve které byli s Danem uvězněni.

„Nastupte do auta, slečno,” nabádal ji doktor ajemne ji potlačil. „Jste strašně promočená a taky jste zřejmě utrpěla nějaký šok.”

Gloriana seděla a zírala přes deštěm pokropené okno. Neptala se, jak se to mohlo stát, ani ji nenapadlo, že zešílela, přestože mnoho lidí by si to asi myslelo. Někde v hloubi duše vždycky něco podobného předpokládala.

Teď záleží jedině na tom, aby našla cestu zpátky k Danovi.

Hospodyně paní Bondová vyběhla dveřmi z kuchyně, sotva Kirkwood zaparkoval stařičký packard před domem. Nepochybněji někdo stihl zatelefonovat, že pan doktor veze domů ptáčka se zlomeným křídlem.

„Honem,” spěchala starší dáma a držela si nad šedivými kudrnami výtisk London Times v marné snaze ochránit se před deštěm. „Je úplně modrá, jak je zmrzlá, podívejte se, jak se klepe!”

Lyn Kirkwood neodpověděl, raději rychle přeběhl na druhou stranu vozu a zvedl Glorianu ze sedadla, jako by byla invalidní. Ve starobylých prostých šatech s tlustým pleteným copem zdobeným vplétanými mašlemi vypadala jako herečka

z historické hry. V autě po celou cestu nepromluvila, jen stále dokola mumlala něco nesrozumitelného.

Zanesl ji do malé pracovny, protože tam v krbu plápolal oheň, a poslal paní Bondovou pro deky, horký čaj a župan. Zatímco hospodyně odběhla, aby všechno sehnala, nalil do sklenice brandy a podal ji návštěvnici, která se stále hrozně klepala - až příliš na někoho, koho překvapil vlahý letní déšť.

Chvilku na alkohol hleděla, pak vzala skleničku do obou rukou a opatrně si srkla. Nakonec do sebe zbytek hodila. Když ji prázdnou vracela, přísahal by, že řekla: „Děkuji, můj pane.”

Lyn odložil skleničku a posadil se na rohož u krbu. Bylo mu přes pětatřicet, byl zkušeným lékařem, miloval svou práci i domov, měl prostě rád život, jen jediné se mu nesplnilo - byl by rád měl i ženu a děti.

„Jak se jmenujete?” zeptal se tiše.

Roztomile se zamračila, jako by se pokoušela pochopit, co po ní chce. Když mu odpověděla, jménu přesně nerozuměl, znělo tak zkomoleně, ale znalost jazyků mu napověděla, že ve slovech používá jiné časování a skloňování.

Středověká angličtina, pomyslel si. Moc zvláštní.

Ještě jednou se pokusil o domluvu. „Lyn Kirkwood,” položil si dlaň na hruď. Měla na sobě stále jeho plášť, teprve teď si všiml, že má úplně promočenou košili.

Paní Bondová se vrátila s županem a dekami. Zároveň oznámila, že čaj bude co nevidět. „Jistě nás necháte na chvilku o samotě, doktore,” švitořila všetečná dáma. „Aby se mohla převléct do županu a tak dále. Nemusíte mít obavy, postarám se, aby se pořádně zabalila.”

Lyn se zachmuřil, přesto se zvedl a šel ke dveřím. Nasupeně si pomyslel, že ho nemusí vyhánět z jeho vlastní pracovny. Je přece lékař, viděl už tolik nahých žen. „Přinesu ten čaj,” navrhl a uvažoval, zda se nemění v jednoho z těch chlapů, co jsou pod pantoflem a nechají se snadno ovládat ženami. Takové totiž vždycky litoval.

„A pospěšte si,” odvětila paní Bondová. „Jinak budeme mít na krku zápal plic, moje neteř Ellen vypadala přesně takhle, když…”

Lyn si skuteěně pospíšil do kuchyně. Zjistil, že pilná paní Bondová už stihla postavit konvice s vodou, nalít teplou vodu z kohoutku do porcelánové konve, aby se vyhřála, i nachystat na stůl plechovku cejlonského čaje. Přestože byl vždycky pyšný na to, jak má pevné, klidné ruce, dnes se mu mírně chvěly, takže málem polil stůl.

Nemohl přestat myslet na nezapomenutelné krásné stvoření, které objevil na hřbitově u trosek Kenbrooku. Ta osůbka vypadala tak vyděšeně, jako by ji andělé zrovna vytáhli z prahu samotných pekel. Navíc by přísahal, že se objevila zničehonic jen tak ve vzduchu, což je samozřejmě nemožné.

Zalil čaj, připravil na talíř pár sušenek a oboje nachystal i s hrnky na tác. Nádobí zadrnčelo, když ho zvedl, a trocha čaje se vylila z nalévací trubice konvičky. Určitě by si někoho tak nápadného všiml, opakoval si, hlavně v těch nezvyklých šatech. Chodíval k ruinám Kenbrooku, i když pršelo, protože - protože si vlastně celý život myslel, že tam něco najde, uvědomil si a zarazil se. Málem se mu nepodařilo bezpečně donést čaj do pracovny.

Když vstoupil do pokoje, kde trávil většinu volného času, paní Bondová již odvedla dobrou práci.

„Neřekla ani slovo,” svěřila se mu hospodyně šeptem tak výrazným, že by v divadle byl slyšet z jeviště až na galerii. „Ani slovíčko ze sebe nevypravila, ubožátko. Jenom zírá do ohně, vypadá, jako by ztratila duši. Nevím, jestli by neměla být spíš v nemocnici.”

Lyn si pozorně prohlížel dámu v nesnázích. „Prohlédnu ji. Vy pro jistotu běžte zavolat Marge.” Šlo o jeho zdravotní sestru, která měla volno, protože dnes neordinovali. „Prosím, požádejte ji, aby sem zaskočila.”

Paní Bondová si odfrkla, zřejmě se domnívala, že by Lyn mohl provést něco nevhodného, když na něho nedá pozor, a odkráčela.

Lékařskou brašnu měl ještě na stole po ranních návštěvách, proto ji otevřel, vytáhl stetoskop, ústní lžíci a nový digitální teploměr. Rutinní prohlídka ukázala jen to, co předpokládal: pacientka není fyzicky nemocná, je pouze zmatená, rozrušená a vyděšená.

Nabídl jí šálek čaje a ona ho vděčně přijala, jen podivně hleděla na hrníček s talířkem, jako by nikdy nic podobného nespatřila - nebo jako by si je přinejmenším nepamatovala a nevěděla, jak se jim říká.

Ale hlavně se soustředila na oheň v krbu, teprve když se notně napila čaje, začala si všímat i okolí. Pokaždé, když se na něco podívala, udiveně vykulila oči, pak je zase přivřela a znovu vykulila. Opakovalo se to pořád dokola.

Lyn málem slyšel, jak jí pracují mozkové buňky, zdálo se, že si návštěvnice postupně vybavuje názvy různých věcí a uvažuje, jak se používají. Kdyby nevěděl, že je to holý nesmysl, usoudil by pan Kirkwood, že ta dívka cestuje v čase a že není jen ubohou duší ztracenou v kostýmu někde z muzea.

Kapitola 11

Gloriana se nešťastně skrčila v měkkém křesle u Kirkwoodova krbu zcela ohromená strašlivou ztrátou, kterou utrpěla. Ještě pořád byla němá hrůzou. Ani to, že se podobně v čase přesunula už dříve a že očekávala, že se to zopakuje, nijak neupokojilo zmatek, který jí vířil v hlavě i v duši. Tehdy přece byla malé dítě a často si ve své samotě představovala, že se stane princeznou a bude žít na hradě. Proto ji tolik nepřekvapilo, když se její sen splnil - pro blouznící dítě jsou hranice mezi fantazií a realitou nezřetelné, mohou se posunovat a měnit.

Zpočátku proto doufala, že Kirkwood i jeho moderní svět jsou jen iluze, způsobené ochromujícími bolestmi hlavy, které ji jednoho mlhavého rána v třináctém století překvapily na hřbitově Kenbroockého panství. Nyní je ovšem podle věcí i lidí, kteří ji obklopili, zcela jasné, že opravdu překročila hranice času a během chvilky se přesunula o víc než šest set let do budoucnosti.

Gloriana zavřela oči, musela se držet, aby se nezhroutila. Protože v tomto čistém světě plném shonu je její Dan dávno po smrti, stejně jako Gareth a Edward, Judith i lady Eleina. Je úplně sama, snad kromě muže a ženy, kteří kdysi počali dítě jménem Megan a poté je opustili.

Přes všechen zmatek a ohromný strach by Glorianu ani nenapadlo, aby hledala právě je dva. Byli a zůstali pro ni cizinci.

Ze všech stran na ni útočily podivné zvuky - tlumená hudba, trhané hučení dávno zapomenuté pračky, tikání přístroje na zaznamenávání času na krbové římse, skřípění kol na mokré ulici před Kirkwoodovým domem. Gloriana si

povzdechla a otevřela oči. Kirkwood stále seděl na polstrované podnožce a vrhal na ni zadumaný a zároveň chápající pohled.

„Co se vám stalo?” zeptal se. Glorianě se dařilo přeložit si jeho slova víceméně bez obtíží. Uvědomila si, že se její zoufalá mysl přizpůsobuje novému prostředí, rychle chápe slova a umožňuje jí komunikovat. Jistě, je to životně důležité, ale znamená to snad, že je odsouzená zůstat tady?

Divoce se rozhlížela s hrdlem tak staženým, že ještě nebyla schopná slova. Hledala proto pergamen a pero. Její zachránce jí snad porozumí lépe, když mu odpověď napíše.

Všimla si psacího stolu s listinami a dalšími věcmi, které neuměla pojmenovat. Odložila šálek čaje, zvedla se z křesla, shodila Kirkwoodův plášť a deku jako nepohodlnou vrstvu kůže a přešla pokoj.

Zamračila se, když si prohlížela podivné lesklé věcičky na stole, musela usilovně vzpomínat, aby si uvědomila, co si s nimi počít. Hostitel se otočil a se zájmem ji pozoroval.

Pantomimicky mu předvedla, že potřebuje namočit pero do kalamáře a psát.

Kikrwood se usmál, i když v ocích měl stále starostlivý výraz, a přistoupil k ní. Otevřel přihrádku a vytáhl z ní lesklý kovový váleček a list papíru. Alespoň psací podložka na stole jí byla povědomá - jako malá Megan nakreslila spoustu obrázků - proto se spokojeně usmála a přikývla. Posadila se do Kirkwoodovy kožené židle a rozhlížela se, kde najde inkoust.

Kirkwood jí vzal váleček z ruky, zmáčkl jeden konec a po cvaknutí s ním naškrábal na papír pár kruhů.

Gloriana nevěřícně zírala, ano, pak si vzpomněla. Je to propiska. Jako Megan mnohokrát viděla, jak s ní dospělí píší, přestože ona sama většinou používala barevné voskovky.

Rozklepanou rukou uchopila nástroj do ruky a zkusila psát.

Jmenuji se Gloriana.

První slova vypadala neúhledně a neuspořádaně - její učitel otec Cradoc by ji nepochválil - ale když si na propisku zvykla, psala s větší jistotou.

Nepatřím sem. Přeji si vrátit se domů.

Pohlédla na Kirkwooda, který jí pozorně četl přes rameno. Tvářil se vážně, ale přikývl, že rozumí. Gloriana se kupodivu cítila méně vyděšená a osamělá než předtím. Třeba je dneska cestování v čase běžná záležitost, snad jí pomůže vrátit se tam, kam patří.

Kirkwood vytáhl druhou propisku a napsal: Kde je váš domov? Prosím, povězte mi, odkud pocházíte.

Gloriana chvíli studovala zjednodušená písmena se sklonem doprava, musela se zamyslet, aby pochopila význam. Slova vypadala divně, ale za šest století se jazyk jistě změnil, zdálo se, že se písemná forma více podobá té mluvené.

Jsem lady Kenbrooková, bydlím na Kenbroockém panství se svým pánem a manželem Danem St. Gregorym. Když jsem tam byla naposledy, psal se rok 1254.

Kirkwood pozorně pročítal řádky, pracně se soustředil a mumlal si: „Kde je Geoffrey Chaucer, když ho člověk potřebuje?” Gloriana mu samozřejmě nerozuměla.

Takže jste cestovatelka v čase, napsal, když si znovu Glorianu chvíli pozorně měřil. Mělo by mě to zaskočit, protože je to zhola nemožné, ale nějak mě to nepřekvapilo. Milá dámo, teď máme rok 1996.

Gloriana cítila, jak bledne. Bylo jí pět let, když se jako Megan ztratila z tohoto světa a zmizela v jiném. Přestože byla nadaná a už tehdy uměla číst a psát, nikdy se nestarala o to, jak míjejí roky. Zaskočilo ji, jak léta pokročila. Lidstvo musí být na samém pokraji Posledního soudu!

Kirkwood jí váhavě položil ruku na rameno. „Musíte toho všeho mít plnou hlavu,” řekl milým hlasem a povzdechl si. „A vlastně i já. Potřebujete si odpočinout.”

Gloriana pochopila, co říká, aniž by si to musela v hlavě překládat. Aspoň něco je už trochu snadnější. Vzhlédla od stolu a přikývla. Usne a zapomene, co se stalo. Možná se pak

vzbudí ve svém a Danově loži ve věži Kenbroockého hradu a bude si spokojeně říkat, že se jí to všechno jen zdálo.

Za pár minut ji sloužící paní Bondová zavedla do pokojíku, ve kterém byla velmi čistá postel. Gloriana se nedočkavě uložila a téměř ihned podlehla citovému vyčerpání. Upadla do velmi hlubokého spánku.

Po několika hodinách se probudila a sevřelo se jí srdce, protože si uvědomila, že je stále v Kirkwoodově domě, což znamenalo, že nejde pouze o hrozný sen. Byla tak zklamaná a zdrcená, že v tom momentě nebyla schopná ani se pohnout, ani vydat ze sebe hlásku.

Bezmocně ležela a čekala v posteli s očima zalitýma slzami. Přesto se jí do uší draly zvuky, ano, postupně se změnily v hlasy dvou žen, doprovázené hlubokým mužským barytonem. Bavili se o britských úřadech a jakési Irské republikánské armádě.

Glorianina mysl zůstala ochromená překvapením. Rozumí tomu, co říkají!

„Měla by být v nemocnici, to je můj názor,” soudila paní Bondová. „Beztak bere drogy.”

Gloriana se posadila, zavrtěla se na podušce a zpozorněla. „Drogy?” To slovo neznala, ale znělo nějak hrozivě.

Odpověděl mladší a také příjemnější hlas. „Na to vypadá moc zdravě.” Aha, to bude Marge, zdravotní sestra, o které se zmiňoval Kirkwood. „Kromě toho, Lyn je přece lékař, podle mě by hned poznal, kdyby něco brala.”

„Celé se mi to nezamlouvá,” bručela paní Bondová. „Představte si, že se někdo zčistajasna objeví na hřbitově. Koukněte se na její šaty -jsou jak z muzea, jenomže látka je docela nová a pevná jako vlna na mém zimníku.”

Gloriana by raději zalezla pod peřinu, než by čelila zvědavým pohledům a nevyhnutelným otázkám, avšak plný močový měchýř ji přinutil vstát. Postavila se na nohy nejisté jako invalida a sklonila se, aby našla pod postelí nočník.

Nebyl tam.

Vztyčila se a horečně pátrala v paměti. Ano, Megan znala místnost s lesklým porcelánovým zařízením. Bude někde na chodbě, asi na jejím konci vedle této ložnice. Plížila se pokojem v Kirkwoodově košili, která jí sahala jen po kolena, a opatrně vyhlédla ze dveří.

Světlo na chodbě ji málem oslepilo, proto se zastavila a chvilku jen mrkala, než znovu viděla. Spatřila paní Bondovou, jak sedí u stolu s rusovlasou ženou naproti. Mezi nimi stála konvice horkého čaje, všechno kolem jen zářilo čistotou.

„Chce na záchod,” usoudila milejší z dam a ukázala rukou: „Je to tam, drahoušku, na konci chodby.”

Gloriana pochopila význam slov, možná dokonce každého slova, a rychle našla klozet. Trochu nervózně ho použila.

Déle jí trvalo, než si vybavila, jak spláchnout a pustit vodu z kohoutků, aby si opláchla ruce. Když se vrátila do chodby, čekala na ni plnoštíhlá Marge a vlídně se usmívala.

„Elsy Bodnové si nevšímejte,” poradila jí šeptem. Zároveň se k ní naklonila a vzala ji za obě ruce. „Ve skutečnosti není špatná, jenom pořád bručí, to je celé.”

Gloriana přikývla. Znovu pochopila obsah sdělení, i když se nezabývala jednotlivými slovy.

„Dáte si něco k jídlu, drahoušku? Prospala jste odpolední čaj, ale myslím, že něco malého pro vás najdeme.”

Glorianin žaludek souhlasně zakručel. Marge jí nabízí jídlo, to je víc než vítané. Opět přikývla.

Marge se usmála a vtáhla ji do světlého pokoje - do kuchyně. Hodně se lišila od té ve třináctém století, která bývala obrovská a černá, plná spěchajících sluhů a psů štěkajících na ohniště. Tady ležela na nízké skříňce také krabice s blikající obrazovkou.

Televizor, vzpomněla si Gloriana. Aha, odsud bylo slyšet ten mužský baryton, uvědomila si.

Fascinovaně hleděla na televizi a přitom se posadila na židli, na kterou ukázala Marge. Paní Bondová zamručela něco v tom smyslu, že to byl dlouhý den, a zmizela v hale.

Marge mezitím dávala dohromady jídlo a pusa se jí nezastavila. „Klidně to vypnu, jestli vás to ruší,” řekla. „Bondová telku miluje, proto je pořád puštěná, prakticky ve dne v noci. Jestli vás napadlo, kam se poděl pan Kirkwood, tak ten je na odpoledních návštěvách. Vrátí se co nevidět.”

Jeho jméno ji zaujalo natolik, že odtrhla oči od barevných obrázků na televizoru. Chtěla něco povědět, ale bála se to zkusit.

„Ubožátko,” řekla Marge a zavrtěla hlavou. Krátké vlasy jí zkroucenými prstýnky lemovaly růžolící obličej. „Bůhví, co se vám stalo. Díváte se tak smutně, že mi to láme srdce.” Povzdechla si. „Nevadí, zlatíčko. Postaráme se o vás, doktor i já, dáme všechno do pořádku.”

Glorianu dojalo, jak je laskavá, ale přesto se jí stáhlo hrdlo. Pořád nebyla s to vysvětlit, z jak moc jiného světa pochází, proto se vrátila k „telce”.

Ustavičný proud hudby a slov doprovázený obrázky byl matoucí, ale připadalo jí, že podivným způsobem spojuje moderní svět s tím, který dnes ráno opustila. Když se bude dívat a poslouchat, usoudila, brzy se naučí komunikovat s lidmi kolem.

Marge před ni postavila talíř. Gloriana poznala sendvič, vrstvu žlutého sýra mezi dvěma plátky pečeného chleba. Hladově se do něho pustila, poslouchala, vnímala a snažila se na všechno si vzpomenout.

Televizní obrazovka jí přibližovala svět venku alespoň zčásti. Bylo ovšem obtížné pochopit některá slova, protože pro ni byla neznámá a lidé je říkali moc rychle, jakoby zkráceně.

Vypadalo to, že všichni stále spěchají.

„Když vidím, jak do vás to jídlo padá,” podala jí Marge druhý sendvič, „napadlo mě, že si přidáte.”

„Děkuji,” odpověděla Gloriana a pečlivě přitom vyslovovala.

Marge se zaradovala, zářila skoro jako kuchyně, ve které se nacházely, se všemi těmi naleštěnými policemi. „Není zač,” odpověděla.

Zanedlouho Glorianu opět přemohla únava, proto se přesunula do pokojíku na konci chodby, kde se skulila k nepokojnému spánku. Trápil ji živý sen. Viděla v něm Dana, jak běhá jako strašidlo po chodbách Kenbroockého hradu a zoufale ji volá.

Když se unavená skupina vracela kolem Hadleighského hradu a opatství pomalu ke Kenbrooku, padala přes listí starých dubů mlha. Jeli s meči potřísněnými krví, šaty měli ulepené potem a karmínovými skvrnami, vraceli se špinaví a unavení. Všichni do jednoho byli zkušení bijci, ale bitva s Merrymontovými vojáky se vlekla dvě hodiny, proto se vyčerpali až na hranici únosnosti.

Dan nespouštěl zrak z blížícího se domova, protože právě tam zanechal srdce v rukou milované ženy s okouzlujícíma očima. Neviditelné pouto mezi nimi ho hnalo kupředu, kvůli němu ztratil chuť bojovat, proto se jeho bývalá obdivuhodná síla někam vytratila. Přál si jediné - pokleknout Glorianě k nohám, položit jí hlavu do klína a cítit, jak mu prsty hladí spánky a jemně čechrá vlasy.

Zraněný Maxen s tunikou nasáklou krví a deštěm ho dohnal. Vedl spolu se svým koněm ještě jednoho s mrtvým spolubojovníkem na hřbetě. „Merrymont je ďáblův zplozenec,” prohlásil Walesan. „Viděls ho na tom kopci, kde jeho chlapi pochodněmi podpálili celou úrodu? Ale on se držel v bezpečné vzdálenosti, co?”

Dan mlčky přikývl. S Maxenem a ostatními se přidali ke Garethovi hodinu po svítání u jezera. Merrymonta dlouho hledat nemuseli, protože brzy spatřili černý a štiplavý kouř na západní straně, byl cítit až k nim. Zděšení vesničané utíkali do lesů a nepřátele některé jen tak pro zábavu honili a trýznili.

Dan při hrozné vzpomínce raději zavřel oči. Garethova vojska bojovala proti Merrymontovým právě na kouřícím poli, několikrát ustupovala, znovu se seskupila a zaútočila. Ještě

teď slyší cinkání oceli, vidí spršku modrých jisker, jak dopadalo ostří na ostří.

Byl by se rozjel za Merrymontem, který byl na vyvýšeném místě v bezpečí, jenže by musel opustit své muže - opustit Edwarda, kterému se dostalo pořádného vojenského křtu v krvi přátel i nepřátel. Kvůli bratrovi Dan zůstal, oháněl se mečem, dokud cítil pravou paži, a když ji přestal cítit, přehodil meč do levé. Neustále koutkem oka sledoval mladšího bratra, ale občas to v prachu a vřavě boje nešlo. Nakonec Merrymontovi muži na pokyn bitvu svého velitele vzdali a spěchali na kopec za ním. Své raněné a padlé ponechali osudu.

Ranění i mrtví byli posbíráni a naloženi na vozy, některé vezou na hrad Hadleigh, jiné na Kenbroocké panství.

Konečně kopyta pod velkou klenutou branou zabušila na starobylou dlažbu nádvoří.

Dan si představoval, že mu Gloriana poběží v ústrety a bude pozorně zkoumat, zda nebyl zraněn. Bohužel byl zklamán, nebylo po ní ani vidu, ani slechu. Jen kvůli ní dnes vydržel celý ten hrozný den, proto ho strašně ranilo, že ho nevítá, ale nedal to na sobě znát. Takový luxus si nemohl dovolit.

Mrtvé, celkem čtyři, uložili na podlahu kaple, aby se nad nimi pomodlili a ráno je pohřbili. Sedm ze zraněných patřilo ke Kenbrookově družině. Ty zavezli na opatství, kde se o ně postará sestra Margareta s dalšími jeptiškami.

Dan nejprve očistil, nakrmil a napojil koně, teprve pak vešel do sídla a začal hledat manželku.

Její komorná Judith ho čekala na chodbě. V blikajícím světle pochodní vypadala jako malý svítící duch. Spínala ruce a mírně se chvěla.

„Kde je paní?” zeptal se klidně Dan. Samozřejmě poznal, že se něco stalo, hned když ho Gloriana nepřišla přivítat.

Dívka byla tak malá a štíhlá, celkově vypadala tak křehká, že by ji snad hrubší slovo mohlo zlomit. Z oka jí sklouzla slza, rty se jí třásly. „Vzali nám ji, mylorde.”

Dan se zarazil, musel se přemáhat, aby z ní nevytřásl rozumnější slovo. „Co to sakra znamená?” zahřímal, přestože dobře věděl, co to značí.

„Byla na hřbitově, mylorde,” blekotala služka a několikrát se uklonila, jako by přehnaná zdvořilost mohla dodat na pravdivosti tomu, co se mu chystala povědět. „Trochu pršelo, bála jsem se, že nastydne, proto jsem jí šla pro plášť…” Judith se odmlčela, protože se rozklepala ještě víc. „Viděla jsem, jak padla na kolena, jako by ji něco moc bolelo, proto jsem se k ní rozběhla. Jenže než jsem k ní doběhla, ona… ona zmizela.” Dívka na něho hleděla vyděšenýma očima bledá jako stěna. „Někdo říká… prostě říkají, že pro ni přišel ďábel a vzal ji do.” ztišila hlas do úplného šepotu, „.do pekla.”

Dan cítil, že se přestává ovládat. Vjel si krvavou rukou do vlasů. „Pověz jim,” mluvil stále klidně, „že každého, kdo bude takové nesmysly opakovat, okamžitě vyženu.”

Judith přikývla, podívala se na něho uplakanýma očima a se sepjatýma rukama šeptala: „Najdete ji, mylorde, že ano? Že ji přivedete zpátky?”

Kenbrook byl tak neskutečně zoufalý, že se málem neudržel na nohách. Moc, která mu odebrala Glorianu, pro něj byla nepochopitelná, jak by s ní mohl bojovat? Přesto její tajemství musí nejen pochopit, ale i najít cestu, jak neznámou sílu ovládnout.

Gloriana je jeho duší, bez ní není muž, jenom živá skořápka.

„To je nějaký omyl,” pronesl nakonec, přestože sám svým slovům nevěřil. Zároveň věděl, že ani Judith jeho lež neutěší. „Nic takového se stát nemohlo. Lidé nedokáží zmizet jako přízrak.”

Judith se chystala protestovat, ale pak raději spolkla, co měla na jazyku, a poslušně přikývla. Její smutek nad ztrátou Gloriany byl nefalšovaný, Dana napadlo, zda jsou i na něm jeho vlastní pocity tak jasně patrné.

Ale to nakonec není tak důležité.

„Mí vojáci jsou unavení a hladoví,” zaburácel. „Zařiď, aby do hlavní síně přinesli jídlo a pití a taky dřevo na ohně.”

Judith přikývla a odběhla. Dan zůstal stát jako ochrnutý, trvalo mu, než se dokázal pohnout. Vydal se do pokoje ve věži, kde plápolal oheň jediné olejové lampy.

Rychle zapálil několik dalších, aby plíživé stíny zahnal na ústup, a pustil se do zoufalého hledání nějaké stopy po Glorianě. Zůstaly tu její šaty, figurky stály připravené na šachovnici, jako by čekaly na novou partii. Pocítil jemné zachvění ve vzduchu, doufal, že každou chvíli vběhne do dveří a začne se vyptávat na bitvu.

„Gloriano,” šeptal.

Pak odložil meč a svlékl ze sebe zkrvavené šaty. Umyl se a oblékl do prostých nohavic a vlněné tuniky a obul si vysoké boty. Zvedl jednu z lamp a bez ohledu na utržené rány se vydal prohledat celičký Kenbrook od věže po římské lázně v podzemí. Celou dobu volal Glorianino jméno a celým srdcem toužil, aby se vrátila.

Gloriana se probudila do slunečného rána s jedinou myšlenkou - že je stále na konci dvacátého století. Nejdříve ji napadlo, že bude zoufale naříkat, ale protože věděla, že by to nebylo k ničemu, kousla se do rtu a počkala, až nejhorší nával smutku překoná.

Někdo jí zanechal na malé stoličce pod oknem hromádku oděvů, samé moderní věci nepochybně půjčené od příbuzných nebo sousedů.

Z postele nakonec Glorianu nevyhnala odvaha čelit dalšímu dni, ale nutkání na záchod. Po cestě chodbou v kuchyni jedním okem zahlédla Kirkwooda. Jistě si všiml, že vyšla z pokoje, ale nedal to najevo, protože pochopil, že by Gloriana asi nebyla zrovna nadšená, kdyby ji oslovil, a ona by přitom byla pouze v jeho košili.

Po návratu do pokoje zamířila rovnou k oblečení - modrým džínám, pohodlnému modernímu spodnímu prádlu ještě zabalenému z obchodu a zelenému tričku s krátkými rukávy s nápisem OXFORD na prsou. Navlékla si spodní kalhotky bez

nohaviček, které si ještě pamatovala z dětství, a chvíli se trápila s podivným kusem prádla zjevně určeným k tomu, aby podpíral prsa. Nevzpomínala si, že by ho někdy byla viděla, proto jí trvalo, než přišla na to, jak ho zapnout. Když konečně v tričku a kalhotách vyšla z ložnice, byla z toho všeho mírně udýchaná.

Tentokrát ji Kirkwood přivítal úsměvem, nadzvedl se na židli a pozdravil ji. Podívala se za něho, protože doufala, že v kuchyni najde přátelskou Marge nebo alespoň paní Bondovou, jenže byli v místnosti sami.

„Dobrý den,” vyslovila pečlivě, i když skoro neslyšitelně.

Vypadal potěšené, když ukázal na volnou židli naproti sobě. „Pojďte dál a posaďte se. Dáte si párky a vajíčka? Není to zrovna nejzdravější snídaně, uznávám, ale každý máme nějaké malé chybičky.”

Posadila se, ale nejisté se mračila - podle ní vypadalo jídlo až příliš dobře. Určitě není chyba pustit se do něho.

Kirkwood se pousmál. „Můj bože, jsem zcela v zajetí fantazie. Kdyby vás neviděla i paní Bondová s Marge a celá ta banda venku u ruin, věřil bych, že jsem si vás vymyslel. Povězte mi, jste opravdu dáma v nesnázích?”

Gloriana si pečlivě nabrala jídlo na talíř. V době, ze které pocházela, se lidé krmili rukama a jen občas používali nůž k řezání či nabodnutí jídla. Tady se nabízela celá škála různého náčiní. V duchu vážila každé Kirkwoodovo slovo, odhadovala každou nuanci významu, než se odvážila odpovědět.

„Chci domů. Na Kenbroocký hrad,” řekla odhodlaně.

Kirkwood si povzdechl. „Jistě,” odpověděl, vzal jí z ruky lžičku, kterou si ukrajovala párek, a nahradil ji nástrojem s bodci. „Možná to bude problém - dostat se domů, myslím. Z Kenbrooku jsou trosky, víte? Kromě věže, samozřejmě, z té vláda udělala muzeum.”

Gloriana posmutněla. Polekaným hlasem se zeptala: „Takže vy nevíte, jak mě poslat zpátky?”

Zamrkal, jako by ho praštila. „Má milá, nedokážu si vysvětlit, jak jste se ocitla tady, natožpak jak vás vrátit zpátky.

Spíše si pořád říkám, jestli to není z vaší strany nějaký podvod nebo obrovský omyl.”

Odložila vidličku a odstrčila talíř. Veškerá chuť k jídlu ji přešla. Asi jí vyčetl na tváři, jak se jí to dotklo, protože se k ní natáhl a pevně jí stiskl ruku.

„Jestli existuje cesta zpátky, Gloriano, já ji najdu,” prohlásil vážně. „Určitě ji najdu, jen musíte být trpělivá.”

Gloriana přikyvovala. Potlačila vzlyky, které se jí draly do hrdla. Nemůže ani nechce strávit zbytek života na tomhle uklizeném, naleštěném místě, odtržená od Dana. Musí najít cestu, jak se vrátit, a určitě začne hledat na Kenbrooku.

Zvedla se ze židle a vydala se ke dveřím. Nemůže to být daleko. Třeba bude stačit, když se postaví na stejné místo na hřbitově.

Kirkwood ji dostihl, když stála s rukou na klice, a vzal ji jemně za paži. Z toho, co řekl, poznala, že správně odhadl, kam se chystá.

„Zavezu vás tam autem, nemůžu vás tu nechat běhat samotnou - náš svět je teď nebezpečný.”

Za pár minut ujížděli po silnici, která vedla kolem jezera. Minuli opatství, ze kterého zbylo jen několik rozpadajících se zdí, a když se Gloriana rozhlížela, kde najde Hadleighský hrad, nenašla po něm ani památky. Z Kenbroockého panství opravdu nezbylo nic než věž s hromadou sutin okolo.

Kirkwood zaplatil poplatek, jako by vstupovali na cizí panství, teprve pak je pustili na pozemek. Kromě jediného hlídače tu nebyl ani živáček.

Gloriana se protáhla kolem zbytku hřbitovní zdi a hledala místo, kde spočívá Aurelia St. Gregoryová. Andělé se dávno proměnili v prach, ale krypta zůstala.

Gloriana se postavila, zavřela oči, zadržela dech a celou myslí se soustředila na Dana, na století, ve kterém žili, na to, aby se vrátila.

Nic se nedělo. Když otevřela oči, stál před ní Kirkwood s rukama v kapsách kalhot a s hlavou nakloněnou na stranu a soucitně si ji měřil.

„Proč?” zašeptala. „Proč se mi to stalo?” „To nevím,” odvětil tiše Kirkwood.

Gloriana odhodlaně vyrazila k věži; buď se to podaří tam, nebo se může utápět v slzách a smutku. Jednou se jí tam přece stalo, že byla odnesena na tento svět. Naštěstí se ve chvilce vrátila. Třeba najde cestu do minulosti právě tam.

Kirkwood se Glorianu nepokoušel zastavit, prostě šel za ní do věže a pak na vnitřní schodiště. Hodně se tam změnilo, ale Gloriana znala cestu do jejich komnaty nazpaměť, proto vytrvale stoupala a soustředila se na svůj první přechod časem.

Ano, někde musí být brána.

Gloriana jí prošla jako pětiletá Megan. Tehdy ji přivolala lady Eleina a zavedla ji k Edwenně. Jenže kde to jen bylo? Paměť ji zlobila jako neposlušné dítě, které si hraje na schovávanou.

Místnost ve věži byla obložena tapisériemi, které v Glorianině době ještě neexistovaly, a kolem stěn stály skleněné vitríny plné památek na slavnou minulost Kenbroockého hradu. Kousky kachlů z římské lázně, nefritová šachová figurka, již svírala Danova ruka, když se zamýšlel nad dalším tahem. Dýka se zdobenou rukojetí, původně dar pro Edwarda k pasování na rytíře.

Gloriana zůstala stát s rukama přitisknutýma na sklo, srdce se jí rozbušilo a jedinkrát procítěně vyslovila manželovo jméno jako modlitbu.

Kirkwood ji chytil za rameno, obrátil k sobě a vyzval ji: „Povězte mi, Gloriano, co se ve vás děje.”

Rozklepala se. Jak mu má vysvětlit, co cítí, když vidí známé věci vystavené jako historické předměty? Na to jí slova nestačí.

„Prosím, pomozte mi,” řekla.

Kirkwood ji bratrsky objal, i ona se k němu přitiskla a položila mu hlavu na rameno.

„Pokusím se,” slíbil, jenže to znělo nejisté a spíš, jako by se tázal. Protože se třeba ukáže, že to, co po něm Gloriana žádá, je zhola nemožné. Věděli to oba.

Kapitola 12

Dan v srdci cítil, že Glorianu nenajde, ale ani to vědomí mu nezabránilo stále po ní pátrat. Když konečně padl ve věži do postele napůl slepý únavou a zoufalstvím, pořád ji hledal v mlhavém světě snů, v temných zákrutách podvědomí.

Unikala mu, jeho Gloriana, ale zároveň cítil její blízkost natolik, že vnímal vůni jejího těla, téměř slyšel milovaný hlas. Vzbudil se, když do věže pronikly první ranní paprsky slunce, a byl tak unavený, jako by vůbec nezamhouřil oči.

Nějakou dobu jen seděl na posteli a zíral na místo u stolu, odkud mu Gloriana před vlastním zrakem už předtím jednou zničehonic zmizela. Povzdechl si a zarmouceně si pročesával prsty kštici. Neuvažoval nad tím, co by trápilo jiné muže -jestli se tenkrát stal obětí halucinací nebo nějakého šikovného triku. Jako voják se naučil naprosto důvěřovat vlastním smyslům včetně šestého, proto o tom, co viděl, nepochyboval.

Vstal a došel k židli, na které Gloriana sedávala, když jedla, když hráli šachy, když ho okouzlovala neodolatelnou přitažlivostí. Mimoděk hladil prsty opěradlo. Věděl, že se vrátila do jiného světa, do toho, který ji sem kdysi dávno vypustil.

Na moment se mu srdce sevřelo tak silně, až byl zcela otřesen, dokonce nemohl dýchat. Viděl před sebou jen mlhu a hrdlo se mu bolestivě stáhlo, jako by mu někdo prsty stiskl dýchací trubici.

Vzpamatoval se až po zabušení na dveře. Staré panty zaskřípaly.

„Dane?” oslovil ho Gareth. Jeho hlas zněl ustaraně a netrpělivě. Vešel s lampou v ruce, světlo ihned zalilo místnost ještě plnou stínů. „Kde je tvá žena? U sta hromů, chlape, nevěřil bys, jaké povídačky se roznáší.

Dan se na bratra pomalu obrátil a mlčky si ho měřil. To je problém, na který ve svých obavách o Glorianu vůbec nepomyslel. Jasně že mladá komorná nemlčela, jistě všem vylíčila podivné okolnosti, za kterých její paní zmizela, ještě k tomu na hřbitově… Každá narážka na magii je mezi prostými lidmi smrtelně nebezpečná, vždyť oni leckdy považují i naprosto přirozené věci za dílo ďáblovo.

„K čertu, tak pověz něco!” hromoval Gareth.

Dan si povzdechl. „Jestli jsi slyšel, že Gloriana zmizela, pak je to asi pravda.”

„Podle tebe je to asi pravda?” opáčil Gareth a způsobil tím to, že se Danovo zoufalství pomalu přeměňovalo na vztek. „Propánakrále, Dane, lidi se jen tak nerozpouštějí ve vzduchu, to mi nepovídej!”

Dan si podal víno, a přestože bylo velmi brzy ráno, nalil si plnou sklenici. Gareth ať se obslouží sám, jestli chce. V každém případě buď vstával ještě dříve, než zakokrhal první kohout, aby došel tak brzy na bratrovo sídlo, nebo vůbec nešel spát.

„Ne,” souhlasil Dan po dvou locích vína, po kterých se mu stejně nijak neulevilo. Odložil pohár a znechuceně zabručel. „Lidi se ve vzduchu nerozpustí. Jenže Gloriana není obyčejný smrtelník.”

Gareth nejisté pohlédl na pootevřené dveře do komnaty. „Co teda je, když ne ženská z masa a kostí?” zeptal se raději šeptem.

Tvářil se tak tragicky, že by se Dan rozesmál, kdyby situace nebyla víc než vážná. „Gloriana je žena se vším všudy, bratře. Tím si buď jistý.” Nemohl si pomoct, vrhl přitom pohled na společné lože a vzpomněl si na sladké toužení a bohužel příliš krátké období, kdy si spolu užívali rozkoše. „Není to čarodějka ani ďáblova nevěstka, jestli si tví vazalové a poddaní myslí tohle.”

„Jsou to prostí lidé,” podotkl v sebeobraně Gareth, ještě pořád tlumeným hlasem. „Co si teda mají myslet, když to jedna z nich na vlastní oči viděla?”

„Gloriana není vůbec zlá,” vyhrkl Dan. Nepokoj v duši ho přinutil vstát a přecházet po místnosti. „Ale nedokážu vysvětlit, co se přesně stalo, protože to sám nechápu. Jenom ti řeknu - a ať tě Svatá Panna ochrání, jestli o tom cekneš živé duši - že jsem jednou Glorianu viděl zmizet, když jsme spolu mluvili. Stalo se to přímo tady, kde teď stojíme. Byla tady, a najednou v mžiku zmizela.” Dan si opět povzdechl, zaklonil hlavu, aby uvolnil napjaté svaly na krku, a pak pohlédl na bratra. Ihned poznal, že mu prozradil příliš. „Jenže tenkrát se za okamžik zase objevila.”

Gareth neodolal a jedním silným lokem vyprázdnil Danův pohár se zbytkem vína. Pak se vrátil na práh, zkontroloval, zda je někdo neposlouchá - podle Dana to byla zbytečná námaha - a zavřel silné dveře. Zvažoval, co mu bratr odhalil, a došel si mezitím znovu naplnit pohár ze džbánu na stole v rohu pokoje.

„Když to člověk slyší od cizích - no, chápe, že to v nich vyvolává fantastické představy. Mají své legendy a pověsti a podobně. Ale slyšet něco takového od tebe, Kenbrooku, to je vážné. Nevěřím, že máš nebo jsi někdy měl chorobnou představivost. Není v tobě ani troška pověrčivosti. Bůh mi odpusť, jestli mi odpřísáhneš, žes to viděl na vlastní oči, uvěřím ti.”

Dan se nešťastně pousmál, bolavá duše mu nedovolovala upřímnou radost. „Děkuji za důvěru - i když ti trvalo, než jsi ji vyjádřil.”

Gareth potvrdil Danova slova mírným nadzvednutím poháru. Mračil se tak, že se mu obočí slila dohromady. Pracně přemýšlel, co si počnou. „Co s tím proboha chceš dělat?” zabručel. „I kdyby se té ubohé duši podařilo vrátit se k nám -a za to se budu modlit - byla by pak ve smrtelném nebezpečí.”

Dan si vzal z truhly čisté prádlo, aby se převlékl z košile a nohavic, ve kterých spal. „Jistě,” připustil, „se najdou takoví, kteří by pak Glorianu s chutí upálili na hranici.” Oklepal se při představě, jak by to vypadalo - viděl podobnou popravu v Evropě, bylo to úděsné. Připnul si pás s mečem a rozhodně

pohlédl Garethovi do očí: „Vrátí se, musí se vrátit. Já pak zabiju každého, kdo si zkusí na ni sáhnout. Klidně to pověz otci Cradocovi, ať to sdělí všem svým poslušným ovečkám.”

Garethovi se nahrnula krev do hlavy. „Cradoc je oddaný člověk a taky má rozum. Nebude nikoho nabádat k násilí. Naopak si myslím, že bychom mu měli říct úplnou pravdu, všechno, co víš, a požádat ho o radu a o pomoc.”

Dan reflexivně položil ruku na jílec meče. „Ne, v žádném případě. Nepovíme to nikomu, Garethe. Vůbec nikomu.”

„To je nemožné. Sami to nezvládneme,” upřímně prohlásil Gareth, pak se ale odmlčel, aby nabral dech. Pokračoval velmi opatrně, jako by uklidňoval rozzuřeného psa, aby mu neskočil po hrdle. „Rozhodně se musíme poradit s Eleinou. Ta má pro podobné záležitosti porozumění. Tak jako tak už jistě slyšela, co se povídá.”

Dan svěsil hlavu a protřel si oči. „Zapomněl jsi, že ji všichni považují za blázna?”

Gareth k němu přistoupil a položil mu na rameno mohutnou ruku, zvyklou ovládat meč. „Možná je z nás nejrozumnější,” opáčil. „Pojď, zajedeme společně na opatství a požádáme ji o radu.”

„Musím nejdříve udělat ještě jednu věc,” odpověděl Dan. „Sejdeme se ve stájích tak za hodinu.”

Starší z bratrů zaváhal, pak ale přikývl a s lampou v ruce vyšel na chodbu. Dan došel k prádelníku, kde Gloriana schovávala své ozdoby, a vytáhl jednu z úzkých zlatých stužek, kterou si někdy vplétala do vlasů. Omotal si ji kolem levého zápěstí, pevně zavázal a skryl ji pod rukávem košile. Teprve pak i on vyšel na schodiště.

Vydal se přímo do kaple. Podle pověsti ji postavili na stejném místě, kde jejich předkové uctívali svá božstva. Dnes je samozřejmě určena křesťanům.

Dan nikdy nepatřil k zapáleným zastáncům církve, proto na prahu zaváhal. Nehořela tu ani jediná svíčka jako na Hadleighském hradě, kde otec Cradoc zrovna slouží ranní

mši. Po paměti se přesouval úzkou uličkou mezi chladnými kamennými lavicemi.

Vpředu poklekl, sklonil hlavu a modlil se.

Nežádal nebesa o to, aby se Gloriana vrátila, přestože po tom toužil ze všeho nejvíce. Pronesl prostou modlitbu: prosil, aby jeho žena byla v bezpečí před vším, co by jí mohlo ublížit.

V chladném, mrazivém počasí se Gloriana nešťastně dívala na jedinou věž, která z Kenbroockého sídla zbyla. Po krátkém boji s otevíráním dveří vystoupila z Lynova vozu a pomalu se vydala ke starobylým kamenům, které označovaly místa, kde spočívali lidé žijící v době Danovy matky.

Lyn se držel za ní, nechtěl do ničeho zasahovat. Přesto byl připraven kdykoli přiskočit a pomoci, kdyby potřebovala. Vypůjčené šaty byly z poddajných materiálů, dovolovaly jí pohybovat se mrštně a snadno. Jen sako bylo trochu velké, jedno z Lynových, a rovněž boty měla poněkud větší.

Gloriana našla kryptu Aurelie St. Gregoryové a oběma rukama i holým čelem se opřela o studený mramor. Snažila se, aby ji neznámá síla poslala zpátky.

Nic se však nedělo, pouze chlad pronikl do všech Glorianiných kostí, proto k ní přistoupil Lyn, uchopil ji pod paží a mlčky odvedl zpátky k autu.

Na zpáteční cestě tiše plakala, takže byla Lynovi vděčná, že neřekl ani slovo a věnoval se pouze řízení. Zavezl ji do místa, kde se jedlo - leželo přesně tam, kde dříve bývala hadleighská hospoda. Silně se rozpršelo, ale ze dvou komínů budovy se vlnil kouř a návštěvníkům tak ohlašoval, že uvnitř je příjemné teplo.

Gloriana pohlédla na svého zachránce, který zůstal sedět ve voze a rukama svíral volant. S každým dalším dnem jí dvacáté století připadalo více povědomé, více normální a stálé. Copak se nikdy nevrátí domů?

„Řekl bych, že nám něco teplého udělá dobře,” navrhl nezávazně. „Půjdeme dovnitř?”

Gloriana znovu pohlédla na kouřící komíny a přikývla. Neměla sice chuť k jídlu, ale protože si byla skoro jistá, že je těhotná, věděla, že na své pocity musí zapomenout a musí myslet hlavně na nenarozené dítě. Danovo dítě.

Uvnitř hospody, které Lyn říkal restaurace, bylo tak příjemně, jak Gloriana očekávala. Na každém konci dlouhé místnosti byl krb, ze kterého sálalo teplo, a dřevěné stoly s lavicemi vypadaly jako ty na Hadleighském hradu. Lucerny zavěšené ze stropu na dlouhých rezavých řetězech byly sice na elektřinu, ale připomínaly staré olejové lampy, na které Gloriana s láskou vzpomínala.

Sedala si se smíšenými pocity, protože se jí ve známém prostředí ulevilo, ale zároveň více tesknila po skutečném domově. Hospoda byla skoro plná, ke stolu nedaleko krbu je zavedla servírka ve skandálně krátké sukni.

Lyn objednal rybu s něčím, co se jmenovalo hranolky. Servírka to polohlasně zopakovala a čile odběhla.

Teplé jídlo chutnalo výborně, Gloriana si na hranolky dokonce vzpomněla, říkala jim čipsy.

„Aha,” s úsměvem přikývl Lyn, „takže jste Yankee.”

„Co to je?”

„Američanka.”

Gloriana si vzpomněla na své hádající se rodiče, na let do Anglie i nejisté nešťastné dny před ním. Neúmyslně se zachvěla.

Kirkwood se na ni pátravě zadíval, ale nekomentoval to. Místo toho přešel na jiné téma. „Musíte myslet na budoucnost, Gloriano,” spustil tiše a položil jí dlaň na ruku. „Je tu totiž možnost, že se nikdy nevrátíte tam - tam, odkud jste přišla, ať to bylo odkudkoli.”

„Věříte tomu, co jsem vám pověděla, že ano?” Gloriana pomalu formulovala otázku. Snažila se, aby mluvila stejně jako Lyn a ostatní. Když se plně soustředila, docela se jí to dařilo.

Lyn si nabral další sousto vynikající smažené ryby. „Zpočátku jsem sám nevěděl, čemu mám věřit,” přiznal se

dobrosrdečně. „Ale myslím, že rozeznám princeznu v nesnázích od dračice, když ji potkám.”

„Někdo by si určitě myslel, že jsem šílená,” nadhodila Gloriana a napadlo ji, jestli v tomto světě mají draky stejně jako v tom starém, kde na ně všichni věřili. Bylo jí tepleji než ve třináctém století za stejného počasí. Kromě toho si naplnila žaludek a chtělo se jí spát.

Kikrwood stiskl rty při její poznámce o šílenství. „Jsem lékař, poznám, že jste mentálně zdravá, i když můžete trpět nějakým druhem sebeklamu.”

Glorianě se po tom prohlášení ulevilo, málem se rozplakala, jak mu byla vděčná. Občas si sama myslela, že se snad zbláznila. „Děkuji,” řekla téměř šeptem, ale ruku zpod jeho dlaně stáhla.

Od toho dne ubíhaly ostatní vcelku podobně. Lyn chodil na návštěvy pacientů a pak vozil Glorianu pravidelně k ruinám Kenbrooku, kde se pokaždé asi hodinu zdržela. Hledala cestu zpět do minulosti, zatímco Lyn, přestože to nikdy neřekl nahlas, s ní byl, aby ji podpořil a ochránil.

Po každém z nešťastných pokusů o návrat do třináctého století chodili do restaurace na oběd. Odpoledne a večery Lyn trávil prací v ordinaci a v nemocnici ve vedlejší vesnici. Gloriana horlivě četla a sledovala televizi. Zoufale se snažila pochopit všechno, co se odehrávalo v pro ni zcela novém prostředí, ale ani na chviličku ji neopouštěla touha vrátit se k Danovi.

Lynova laskavost jí poskytovala útěchu, přesto se jí prakticky každou noc zdálo, že je zpátky ve věži Kenbroockého hradu přitulená k manželovi. Byly to tak živé sny, že ji po probuzení pokaždé ničilo zklamání - jako by Dana ztrácela znovu a znovu každý den.

Když byla u Lyna asi čtrnáct dní, během nichž jí Marge přinesla další šaty a naučila ji používat moderní vybavení koupelny, objevila se sestra pana Kirkwooda Janet. Pěkně oblečená dáma středního věku vlastnila v sousední vesnici obchod se starými knihami a rukopisy. Zmínila se, že jí Lyn

pověděl o cizince a že se chystá na několik měsíců odjet a potřebuje někoho, aby ji v antikvariátu zastoupil. Samozřejmě k místu patří i malý plat a byt nad obchůdkem.

Gloriana by mohla oprávněně protestovat, že o vedení obchodu vůbec nic neví, ale protože byla od přírody samostatná, také ona si přála najít si v novém, neznámém světě nějaké místo. Kromě toho se Lyn sice ani slůvkem o něčem podobném nezmínil, avšak bylo dost nevhodné, aby bydlela u něho. Přestože mravy ve dvacátém století byly jednoznačně volnější, i tak nebylo nejlepší, aby žena žila sama pod jednou střechou s mužem, který není její manžel, strýc nebo učený poručník.

„Pracovala bych pro vás ráda,” odpověděla proto Gloriana Janet, která se spokojeně usmála a vrhla na bratra pohled, který jasně vyjadřoval Já jsem to říkala.

Lyn stál u krbu s jednou rukou položenou na římse. Během krátkého rozhovoru se neozval, ale přesto vypadal nezvykle ostražitě. A taky smutně.

„Není třeba, abyste odsud spěchala,” prohodil nakonec a upřeně se na Glorianu zadíval.

Než stihla odpovědět, Janet vyhrkla: „Žijeme v malé vesnici, Lynforde, a jsi tady doktorem. Musíš myslet na svou pověst a slečna… Gloriana také.” Podívala se bystrýma laskavýma očima na Glorianu. „Jaké je vaše příjmení?” zeptala se. „Nepamatuji si, že bych ho někdy slyšela.”

„St. Gregoryová,” odpověděla Gloriana. Všimla si, že na ni Lyn varovně pohlédl. „Jsem vám moc vděčná za vaši pomoc,” otočila se k němu, „ale vaše sestra má naprostou pravdu. Nemůžu tady zůstat.”

„Nesmysl,” rychle odsekl Lyn a Gloriana postřehla, že kolem čelisti jemně zčervenal. Díval se na Janet a v očích mu zlostně blýskalo. Další větě Gloriana nerozuměla, přesto se zdálo, že ho Janet pochopila perfektně. „Společenská pravidla se od viktoriánské doby změnila, sestřičko,” zabručel důrazně.

Janet se ušklíbla, posadila se do koženého křesla naproti Lynovu psacímu stolu a tvářila se tvrdohlavě. Glorianě byla sympatická, i když se mezi nejasně vměšovala.

„Třeba ano,” připustila. „Ale my nejsme v Los Angeles nebo v Paříži. Sousedé jsou tví přátelé a klienti - tví pacienti, Lyne -a vůbec nepatří k obzvláště vzdělaným volnomyšlenkářům. Nesmíš ohrozit jejich důvěru v tvé schopnosti.”

Lyn se celý rudý chystal protestovat, ale Gloriana zvedla ruku, aby ho zarazila. „Nepřeji si tu zůstat,” řekla tiše.

Lyn nasadil bolestný výraz, ale přesvědčila ho. „Dobře, samozřejmě,” zabrblal. Pak dodal: „Jestli jste se tak rozhodla, nedá se nic dělat.”

Za půl hodinky už jela Gloriana v drobném dešti s Janet v jejím malém nepopsatelném autíčku. Počasí se podobalo tomu, které ji tu přivítalo toho nešťastného dne, kdy v minulosti ztratila vše, co milovala a bylo jí drahé, a kdy byla vhozena do nového, neznámého světa, v jehož zrychleném tempu nyní žije.

„Jste jiná než ostatní,” prohlásila Janet rovnou po cestě, když mžourala přes zamlžené přední sklo auta. Malé stěrače rytmicky pracovaly, což Glorianu fascinovalo natolik, že musela několikrát zamrkat, než byla schopná poslouchat. „Bratr je úplný tajnůstkář, pokud jde o vás,” pokračovala Janet. „Lyn přitom obvykle s ničím tajnosti nedělá - víte, je jednoduchý jak facka.”

Gloriana si povzdechla a zavřela oči, raději předstírala, že je ospalá. Ve skutečnosti byla víc než čilá, protože vnímala spoustu dojmů, zvuků a zrakových vjemů najednou.

Janet však měla zajatce u sebe a nedovolila, aby unikl konverzaci. „Bude pár dní trvat, než se naučíte vést obchod. I když není zapotřebí dělat víc než přivítat zákazníky, brát telefony a přesvědčit se, že jsou dveře v šest večer pořádně zavřené. O účetnictví a vyřízení vzkazů se postarám sama, až se z Francie vrátím.”

Gloriana přikývla, ale oči neotevřela. „Snad nebudete litovat, že mě tam berete. O řemeslech vím jen maličko, spíš vůbec nic,

jak jsem vám už říkala.” Přes řasy viděla, jak Janet stiskla tlačítko na rádiu. V autě se ozvala nádherná tichá hudba.

„Řemesla,” opáčila Janet. „Divné slovo, aspoň v této souvislosti. Odkud pocházíte, Gloriano St. Gregoryová?”

Bylo zřejmé, že se Gloriana příjemného mlčení nedočká. Doufala, že když odpoví, bude moci poslouchat neviditelný orchestr. „Jsem Američanka,” odpověděla. Byla to pravda, konec konců, jen ne úplná. „Tedy, narodila jsem se tam, ale většinu života jsem strávila tady v Anglii.”

Janet prudce zabočila do vedlejší ulice a Gloriana, která ztratila rovnováhu, se musela narovnat na sedadle. Oči měla navrch hlavy. „Hmmm,” pronesla Janet a bylo jasné, že o její odpovědi sice pochybuje, ale nechce ji vyvracet.

Antikvariát se nacházel v úhledné dvoupatrové budově se štítovým průčelím a šindelovou střechou. Glorianě se ihned zalíbila, přestože ji ani na okamžik neopustil stesk po skutečném domově.

„Nádherné,” obdivovala výkladní skříň plnou svazků v kožených vazbách.

Janet se usmála, otevřela dvířka, vystoupila z autíčka a zároveň otevřela deštník, jako by obojí zvládla jediným pohybem. „Děkuji,” zavolala spokojeně a běžela ke vchodu, kde spěšně strčila klíč do zámku.

Gloriana se hrnula za ní, takže se v momentě ocitly v příjemné komnatě překypující knihami. Plné police se táhly od země až ke stropu, další svazky se vršily na židlích a stolech, pultech a lavicích.

„Pěkné, že?” sklepla Janet vodu z pršipláště a zavěsila ho na věšák za dveřmi. Deštník nechala otevřený na dlážděné podlaze, samozřejmě mimo dosah knih, aby oschl. „To víte, kdybychom se s Lynem oba nenarodili do zabezpečené rodiny, nemohla bych takový krám udržet. Vedu drahé zboží a dnes není mnoho lidí, kteří by si mohli dovolit koupit originální rukopis s ozdobnými iniciálami.”

Gloriana se zamračila, zdálo se jí to podivné. Sundávala si sako a pokoušela se dát dohromady, co jí Janet právě řekla.

Janet ji pozvala gestem dál. „Pojďte, ukážu vám, kde budete bydlet. Jak jsem se už zmínila, je to malý byt nahoře.”

Gloriana šla za ní, ale oči nemohla odtrhnout od ohromné sbírky knih. „Nemáte strach svěřit takové bohatství cizí osobě?”

Janet se na ni přes rameno usmála. „Lyn vám věří,” odpověděla. „To mi úplně stačí. Má na lidi výborný čich. Kromě toho bych se zbláznila, kdybych neodjela. Nesnáším tohle počasí, víte?”

Byteček nahoře byl velmi útulný - s malým krbem, pohodlnými křesly, jaká v prostém světě Glorianiných časů ještě neexistovala, s televizním přijímačem a mnoha policemi s knihami. V menším pokoji byl výklenek s vysokými okny a patřila k němu také koupelna s vanou, komodou a umývadlem. Kuchyňka byla součástí většího pokoje.

„Jen se posaďte,” pobídla ji Janet, „já postavím na čaj.” Spěchala k lince a vytáhla z ní pestře malované keramické nádobí. „Moc si cením toho, že jste ochotná se mi tak narychlo o všechno postarat. Taky musíme zavolat Lynovi, bude si dělat starosti, dokud mu nepovíme, že jste v pořádku a nejste vyvedená z míry.”

Gloriana si nemohla pomoci, usmála se a usadila se v jednom z křesel tak jemných na dotyk. Jistě je hřích, že si tak užívá pohodlí. Stejně jako u Lyna i u Janet bylo příjemně teploučko a všechno jen zářilo čistotou.

Pokud „vyvedená z míry” znamenalo to, co si Gloriana myslela, pak se tak jistě cítila. Učila se tolik nových věcí najednou a tak rychle, až občas měla pocit, že jí z toho pukne hlava. Jistě, byla inteligentní, otec Cradoc ji přece vzdělával, ale latina a řečtina nebo matematika byly tak snadné ve srovnání s tím, jak funguje moderní svět.

Daly si sendviče a čaj, pak Gloriana fascinovaně sledovala, jak Janet bere telefonní sluchátko a vyťukává něco na aparátu.

Přestože pro Janet a ostatní šlo o samozřejmost, pro Glorianu byl podobný přístroj hotový zázrak.

Když jí Janet podala sluchátko, rozbušilo se jí srdce. Gloriana nikdy do telefonu nemluvila, proto se lekla, když uslyšela Lynův hlas.

„Zdravím vás, Gloriano,” ozval se přátelsky.

„Dobrý den,” odpověděla trochu udýchaně. Kdyby tak mohla podobným přístrojem mluvit s Danem!

„Jedná s vámi moje sestra slušně?”

Gloriana přikývla, ale pak si uvědomila, že musí mluvit. „Ano, Janet je stejně laskavá jako vy.” Trošku ji znervózňovalo, že mluví s někým, koho nevidí - jako by se bavila s duchem.

Lyn ji ujistil, že mu může kdykoli zavolat, a nadiktoval jí číslo. Nakonec předala sluchátko zpátky Janet a šla se podívat ven z okna.

Věděla, že je mezi přáteli. Přesto moc potřebovala vidět Dana, dotýkat se ho, slyšet jeho hlas. Cítila ustavičnou bolest z toho, že je to nemožné. Co když ho už nikdy neuvidí? Co když bude muset zbytek života strávit na konci dvacátého století, v době, do které nepatří?

Pršelo i odpoledne, počasí dokonale vystihovalo Glorianinu zachmuřilou náladu. Přesto bez ohledu na své smutky pozorně poslouchala Janet, která jí dávala základní pokyny o tom, jak vést obchod - jak brát telefony, kdy se otevírá a zavírá, jak si má zavolat pomoc, kdyby ji potřebovala.

Glorianu ohromilo, že Janet svěří svůj majetek úplně cizí osobě. Předá jí takovou zodpovědnost - vedení antikvariátu plného vzácných tisků!

„A kdybyste si nevěděla rady,” shrnula to Janet mnohem později, když už obě seděly u kamen a srkaly čaj, „prostě otočte klíčem v zámku, zatáhněte rolety a běžte nahoru koukat na telku. Stejně mám otevřeno jenom kvůli hrstce zákazníků. Někteří jsou dost nerudni, když mám zavřeno, ti, kdo našli zálibu ve starých svazcích, kupodivu nesnáší čekání.”

„Co když udělám nějakou chybu?” bála se Gloriana, i když se na Hadleighském hradě ještě před návratem Dana z tažení učila vést domácí účty a také věděla, jak zacházet s vlastním majetkem. Všechno, co jí pověděla Janet, jí připadalo sice komplikované, ale dávalo to smysl.

Janet pokrčila rameny. „Všichni občas dělají chyby. Kdyby vám nějaká transakce připadala složitá, jednoduše se s vyúčtováním počká, až se vrátím.”

Tím obchodní záležitosti uzavřely. Gloriana se přesunula do svého nového bytečku, vykoupala se a šla brzy spát. Večeři odmítla a ihned usnula. Měla tak živý sen, že si chvíli skutečně myslela, že je zpátky na Kenbroockém hradě u svého Dana.

Zdálo se jí, že stojí v komnatě ve věži vedle jejich společného lože. On spal na posteli zahalený do pasu, pokrývky kolem byly rozházené od toho, jak se neustále převaloval, vlasy mu zářily v nepravidelném mihotání olejové lampy.

Gloriana zašeptala jeho jméno a tím nejjemnějším pohybem se mu dotkla čela. Zavrtěl se, něco zamumlal a ona se nad něho naklonila. V tu chvíli si uvědomila, že je to jen sen. Políbila ho na ústa a nechala slzy kanout na jeho tváře.

Otevřel oči. „Gloriano,” vydechl. „Díky bohu.”

Cítila, jak obraz mizí, ještě za ním natáhla ruku, ale bylo pozdě. Probudila se s uplakaným obličejem a se zlomeným srdcem v pokoji nad Janetiným antikvariátem. Dan jí byl stejně vzdálený jako včera, přesto cítila, že jsou si blízko. Jeho zvláštní vůně muže ošlehaného větry a dešti jí pronikala do nosu, na ústech ještě vnímala jeho teplé rty.

Gloriana padla zpátky na polštáře, ani se nepokusila zastavit příval slz. Tesknila, ale také uvažovala. Zdálo se jí to nebo Dana na pár vzácných okamžiků opravdu navštívila?

Dan ležel na posteli, celý se chvěl a přemýšlel. Viděl ji, viděl Glorianu ve světle jediné lampy, kterou nechal plápolat na stole. Viděl Glorianu. Dotkla se ho ústy - byl to ten nejkratší a

nejsladší polibek, ano, viděl dokonce, jak na něho láskyplně hleděla nádhernýma očima.

Byl to jen sen? Ne. Dan nepochyboval, že ho opravdu navštívila. Nějak se jí podařilo na zlomek sekundy proklouznout závojem času a překonat tajemné cesty, které je oddělovaly. Ničilo ho sice, že ji opět ztratil, ale na druhé straně ho povzbudilo, že se setkali. S boží milostí nebo díky přízni nějakého dobrotivého anděla ji jistě zase najde.

Vstal, přistoupil k oknu a pozoroval mihotavou měsíční záři na hladině jezera. Kdyby Glorianu unesli nebo se jednoduše ztratila, dokázal by ji přivést zpátky domů, i kdyby se měl probojovat přes celou Anglii. Jenže ona přestoupila neznámý mystický práh a on nemá zdání, jak ji následovat.

¦k -k -k

Ráno po noční návštěvě u Dana se Gloriana vzbudila s těžkým srdcem, oteklýma očima a bolavou hlavou. Opláchla si obličej studenou vodou, učesala se a vyčistila si zuby. Nakonec si oblékla kalhoty, pulovr a sako.

Janet právě snídala toasty a čaj, když se k ní Gloriana připojila.

„Proboha,” zvedla se ze židle a spěchala k ní. „Vypadáte, jako byste proplakala celou noc. Jste nemocná? Mám zavolat Lyna?”

Gloriana zavrtěla hlavou a pokusila se o váhavý úsměv. „Ne,” vydechla nešťastně. „Prosím, neobtěžujte ho. Jenom mi - jenom mi někdo strašně chybí.”

Janet ji gestem pozvala ke stolu. V mžiku před ni postavila horký čaj. Gloriana si ho třesoucí se rukou osladila a přidala mléko.

„Takže ztracená láska, že ano?” jakoby mimoděk nadhodila Janet a klidně si mazala toast marmeládou.

Gloriana přikývla a nutila se do jídla. Jestli si chce udržet sílu, musí jíst, chrání tím své dítě. „Ale nechci o tom mluvit -alespoň prozatím.”

Janet mávla rukou. „Není třeba,” odsekla. Zamračila se, pomalu pokývala hlavou a zamyšleně si Glorianu měřila.

„Máte ty nejnádhernější vlasy, jaké jsem kdy viděla,” poznamenala. „Ale musí být hrozná namáhaje umývat a kartáčovat.”

Gloriana, vděčná, že změnily téma, už věděla z televize i z vesnice, kam jezdila s Lynem, že současné ženy nosí vlasy kratší. Dámy ve třináctém století si je nikdy nestříhaly, přestože na veřejnosti nosily závoje.

„Docela ráda bych změnila účes,” přiznala Gloriana. Napadlo ji sice, že by se Dan zlobil a řekl jí, že vypadá jako kluk a ne jako žena, ale jakkoli ho milovala, tohle rozhodnutí nebylo na něm.

„Přímo naproti je kadeřnictví,” navrhla Janet. „Zavolám tam a objednám vás na dnes odpoledne. Stačí, když zavřete obchod a pověsíte cedulku „Hned se vrátím” na přední výlohu.”

Gloriana se usmála. Ostříhat si vlasy bylo něco odvážného, ale kupodivu čím více na to myslela, tím lépe se cítila.

Po snídani s ní Janet prošla poslední instrukce, vzala svá zavazadla a nechala antikvariát na starost Glorianě. Gloriana se nad tím radovala a hrozila zároveň, ale dopoledne naštěstí nikdo nepřišel, proto měla dost času zvyknout si na novou pozici.

V poledne vyšla nahoru a udělala si sendvič, jak ji to naučila Marge. Pak se vrátila do obchodu. Protože se pořád neobjevoval žádný zákazník, prohlížela si svazky na prodej. Některé byly tak nádherné, s pergamenovými listy a vynikajícími ilustracemi, že se plně pohroužila do jejich studia.

Ve tři - dělalo jí problém naučit se rozeznávat hodiny na ciferníku, proto se víceméně řídila bitím zvonů - Gloriana posbírala poznámky, které jí v obchodě zanechala Janet, oblékla si sako, zavřela obchod a přešla cestu do krámku, který se jmenoval Kadeře a vlny.

Bylo to pro ni přímo dobrodružství - čekala ji návštěva v kadeřnictví dvacátého století a zároveň první delší rozhovor s cizími lidmi. Když se vrátila, vlasy jí sahaly jen po ramena, a přestože měla stále těžké srdce, kráčela veseleji.

Zastavila se u výkladní skříně, aby obdivovala svůj nový vzhled, teprve pak odemkla dveře a ukryla se uvnitř před vlezlým chladným větrem.

Kapitola 13

Přibližně o půl sedmé zazvonil v Glorianině bytečku telefon - polekala se natolik, že málem upustila šálek s čajem. Byla na sebe pyšná, že se dokáže vypořádat s životem v tomto odlehlém a podivném koutě vesmíru, kam ji neznámá síla přenesla. Přesto zde existovaly věci, na které si nemohla zvyknout. A tento hlučný aparát mezi ně určitě patřil.

„Gloriano?” ozval se známý hlas, i když ne ten, který by slyšela nejraději na světě. „Tady Lyn. Jak se máte? Jde všechno, jak má, když je Janet na jihu Francie?”

Gloriana se usmála. Zkrácené vlasy se zatřpytily, když mírně přikývla. „Mám se dobře, děkuji,” odpověděla. „I když se musím přiznat, že jsem trochu osamělá.”

„Mám výborný nápad,” chytil se hned Lyn. „Volám hlavně kvůli tomu, abych se zeptal, jestli se hodí, abych vás večer navštívil. Moc rád bych vás seznámil s jedním přítelem, který moc stojí o setkání s vámi.”

Gloriana nejdříve zaváhala. „Návštěvu bych přivítala,” odpověděla. „Je tu bez Janet moc ticho.” Zamračila se, protože si všimla, že se stmívá a blíží se čas večeře. „Mám nachystat něco k jídlu?”

„Proboha, to ne!” honem zvolal Lyn a zachechtal se. „Přinesu z vesnice rybu s hranolky, co vám tak chutnala.”

Gloriana se těšila. Nebylo to jen proto, že bude mít společnost a že dostane něco dobrého na zub. Uměla jezdit na koni, vystřelit z luku šíp, počítat z hlavy, ale vaření jí nešlo. Vlastně nevěděla víc, než jak připravit čaj a sendviče. „To bude milé,” řekla a snažila se nedat najevo, jak moc se jí ulevilo.

Než Lyn asi po půl hodince dorazil s papírovými taškami plnými voňavého jídla, Gloriana stihla na malém ohništi rozdělat oheň a rozsvítit několik lamp. Lyna doprovázel starší hezký muž s bílými vlasy a kovově šedýma očima. Měl na sobě drahý oblek a pod paží si nesl ošoupanou koženou aktovku.

„Gloriano,” řekl Lyn, když si svlékl tvídový kabát a přátelsky ji políbil na tvář, „představuji vám svého dobrého přítele Artura Steinbetha. Je profesorem na americké univerzitě.”

Gloriana ho přivítala ostražitým úsměvem a jemným ukloněni hlavy. Přestože se profesora nebála, cítila, jak ji zkoumá, jako by jí chtěl nahlédnout do samotné duše. Hned ji napadlo, jestli mu Lyn nepověděl její podivný příběh.

„Pojďte prosím dál,” použila frázi, kterou slyšela v televizi.

Profesor Steinbeth se na ni povzbudivě usmál. „Děkujeme,” odpověděl s poklonou. Podal promočený plášť Lynovi, který ho pověsil, ale aktovku stále svíral pod paží.

Gloriana v kuchyni nachystala talíře a příbory pro případ, že by profesor nechtěl jíst rukama, a Lyn navršil obsah papírových tašek na jeden velký tác. Jídlo bylo připraveno k servírování.

Teprve potom odložil profesor aktovku a opatrně ji umístil vedle sebe na volnou židli. 1 když byl starší muž nesmírně zdvořilý a většinou mlčel, Gloriana cítila, že ji pozoruje stejně bedlivě jako svou aktovku. Několikrát vrhla na Lyna nejistý pohled, ale na nic se neptala.

Nakonec Lyn po jídle otevřel láhev vína z Janetiny lednice a všichni tři se vrátili k ohništi v obýváku. Lyn stál a opíral se o krbovou římsu, jak bylo jeho zvykem, zatímco Gloriana usedla do Janetina koženého křesla. Profesor se usadil a konečně vzal aktovku na klín.

„Profesor Steinbeth je znalec středověké literatury,” vysvětlil Lyn. Smutně se usmál. „Moc se mi líbí, co jste si provedla s vlasy, Gloriano. Nebyl to Janetin nápad?”

Glorianu zarazilo, že mluví o dvou natolik odlišných tématech skoro jedním dechem. „Ano,” sklopila zrak. „Janet navrhla, ať se nechám ostříhat.” Obrátila se na profesora a opět ji napadlo, jestli mu Lyn svěřil její tajemství. „Něco málo o středověké literatuře vím,” řekla skromně.

Profesor se usmál. Šedá očka mu spokojeně zářila, dokonce mu zrůžověly tváře, když spustil: „Přesně to mi bylo řečeno.”

Gloriana opět kradmo pohlédla na Lyna, ale ten se tvářil jako neviňátko. Pak se usmála na Steinbetha. „Ano? A co přesně vám bylo řečeno, profesore?”

„Říkejte mi Artur, prosím.”

„Tedy Arture,” opravila se Gloriana. Lidé ve dvacátém století se k sobě chovali mnohem familiérněji než ti ve třináctém. „Prosím, povězte mi, co vám Lyn - pan Kirkwood -o mně prozradil.”

Artur zrudl a zcela nevědomky si povolil límeček. Krátce pohlédl na Lyna, jako by ho žádal o svolení.

„Říkal, že cestujete časem.”

Gloriana na chvíli strnula, sepnula ruce v klíně a střelila po Lynovi pohledem. Ten si dával pozor, aby se jí nemusel podívat do očí.

„Aha,” přikývla Gloriana. „A vy mu snad věříte?”

Artur zaváhal, a pak si povzdechl. „Asi ano,” přiznal.

„Dovolil jsem si poslat profesorovi vaše šaty,” vložil se do toho Lyn. „Ty, ve kterých jsem vás našel u Kenbroocké věže. Profesor byl zrovna náhodou v Oxfordu, pracuje na článku do jednoho amerického vědeckého časopisu.”

Profesor si odkašlal, byl zjevně v rozpacích. „Prozkoumal jsem ten oděv,” přiznal. „Nemá švy, tkanina je starožitná, odpovídá všem známým historickým informacím.”

Gloriana jen přikyvovala, nechtěla profesora přerušit. „Artur tím chce říct,” vysvětloval Lyn, přecházeje po místnosti s rukama za zády, „že látka, kterou jste měla na sobě, nebyla utkaná, nabarvená nebo spředená nikde na této zemi. Tento způsob zpracování se nepoužívá už víc než tři století.”

Gloriana se zájmem hleděla z jednoho na druhého.

„Jak jste k tomu oděvu přišla, slečno St. Gregoryová?” nevydržel to profesor. Neznělo to nedůvěřivě, jen jako by hořel nedočkavostí.

„Byla utkaná a nabarvená pro mě na Hadleighském hradě z vlny ovcí Garetha St. Gregoryho.”

Následovalo ticho, jediné slyšitelné zvuky vydávala polena v krbu, hodiny nad krbovou římsou a kvílení větru za okenními tabulemi.

Profesorovi se třásly ruce, když otevíral aktovku, kterou do té doby tak střežil. Podíval se prosebně na Lyna, teprve potom oslovil poněkud nejistým hlasem Glorianu: „Podívala byste se, prosím, na tohle?”

Opatrně vytáhl koženou složku a z ní pergamenový rukopis. Podal ho Glorianě.

„Tento svazek zkoumali experti z celého světa,” pronesl Artur s respektem. „Věříme, že pochází ze středověku, ale přesto si nejsme jistí. Někteří mají za to, že jde pouze o zdařilou kopii, proto bych rád slyšel váš názor.”

Gloriana otevřela knihu s trochu vybledlými obrázky andělů na vrchní straně. Do očí jí vhrkly slzy, když četla první větu, zapsanou směsicí francouzštiny, latiny a staré angličtiny. Rukopis byl nepochybně pravý.

Kronika domácnosti St. Gregoryových…

Potřebovala chvíli, aby se vzpamatovala, než něco poví. Nerozuměla tomu, proč Steinbeth s kolegy nemohl rukopis přečíst, protože jí se text zdál tak jasný, jako by ho sama zapsala.

„Je to rodinná kronika,” a překřížila ruce na prsou, protože jí hrozilo, že nezvládne příval emocí. Bude tam všechno, pomyslela si šťastná a zároveň zoufalá. Danův osud, stejně jako můj. Edwardův. Eleinin.

Lyn zezadu přistoupil k jejímu křeslu a položil jí ruce na ramena. Pokaždé poznal, když potřebovala povzbudit, a rychle k ní spěchal. „Artur doufal, že byste mohla potvrdit pravost tohoto rukopisu,” vysvětloval tiše.

Gloriana jen kývla, kousla se do rtu a přitiskla vzácné stránky k hrudi, protože chápala, že by jí mohly sdělit nejen minulost, ale také to, co ji čeká. Souhlasila by s čímkoli, jen aby mohla přečíst ta pečlivě inkoustem zaznamenaná slova, ze kterých nyní zbyly jen stíny na pergamenu.

Lyn uklidil stůl a otřel ho houbou. Pak ho osušil, položil na něho čistý ubrus, z kapsy vytáhl maličký přístroj, který Glorianě popsal jako magnetofon, a vysvětlil jí, jak se používá. Gloriana se tak těšila, až začne číst, že se sotva soustředila, když jí ukazoval, jak pracuje. Poučil ji, jak se vyměňují kazety, a nachystal jí je na stůl.

Nakonec se Lyn s profesorem neochotně rozloučili, oblékli si svrchníky a odešli.

Gloriana se ani nenamáhala zamknout za nimi dveře, protože byla při představě, co se může dočíst, tak zesláblá, že se jí podlamovala kolena. Zmáčkla správné tlačítko na nahrávacím strojku a začala číst. Nejprve se jí chvěl hlas, ale pak četla plynule.

Rukopis napsal jeden z přímých Danových potomků. Položila si ruku na břicho, když se nad tím zamyslela. Napadlo ji, jestli najde cestu zpět do třináctého století a její a Kenbrookovo dítě bude spojovacím článkem mezi nimi a autorem tohoto svazku.

Gloriana četla celou noc, přestávky dělala, jen když bylo třeba otočit nebo vyměnit pásku anebo baterky, jak ji to naučil Lyn. Když později slyšela svůj nahraný hlas, překvapilo ji, jak vyrovnaně zní, protože při luštění některých pasáží se občas smála a občas plakala, někdy i obojí zároveň.

Došla k líčení toho, jak zmizela, a přestala se ovládat. Nepřekvapilo ji, že ji obvinili z černé magie a pak o ní psali jako o Kenbroocké čarodějnici, ale když před ní vyvstávaly události, které se odehrály po jejím odchodu, jako by je sledovala v kouzelném zrcadle, byla pološílená smutkem. Musela se nutit do dalšího čtení, když se dovídala, jak Edward provokoval Dana a neustále ho obviňoval, že lady Glorianu zavraždil, aby přece jen měl Mariette de Troyes. Nakonec

Dana napadl a jeho silnější bratr ho v domnění, že se brání loupežníkovi, vlastním mečem zabil.

Zde Gloriana vypnula magnetofon a otřásala se vzlyky, když běžela do koupelny, kde padla na kolena. Udělalo se jí hrozně nevolno.

Nemůžu dál, říkala si, přesto věděla, že se k profesorovu prokletému rukopisu stejně vrátí. Vyčistila si zuby, opláchla obličej chladnou vodou a vrátila se k Janetinu kuchyňskému stolu. Usadila se do stejné židle, poslušně zapnula magnetofon a začala opět číst.

Po tragickém incidentu Dana sice nikdo neobviňoval, avšak on se napůl zbláznil, trpěl výčitkami a bylo ho slyšet, jak proklíná Boha a hrozí pěstí k nebesům.

Pak Kenbrook dělil svůj čas mezi dvě činnosti, naléval se nekonečným množstvím grogu ve vesnické hospodě a podnikal výpady proti sousednímu baronovi Merrymontovi ještě dlouho potom, co soupeře srazil na kolena. Jediný rok po smrti Edwarda podlehli horečce nejdříve lady Eleina a pak i její manžel Gareth.

Gloriana opět potřebovala přestávku, aby se vyrovnala s tak obrovskou ztrátou. Celou noc strávila nad rukopisem, byla vyčerpaná do morku kostí, nervy měla napjaté k prasknutí, víčka těžká a oči horké od pláče. Nezbývalo jí než vypnout nahrávací mašinku, odpotácet se do ložnice a zhroutit se do přikrývek.

Na druhý den neotevřela obchod a nebrala telefony. Smrákalo se, když ji ze strnulosti vytrhlo neodbytné bušení na dveře bytu.

Omámená se svezla z postele a v přítmí hledala cestu ke dveřím.

„Kdo je tam?” zeptala se nepříjemným hlasem s rukou na klice.

Ozval se veselý mužský hlas. „Tady je Lyn Kirkwood. A kdo je tam?”

Otevřela a rozespale zírala na přítele. Zasmál se, ale díval se na ni ustaraně. „Jste v pořádku. Díky Bohu. Volám vám celý den, nahoru do bytu i do antikvariátu.”

„Omlouvám se,” řekla Gloriana a couvla, aby ho pustila dál. „Byla jsem tak unavená…”

Lyn prošel kolem ní a ihned si všiml diktafonu v kuchyni. Zároveň z kapsy vytáhl další kazety. „Nemusíte to přečíst celé najednou,” přehodil kabát přes židli a vzal z kamen čajovou konvici. Nabral do ní vodu a přitom hlasitě pokračoval: „I když musím přiznat, že starý Steinbeth je zvědavý a natěšený jako kočka před pokojem plným myší v pastech.”

Gloriana smutně pohlédla na rukopis. Dočetla ho až do poloviny, ale o jejím návratu tam nestálo ani slovo. S největší pravděpodobností to značí, že se jí z dvacátého století nikdy nepodaří uniknout. „Nejsem si jistá, jestli vůbec chápu, na co tu nahrávku potřebuje,” přiznala. „Ale jedno můžu říct už nyní - je to autentická kniha, je pravá.”

„Pokud jde o ty pásky, je to takhle - vy, člověk z třináctého století, načtete všechna slova se správnými přízvuky. Kdo jiný by to dokázal?”

Zároveň se posadil ke stolu, pak ale originál rukopisu opatrně přemístil na Janetin psací stůl. Postupně vytahoval nádobí, takže se kuchyní ozývalo příjemné řinčení. Za chvilku připravil čaj a osmažil slaninu.

Gloriana po celou dobu otupěle seděla a jen na něho zírala. „Cestování časem,” povzdechla si. „Samozřejmě je nemožné, tak proč jsem tady? Třeba to, co považujeme za kouzlo, je prostý přírodní zákon, který jsme zatím nepoznali, a proto ho nechápeme.”

„To je nepochybně nestředověký způsob myšlení,” komentoval to Lyn, když přidával na pánev rozšlehaná vejce. „To by znamenalo, že cestování mezi různými stoletími, jak se to povedlo vám, je ještě neobjevenou schopností lidského mozku.”

Gloriana se kousla do rtu, zamračila se a přemýšlela nad Lynovou hypotézou. „Zdálo se mi, že to začalo takovou

zvláštní změnou. Cítila jsem, že jsem něco udělala já sama, i když ne vědomě, jako by se to neodehrálo zcela nezávisle na mně.”

„Zajímavé,” prohlásil Lyn a skládal přitom plátky chleba do toastovače. „Chcete naznačit, že jste se přesunula odtamtud sem z vlastní vůle - nebo spíš z tenkrát do nyní?”

„Ano,” odpověděla Gloriana a rovněž pro ni to byl nový objev.

„Cítila jste nějaké další symptomy?” zeptal se Lyn jako lékař.

„Bolela mě hlava,” vzpomínala Gloriana. Při pouhé vzpomínce na úporný tlak na spáncích si automaticky přiložila prsty ruky na pravou skráň. „Bylo to hrozné -myslela jsem, že umřu bolestí.”

Lyn se na ni od vaření otočil. Zamyšleně vybíral slaninu na talířek s ubrouskem. Gloriana si uvědomila, že pokud se do třináctého století vrátí, určitě jí bude chybět chutné a pestré jídlo ze století dvacátého. „Neúmyslný posun vědomí,” přemýšlel nahlas spíše sám pro sebe než kvůli společnici. „Lidské vědomí je neobyčejný nástroj.”

Gloriana nemohla než souhlasit. Pročesala si prsty pravé ruky rozcuchané vlasy, pak opřela loket o stůl a vzala bradu do dlaně. „Jenže jestli jsem to udělala schválně, tak proč nemůžu zpátky? Přeju si to nejvíc ze všeho na světě.”

Lyn položil na stůl opečené toasty a snažil se skrýt, jak je mu z toho smutno. „Je vaše století plné šarvátek tak skvělé? Já ho měl za temné období, kdy kvetly nemoci, ve světě panovaly války, hlad a zločin.”

Gloriana si ho vážně měřila. Viděla v televizi mnoho programů od doby, kdy ji Lyn vzal pod svá ochranná křidla, přečetla také dost novinových článků a časopisů. „Klidně bych mohla tvrdit totéž o vašem století, ne? I vy máte smrtelné choroby a všechno to ostatní.”

Lynovi servíroval slaninu s vejci, nabral i sobě a připravil příbory. Pokrčil rameny. „Nehádám se o to. Ale rozhodně tu máme více čisto a lidé mají větší práva, která jim zaručuje zákon.”

„Ano,” připustila Gloriana trochu nejisté a nabírala si velká sousta jídla. Hlavně slanina jí chutnala, nejen proto, že byla křupavá a výborná, ale také proto, že ji mohla jíst prsty, jak byla zvyklá. „Možná máte pravdu.”

„Jako bych slyšel nedořečené ALE na konci věty.”

Gloriana se usmála. „Máte vážně dobrý sluch,” usoudila a vzpomněla si na pohádku, kterou jí dávno čítávala chůva ještě před jejím prvním průnikem časem, když jí bylo pět let.

Lyn se na ni vážně zahleděl. „Jde o Kenbrooka,” uhodl.

„O mého manžela,” připomněla mu Gloriana. Několikrát se o něm bavili a ona pokaždé dávala najevo, že ho považuje navždycky za svého jediného partnera.

„Ano,” souhlasil Lyn, „vašeho manžela.”

Dál o Kenbrookovi nemluvili.

Lyn odešel chvíli po tom, co umyl a uklidil nádobí. Glorianu zanechal nad rukopisem. Pohlížela se smíšenými pocity na zbývající stránky. Než se pustí do čtení, dá si sprchu, převleče se a učeše.

Teprve potom přesunula vzácný svazek na čistý bílý ubrus na kuchyňský stůl. Vložila do magnetofonu čistou kazetu -všechny nahrané Lyn odnesl - a hlasitě četla. Mluvila chraplavým hlubokým hlasem, protože měla unavené hlasivky.

Zpráva o Danově smrti byla jen zběžná, opustil svou manželku Mariette a dva mladší syny, aby se jako žoldnéř vrátil do Evropy. Jeho loď ztroskotala někde u Normandie a on na ní zahynul. Podle autora Kenbrookově rodině nechyběl, protože to byl zahořklý zlomený muž, prý ho očarovala Kenbroocká čarodějnice.

Glorianu nepřekvapilo, jak Danův život skončil. Nevadilo jí, že z jeho utrpení obviňovali lidé právě ji. Jen doufala, že Kenbrook nakonec najde klid a mír v náručí druhé ženy, proto ji zklamalo, že se tak nestalo.

Představa, jak se Dan topí v nemilosrdném ledovém oceánu, byla tak živá a otřesná, že musela přerušit četbu - sotva dýchala.

Zastavila magnetofon a šla spát. Přestože prodřímala většinu dne, spala hlubokým spánkem. Teprve před svítáním se jí zdál sen.

Stála na rozbitých kachlích římských lázní ve sklepě Kenbroockého hradu, přímo cítila, jak ji dřou na holých chodidlech. Na dřevěných miskách plály jen dvě voňavé svíčky a jejich stíny blikotaly na hladině sirnaté vody. Dan seděl v horké vodě s očima zavřenýma; ve vyzáblém obličeji se mu rýsoval smutek.

Byl posedlý neštěstím.

Gloriana vyslovila jeho jméno, ale jestli slyšel, nereagoval na ně.

Zahlédla šedivé vlasy v jeho kštici i čerstvé jizvy na hrudi, pozůstatky po ráně nožem nebo mečem. Znamená to, že stále bojuje, je vojákem.

Polekaně k němu vykročila, ale nohy ji nenesly ani o krok blíže, zůstala stejně daleko. Pak Kenbrooka viděla jako přes stahující se oponu. Opět na něho zavolala, tentokrát zoufale a velmi naléhavě.

Otočil k ní hlavu. Na očích mu viděla, jak je osamělý. Díval se na ni, jako by nevěřil tomu, co vidí, jako by hleděl na ducha nebo na iluzi. V posledním okamžiku před probuzením si Gloriana uvědomila hrozivou věc.

Dan byl ve snu mnohem starší. Možná to znamená, že čas neubíhá stejně rychle na jeho straně opony jako na té její. Pokud se jí podaří vrátit se, třeba se stane, že Dan už bude po smrti nebo naopak bude ještě nemluvně.

Ráno se nenasnídala a také se úmyslně vyhnula rukopisu s magnetofonem, přestože ji obojí lákalo. Místo toho se osprchovala, oblékla se a šla dolů do krámu. Trávila čas oprašováním knih a vyhlížením přes výkladní skříň. Modlila se, aby se objevil zákazník.

Popolednijí volala Janet, aby se optala, jak tojde. Gloriana byla ráda, že slyší známý hlas, a tak se přiznala, že minulý den vůbec neotevřela. Také řekla, že ji navštívil Lyn a přinesl rybu

s hranolky, ale o profesorovi Steinbethovi ani o rukopisu se nezmínila.

Pak Glorianu zničehonic popadla neovladatelná touha nasednout do autobusu. Proto vyběhla do schodů, popadla peníze, sako a jeden ze starých Janetiných deštníků ze stojanu za dveřmi. Celou dobu vykukovala z okna, a když se za hodinu objevil autobus, rychle zamkla antikvariát a spěchala na zastávku, aby nastoupila.

Řidič si vzal jednu libru a vrátil jí drobné. Dvě ženy v uličce se k sobě přimáčkly, aby mohla projít. Gloriana se posadila na volné místo, koukala z okna a říkala si, kam ji pomalý autobus asi doveze. Zastavovali a zase se rozjížděli, lidé vystupovali i nastupovali a Gloriana se zájmem poslouchala útržky rozhovorů a tvářila se, že nevnímá.

Autobus se vlekl z vesnice do vesnice, smrákalo se a najednou byl z odpoledne večer. Teprve když Gloriana spatřila Kenbrook, uvědomila si, jak daleko dojela a že sem vlastně chtěla od samého začátku.

„Ale tady je už pro dnešek zavřeno, slečno,” řekl řidič, když se postavila ke dveřím a čekala na skřípání brzd. Zahleděl se přes stěrače nazříceninuaprohlásil: „Není

tamnicnežtmaváhromada kamení. Podle mě vypadá stejně ponuře i za plného slunka.”

Gloriana se zdržela poznámky, že se ho na nic neptala, a jen čekala na spodním schodku, až otevře dveře. Polohlasně zanadával, ale přibrzdil a dveře otevřel. Dovnitř pronikl ledový vlhký vzduch.

„Poslední autobus jede za hodinu tady odsud, stojí před lékárnou,” upozornil ji ještě, ale Gloriana už vystoupila a odhodlaně mířila ke zřícenině svého vysněného domova. „Ne abyste ho zmeškala, bude chladná noc.”

Gloriana rukou naznačila, že ho slyšela, a pádila ke starobylému hradu, nezpomalila ani mezi kalužemi. Ruiny byly za kovovým plotem, protože kamenné zdi se dávno rozpadly, a brána byla samozřejmě zamčená.

Glorianu to neodradilo. V modrých džínách, jednom z lepších vynálezů dvacátého století, snadno přelezla plot a doskočila na starý hřbitov.

Ve věži svítilo světlo, dokonce i u brány bylo rozsvíceno. Gloriana si toho nevšímala, kupodivu ihned zamířila mezi staré náhrobky, chvátala jako duch, nevšímala si deště ani větru. Když si sedne přesně na stejné místo, kde došlo k přemístění v čase, třeba se vrátí zpátky.

Déšť se proměnil v liják, ale Gloriana si toho sotva všimla. U vstupu do krypty Aurelie St. Gregoryové padla do trávy, sedla si se zkříženýma nohama, zvedla límec saka a čekala. Nic jiného dělat nemusí. Stačí čekat.

Ochlazovalo se, tma houstla a Gloriana se nořila hlouběji a hlouběji do svých myšlenek. Po dlouhé době uslyšela kolem sebe hlasy, žádný však nepatřil Danovi, proto je přestala vnímat.

Potom se postupně chlad proměnil v horko, zpočátku příjemné, později tísnivé a dusivé. Tmu najednou vystřídaly záblesky světla tak prudkého, až ji rozbolely oči. Uslyšela opět hlasy, někdo se jí dotýkal rukama.

„Nechtějí být.” Poznala Lynův rozhodný, ale laskavý tón.

Jak ji tu našel?

Vzal ji do náruče, cítila pohupování, jak ji nesl nocí. Kolem byli nějací lidé, ale pro Glorianu zůstali jen stíny v tom nepříjemném krvavém světle. Přitiskla tvář Lynovi na rameno.

„Jste v bezpečí,” zašeptal. „Už jste u mě.”

Gloriana by byla plakala úlevou, jenže jí horečka vysušila všechny slzy. Nechtěla být zachráněna, přála si utéci do svých snů, kde Dan stále žije a směje se.

Chvílemi upadala do bezvědomí, proto si nepamatovala, jak se dostala do Lynova vozu nebo jak se ocitla v neznámém domě. Byl tak lesklý, až ji to oslepilo, celá se v tom světle zmenšovala. Bolelo ji na prsou, někdo jí sundal šaty a cítila, jak ji bodají jehly. Znovu se třásla zimou a pak dusila vedrem, ale po celou dobu slyšela Lynův uklidňující hlas.

Glorianu zachvátila noční můra, jako by ji stahovalo a topilo bahno ze stojatých bažin. Nejhorší bylo, že v té hnusné temnotě nikde nenašla Dana, přestože ho stále hledala a pátrala po něm.

Když se probrala, ležela v jednoduše zařízeném pokoji s napůl staženými roletami. Lyn seděl vedle ní - obličej měl zarostlý strništěm a tvářil se ustaraně.

„Konečně jste zpátky,” řekl a pevně ji chytil za ruku, jako by ji chtěl udržet ve svém světě.

Do druhé ruky jí vedla jehla napojená na láhev, ale kupodivu ji nic nebolelo. „Měl jste mě tam nechat,” řekla mu cizím, chraplavým hlasem, protože měla v zaníceném krku sucho.

Lyn zavrtěl hlavou. Na okamžik mu zazářily oči. Zvedl její ruku ke své tváři, až ucítila drsné vousy. „Chci se o vás postarat,” namítl. „Ani to mi nedovolíte?”

Gloriana se odvrátila a neodpovídala. „Jak jste mě našel?” zeptala se pak se zavřenýma očima. Věděla, že ji Lyn miluje, ale nepřála si to, protože mu nechtěla ublížit.

„Hlídač si vás pamatoval z poslední návštěvy,” vysvětlil Lyn. „Vzpomněl si, že jsem vás odvezl já, a zatelefonoval mi.”

„Prosím, Lyne,” zašeptala. „Nechejte mě na pokoji, kvůli mně i kvůli vám.”

Lyn nic neslíbil. Dál svíral Glorianinu ruku.

Kapitola 14

Když se Gloriana vzpamatovala, zlobila se na sebe. Zachovala se hloupě, copak to mělo smysl jet k troskám Kenbrooku, sednout si tam v dešti, nechat se unášet city a ohrozit sebe i nenarozené dítě? Příště musí být opatrnější a pořádně si rozmyslet, než se do něčeho vrhne. Odjakživa je příliš impulzivní.

Gloriana se rozumně rozhodla, že se z chyby poučí a hodí ji za hlavu, když se ve dveřích nemocničního pokoje objevil Lyn. Vypadal unavený a rozcuchaný, jindy chodíval nažehlený a čerstvě oholený.

„Jste těhotná,” prohlásil s její kartou v ruce. Lyn tu nebyl Glorianin ošetřující lékař, ale jako nemocniční doktor měl přístup ke všem záznamům, do kterých chtěl nahlédnout. Věděla, jak to v nemocnicích funguje, protože než se přestěhovala k Janet, sledovala v televizi oblíbené pořady Marge a paní Bondové.

Gloriana se zavrtěla. Bolela ji každá kost a každý kousek těla, chytila hroznou rýmu, ale rozhodně se necítila na smrt nemocná. Podle Marge, která se ustanovila Glorianinou osobní zdravotní sestrou, ji do nemocnice umístili jen na pozorování.

Diagnóza zněla: úplné vyčerpání.

Odpověděla na Lynovu poznámku tichým: „Ano.” Gloriana o svém těhotenství nikomu kromě Dana neřekla, přestože to jistě nebylo žádné tajemství, za které by se měla stydět. Byla přece vdaná - i když otec dítěte je teď prakticky sedm set let po smrti.

„Jak dlouho to víte?” optal se Lyn. Ještě pořád stál ve dveřích. Nechoval se nepřátelsky, ale byl podivně chladný a vyčítavě se na ni díval.

„Od počátku,” odpověděla po pravdě Gloriana a uhladila si pokrývku. Nepřeháněla, protože to opravdu věděla ihned. Počali s Danem dítě v římských lázních pod Kenbrookem a ona okamžitě cítila, že vznikne nový život.

„No, měla jste mi to říct,” odpověděl Lyn suše. Teprve pak vešel a přitáhl si k posteli židli. „Zatraceně, Gloriano, těhotná žena potřebuje klid, hodně odpočinku a vitaminy.”

Gloriana neměla ponětí, co to ty vitaminy jsou. Raději se ani neptala, aby jí to Lyn dlouze vědecky nevysvětloval.

Lyn na ni chvíli mlčky hleděl, ale pak se optal: „A otec?”

„Dan St. Gregory, pátý baron z Kenbrooku, a nikdo jiný,” pronesla Gloriana neochvějně. Vystrčila bradu a zkřížila ruce na prsou.

„Samozřejmě,” povzdechl si Lyn. „Ale teď tu není, aby se o tebe postaral, že, náš milý pátý baron z Kenbrooku?”

Gloriana věděla stejně dobře jako on, že se Dan v jejím současném životě nevyskytuje, vždyť se kvůli jejich odloučení neustále trápila. Snad proto se chytila posledního iluzorního zbytku své nezávislosti. „Nejsem ani idiot, ani invalida, Lyne,” vyštěkla. „Dokážu se o sebe postarat sama!”

Lyn se na ni díval unaveným pohledem. „Nechtěl jsem vás urazit,” doplnil vážně s nekonečnou trpělivostí. „Jenom se bojím.

„Tak se přestaňte bát!” skočila mu do řeči Gloriana. „Dnes odpoledne mě pustí z nemocnice, takže se vrátím do antikvariátu. Tedy pokud mě Janet ještě nevyhodila.”

„Dobře víte, že by to nikdy neudělala. Gloriano, vyslechnete aspoň několik rozumných důvodů? Nejste dost fit na to, abyste vedla obchod - ani tak jednoduchý, jako je ten Janetin. Potřebujete hodně odpočinku, dobrou pestrou stravu a život v klidném prostředí…”

„Bože můj,” vybuchla Gloriana, „mluvíte o mně, jako bycli byla vrabec, který se vylíhl bez křídel!”

„Vzdávám to!” zabručel Lyn, zvedl se ze židle a měl se k odchodu.

„Bylo načase,” komentovala to od dveří Marge. Lyn chtěl ještě něco namítnout, ale zarazil se a rychle vyšel.

„Dělá to jen proto, že mu na vás záleží, víte,” hrnula se k ní Marge s taškou, ze které vytáhla béžový pletený pulovr, Gloriana si vzpomínala, že se mu v Americe říká svetr, manšestráky, ponožky, prádlo a boty. Oblečení, které měla Gloriana na sobě na osudné cestě autobusem na hřbitov, skončilo nejspíš v čistírně, jestli není úplně zničené.

„Tak by mu na mně mělo přestat záležet,” zamumlala Gloriana a na moment zavřela oči, aby zadržela slzy. „Je dobrý člověk. Nezaslouží si, aby mu někdo zlomil srdce.”

„O své srdce se asi bude muset postarat sám, nemyslíte?” mínila Marge. „Nemůžete lidem bránit v citech, Gloriano. Ani to nezkoušejte, neprospělo by to nikomu. Tak pojďte, oblékneme vás a pak vás zavezu do Janetina obchodu.” Sáhla do kapsy bílé uniformy. „Mám tu recept, cestou se stavíme do lékárny. Jsou to jen vitaminy a nějaké léky, aby se z toho nachlazení nevyklubalo něco horšího.”

Gloriana nechala Marge, aby se kolem ní točila, proto byla oblečená brzy a na vozíku opouštěla nemocnici. Třásla se jí sice kolena, ale klidně by byla mohla jít po svých. Ten povyk kolem obyčejného nachlazení ji jen znervózňoval a unavoval.

Po krátké zastávce před lékárnou - Gloriana na Marge počkala v autě - dorazily do Janetina bytu. Glorianě se ulevilo; pokud nemůže být na Kenbroockém hradě s Danem, jejich sloužícími a vojáky, je tohle místo to nejlepší. Tady si dovede představit, jak se o sebe postará sama.

Mnohokrát své ošetřovatelce poděkovala za pomoc a byla jí vděčná, že ji usadila do křesla, rozdělala v krbu oheň a uvařila konev silného čaje. Pak Marge konečně odešla.

Gloriana spolykala prášky - nedobře chutnající vitaminové kapsle i antibiotika - a upadla do posilujícího bezesného spánku. Když se probudila, dřepěl u krbu Lyn a přikládal do ohně. Něco tu příjemně vonělo a Kirkwood vypadal tak zranitelně a opuštěně, až Gloriana úplně zapomněla, že se na něho zlobí. Přivítala ho srdečným tónem.

„Vždycky vtrhnete ke každému do bytu bez ohlášení?”

Ohlédl se a důležitě se usmál. „Jedině pokud nejdříve stokrát zazvoním na zvonek, a nikdo mi neotvírá. Jak je vám, Gloriano?”

„Jsem unavená, ale je mi lépe. A vám?”

Žalostně se zachechtal. „Je mi, jak říkají Yankeeové, jako by mě pozpátku táhli přes řitní otvor.”

Gloriana si nemohla pomoct, zasmála se té představě. Protože ale viděla, že Lyn se jen pokouší zamaskovat, že trpí, rychle zvážněla. „Byl jste na mě tak hodný,” pronesla skoro něžně. „Jsem vám moc vděčná, ani si neumíte představit jak. Ale pro své vlastní dobro, Lyne, se o mě musíte přestat starat. Nejste za mě zodpovědný.”

„Ale někdo se o vás postarat musí .”

„Já se o sebe postarám sama, Lyne,” přerušila ho.

Otočil se k ní zády a zahleděl se do ohně. Gloriana přesto viděla, že mu zrudla tvář. „A jste v tom čertovsky dobrá, že?” opáčil. „Potulujete se po zřícenině, v dešti se procházíte mezi náhrobky.”

Gloriana zavřela oči a zhluboka dýchala. Rozhodla se, že se bude ovládat, protože Lyn se sice mýlí, ale myslí to s ní dobře. „Přiznávám, že to byla hloupost,” odpověděla. „Pěkná pitomost. Ale to neznamená, že potřebuji nebo chci ošetřovatele.”

Lyn svěsil ramena, i když to Gloriana nemyslela zle, její slova se ho dotkla. „Gloriano,” pronesl po odmlce trhaně, „minulost je mrtvá. Prosím, dovolte, abych vám mohl dát budoucnost.”

Glorianě se zatřpytily na řasách slzy. Rázným pohybem ruky je setřela dříve, než je Lyn spatřil. „Mám budoucnost,” namítla. „Ale zoufale potřebuji přítele.”

Podíval se na ni tak, aby jeho obličej zůstal ve stínu. „Vždycky budu váš přítel,” slíbil chraptivým hlasem.

„To doufám,” dodala Gloriana. „Protože nevím, co bych si počala bez vaší pomoci.”

Zdálo se, že mezi nimi došlo k nové, i když prozatímní, shodě. Lyn už nehovořil o svých citech, místo toho raději naservíroval skvělé dušené jehněčí paní Bondové, které přinesl z domu a ohřál na Janetině sporáku.

Gloriana jedla stále na stejném křesle a Lyn začal uklízet rukopis profesora Steinbetha.

„Pošlu ho Arturovi s vysvětlením, že nejste dost silná, abyste to dokončila.”

Glorianu to rozhořčilo. „Už zase rozhodujete za mě,” varovala ho. „Je to jinak, pane Kirkwoode, naopak si přeji tu práci dokončit. Mám proto to své důvody.”

Lyn odložil knihu a na okamžik v komickém gestu zvedl obě ruce. „Dobře, dobře,” řekl. „Pak dám Arturovi vědět, že zdárně pokračujete.”

„Děkuji,” usmála se Gloriana.

Lyn pohlédl na hodinky. „Raději půjdu,” usoudil. „Mám před sebou návštěvy.” Sklonil se a políbil Glorianu do vlasů. „Dobrou noc, moje milá.”

Odpověděla mu jen stiskem ruky. Oblékl si kabát a odešel.

Díky vitaminům, několika hodinám odpočinku a pořádnému jídlu se Gloriana cítila tak silná, že ji profesorův spis začal opět přitahovat. Odložila tác od večeře i teplou deku, do které ji předtím zabalila Marge, zvedla se a nejisté vykročila ke stolu.

Za chviličku malý magnetofon zase vrčel a Gloriana byla zabraná do slov, zapsaných kdysi dávno jedním z Danových potomků. Záznam o Danově smrti a událostech po ní pokračoval líčením bouřlivých osudů dalších generací, proto se Glorianě lépe dařilo udržet si odstup od podrobností -někdy zajímavých, jindy bezvýznamných, bohužel velmi často tragických.

Dočetla brzy ráno. Jelikož se stále cítila dostatečně silná, připravila si snídani, osprchovala se a šla dolů otevřít krám. Chtěla se jako zaměstnanec osvědčit a ukázat, že se Janet nemýlila, když jí tolik důvěřovala.

Dopoledne narušilo stereotyp několik zákazníků a Gloriana dokonce jednomu americkému turistovi prodala větší počet knih.

Právě když stála na schůdcích a vracela nahoru do regálů jeden svazek, dostala strašný záchvat bolesti hlavy. Zničehonic viděla černě a na celém těle se zpotila. Jen se zoufale přimkla k žebříku, protože se bála slézt.

Neviděla nic než černou mlhu přerušovanou občasnými záblesky světla, cítila, jako by z ní nějaká vnitřní roura vysávala vědomí.

Potom upadla.

Nekonečně dlouho padala a padala jako plavovlasá Alenka, o které slyšela kdysi dávno v dětství malá Megan, když letěla dolů králičí norou. Už už se připravovala, že dopadne na tvrdou dřevěnou podlahu, ale obávaný náraz nepřicházel.

Někdo do ní šťouchal holí nebo násadou koštěte.

„Vstávej, kluku,” přikázal jí nějaký chlap. „Běž si svou cestou. Tady není chudobinec ani hospoda.”

Gloriana otevřela oči a spatřila muže v otrhané vlněné tunice a nohavicích. Stál nad ní s ovčáckou holí - tou do ní nepochybně strkal. Opírala se o vnější zeď chatrče z hlíny a proutí. Zvedla zrak a uviděla nad sebou došky.

Opatrně si pomyslela, že má důvod k radosti. Nebo se jí vše jen zdá?

Vrátila se zpátky do vlastní doby, do Danova století?

Gloriana se vyškrábala na nohy. „Který se píše rok, v čí zemi se nacházíme?”

Chlap na ni zíral jako omráčený. Sjel očima po oděvu z dvacátého století, zatvářil se nedůvěřivě, o krok couvl, jako kdyby čekal, že po něm vystřelí z konečků prstů.

Gloriana chvíli držela jazyk za zuby a soustředila se, aby se vrátila ke způsobu řeči, jaký se hodil do třináctého století. Jestli ovšem není někde jinde.

Pomalu zopakovala otázku.

„Jsme v Británii léta Páně dvanáct set padesát šest,” odpověděl chlap. „To bys snad mohl vědět, člověče. Odkud jsi přišel?”

Dva roky, lekla se. Od jejího zmizení z Kenbroockého hradu uběhly celé dva roky, zatímco ve dvacátém století to byl sotva měsíc a něco.

Mohla se tu odehrát spousta věcí, uvědomila si Gloriana a přestala se radovat. Z profesorova rukopisu nebylo jasné, jestli se vrátila dost brzy na to, aby zabránila nejhorším tragédiím. Pokud to nestihne, čeká ji jen a jen nezměrný smutek.

Pak ji napadlo, že si ji ten chlap spletl s hochem - asi kvůli kratším vlasům a kalhotám.

Chňapl ji za ruku, až ji to zabolelo. „Ptal jsem se, který čert tě přinesl, a ty mi to pěkně povíš, jinak dostaneš pár pěkných kopanců do žeber.”

Gloriana rychle přemýšlela, ale pak se rozumně rozhodla: „Z Kenbroockého panství.”

Chlap jí zamžoural před obličejem. Smrdělo mu z huby, ale ještě více páchlo jeho nemyté tělo. „Z Kenbrooku, říkáš? Tak to lžeš, protože tam žijou jenom duchové. Není tam ani živáčka.”

Glorianě poskočilo srdce strachy. „Jak to?”

„Pán je na Hadleighském hradě.” Chlap si odplivl, aby ukázal, jak je znechucený. Glorianě se zvedl žaludek. „Aby byl blízko krčmy.”

Vytrhla se venkovanovi a uhnula, když ji chtěl znovu chytit. Honem se rozhlédla, zorientovala se v krajině a poznala, že je u vesnice v sousedství Hadleighského hradu. Do Garethova hradu to odsud bylo několik kilometrů.

Vědomě si nevšímala dalších otázek, které na ni vystřelovaly jako kameny, a rychlým tempem vyrazila ke skupině chatrčí za zatáčkou. Doufala, že si vyžebrá nebo v nejhorším ukradne nějaké šaty. Moderní džíny by přitahovaly pozornost, mnozí by se vyptávali a ona by stejně nemohla odpovídat. Po cestě minula několik naložených vozů, hodně lidí se na ni dívalo úkosem, než došla do vesnice. Potěšilo ji, když na návsi

uviděla skupinu herců. Akrobati, šašci a tanečnice měli s sebou malý zvěřinec v klecích na kolečkách.

Gloriana obloukem obešla medvěda na vodítku, kterého držel šedivý muž. Vybrala si ho, protože byl největší a působil autoritativně. Měl na sobě krásný modrý hedvábný plášť posetý zlatými hvězdami.

„Promiňte,” zatahala ho za jeden široký rukáv.

Otočil se k ní a usmál se, jako by ji znal. Třeba někdy hráli na Garethově hradě, když tam ještě žila. Nebo vystupovali na slavnosti pasování rytířů.

Když pronesl první tři slova, Gloriana si pomyslela, že to je určitě kouzelník.

„Tak tady jsi,” prohlásil, jako by našel něco, co bylo nadlouho ztracené a on po tom celou dobu pátral.

Gloriana mrkla, udivil ji obsah jeho slov i tón, jakými je pronesl, ale nakonec se ani o jedno nezajímala, protože se soustředila jen na to, jak se dostane k Danovi. „Kam pojedete dál?” zeptala se.

„Na Hadleighský hrad,” povzdechl si čaroděj. „Je tam zle, v jeho zdech spočívá jen neštěstí.”

Gloriana se cítila, jako by jí vrazil dýku do srdce, ale nesměla na sobě dát nic znát. Udělala stejnou chybu v Lynově světě, když naříkala u zříceniny Kenbrooku, nebude ji opakovat i zde.

„Chtěla bych se přidat k vašim hercům,” oznámila. Dostane kostým, takže nebudou vidět její divné šaty, možná jí půjčí i masku na obličej. Gloriana se tak těšila, až uvidí Dana, ale nezapomněla, že podle rukopisu ji lidé u ní doma považují za Kenbroockou čarodějnici. Kdyby se zničehonic objevila, třeba by ji upálili.

„Co nadělám?” podíval se na ni vůdce skupiny. Usmíval se očima. „Budeš tanečnice - a taky kouzelnice, třeba polykačka ohně?”

Gloriana se zarazila. „Tančit asi dovedu,” řekla trochu pochybovačně. Pak se jí rozjasnily líce. Vzpomněla si, co

všechno spatřila na cestě po dvacátém století. „A umím vyprávět příběhy.”

„Tak vypravěčka,” dotkl se zvědavě jejích vlasů tak jemně, že proti tomu nic nenamítala. „A jsi chlapec, nebo žena?” zeptal se.

Gloriana očkem mrkla na svůj vytahaný svetr a džíny. Prsa, nikdy příliš velká, se ve volném oděvu ztrácela. „Co mi přinese víc štěstí?” zeptala se a pohlédla kouzelníkovi zpříma do jiskřících očí.

Pohodil hlavou a zachechtal se. „Tak ty si můžeš vybírat? To je mi privilegium, to jsi pak čaroděj nad čaroděje, jestli můžeš být obojím!”

„Jsem žena,” přiznala Gloriana tiše a doufala, že se jí nebude vyptávat, proč má ostříhané vlasy. Spadaly jí sice přes ramena a na dvacáté století byly vlastně dlouhé, ale tady si je ženy nechávaly růst celý život.

„Aha,” zněla celá odpověď. Kouzelník jí podal ruku. „Mně říkají Romulus. Můžeš s námi jet na Hadleighský hrad, mylady, a pak - pak se uvidí.”

Gloriana přimhouřila oči. Zdálo se, že Romulus zná její identitu, že ji dokonce očekával. Když jí jeden z herců hodil karmínovou róbu s kapuci vyšívanou zlatou nití, Gloriana nezaváhala a hned si ji vzala.

Přetáhla ji přes své šaty a v mžiku si kapuci nasadila. Když se nikdo nekoukal, nabrala do hrsti hlínu a schválně si ušpinila obličej a ruce, aby splynula s davem.

Romulus zavolal několik povelů a ostatní naložili rekvizity na jediný vůz, do kterého zapřáhli malého oslíka - i ten jistě patřil do zvěřince - a pak vyrazili po rozjezděné klikaté cestě k Hadleighskému hradu.

Gloriana se nepokoušela navázat rozhovor s některým ze spolucestujících, protože byla plně pohroužená do svých myšlenek. Byla by se ráda ze všech sil rozběhla a co nejrychleji dostihla Dana, ale jiný hlas jí radil úprk opačným směrem.

A tak prostě šla s rukama sepnutýma před sebe, s hlavou sklopenou a obličejem schovaným do široké kapuce.

Vedle ní kráčela štíhlá dívka v laciném blýskavém šatu s vlasy zahalenými závojem. Stejně jako ostatní kromě Romula byla špinavá a zřejmě si to vůbec neuvědomovala.

Gloriana byla sice odjakživa čistotná, přesto nebýt nedávného výletu do mnohem hygieničtějších časů, na ostatních by si toho nevšímala. Odolala pokušení ohrnout nos a koutkem oka se na společnici podívala.

„Říkají mi Corliss,” představila se tak přátelsky, že Gloriana neměla to srdce odbýt ji. „Tančím a čtu budoucnost z magických kamenů.”

Gloriana věděla, že se na ni usmívá spíš smutně, avšak neuměla si pomoci. Corliss nebyla starší než dvanáct let, přesto se živí sama, tančí před cizími lidmi a má před sebou nejistou budoucnost. Jen Bůh ví, co to dítě v tomto drsném světě ještě čeká. „Možná bych se tě měla zeptat, co mě potká,” řekla Gloriana, než se představila. Samozřejmě se nezmínila o St. Gregoryových, nepřiznala ani své příbuzenství s Danem.

Coliss na ni vykulila nevinné oči. „Znám vaši budoucnost, mylady. K tomu nepotřebuji kameny.”

Glorianu zamrazilo strachy. Nevěděla, jestli opravdu chce slyšet, co ji čeká. Navíc byla Corliss už druhý člověk, který ji oslovil jako urozenou dámu. „Proč mi tak říkáš?” zeptala se tlumeným hlasem a šla k dívce blíž, aby je někdo nezaslechl. „Jsem ubohá herečka, putuji jako ty.”

Corliss se shovívavě usmívala. „V celém království je jen jediná Gloriana. Jste Kenbroocká čarodějnice, že?”

Gloriana se zděsila a rychle se do dívky zavěsila, aby ji napomenula. „Proboha, už nikdy se tak nerouhej. Chceš snad, aby mě obvinili z čarodějnictví a upálili jako ďáblovu služku?”

Corliss se přestala tvářit zaujatě a honem nasadila lhostejný výraz. Herci byli považováni za vyděděnce společnosti, proto bývali k cizincům tolerantnější. Dívka jen na chvilku zapomněla, že jakékoli spojení s kouzly by mohlo být v běžné společnosti osudné. I kouzelníci jako Romulus museli být velice opatrní, aby mezi lidmi vzbuzovali jen veselí, nikoli strach.

„Ale jste Kenbroocká čarodějnice, vracíte se z jiného světa, že je to tak?” naléhala Corliss šeptem. Její úsudek se natolik blížil pravdě, že to Glorianu ohromilo.

Nejdříve chtěla lhát, protože pravdy se obávala, ale odhadla, že by jí děvče stejně nevěřilo. „Co víš o Kenbrookovi a o tom, co se stalo na Hadleighském hradě?” zaútočila na ni. „Všechno mi pověz!”

Corliss se kousla do rtu, ne že by váhala, jestli jí má odpovědět, spíš proto, že si musela vytřídit rozporuplné informace, které někdy zaslechla. „Povídá se, že Kenbrook v šarvátce s noži zabil vlastního bratra Edwarda.”

Gloriana přivřela oči, byla to zpráva, které se hrozila. Do krku se jí hrnula žluč, musela se přemáhat, aby nezvracela. „Svatá Panno,” zašeptala jako modlitbu, ne jako kletbu, „matko Boží…”

Corliss se otřepala a schoulila se. „Jsou prokletí, všichni jsou prokletí. Hadleigh pak zemřel na horečku a jeho žena od té doby nepronesla ani slovo. Jenom zírá před sebe, a když na ni někdo mluví nebo se jí dotkne, ani se po něm nepodívá.”

Glorianě se sevřelo srdce. Je pozdě, nezabrání smrti Edwarda - svého statečného rytíře - ani nepoděkuje Garethovi za opatrovnictví a nerozloučí se s ním, neposedí u jeho smrtelného lože s Eleinou, neposkytne jí úlevu v dobách nejhoršího zoufalství.

Ale Dan je tady. Gloriana věděla, že musí za ním, teď víc než jindy, musí mu nabídnout svou lásku, pomoc i útěchu. Ani na vteřinu nezalitovala, že se tak horoucně modlila, aby se vrátila k manželovi do svého domova. Pokud to situace bude vyžadovat, projde si peklem.

„Určitě je přehnané, co se povídá, lidi si pokaždé něco přidají,” prohlásila, když se vzpamatovala natolik, že byla schopná slov.

„Sama uvidíte,” pokrčila Corliss rameny.

Při západu slunce konečně dorazili k bráně Hadleigského hradu.

Přes všechen smutek Glorianě poskočilo srdce radostí, když spatřila známá místa. Někde v těchto zdech přece najde milovaného muže, jehož duše je pokračováním té její.

Když čekala, až jim otevřou bránu, myslela Gloriana na svůj manželský slib. Musela se strašně ovládat, aby nezapomněla na všechnu opatrnost a nerozběhla se za Danem. Nesmí se mu vrhnout do náruče, všichni by ji poznali.

U strážní věže svítily louče, ale vnější nádvoří, které obyčejně kypělo životem, bylo opuštěné. Vzadu blikala světla ohňů ve vesnici, skromná a temná ve srovnání s elektrickým osvětlením z dvacátého století. Přesto se jí zdála teplejší a přátelštější.

Glorianě se zvedala nálada úměrně tomu, jak kráčeli po známé římské dlažbě. Osel zahýkal. Vesničané se začali trousit z chýší ven, aby se podívali, kdo k nim v tak pozdní hodinu přichází.

Uvnitř v krčmě praštil Dan St. Gregory korbelem do stolu takovou silou, že se část kyselého moku přelila přes okraj na hrubě otesaná prkna. Měl zvláštní svíravý pocit v žaludku, chtělo se mu radovat se a bát se najednou.

Je nablízku, uvědomil si, přestože nebyl chlap, který by podléhal sebeklamu.

„Je to banda potulných herců,” oznámil kolář, který vyběhl z taverny mezi prvními, aby zjistil, koho ohlašuje psí štěkot.

Dan vrávoravě vstal a zaměřil pohled na dveře, zcela přesvědčen, že se v nich objeví Gloriana. Cítil její přítomnost i její lásku stejně živě jako ve snech, jenže tu byl významný rozdíl. Byl vzhůru.

A střízlivý, přestože si dávno získal reputaci velkého pijáka. A taky lenocha.

Podíval se na své šaty, poslední ze znaků své bývalé slávy. Zvedl třesoucí se ruku, aby si přejel po zarostlé bradě. Co když ho šálí smysly a vlastní mozek mu připravil jen další

kruté zklamání? Nesnesl by to, měl by běžet ven a zjistit, jestli tu Gloriana opravdu je.

„Co se děje?” zeptal se věrný Maxen, který seděl proti němu. Vypadal ještě hůř než Dan. Dva roky, co honili Merrymonta a popíjeli v hospodě, mu zrovna neprospěly. „Prokristapána, vypadáš, jako bys spatřil ducha!”

Dan vrávoral ke dveřím, aniž by si přítele všiml, vypadalo to, jako by ho ven někdo táhl.

Herci tvořili nejrozežranější skupinku, jakou kdy viděl. Dostanou zbytky z kuchyně a nocleh ve stáji, jak bylo zvykem.

Několik kroků šel za nimi, pak zvolal: „Stůjte!”

Jen jediný z nich se zastavil, herec v karmínové pláštěnce s kapuci - neznámý, přesto mu byl jaksi povědomý způsob, jak zůstal stát.

Dan cítil, jak se mu plaší srdce, měl ho až v krku, málem ho zadusilo, když měsíc a světlo pochodně ozářilo rysy milované ztracené manželky. Nespatřil ji dvakrát dvanáct měsíců, každičký moment té doby strávil zoufale nešťastný, ale teď, když na ni chtěl zavolat, zvedla prst k ústům a zavrtěla hlavou.

Vydal se k ní a ona počkala.

„Prosím,” řekla tiše, „neobjímej mě tu a nevyslovuj mé jméno, jinak mě obviní z čarodějnictví. Přijdu za tebou, až to bude bezpečné. Sejdeme se v římských lázních, kde jsme zplodili naše dítě.”

Dan na ni zíral jako očarovaný, bolestně toužil obejmout ji, přivinout ji k hrudi a nikdy ji už nepustit - a pořád se ještě bál, že není skutečná. Třeba se mu to jen zdá, třeba leží na staré posteli v Hedleighském hradě, nebo se zase moc opil.

Usmála se na něho, jako by mu četla myšlenky a chtěla ho ujistit, že je živá. Pak se Gloriana neochotně otočila a následovala ostatní herce do stájí.

Kapitola 15

Dan dorazil na Kenbroocký hrad před Glorianou. Když přispěchala za ním s jedinou lampou v ruce, byl po pás ve vodě a obklopený půl tuctem svíček. Spěchala známou cestou kolem jezera z Hadleighského hradu přes les, protože se bála jít po silnici, aby ji někdo nepotkal a nepoznal.

Zastavila se se srdcem až v krku, sotva dýchala. Snila o tomto okamžiku ve dne v noci, myslela na něj podvědomě mimo časová pásma, chtěla prostě být s Danem sama, a nyní nemohla uvěřit, že se její touha uskuteční.

Jako by jí četl myšlenky, Dan tiše ochraptělým hlasem pronesl: „Jestli jsi jen další iluze, jdi pryč. Neunesu další zmařenou naději.”

Gloriana kráčela k němu. „Ani já ne,” přikývla a odhodila červenou hereckou pláštěnku na jednu z kamenných lavic. Pomalu a nemotorně odkládala jednotlivé součásti oděvu -volný svetr, boty na podivných podpatcích, manšestrové kalhoty i prádlo.

Dan ji hltal očima, ale z vody nevystoupil. Gloriana se na něho dívala stejně roztouženě. Nahá zůstala chvíli stát, aby se na ni mohl vynadívat - byla pyšná na své ženské tvary a mírně vystouplé bříško, ve kterém rostlo jejich dítě.

Nakonec na ni Dan kývl rukou stejně, jako to jednou udělal v jejím snu, a Gloriana zaváhala. Děsila se, že když k němu udělá další krok, manžel zase zmizí. Nebo že bude znovu uvržena do cizího moderního světa.

„Pojď ke mně,” vyslovil Dan rozkaz jako naléhavou prosbu.

Gloriana překonala dočasnou paralýzu. Došla k okraji bazénu, sestoupila po rozbitých schodech, ucítila příjemně teplou vodu a zároveň se rozpalovala jiným horkem i zevnitř;

kosti a svaly jí tály a krev zběsile pulzovala v žilách. Když byla Danovi na dosah, šlápla na rozviklaný kámen a upadla. Chytil ji za ramena.

Ocitnout se Kenbrookovi nablízku byl pro ni nepopsatelný zážitek snad proto, že po něm Gloriana zoufale toužila tak dlouho. Všemi smysly vnímala jeho tělesnou blízkost, podlomila se jí kolena, hlava se jí točila a měla pocit, jako by se opila.

Rozklepanýma rukama ho objala kolem krku, zatímco on ji vzal kolem pasu a zahleděl se do jejích hlubokých slzami zalitých očí.

„Musíme si toho hodně říct,” prohlásil. „Ale to počká, ženo, protože jestli tě hned nedostanu, umřu touhou.”

Gloriana se nejisté usmála. Ano, musí si toho hodně povědět - o Edwardově smrti, taky o Garethově - ale Dan má pravdu. Dá-li Bůh, dojde na to později. Stejně ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo, proto jen přikývla.

Dan sklonil hlavu a políbil ji - zpočátku opatrně, jako by se bál, že když k ní přitiskne ústa příliš silně, zase mu zmizí. Když pak ucítil Glorianiny horké, pružné rty, připravené pootevřít se jako jarní květina v ústrety slunci, hlasitě zasténal a rychle se k nim přisál.

Gloriana se k němu tiskla celým tělem, vracela mu stejně horoucí polibky. Zvedl ji a ona mu sevřela nohy kolem boků, objala ho všemi končetinami. Zaklonila hlavu a zaúpěla. Dan zasypával její krk hladovými polibky.

Nakonec Dan vnikal do Gloriany jako tenkrát, když ve stejné lázni zplodili své dítě. S jediným rozdílem - nyní ji dráždil jen koncem údu a oddaloval naplnění, kterého se dožadovala. S rukama pod hladinou zaťatýma do jejího zadečku se jí Kenbrook díval do očí: „Později, mylady, v našem loži ve věži, se ti budu dlouze věnovat a poskytnu ti potěšení, o jakém se ti ani nesnilo. Ale teď už nemám sílu postupovat pomalu.”

Gloriana mu zlíbala ústa, víčka, spánky i tváře a tiskla se k němu, aby neotálel. „Nenech mě čekat, pane, prosím,” šeptala

bez dechu a pokoušela se ho do sebe vtáhnout celého. „Vezmi si mě a nešetři vášní ani silou.”

S hlasitým řevem a mohutným škubnutím válečnických boků do ní zabodl svůj meč až po jílec. Gloriana házela hlavou jako v extázi, zcela ztracená ve směsici vjemů tak intenzivních, až měla pocit, že to nepřežije. Kenbrook ji pevně držel, dokud se nepřestala svíjet, a celou dobu ji mohutně nabodával, až nakonec zůstala neschopná pohybu nebo slova, prohnutá s nohama roztaženýma a prsty zarytými do jeho vlasů. Slyšela, jak Dan zaúpěl, cítila, jak v ní ztuhl a několikrát sebou škubl, když do ní napustil teplé sémě.

Pak zůstali přivinutí k sobě, navzájem se podpírali, protože ani jeden by se sám neudržel na nohou. Splynuli uprostřed bazénu v jedno tělo a jednu duši.

Postupně se jim vracelo vědomí, myšlenky se znovu usídlily v mozku jako ptáčci s pestrými křidélky. Našli i své hlasy, dech se jim zpomalil a srdce se rozbušila v normálním tempu.

Dan promluvil jako první. Chytil Glorianu za bradu, podíval se jí branou očí až do duše a zašeptal: „Miluji tě. Napořád, věčně.”

Přejela mu prstem po rtech od žhavých polibků stejně nateklých, jako byly ty její. Tělo měla ještě zesláblé láskou, ale v hlavě jí už strašil rukopis profesora Steinbetha.

„Oženil ses s Mariette de Troyes?” zeptala se neutrálně. Muži jako Dan potřebují dědice; kromě toho se ve třináctém století při sňatku hledělo víc na prospěch než na lásku. Kdyby si vzal jinou ženu, neznamenalo by to, že se zpronevěřil Glorianě, jednoduše by to považovala za jeho další nutný krok na těžké cestě.

„Ne,” odpověděl. Pozoroval ji, vůbec si netroufal spustit z ní zrak. „Ale je se mnou zasnoubená, sňatek se má konat za čtrnáct dní.”

„Aspoň jsem z tebe neudělala nevěrníka,” škádlila ho Gloriana. Ulevilo se jí natolik, že se jí v očích objevily nové slzy, i když se snažila mluvit vesele. Pak na něho vážně pohlédla: „A miluješ ji, Dane?”

Objal ji pevněji. „Dobře znáš odpověď, Gloriano - nestojím o žádnou jinou než o tebe.” Odmlčel se a koutek úst mu zacukal. „Jestli tě to potěší, ani ta dáma mě nemá nijak zvlášť v lásce. Jasně se vyjádřila, že by dala přednost tichému životu v klášteře.”

Gloriana se na něho přísně podívala: „Kam jsi chtěl poslat i mě,” připomněla.

Dan se zachechtal a políbil ji na krk. „Ano, ale to jsem byl pěkný hlupák,” odpověděl. „Pojďme, mylady, postarám se o tebe v manželské posteli. Ale nejdříve se musíš umýt.”

Nechala se nést v náručí k okraji bazénu, kde ji posadil na schody a něžněji omyl špínu z obličeje. Gloriana se zastyděla, úplně zapomněla na tuto součást převleku, ale zanedlouho se uvolnila a nemyslela na nic jiného než na svého milovaného.

Přinesl jí šaty, určitě z prádelníku nahoře ve věži, a když se osušili, osobně ji oblékl. Pláštěnku od herců i moderní šaty nechali milenci dole a ruku v ruce stoupali známými chodbami ke schodišti do věže.

Když překročili práh svatební komnaty, ocitli se ve vlhké opuštěné místnosti osvětlené pouze měsíčním svitem. Na první pohled bylo poznat, že tu Dan už dávno nespal, přestože tu nechal nábytek, nyní pokrytý nánosem prachu a pavučinami.

Dan položil jedinou lampu doprostřed stolu a došel k posteli. Sundal přehoz a pořádně ho vytřepal. Gloriana přihlížela a z duše doufala, že se ve slaměné matraci nezabydlely myši. Zároveň si říkala, že jí nic nezabrání v tom, aby ulehla vedle milovaného manžela. Nic, kromě nenadálého posunu o sedm století.

Gloriana se při pomyšlení na takové vyhlídky zachvěla. Dan ji vnímal, i když k ní byl zády, proto se hned otočil. „Copak?” zeptal se.

Trochu nervózně se rozhlédla, než odpověděla: „Co když to má něco společného s tímhle pokojem - to moje zmizení, víš? Stalo se to tu jednou, může…”

Dan přestal chystat postel a rychle k ní přistoupil. Chytil ji za obě ruce: „Jestli chceš, najdeme si jiný pokoj, nebo se vrátíme na Hadleigh.”

Ale Gloriana zavrtěla hlavou. Komnata ve věži pro ni byla posvátná, tady se poprvé milovali, tady se smáli i hádali a hráli spolu šachy. „Přeji si zůstat tu,” odpověděla.

Pohladil ji po tváři špičkou ukazováčku. „Bojím se, že bezpečné místo, kde bychom se schovali před tím podivným kouzlem, není nikde na tomto světě, mylady. Ale ať už jsme spolu na hodinu nebo na sto let, využijeme každičkou vteřinu.”

„Jste praktický muž, můj pane,” vzala ho Gloriana kolem krku. Smála se opět trochu nejisté a váhavě, protože je od sebe osud mohl oddělit každou chvíli. Možná se pak už nesetkají nikdy. Na jedné straně ji to děsilo, na druhé straně věděla, že je každý jejich společný okamžik drahocenný. „Musíme žít pro současnou chvíli. Ale některé věci si musíme povědět.”

Dan si povzdechl a jemně si opřel bradu o její hlavu. Silnýma rukama bojovníka jí masíroval svaly na bedrech, které se jí napjaly. Přerývaně si povzdechl a spustil.

„Rod St. Gregoryových potkalo hned několik neštěstí, Gloriano.” Dan se odtáhl, aby jí viděl do očí. „Nevím, jak to říct, ale Edward zahynul mou vlastní rukou. A Gareth podlehl horečce.”

Gloriana o obou tragédiích věděla, ale neprozradila mu to. Také nehrála překvapenou, jednoduše ho poslouchala.

„Bůh nemůže být milosrdný k člověku, který zabil vlastního bratra,” zoufal si Dan. „Ale přísahám, Gloriano, že jsem to učinit nechtěl.”

„Jak se to stalo?”

Dan ji pustil a přešel k otevřenému oknu. Opřel se o parapet a pohlédl k jezeru. Mohutná ramena mu ztuhla. „Když jsi zmizela, Edward mě stále pronásledoval. Myslel si, že jsem tě zavraždil, a stále hledal nějaký důkaz. Nezajímalo ho nic jiného než můj zločin, nikdo, ani Gareth, ho nedokázal přesvědčit, že se mýlí. Vyzýval mě na souboj, několikrát,

znovu a znovu se se mnou chtěl bít, ale já pokaždé uhnul a vykročil opačným směrem. Jenže jednou v noci na mě skočil ze zídky - byl jsem opilý, to byla má velká chyba.” Zarazil se a pročísl si rukou dlouhé vlasy. „Nenapadlo mě, že je to Edward.

A pak bylo pozdě. Prořízl jsem mu nožem hrdlo v domnění, že je to bandita nebo nepřítel.”

Gloriana si neutírala slzy, vlastně o nich ani nevěděla. Předtím pro ni Edwardova smrt neznamenala víc než slova zapsaná v tlustém svazku o dějinách, až nyní se změnila v bolestnou skutečnost. Stejně skutečná byla i nezměrná bolest a smutek muže, který ji způsobil.

„Je mi to strašně líto,” zašeptala.

Dan se k ní otočil, ale obličej měl schovaný ve stínu. Gloriana jeho pocity vnímala, aniž by musela vidět, jak se tváří. „Pak onemocněl Gareth,” pokračoval zlomeným hlasem. „Postihla ho horečka a jistě by se byl uzdravil, kdyby Edward nezemřel. Ztráta bratra ho oslabila, vždyť pro něho byl jako vlastní syn.”

Gloriana přikývla. Věděla, že Dan ještě neskončil, ještě jí poví o Eleině. „Eleina je naživu, ale je víc mrtvá než živá,” řekl jí. „Byla nemocná už dlouho, Dane.”

„Ano,” odkašlal si. „Ale teď neřekne za celý den jediné slovíčko. Dávno by zemřela, kdyby ji jeptišky nekrmily vývarem a nenutily polykat. Vůbec nic nevidí, a přitom nezavírá oči ani v noci.”

Gloriana vzlykala, Eleina jí byla drahou přítelkyní, Gareth moudrým a štědrým opatrovníkem a Edward nejdražším přítelem a společníkem při dětských hrách. „Není to jen tvá chyba,” řekla tiše. „Taky já na tom mám podíl viny. Kdybych byla nezmizela.”

Okamžitě se k ní vrhl a chytil ji kolem ramen. „Byla to nešťastná náhoda, nemůžeš za to, že jsi zmizela…”

Gloriana ho pohladila. „Ani ty za nic nemůžeš,” zašeptala. „Edward by toho nikdy nenechal, dokud by tě nedohnal k bitce; znal jsi ho dost dobře na to, abys to věděl sám. A kdyby Gareth chtěl nad horečkou zvítězit, jistě by s nemocí bojoval.”

Dan si opřel čelo o její rameno a otřásal se. „Drž mě pevně,” šeptal a objal ji. „Pomoz mi alespoň na jednu noc zapomenout na všechna břemena, která mě tíží.”

Chtělo se jí nad Kenbrookem plakat, protože svým způsobem byl ztracen stejně jako Gareth a ubohý sladký Edward. Ale teď ho drží v náručí a on u ní najde útěchu.

Gloriana vzala Dana za ruku a vedla ho k posteli, opuštěné tak dlouho, že byla slabě cítit plísní. Rozprostřela přikrývku na slamník, otočila se k manželovi a přetáhla mu přes hlavu tuniku. Pak mu sundala nohavice, zula vysoké kožené boty a v kleče mu stáhla i vlněné spodky.

Když se nad ní tyčil nahý, nezvedla se. Místo toho přejela rty po pevných svalech na jeho stehnech.

Dan se zachvěl, byl zcela v její moci. Jeho mužství se tyčilo jako kopí na znamení, že Glorianě zcela podlehl. Gloriana je chytila do ruky a Dan začal prudce oddychovat. Pak překvapeně vykřikl.

Vzala ho do úst, dráždila špičkou jazyka a šikovně s ním kmitala, až Dan sténal rozkoší. Trestala ho za to, že se jí v římské lázni nechtěl hned oddat, i když neoddával dlouho.

Přestože byl chladný večer, Dan se celý zpotil. Kdekoli se ho Gloriana volnou rukou dotkla, byl vlhký. Jak se mu věnovala, začal se kolébat kupředu a zpět, aby ho pohltila celého. Gloriana to udělala a silně sála, ovšem jen proto, aby prodloužila jeho sladké trápení, protože pokaždé, když se zdálo, že ho uspokojí, couvla.

Snášel její hru, dokud mohl, ale nakonec ji zvedl za předloktí a přitiskl zády na postel. Sláma šustila, když se na ni Dan přitlačil, vyhrnul jí šaty a opřel nohy o pelest postele. Pak si Dan klekl, roztáhl jí kolena a pomalu rukama sjížděl po vnitřní straně stehen, až se celá rozklepala.

„Teď uvidíš, mylady,” řekl a ona cítila jeho horký dech na vlhkém chlupatém hnízdě, ze kterého vykukoval kousek holého masa, na němž se chystal hodovat. „Pomstím se za to, co jsem si vytrpěl.”

Gloriana zasténala a prohnula se do oblouku, aby se k ní snadno dostal. Pokud šlo o jejího Dana a potěšení, které jí poskytoval, byla zcela bezostyšná a bez zábran.

Zasmál se, přitiskl bříško palce na místečko, které dychtilo po jeho jazyce, a zakroužil s ním. „To je jen začátek, ženuško.

Budeš bědovat a svíjet se na posteli do samého rána a ještě déle.”

Gloriana si vychutnávala mazlení a jeho slova. Přetáhla si šaty přes hlavu a ležela v záři měsíce nahá jako tygřice dychtivě čekající na něžnosti samce.

Zajel jí jazykem hluboko do klína a ona toužebně zavzdychala, zaklínila mu paty za ramena a zvedla se mu k obličeji jako pohár vína.

Dan se spokojeně zasmál a jeho smích ji zasáhl na nejcitlivějším místě, proto znovu vykřikla, jenže tentokrát nespokojeně, protože se jí jen zlehka, něžně dotýkal.

Pak zvedl hlavu a naříkající Gloriana slyšela, jak pobaveně říká: „Co to je? Že by sousto chtělo poroučet ústům, jak si ho mají vychutnat?”

Gloriana se chvěla touhou, proto vzdychla a jedním dechem vášnivě zvolala: „Chci tě, musím tě mít, už mě netrap.”

Dan se k ní jediným pohybem plných rtů přisál. „Vyslechl jsem tvou žádost, mylady,” řekl, když pak ležela zpocená a rozechvělá na slamníku a každičký její nerv volal po uspokojení, „ale musím ji prozatím zamítnout. Moc mi chutnáš, nemůžu se tě nabažit. Taky ti jen tak nezapomenu, jak jsi mě přivedla k extázi, ale práci nedokončila.”

Gloriana házela hlavou ze strany na stranu, když ji opět dráždil. Zaryla nehty do přikrývky; každý sval na břiše i stehnech se jí chvěl, jak čekala na další a další vlny vzrušení.

V hodinách divokého potěšení, která následovaly, ji nešetřil. Usnuli za svítání zapletení do sebe a příliš unavení, než aby se pohnuli nebo aby se jim něco zdálo. Probudili se, když se slunce přehouplo přes obzor.

Jako vždycky vstal první Dan. Během noci jim nějaký věrný sluha - nepochybně ho pán Kenbrooku předem požádal o

službu - přinesl velký džbán vody a koš s jídlem. Obsahoval sýr, studenou zvěřinu a dvě propečené perličky.

Vůně pečené Glorianu probrala ze spokojené dřímoty. Opřela se o lokty. „Mám děsný hlad,” přiznala.

Dan se zasmál. „Když si vzpomenu, jak ses v noci namáhala, vůbec mě to nepřekvapuje.” Podal koš k posteli, oba si sedli se zkříženýma nohama na slamník a společně hodovali.

Gloriana při jeho poznámce protáhla obličej, ale neodpověděla, dokud nesnědla větší část pečeného ptáka. Pak si oblékla šaty, které ze sebe včera stáhla, protože v komnatě bylo chladno.

„Jsem si jistá,” řekla, když se opět uvelebila, „že je neslušné, aby džentlmen komentoval, jak vášnivá byla v noci dáma.”

Dan se zachechtal. „Kdybych byl džentlmen víc než zbojník a ty dáma víc než nevěstka, stálo by to za úvahu.” Utrhl si pořádný kus sýra a pochutnával si na něm způsobem, který Glorianě vehnal krev do tváře. „Ale jinou bych tě nechtěl.”

Gloriana zrudla v obličeji a teplo se jí rozlévalo i v jiné části těla. Byla ráda, že se oblékla. „Ani já bych tě nevyměnila, můj pane.” Pak trochu neochotně dodala: „Ale musíme si promluvit o vážnějších věcech.”

Dan na ni zvědavě pohlédl. Rovněž on si stihl natáhnout spodky, ale nohavice ani tuniku ještě na sobě neměl. „O jakých věcech? Už jsem ti řekl o Garethovi i o Edwardově smrti.

Gloriana odolala pokušení dotknout se manžela, protože pak by si skončili v náručí a zase by se milovali. „Budeme je oplakávat společně,” dodala a zadržovala slzy. Stejně ho pohladila jednou rukou po břiše, aniž by si uvědomila, co dělá. „Ale musím ti povědět, co vím o budoucnosti. Tam, kde jsem byla, uběhlo jen pár týdnů, zatímco tady, ve tvém světě, prošly celé dva roky.”

Mlčel, díval se na ni a čekal.

Modlila se, aby pochopil, co znamená časový rozdíl pro délku jejího těhotenství - že kdyby zůstala tady ve třináctém

století, dítě by se narodilo už před rokem. „My dva jsme počali dítě,” pokračovala.

Dan přikývl. „To přece vím,” odpověděl.

Gloriana odložila stehno, protože ji přešla chuť k jídlu. „Je to tak zmatené - nemožné.”

Vzal ji za ruku a jemně ji hladil palcem po hřbetě. „Ano,” souhlasil. „Tak oč jde, Gloriano?”

„Přece o dítě,” řekla nešťastně. „Nemohla bych ho donosit, kdyby sis myslel, že jsem tě podvedla.”

Dan se usmál. „Stalo se nám mnoho nepochopitelných věcí, ale jedno vím jistě - srdce pod tvou nádhernou hrudí je věrné a čisté. Nevěřím, má sladká Gloriano, že umíš lhát, ne, ani kdyby to bylo moudré a nutné.”

Pevně ho chytila za prsty. „Jenže zbytek života budu muset prožít ukrytá, můj pane - zapomněl jsi, že mi říkají Kenbroocká čarodějnice? Copak nechápeš, že by mě pověsili nebo upálili, kdyby se dověděli, že jsem se vrátila?” Podívala se na koš se zbytky od jídla a cítila, jak bledne. „Nechci zemřít,” dodala.

Dan odsunul překážku mezi nimi a nechal koš spadnout na zem. Poklekl a vzal ji do náruče. „U všech svatých, Gloriano,” chraptěl jí do vlasů, „přísahám před Svatou Pannou, Kristem i samotným Bohem, že nedovolím, aby ti lidská ruka ublížila!”

Přivinula se k němu a položila mu hlavu na nahé rameno. Svaly pod hladkou kůží byly tvrdé a nepoddajné, přesto si nepřála žádný jiný polštář. „Nemůžeš se bít se všemi křesťany,” odpověděla. „Jsi jen jediný muž, přestože ten nejlepší a nejsilnější na světě, a jich je mnoho.”

Vzal její obličej do dlaní a mírně jí zaklonil hlavu, aby se jí díval přímo do očí. „Řekneme, že tě unesli, a když jsme zaplatili vysoké výkupné, zase tě tajně vrátili. Maxen pomůže tu povídačku rozšířit.”

„Ale Judith přece viděla.”

„Tvoje komorná byla po tvém zmizení skoro stejně zdrcená jako já. Potvrdí, že tě odvlekli lupiči a že se tak strašně vylekala, že si celou dobu nepamatovala, jak se to stalo.”

Gloriana by moc ráda věřila, že Danův plán vyjde, ale zdál se jí hodně přitažený za vlasy. Na druhé straně obyčejní lidé by mohli uvěřit, kdyby jim tu historku podali dost barvitě. Jistě je pravděpodobnější, že někoho odvlečou bandité, než že se rozpustí ve vzduchu jako pára nad kotlem!

„Přiveď ke mně Judith,” navrhla Gloriana a zamyslela se, „a taky otce Cradoca. Taky Eigga. Zkusíme tvůj plán, ale nejdříve mi musíš něco slíbit.”

„Cokoli,” souhlasil Dan a láskyplně jí hladil vlasy, které jí padaly do obličeje.

„Neměl bys být tak ochotný, můj pane,” varovala ho Gloriana, „ještě jsi mou žádost nevyslechl.” Zaváhala, zhluboka se nadechla a pomalu hovořila: „Jestli bude osud proti nám a mě obviní z čarodějnictví, musíš přísahat, kvůli mně i kvůli nenarozenému dítěti, že mi střelíš šíp do srdce dříve, než mě upálí.”

Dan zůstal jako opařený. „Nedovolím, aby to došlo tak daleko,” sevřel ji tak pevně, až ji to zabolelo. „Ale máš mé slovo, Gloriano - zemřeš milosrdně mou vlastní rukou, nikdy neucítíš plameny.”

„Beru tě za slovo,” pravila vážně Gloriana a hledala Danovi na očích, jestli v duši nepřísahal křivě.

Po tom hrozivém slibu se Gloriana s Danem opět milovali, tentokrát si pomalu vychutnávali čas. Vyvrcholení bylo stejně ohromné jako předtím, protože stvrzovalo jejich smrtelně vážnou dohodu.

Pak Dan nalil vodu ze džbánu a oba se umyli. Oblékl se, připnul si meč, vyšel z pokoje ve věži a počkal, až za ním Gloriana zamkne.

Tentokrát ho poslechla, i když se podvolila nerada. Příkaz zůstává příkazem, ať už je jakýkoliv.

Trávila čas probíráním prádelníků, natřepala a nechala větrat různé šaty a pláštěnky, poházela je přes opěradla židlí i na stoly. Taky si četla v knihách, které zůstaly ve vlhké komnatě, ale nejčastěji přecházela k úzkým vysokým oknům a vyhlížela Danův návrat.

Objevil se za soumraku spolu s Maxenem, Judith a Hamiltonem Eiggem. Gloriana je zahlédla na nádvoří a čekala na ně s dveřmi dokořán.

Sotva Judith spatřila svou paní, zavzlykala a vrhla se jí k nohám. „Mylady!” křičela. „Ach, mylady, tolik jsem se modlila ke Svaté Matce, aby vás vyrvala z rukou Lucifera a vrátila k nám!”

Gloriana se jemně dotkla dívčiných vlasů. Judith byla věrná a pracovitá, nikdy neočekávala za službu víc než jídlo, oblečení a místo k přespání, stačilo jí, že je s ní paní spokojená.

„Tvé modlitby byly vyslyšeny,” řekla tiše Gloriana. „Vstaň, prosím.”

Dan přihlížel, zatímco Eigg křísl křemeny a rozsvítil olejovou lampu, a zahnal tak dlouhé stíny. Maxen hlídal u dveří s obnaženým mečem a otec Cradoc vzal Judith za loket a zvedl ji.

„Ubohé dítě,” spustil, jako by mluvil s Judith, ale upíral přitom zrak na Glorianu. Díval se na ni udiveně, ale hovořil a vypadal stejně klidně jako vždycky. „Byla toho strašného dne tak vyděšená, že si pořádně nepamatuje, co vlastně viděla.”

Judith stále plakala a její nářek zněl ve věži žalostně.

„Na hřbitově byli lapkové,” doplnil vyrovnaně Dan, jako by ji hypnotizoval. „Schovali se za náhrobky, že, Judith? A pak se vrhli na ubohou paní, která neměla žádný doprovod.”

Judith se zachvěl spodní ret. S očima plnýma slz se dívala na Glorianu. „Řekněte mi, co jsem viděla, má paní,” zašeptala, „a já to budu všude prohlašovat, nikdy nepovím nic jiného, na zemi ani v nebi.”

Gloriana věděla, že dívka nelže, a dojalo ji to, opět si ověřila, jak je jí komorná oddaná. „Nezasloužím si tvou obětavost,” odpověděla, „ale musím se na ni spoléhat, musím svěřit svůj život do tvých rukou.” Vzala Judith za ruku a vedla ji ke stolu, kde se s ní posadila jako se sobě rovnou. „Poslyš, Judith, a dobře si pamatuj, co ti teď povím. Ten den před dvěma roky mžilo, bylo to spíše, jako by padala mlha, a tys mě viděla, jak se procházím mezi náhrobky u Kenbroockého hradu. Chtěla

jsi jít za mnou s pláštěm,” až potud to byla pravda, „když jsi zahlédla chlapy, kteří tam na mě číhali. Byla jsi sama, nemohla jsi mi přispěchat na pomoc ani nikoho zavolat, protože můj manžel i vojsko byli právě na bojové výpravě.”

Judith jako očarovaná držela Glorianu za prsty, zírala před sebe, jako by se před ní celá scéna odehrávala na nebeském jevišti. „Křičela jste, mylady, tolik jste se bála, a mně to zlomilo srdce, jednali s vámi tak krutě - s vámi, s nejhezčí dámou z celého království.”

Gloriana hlasitě polkla. „Byli to loupežníci,” pokračovala Vemlouvavým hlasem. „Cizí chlapi.” Nesmí dopustit, aby si lidé mysleli, že v tom měl prsty Merrymont, jinak by znovu začalo krveprolití. „Křiěela jsem a bránila se, ale odvlekli mě a od té doby jsi mě neviděla, až dneska. Utekla jsem jim a vrátila se na Hadleighský hrad s potulnými herci.”

„Ano,” souhlasila Judith jako očarovaná. „Tak to bylo, mylady, přesně tak, jak říkáte.”

Toho večera Judith několikrát zopakovala celou příhodu, Dan i Eigg ji střídavě zkoušeli, dokonce ji vyslýchali i otec Cradoc a Maxen, který byl tak zanedbaný, že by sám mohl hrát jednoho loupežníka. Nakonec si Gloriana byla jistá, že ubohé dítě uvěřilo historce, kterou jí společně nasadili do hlavy.

„Zítra,” oznámil Dan, když se Judith skrčila do kouta na hromádku starých plesnivých přikrývek, „rozhlásíme, že se lady Kenbrooková vrátila ke svému lidu. Pak bude následovat velká oslava.”

„Bůh ví, že ji tohle místo potřebuje,” zachmuřeně přikývl Eigg a sklidil káravý pohled otce Cradoca.

Dan vzal Glorianu kolem ramen a přitáhl ji k sobě. Na kratičkou chvíli se nechala unášet vírou, že všechno bude v pořádku, že od nynějška bude šťastně žít po boku svého manžela.

Kapitola 16

Když Maxen s Eiggem a otcem Cradocem odešli z pokoje ve věži, Gloriana pohlédla na spící Judith. „Koukni se na ni, leží tu jak věrný pes,” ukázala. „Pro lidskou bytost se nehodí žít v takové špíně.”

Dan stál za Glorianou s rukama položenýma na její ramena, jako by jí chtěl dodat energii a uklidnit ji. „Asi jsme v porovnání s osvícenými dušemi, které jsi poznala v budoucnosti, jen primitivní cháska. Stýská se ti po novějších časech, po tom místě, kde jsi byla?”

Gloriana se otočila k manželovi a pohlédla mu do očí. Mluvil nenucené, ale i v záři jediné olejové lampy viděla, že ho to trápí. „Ne,” odpověděla naprosto jistě. „Nechci nic jiného, jen být stále s tebou, nyní i navěky.”

Pohladil ji konečkem prstu po tváři. „Ale mají tam lepší věci, že?” naléhal.

Povzdechla si. „I dvacáté století má své nemoci a hrozby a zdálo se mi, že se lidé až tak moc nezměnili, aspoň uvnitř, kde na tom záleží.”

„Potkala jsi tam muže a on tě miloval, že?” nedal se odbýt Dan. Neříkal to vyčítavě, neobviňoval ji.

Gloriana pomyslela na Lyna Kirkwooda a malinko se jí sevřelo srdce. Přestože Lynovy city neopětovala a věděla, že nikdy nebude, chyběl jí stejně jako Janet nebo Marge. Přátelé jako oni jsou vzácní kdykoli a kdekoli na světě. „Ale já ho nemilovala,” odpověděla Gloriana s pohledem upřeným do Danova obličeje. Zadržela dech, než se odvážila zeptat: „Jak ses to dověděl?”

„V noci jsi někoho volala. Něco se ti zdálo.”

Gloriana vzala Dana kolem štíhlého pasu a položila mu hlavu na rameno. „To jsem jistě volala tebe, protože jsem tě hledala ve dne v noci od chvíle, kdy nás nešťastný osud odloučil.”

Objal ji a ona si vychutnávala blažený pocit bezpečí. Pak ale pronesl něco smrtelně vážného.

„Nedávno jsi mě, má paní, přinutila slíbit, že ti poskytnu milosrdnou smrt, kdyby tě chtěli upálit jako čarodějnici. I já po tobě chci jisté dobrodiní.”

Pátravě na něho pohlédla. Srdce jí poskočilo v hrudi jako malý ptáček, který se pokouší vzlétnout, jenže je zavřený v kleci. „Jaké?”

„Kdyby nám nebylo souzeno zůstat spolu, Gloriano - kdyby mi tě, nedej Bože, zase sebral čas - musíš přijmout lásku toho muže a oddat se mu.” Chystala se protestovat, ale Dan ji umlčel špičkou ukazováku. „Pšt.” Pokračoval: „Budeš v cizím světě potřebovat někoho, kdo ti pomůže. Ty i naše dítě. Budu klidnější, když budu vědět, že máte ochránce.”

Gloriana polykala slzičky. Nemělo smysl Danovi vysvětlovat, že ve dvacátém století se ženy běžně nemusí vdávat jen proto, aby je někdo ochránil. Kenbrook je sice inteligentní, ale nemůže předpokládat, že pochopí chování lidí z budoucnosti a kulturu tak vzdálenou a cizí.

„Jestli to po mně opravdu chceš,” promluvila, když se vzpamatovala, „pak mi pověz, jak mám snést dotyky jiného muže, jeho rty a ruce, váhu jeho těla na mém, jeho hlas u mých uší? Protože miluji jedině tebe a vždycky tě budu milovat, ať budeme spolu nebo ne, mé city se nikdy nezmění.”

Kenbrook se sklonil a letmo ji políbil. „Řeknu ti jen tolik, má paní,” vydechl blizoučko jejích rtů. „Představit si tě jako ženu někoho jiného je hotové utrpení. Ale kdybys byla sama nebo v ohrožení, bez prostředků, aby ses postarala o naše dítě, bylo by to mnohem horší. Jak se jmenuje ten muž, který tě nosí v srdci?”

„Lyn Kirkwood,” odpověděla Gloriana tak smutně, jako by její osud byl zpečetěn. Připadalo jí to jako zrada vyslovit jeho

jméno před manželem, i když mu nikdy nevěrná nebyla, a to ani myšlenkou. „Jenže já nechci…”

Umlčel ji dalším polibkem, delším a vášnivějším, a pak se dožadoval: „Slib mi to, Gloriano, na svou nesmrtelnou duši. Kdyby se stalo, že budeme rozděleni, vrátíš se ke Kirkwoodovi a dáš mu své slovo.”

Jak může něco takového slíbit, když miluje z celého srdce Dana St. Gregoryho? Jak může odmítnout, když se na ni dívá s láskou, ale zároveň to myslí zcela vážně?

Přísahat na svou duši nebyla maličkost ani pro Glorianu, o které se stěží dalo tvrdit, že je konvenční. Stejně ale prožila většinu života ve třináctém století a brala duši a její závazky naprosto vážně. Jinak by si koledovala o věčné prokletí, o ohnivé peklo se vším představitelným utrpením.

Gloriana hleděla na Dana a poznala, že jí nedá pokoj, dokud mu to neslíbí. Povzdechla si a neochotně přikývla. „Stane se, jak říkáš.”

Zachechtal se. „Jsem rád, ženo - protože jsi mi to slíbila i proto, že jsi tolik chtěla odmítnout.”

Gloriana pohlédla z okna. Obloha byla posetá hvězdami. V Lynově světě města svítí tak silně a jasně, že je těžké spatřit noční oblohu, a ruch každodenního života je tak hlučný, že je sotva slyšet ptáky a ševelení větru.

„Musím navštívit Eleinu,” vyhrkla. „Zavedeš mě k ní?

Hned?”

„Ano,” odpověděl Dan po krátkém váhání. „Kdybych odmítl, beztak bys šla sama.”

Gloriana se na manžela unaveně usmála. Stála v komnatě ve věži a Kenbrook se před ní tyčil tak opravdový, jak to jen jde. Mohla ho políbit, dotknout se ho, vyvolat hádku, jen aby uslyšela jeho hlas. Jak hloupé je ztrácet čas přivoláváním hrozby, která se nemusí nikdy uskutečnit.

„Máš pravdu, můj pane,” vesele se poklonila. „Šla bych za ní i bez doprovodu. Těší mě, že to sám víš.”

Dan zakoulel očima a ukázal ke dveřím, které nechali Maxen s ostatními otevřené. Gloriana popadla plášť a vyrazila přes práh. Kenbrookův kůň Peleus byl uvázaný na nádvoří.

Dan ho osedlal, nasedl a vyzvedl k sobě Glorianu. Za chvíli cválali po kočičích hlavách k bráně.

Gloriana se tiskla k Danovi a napínala zrak, aby v měsíčním světle viděla aspoň něco z drahé krajiny. Je tak podivné, že v jednom okamžiku neexistuje jen jedno Kenbroocké panství nebo jeden Hadleighský hrad, ale více - možná dokonce nespočetně - míst naskládaných v čase na sebe jako vrstvy pergamenu. Třeba v každém okamžiku vznikne nový vlastní svět oddělený od ostatních.

Rozum jí na to nestačil.

Dojeli k opatství až za tmy. Uvnitř hořelo jen několik lamp, protože sestry chodily brzy spát a vstávaly k modlitbám dříve než ranní ptáci. Přesto se na Danovo zavolání brána otevřela a Gloriana s Danem byli vpuštěni dovnitř.

Sestra Margaret stála na nádvoří jako vždy v režné dlouhé košili a jednoduchých sandálech. Vlasy měla schované pod čepcem, když k nim zvědavě zvedala hlavu.

„Kde je Eleina?” zeptal se Dan, když slezl z koně a sundal Glorianu. Přestože paní Kenbrooku měla kapuci hluboko do čela, nesnažila se před abatyší skrývat. Jeptiška byla bystrá, nemělo smysl pokoušet se ji oklamat.

Gloriana Eleinu navštívila již mnohokrát, nepotřebovala ukázat cestu. Prostě se vydala k malé ohrazené zahrádce, ze které se dalo vstoupit do Eleininy cely. Dan nechal Pelea volně a vykročil za ní.

Lady Eleinu našli ležet na posteli pod otevřeným oknem. Na stole blikala jediná svíčka vrhající pohyblivé stíny na Eleininy rozpuštěné vlasy, které ležely na pokrývce až k jejím patám. Nehybně zírala do stropu s rukama založenýma na prsou, jako by se chystala na pohřeb.

Bděla u ní jediná jeptiška usazená na třínožce vedle postele. Odříkávala modlitby za spasení Eleininy duše. Na pokyn sestry Margaret se zvedla a vyklouzla z místnosti.

„Jak to že mě k ní nezavolali?” zahřímal Dan a poklekl na kamennou podlahu. „Ta žena je vdova mého bratra, mám se o ni postarat.”

„A co byste udělal?” optala se klidně jeptiška.

Dan ji zpražil pohledem a vzal Eleinu za ruku. „Rozloučil bych se s ní.” Znovu věnoval pozornost nehybnému tělu na posteli - stárnoucí, přesto stále krásné pohádkové princezně, kterou očarovalo zlé kouzlo. „Řekl bych jí, jak je mi líto, co jsem udělal i co jsem neudělal.”

„Věřím, že má paní dobře ví, že máte soucitné srdce,” klidně odvětila sestra Margaret. Pak zanechala Dana s Glorianou v cele s Eleinou samotné.

Dan vstal a otočil se k oknu. Nic neřekl, ale Gloriana uhodla, nač myslí - cítí vinu, přestože přímo za nic nemohl, za to, že Eleina tolik sešla. Kdyby nebylo Edwardovy smrti, která tolik oslabila Garetha, zrovna když měl čelit chorobě.

Eleina se pohnula a otevřela oči. Gloriana se k ní naklonila, ale nevěřila ve zlepšení, dobře věděla, že se umírající často těsně před skonem proberou. Viděla to, když podlehla horečce drahá Edwenna.

„Dane!” zašeptala.

Eleinina téměř průsvitná tvář zazářila. Stiskla Glorianě ruku překvapivou silou. „Gareth - je mrtvý,” pronesla.

Gloriana přikývla a přemáhala pláč. „Ano, nejdražší, vím o tom.”

„Ty - můžeš všechno změnit - vrátit mi manžela - i ubohého Edwarda.”

Glorianě přeběhl po zádech mráz. Neodporovala jí, že je to nemožné, dokonce se bála pohlédnout i na Dana. Stáleji trápilo, že se jí nepodařilo vrátit do třináctého století včas, aby odvrátila Edwardovu smrt, a zabránila tak i skonu Garetha.

Eleina těkala pohledem po místnosti, dokud nenašla Kenbrooka, který mezitím ustoupil od okna. Stál přímo za Glorianou, tak blízko, aby cítil její teplo.

„Dane,” oslovila ho Eleina šeptem, vydechuje s každým slovem. „Pověděl ti Gareth pravdu, než umřel? Že jsi pravý dědic Hadleighského hradu, bez ohledu na tvůj původ?”

Gloriana ohromeně zírala, ale Dan zjevně překvapený nebyl. „Ano, mylady - pověděl mi to už dávno, když jsem byl pasován na rytíře.”

Eleina tiše ležela. Mrkala a bylo zřejmé, že se snaží nabrat sílu.

„Odpusť mi,” řekl Dan. Sklonil se a něžněji políbil na alabastrové čelo.

„Nemám co,” odpověděla Eleina s otevřenýma očima. „Běž v míra, prosím, chci se rozloučit s Glorianou.”

Gloriana se pevně držela její ruky, pak ji zvedla k sobě a opřela si o ni čelo. Déle nedokázala slzy zadržovat, proto začala vzlykat. Dan jí jemně stiskl rameno, ale vycouval a zavřel za sebou dveře miniaturní komůrky.

Eleina okamžitě otevřela oči a pevným hlasem pronesla: „Poslyš, Gloriano. Dávej dobrý pozor na to, co ti teď povím.”

Gloriana udiveně zvedla uplakaný obličej a mlčky čekala.

Lady Hadleighová jako ozvěna zopakovala, co před několika minutami řekl Dan. „Odpusť mi,” s námahou vyslovovala. „Měla jsem sdílet tvé břemeno - nikdy jsem ti nepověděla…” Odmlčela se. Gloriana jí dala napít z dřevěného poháru. „Věděla jsem, co se ti stalo, Gloriano, přestože jsem věřila, že jsi zapomněla, že jsem byla u toho, když jsi poprvé překročila hranice času. To já tě sem povolala.”

Gloriana měla v krku skoro stejně sucho jako Eleina, tolik ji to šokovalo. Ne proto, že Eleina přiznala, že byla u toho, protože na to si matně pamatovala, i když se Edwenna všemožně snažila, aby úplně zapomněla. Ne, zaskočilo ji, že Eleina přiznala, že ji nejen provedla branou, ale že ji přímo povolala!

„Copak to jde?”

Eleinin úsměv působil nadpozemsky. „Praktikovala jsem starou víra,” vysvětlovala. „Jsi můj svědek, vidíš, blesk mě za ta rouhavá slova nesmetl z povrchu zemského ani se nám

střecha nezřítila přímo na hlavy. Vždycky jsem měla zvláštní moc, Gloriano, větší, než lidé tušili. Naučila jsem se čarovat už jako dítě.” Odmlčela se a několikrát si lokla z poháru, který jí Gloriana držela u rtů. „Dobrá kouzla, používala jsem vždycky jenom dobrá kouzla, ale i tak to muselo být tajemství.” „Gareth o tom věděl?”

Smutek zastínil Eleině jasné oči. „Byl to jeden z důvodů, proč mě sem poslal. Nikdy to nepochopil.”

„Tvrdíš, že jsi mě povolala. Jak to myslíš?”

„Viděla jsem tvůj svět jako přes tenkou záclonu. Mnohokrát. Pak jsem začala vídat právě tebe ve snech. Byla jsi nešťastné dítě, přitom tak krásná a bystrá. A pak ses jednoho dne ocitla tady, na druhé straně brány, stranou od ostatních dětí s panenkou, kterou jsi k sobě tiskla, jako by to byla tvá jediná přítelkyně. Na tak malinké stvoření jsi byla strašně smutná. Proto jsem na tebe zavolala a natáhla k tobě ruku. A ty jsi mě slyšela i viděla. Pochopila jsem, že dokážeš překročit hranici. V tom jiném světě jsi byla tak zbědovaná a nešťastná, úplně sama. Chtěla jsem tě pro sebe - nikdy jsem Garethovi neporodila dítě - ale hned tenkrát jsem věděla, že si tě nebudu moci nechat. Můj manžel rozšířil do světa zprávu, že jsem šílená, aby mě ochránil před těmi, kdo tvrdili, že jsem Satanova nevěstka.”

Gloriana se zachvěla. Pamatovala si přesně na slunné odpoledne ve dvacátém století. Přišla ke Kenbroocké zřícenině se skupinou dětí ze školy, kde ji nechali rozhádaní rodiče. Ano, věděla, že si pro ni ani máma, ani tála nikdy nepřijede, protože ji nemají rádi a nechtějí ji.

„Proto jsi mě dala Edwenně.”

Eleina přikývla. „Ano. Byla to hodná žena, manželka obchodníka s vlnou, měli dost prostředků, aby se o tebe pořádně postarali. Věděla jsem, že tě bude bezmezné milovat.”

Gloriana se kousla do rtu. Stále truchlila po nevlastní matce, chyběl jí Edwennin humor a oddanost i nekonečná trpělivost. „Nechci se do toho druhého světa už nikdy vrátit,” prohlásila.

„Jenže musíš,” řekla tvrdě Eleina. „Je to tvůj osud.”

Gloriana překonala nutkání zakrýt si uši. Divoce vrtěla hlavou. „Nejde to - neopustím manžela - mé srdce žije jen vedle něho. Kromě toho jsem těhotná.”

„Gloriano, žádají se od tebe velké věci.”

„Ne,” protestovala. Prudce vstala a překotila trojnožku. „Ne - nic víc nemůžu udělat.”

„Je rozhodnuto,” pravilajiž tišeji Eleina. Glorianě se zdálo, že od chvíle, co je sestra Margaret vpustila dovnitř, se stále zmenšuje. „Vrátila ses pozdě. Musíš zpátky, musíš to zkusit znovu.”

Gloriana nebyla jen rozrušená, byla ohromená. Přece neumí cestovat tam a zpátky, kdy se jí zachce. Rozhodně ne vědomě. Zoufale si přála vrátit se domů k Danovi, ale nakonec k tomu došlo jen náhodou. Než sebrala odvahu k dalším protestům, Eleina zavzdychala jako ospalé dítě, chystající se usnout ve vyhřáté posteli.

„Budeš povolána zpátky do svého století,” řekla jako ze snu slábnoucím hlasem.

Gloriana spěchala ke dveřím, aby zavolala Dana. Když se vrátil spolu se sestrou Margaret, lady Hadleighová ještě jednou vydechla a zemřela.

Sestra Margaret jí zakryla bledý obličej tenkou přikrývkou a vyšla z cely. Gloriana se otočila a vrhla se Danovi do náruče. Držel ji tak dlouho, dokud se nepřestala klepat. Pak vyšli společně ven.

Po bohoslužbě v kapli Hadleighského hradu bude Eleina pohřbena po boku manžela. Do té doby zůstane na opatství, kde prožila poslední dny svého života.

Dan zavedl Glorianu k Peleovi a vysadil ji do sedla. Pak naskočil za ní. Jako ve snách jeli do Kenbroockého panství. Když dorazili do věže, Dan vzbudil Judith a poslal ji na chodbu.

Samozřejmě neprotestovala - ani by ji to nenapadlo - a odnesla si s sebou hromádku plesnivých dek.

Dan s Glorianou si oblečeni lehli na postel a tiskli se k sobě. Po chvilce mlčení se Gloriana ozvala.

„Opravdu jsi právoplatný dědic Hadleighského hradu stejně jako Kenbrooku?”

Dan si povzdechl a vzal ji kolem ramen. „Ano.”

„Takže Gareth byl tvůj otec a ne bratr?”

Dan odpovidal unaveným hlasem. „Ano. Matce bylo patnáct, byla moc hezké děvče. Zemřela u porodu, víš, že se to stává často.” Přivinul ji k sobě ještě pevněji, nepochybně pomyslel na dítě a na to, že i ona bude při porodu ohrožená.

„Ale proč to bylo tajemství? Gareth byl urozený, nemusel to tajit.”

„Moje matka Jillian byla Merrymontova nejmladší sestra,” vysvětlil jí Dan. „Potkala se s Garethem, když utekla doprovodu a sama si vyjela na vyjížďku. Hned se do sebe zamilovali, jenže jejich předkové byli zapřísáhlí nepřátele, oba věděli, že sňatek je vyloučený. Pochybuji, že by někdo z nich čekal, že spolu stráví delší čas než jediné léto. Pak Jillian otěhotněla a to způsobilo ohromný rozruch. Gareth tvrdil, že je otcem, zatímco Jillian popírala, že ho zná. Když jsem se narodil a má matka zemřela, Merrymont byl zoufalstvím bez sebe. Nejdříve hrozil, že mě zabije, aby se pomstil za smrt sestry. A pak mě porodní bába v noci vzala a přinesla Garethovi na Hadleighský hrad. Můj děd mě prohlásil za mladšího syna a babička s tím souhlasila.”

„Proč jsi mi to nikdy neřekl?” divila se Gloriana.

„Nezáleželo na tom,” odpověděl. Přejel jí rty po spáncích. „Spi už, zlato - zítra nás čeká těžký den.”

Gloriana byla vděčná, že ji objímá, i když ji hodně tiskl. Potřebovala mu být co nejblížc. Trápila se pro Eleinu, ale ještě víc ji děsilo, co lady Hadleighová předpověděla.

Musí se vrátit do dvacátého století.

„Ne,” zašeptala.

„Hmm?” ozval se napůl spící Dan.

Gloriana neodpověděla, nedokázala by mu to říct bez pláče.

Vzbudila se za svítání a jako obvykle zjistila, že Dan už vstal. Také jí z římských lázní přinesl červenou pláštěnku od herců. Nebo pro ni poslal Judith? V každém případě ležela pověšená přes židli. Komornou sice nikde neviděla, ale svítilo několik lamp a měla připravenou vodu na mytí.

Gloriana vstala a opláchla si obličej.

„Co se ti stalo s vlasy?” zeptal se Dan.

Ironicky se na něho usmála. „To ti to trvalo, než ses zeptal, můj pane,” řekla. „Nechala jsem se ostříhat. Ženy ve dvacátém století nenosí vlasy až po zem.”

Dan se nad tím zamyslel. „Vypadáš teď jako páže.” Gloriana se začervenala, přestože se Kenbrook ihned rozjařeně zasmál. „Ale jenom účesem, tam veškerá podobnost končí,” dodal.

„To doufám,” chladně odvětila Gloriana.

Přistoupil k ní a políbil ji. „Gloriano?”

„Copak?” Pořád byla naježená, i když ji jeho polibky pomalu usmiřovaly.

„Jen jsem žertoval. Jsi stejně okouzlující jako vždycky.” „Moc jsi mě nepobavil, pane,” řekla, ale usmála se. Opět ji políbil a pohladil po tváři. „Samozřejmě na oslavu není ani pomyšlení - ne tak brzy po smrti lady Eleiny.” „Ne,” souhlasila nešťastně Gloriana.

„Přesto,” zvedl jí jedním prstem bradu, „je podle mě nejvhodnější čas na tvůj návrat. Všichni budou na bohoslužbě na Hadleighském hradě, lidé nebudou mít náladu moc se vyptávat.”

„Nezdá se to být správný okamžik, využít tak Eleininy smrti.”

„Ne, nezdá. Ale má milovaná žena už jistě odhalila, že nežijeme ve správném světě.” Gloriana nejisté přikývla, proto ji objal a přitiskl k sobě. Pak se jí podíval do očí. „Jsi připravená stát se paní Hadleighského hradu, stejně jako Kenbroockého?” zeptal se.

„Nemyslím, že na tom sejde,” odpověděla pragmaticky, „myslím na tom, jestli jsem připravená.”

Dan ji mlčky políbil na čelo.

Když Gloriana v rudé pláštěnce vstoupila společně s herci do hlavní síně, právě se podávala večeře. Corliss ji u kuchyňského ohně nalíčila, přikreslila velké modré slzy na tváře a červenou smutně obrácenou pusu. Herci přišli na smuteční hostinu a podle toho se chovali, jejich masky vyjadřovaly neštěstí místních obyvatel.

I když nálada v síni byla pochmurná, měla Gloriana podezření, že pro Eleinu skutečně truchlila jen ona s Danem. Pro ostatní bývala lady Hadleighová cizinkou, tajemnou postavou. Konec konců už mnoho let žila mimo hradní zdi.

Minstrelové hráli známé pohřební melodie a Gloriana se ladným tancem vyjadřujícím smutek vnořila s dalšími tanečníky mezi truchlící.

Dan usazený u hlavního stolu povstal, když ji spatřil. Nečekal, že bude v kápi a maskovaná, myslel, že prostě přijde a řekne, jak utekla únoscům a konečně se dostala domů. Jenže když se přiblížila hodina odhalení, ztratila Gloriana odvahu, a proto zatoužila po anonymitě převleku. Teď se zastavila uprostřed sálu a upírala na Dana prosebný pohled. Kenbrook mlčky sestoupil ze stupínku, na kterém stál jeho stůl, a vykročil k ní.

Dlouho se na sebe dívali a ani jeden z nich nepromluvil.

Pak na Danovo nenápadné znamení Gloriana shodila kapuci na ramena. 1 když měla ostříhané vlasy, jejich zlatorudý odstín všichni znali, protože na starý zvyk nosit závoj často nedbala.

Někdo překvapeně vyjekl, pak se celým sálem neslo udivené bzučení.

Dan vzal Glorianu za ramena a díval se jí hluboko do očí, jako by jí chtěl číst z duše. Měla mu povídat historku o únosu, ale byla jako očarovaná a nemohla mluvit.

„Hle!” zvolal Dan autoritativním znělým hlasem, aniž by od ní odtrhl pohled. „Má věrná žena se konečně vrátila.”

Gloriana se probrala. Ne díky Danovým slovům, ale protože přes jeho rameno zahlédla krásnou Mariette, jak sedí u čestného stolu. Mariette zbledla a zvedla se. V celé síni se rozhostilo ticho a snad by nikdy neskončilo, kdyby se jeden pes u ohně nezačal škrábat a bouchat u toho zadní tlapou v hlasitém rytmu do podlahy.

Otec Cradoc také povstal od hlavního stolu a udiveně se usmíval. Rozpřáhl ruce, jako by nemohl unést tu nesmírnou radost, a spěchal ke Glorianě a Danovi.

„Svatá Matka a všichni svatí budiž pochváleni,” zvolal. „Pověz, dítě - jak ses k nám vrátila, jak ses dostala ke svému

lidu?”

Gloriana ztěžka polkla. Stále měla před očima Mariette, která stála jako bleskem zasažená na stupínku, a srdce jí bušilo jako o závod. Znovu pohlédla manželovi do očí. „Zajali mě bandité, budou to dva roky,” odpověděla hlasem, který nepoznávala. „Celou dobu jsem se snažila utéct…”

V tu chvíli k nim od skupiny herců došel Romulus v černobílém sametovém kostýmu Harlekýna. „Vaše paní na nás narazila a požádala nás, abychom ji sem doprovodili. Společně jsme ji přivedli domů k těm, kdo po ní truchlili.”

Sálem se ozvala další vlna hukotu, každý vyjadřoval své dohady. Lidé na Hadleighském hradě sice Glorianu považovali za jednu z nich, přesto se zdráhali přijmout nádhernou historku o jejím tajemném zmizení.

Malá Judith se celá klepala, když vystoupila ze stínu u stěny. „Má paní říká čistou pravdu,” ozvala se. „Na hřbitově byli lupiči, toho proklatého dne tam na ni číhali. Teď se mi to vybavilo, vidím to úplně jasně.” Došla ke Glorianě a poklekla. Srdceryvně vykřikla a přitiskla čelo k nohám své paní. „Tolik jsem se bála, že vás zabili!” vzlykala.

Gloriana ji zvedla, taková poklona jí nebyla příjemná. „No, tak,” uklidňovala ji tiše, protože to nepatřilo k nacvičenému představení. „Stojím tu živá a zdravá. Není důvod naříkat.”

Judith tekly po ušmudlané tváři opravdové slzy. Gloriana pochopila, že nebohá dívčina skutečně uvěřila všemu, co ji naučili ve věži. Myslí si, že si vážně na všechno vzpomněla.

Dotkla se Judithiny paže. „Běž se navečeřet,” poručila jí přátelsky.

Dan stál vedle Gloriany a zamyšleně si prohlížel Romula. Kouzelníka to nevyvádělo z míry, klidně mu pohled vracel a zároveň postrčil novou paní hradu Hadleigh směrem k manželovi.

Když ji Dan zachytil, aby neupadla, a objal ji, zlověstné ticho v sále se konečně prolomilo a nastal všeobecný jásot.

Kenbrook, nyní zároveň lord Hadleigh, se velebně usmál a hluboce se všem uklonil. Pak Glorianu jedním svižným pohybem zvedl do náruče.

„Omluvíte mě,” zvučně oslovil hlučící dav, „rád bych přivítal svou milovanou v soukromí.”

Na stupínku Mariette těžce dosedla na lavici a její služka Fabrienne jí spěchala na pomoc. Gloriana vzala Dana kolem krku, i když jí radost kalilo viditelné neštěstí Mariette.

„Tvrdil jsi, že se Mariette uleví, když si tě nebude brát,” řekla vyčítavě, sotva ji Dan postavil na zem. „Pozorovala jsem ji celou dobu, co jsme hráli tu scénu v síni. Vypadala, že je zármutkem bez sebe.”

Dan si podal džbán vína, který ležel na stole vedle olejové lampy, a zatvářil se nevinně. „Ujišťuji tě, Gloriano, že Mariette určitě není zármutkem bez sebe. Když jsem zrušil naše zasnoubení, dokonce se mi vrhla do náruče a políbila mě, tak byla šťastná.”

Gloriana na něho pátravě hleděla s rukama v bok. „Raději mi pověz pravdu, můj pane, protože jestli mě obelžeš, najdu si hroznější pomstu, než jakou obvykle mezi sebou používáme.”

Zasmál se a nalil víno. Glorianě neušlo, že jen maličko. Jí samozřejmě nenabídl, vždyť oba věděli, že je těhotná. Lokl si a jak pohár, tak džbán ihned odložil. „Jestli si přeješ, přivedu tu dámu přímo sem, můžeš si poslechnout, co si o tom myslí.”

Gloriana se kousla do rtu, zvažovala to. Ale Danovi věřila, je její manžel a ona by se ho stejně nevzdala jen proto, že ho chce jiná. A takových, které sní o životě s hradním pánem, by se jistě našlo dost.

„Nepochybuji o tvých slovech, můj pane,” odpověděla. „Jen věřím, že bys mi to řekl rovnou, kdyby ses chtěl milkovat s jinou ženou, protože jsi dost arogantní na to, abys to jako pán dvou panství považoval za své právo. Ale já se dívala na Mariette a přísahám, že byla bledá jako stěna. Myslela jsem, že omdlí.”

Dan stál před Glorianou a zasněně na ni hleděl. Pak natáhl ruce, jednou ji pohladil po moderním účesu a druhou rozvázal mašli rudé pláštěnky. „Prostě se jí ulevilo, nic víc. Beztak se bála, že si to rozmyslím a vezmu si ji.”

Pláštěnka zašustila a dopadla na zem. Gloriana před ním stála v prosté modré sukni s hnědou vlněnou blůzou. Pousmál se a odvedl si ji k umývadlu, kde jí namočeným hadříkem omyl obličej.

Úplně zapomněla, že ji Corliss nalíčila. Začervenala se, protože si připadala hloupě.

„Dokážu pochopit,” řekla, když Dan odložil hadřík a vzal ji kolem pasu, „že se tě žena může bát.”

Dan se zamračil, ale na očích mu poznala, že se nezlobí.

„Ano? Jsem snad takový nelida?”

Gloriana ho pohladila po zlatých vlasech, po silné čelisti a vystouplých lícních kostech, jako by si chtěla zapamatovat jeho rysy po hmatu tak, jako to dělávají slepci. „Ne,” odpověděla. „Nejsi ani z poloviny tak hrozivý, jak se tváříš.”

„Tak proč by se mě ženy měly bát?”

Políbila ho na ústa a teprve pak dodala: „Protože když máš v moci srdce ženy, můj pane, už nikdy ho nezíská zpět, je to navždy.”

Kapitola 17

První společná noc v komnatě pána Hadleighského hradu byla pro Glorianu idylická, přestože truchlila nad Eleininou smrtí - nebo právě proto. Milenci hledali úlevu jeden u druhého, a když konečně usnuli, jejich těla zůstala propletená.

Za úsvitu Dan Glorianu probudil polibkem a zároveň ji k sobě přivinul. I když se ve spánku oddělili, jejich duše zůstaly propojené; Gloriana věřila, že je nerozdělí ani sedm set let.

Přesto se uvnitř chvěla při pomyšlení, že bude od Dana znovu odtržena a ani neví, jestli jen na několik dní, nebo na zbytek života.

Dan poznal, že má strach, a podíval se jí do očí. „Proč se bojíš, má paní?” Mluvil sice něžným hlubokým hlasem, ale jasněji dal najevo, že nesnese vytáčky.

„Napadlo mě, že - že tě zase třeba ztratím.”

Dan ji pohladil po tváři, sjel mozolnatým palcem na bradu a něžněji laskal. „Tvůj Lyn Kirkwood by se jistě zaradoval, kdyby ses vrátila.” Zamračil se. „Pokud si to zaslouží…”

„Zprostil bys mě slibu, kdyby si to nezasloužil?” opáčila Gloriana a doufala, že se nebude muset nechat od Lyna ochraňovat, kdyby se opět ocitla ve dvacátém století. „Kdyby nebyl čestný?”

„Ale on je,” prohlásil Dan přesvědčen o své pravdě. „Nikdy by ses nepřátelila s nečestným člověkem, natož abys ho milovala.”

„Nemiluji Lyna,” trvala na svém Gloriana. Bylo pro ni důležité, aby to Dan pochopil bez ohledu na to, co se v příštích dnech a týdnech stane.

„Vyprávěj mi o něm.”

Gloriana si váhavě olízla rty. Když ticho začalo být nepříjemné, zabručela: „Kirkwood je lékař, je laskavý.” „Takže felčar?” zamračil se Dan.

„To není přesné,” neochotně odpověděla Gloriana. „Léčitelé v budoucnosti nepouští lidem žilou ani neléčí rány hnojem nebo bylinnými obklady. Medicína je tam hotová věda a umění.”

Dan se nad tím zamyslel, než se zeptal: „Pověz mi, ženuško - dočkáme se v našich časech spravedlnosti? Můžeš mi říct, co čeká naši říši?”

Gloriana si povzdechla a opřela mu hlavu o rameno. „Sama toho o dvacátém století moc nevím, můj pane. Byla jsem tam jen krátce. Ale viděla jsem tam hodně divů a skvělých vynálezů.”

„Neodpověděla jsi mi.” Kenbrook uměl být neodbytný, když si něco zamanul.

„V některých částech světa,” vysvětlovala s nechutí Gloriana, „mají někteří lidé velkou osobní svobodu a Anglie se stane sídlem jednoho z velkých národů. Jenže dost lidí zůstane zotročených.”

Dan se k ní naklonil tak blízko, že měl obličej těsně vedle jejího. „Co ještě?”

Glorianu téma zaujalo, byla pochopitelně pyšná, že zná něco, co si ani největší myslitelé doby neuměli představit. „Tak za prvé Země vůbec není placatá,” pokračovala, když si vzpomněla na vzdělávací pořad, na který se dívala v televizi, když bydlela u Lyna Kirkwooda. „A Slunce kolem ní neobíhá.”

„Kacířské bludy,” namítl Dan, ale zjevně ho to zaujalo.

„Naše planeta se nachází v nekonečné prázdnotě, které říkají vesmír,” pokračovala Gloriana a byla ráda, že může zapomenout na temnější stránky světa. „Je černý a chladný, ale prázdný, protože je tam mnoho nebeských těles - tolik, že je ještě nikdo nespočítal. Hvězdy, které vidíme za jasné noci, jsou ve skutečnosti slunci podobnými tomu našemu, jenom jsou různě veliké. A některá jsou tak strašně daleko, že i když

vyhasnou, jejich světlo bude vidět další tisíce a dokonce i miliony let.” „Co na to říká církev?”

Gloriana se zasmála. „Nic moc, můj pane. Je to fakt, který všichni uznávají, lidé dokonce cestovali na Měsíc a zpět.”

Kenbrook se prudce vyzvedl na loket a zkoumal, zda Gloriana nežertuje. „Neděláš si ze mě legraci,” zamumlal překvapeně za několik vteřin.

Zavrtěla hlavou. „Budoucnost je moc zajímavé místo. Ale taky má nedostatky.”

„Jaké?”

„Už jsem ti o nich povídala. Nemoci, hrozivé zbraně, které můžou zničit všecičko, co chodí po zemi nebo plave v moři.”

Dan strávil nedobrou zprávu a přešel na jiné téma. „A jak se tam rodí děti?”

Gloriana se usmála. „Běžným způsobem, pane.” Vzala ho kolem krku. „A taky se stejně dělají.”

Zavrtal se mezi její stehna, Gloriana zvedla kolena, aby mu udělala místo. Kdykoli jí byl nablízku, měla chuť k milování. „Tak nějak?” zeptal se a prudce a hladce do ní vklouzl. Zavřela oči, slastně vzdychala a prohýbala se v elektrizujících vlnách.

„Ano, pane,” sténala a chvíli naoko uhýbala, aby ho poškádlila. „Přesně tak.”

Gloriana se bála vstoupit na hřbitov, vždyť ne příliš dávno ji osud právě odtud odtrhl od manžela a poslal do jiného světa. Přesto nemohla odmítnout zúčastnit se pohřbu lady Eleiny.

A tak kráčela v černé peleríně zavěšená do Dana s procesím od kaple kolem náhrobků, pod kterými ležely celé generace St. Gregoryových. Eleininu rakev zhotovenou narychlo z čerstvého dřeva uložili do jámy vedle Garethova hrobu a zasypali.

Otec Cradoc se naposledy pomodlil, pak se dav truchlících rozešel dílem do hradu, dílem do vesnice. Dan se zdržel,

vypadalo to, že si vůbec nevšiml, jak prší, a Gloriana zůstala s ním, i když by byla ráda odešla.

Právě otec Cradoc přerušil Danovo rozjímání, položil mu ruku na rameno a tiše ho oslovil: „Běžte dovnitř a ohřejte se u ohně, můj pane,” navrhl. „Lady Eleina by si nepřála, abyste tu stál se svou urozenou paní na dešti.”

Když se Dan otočil ke Glorianě, poznala, že na ni úplně zapomněl. Rychleji vedl pod hadleighskou střechu, kde nyní oba našli staronový domov.

V hlavním sále byl jako vždycky průvan, ale na obou koncích plápolal oheň a sluhové zažehli lampy, protože chtěli alespoň trochu zaplašit smutek deštivého tmavého rána. Gloriana u jednoho ohně zahlédla Maxena a poslala manžela za ním, aby se ohřál. Sama zamířila k Romulovi, který se usadil osamocen u stolu nejdál od stupínku.

Když k němu přistoupila, usmál se na ni tak vážně, jak se po obřadu hodilo.

„Jste pro svého dobrého manžela útěchou, má paní,” řekl a poklonil se. Nevstal ani nepohnul sepjatýma rukama, ale Gloriana si na obřadnosti stejně nepotrpěla.

Dlouho si kouzelníka měřila, než ho oslovila tak, aby ji nikdo kromě něho neslyšel.

„Kdo jsi?”

Zvedl bledé obočí a odpověděl: „Už jsem vám to říkal - jsem Romulus, pokorný herec.”

„Nesmysl,” sykla Gloriana ostře a ohlédla se po manželovi. „Jsi někdo jiný. Nepřekvapilo tě moje divné oblečení, naopak to vypadalo, že jsi mě očekával.”

Romulus pokrčil rameny, na očích mu bylo vidět, že se nemíní o všechno, co ví, dělit. „Když mi vy povíte svůj pravdivý příběh, povím vám já ten svůj.”

Gloriana znovu pohlédla na Dana. Právě odmítl korbel, který mu podával sluha. Pak se obrátila ke kouzelníkovi a poznala, že ji celou dobu pozoroval. „Cestovala jsem v čase,” začala s odporem.

Usmál se. „To vím, viděl jsem vás dříve, než jste se přidala k naší skupině.” Zatvářil se vážně. „Nesmíte ztrácet odvahu, má paní, dokud nebude vaše výprava u konce. Na vaší vytrvalosti závisí mnohé.”

„Cože?”

„Jde k nám mademoiselle de Troyes,” přerušil Romulus hovor, aniž by se podíval vlevo nebo vpravo. „Nesmíte před ní mluvit o svých schopnostech. To děvče to sice myslí dobře, ale je od přírody slabé; u takových často převládá pověrčivost nad rozumným úsudkem.”

Gloriana se zapýřila, když se otočila a ocitla se tváří v tvář mladé ženě, kterou si měl vzít její manžel. Zároveň koutkem oka sledovala, jak se Romulus rychle vytratil ze sálu.

Mariette se Glorianě na pozdrav mírně uklonila. Byla ještě bledá a v tmavé róbě se zdála ještě křehčí než obvykle. Gloriana opětovala pozdrav. „Doufala jsem, že se sejdeme za šťastnějších okolností,” spustila.

Mariette se leskly oči jako v horečce, nejdříve pohlédla na Dana, teprve potom na Glorianu. „Byla bych Kenbrookovi dobrou a poslušnou ženou,” řekla, „přestože jsem ho nikdy nemilovala tak jako ty.”

Gloriana si nepřála, aby za nimi Dan přišel, dokud se s Mariette neusmíří. „Slyšela jsem, že jsi byla ráda, že budeš ušetřena manželských povinností,” doplnila rovnou.

Mariette vystoupil na bledých tvářích ruměnec. „Je to pravda,” přiznala šeptem. „Byla jsem v klášteře spokojená a přála jsem si zůstat tam do konce svých dnů.” Odmlčela se, červeň jí z obličeje pomalu ustupovala. „To Fabrienne, moje komorná, měla vidění. Přišel k ní anděl a řekl, že se musím oddat lordu Kenbrookovi, aby se narodilo dítě.”

Gloriana stěží překonala nutkání hned proradnou služku najít a na místě ji zaškrtit. Podala Mariette ruku. Dívka ji měla horkou a tak křehkou, že ji Gloriana raději nestiskla. „Je mi to líto,” řekla upřímně.

Mariette ji krátce objala, zdálo se, že je zoufalá. „Ne,” odpověděla a vrtěla hlavou. „Nemusíš si nic vyčítat. Milovala

jsem Edwarda a… a i když bych neměla, nenávidím Kenbrooka kvůli tomu, že ho zabil. Plánovala jsem si, že mu o svatební noci podříznu hrdlo.” Vůbec si nevšimla, jak se Gloriana zděsila. „Sama Svatá Matka asi zasáhla a poslala tě zpátky - zachránila jsi mě před ohněm pekelným - i když by mi možná bylo odpuštěno.

Nato se jí dívka vytrhla a odběhla s komornou v patách.

„Copak ti vykládala?” zajímalo Dana.

Gloriana ho neslyšela přicházet, proto se lekla. S rukou na prsou se otočila k manželovi a pohlédla na utrápenou tvář. Má mu povědět, jaký osud mu chystala bývalá nevěsta?

V mžiku se rozhodla o tom pomlčet. Dan je sice rozumný člověk, ale žije v barbarské době. Co kdyby Mariette vyhnal z hradu i vesnice? Už teď mladá žena vypadá, jako by na ni lezla nějaká choroba, jistě by nebyla schopná vydat se na cestu.

„Měl jsi pravdu, můj pane a manželi,” láskyplně se usmála Gloriana. „Mademoiselle je ráda, že se může vrátit do kláštera.”

Dan se pokusil oplatit jí úsměv, ale nepovedlo se mu to. Smrt švagrové ho zasáhla víc, než si byl ochoten přiznat. „Tys o tom snad pochybovala?” opáčil tak, aby ho slyšela jen ona.

„Ne,” odpověděla víceméně pravdivě. „Jen jsem si všimla, jak hrozně Mariette vypadá, tak nešťastně.”

„Určitě stejně jako my truchlí po lady Eleině,” usoudil Dan a pročísl si prsty zlatavé kadeře. „Bože můj, Gloriano, už to nesnesu. Nejdříve Edward, pak Gareth, teď ona…”

Pohladila ho po tváři. Cítila, jak se vůně deště v plném sále mísí s kouřem, pachem starého jídla a nemytých těl sluhů, vojáků i vesničanů. „Tato tragédie s tebou nemá nic společného,” namítla. Spustila paži a stiskla mu ruku. „Pojď -osedlejme Pelea a mně nějakou klisnu. Projedeme se, snad to aspoň na chviličku rozptýlí náš smutek.”

„Jsi těhotná,” připomenul zbytečně Kenbrook. „Musíme na to brát ohled, nebylo by rozumné jezdit na koni.”

„Pak pojedu sama,” rozhodla se Gloriana a rovnou zamířila k východu. Cestou si vzala pláštěnku, kterou předtím nechala odloženou na lavici.

Dan ji dohnal, když si nasazovala kapuci a chystala se vykročit na nádvoří lesklé a vyhlazené od deště. „Jsi úplně jiná než ostatní ženy,” usoudil. Na očích mu poznala, že se na čerstvý vzduch i na projížďku těší stejně jako ona.

„Naštěstí pro tebe, můj pane,” souhlasila Gloriana. „Kdyby nebylo mé hádavosti, díky které se vybije tvoje nezkrotná povaha, jistě bys byl široko daleko proslulý jako tyran a nelida.”

Když jí pečlivě upravoval kapuci a pevně uvazoval plášť kolem krku, pohrával mu na rtech úsměv. „Drzá žábo. To asi i měsíc vychází a zapadá jen kvůli tobě, že? A co příliv a odliv, ten taky určuješ ty?”

Gloriana ho zpražila pohledem, zavěsila se do něj a táhla ho ven na déšť. „Občas si říkám,” uličnicky se zašklebila, „že umím vyvolat i zemětřesení.”

Za jiných okolností by se Dan zasmál. Dnes si rychle připnul pás s mečem, který mu podal sluha, a naoko vážně přikývl: „O tom nikdo nepochybuje, má paní.” Počkal, až budou mimo doslech sloužících, a dodal: „Když mě přijmeš v našem loži, je to hotová bouře.”

Ve stájích, kde se bavili, hráli karty nebo chrápali na slámě vojáci i čeledíni, rozhovor přerušili, protože věděli, že by si lidé opakovali a rozebírali každé slovo.

Nechali osedlat Pelea a malou šedivou klisnu, kterou Gloriana neznala. Venku nasedli, první samozřejmě s manželovou pomocí Gloriana, teprve potom Dan. Společně vyjeli z nádvoří přes několik hradních bran a dál vesnicí k hlavnímu opevnění, které bylo od doby, kdy odrazili Merrymontovy útoky, otevřené.

Nikdo se neptal, proč v takovém počasí jedou ven - to by si žádný nedovolil - hlídky se na nejen zvědavě dívaly.

Když přejeli po padacím mostě přes příkop, zatočil Dan k opatství a Kenbroockému hradu. Rozjel se cvalem. Jistě bral ohled na Glorianin stav a ji jeho gesto dojímalo.

U opatství nezastavili, dojeli až na vysoko položenou louku u starého panství. Pod klenbou hustě prorostlých dubů a borovic Dan zastavil a seskočil z koně. Z výhodné pozice se rozhlížel po své zemi. Gloriana nesesedla, jen se na nízké klisně posadila na jednu stranu a poplácala ji po krku.

„Někdy si říkám,” ozval se Dan, aniž by se k ní otočil, „že jsem se do Anglie neměl vracet. Zdá se, že jsem přinesl jen smutek a smrt.”

Gloriana se ovládala, aby se nerozplakala; situace vyžadovala, aby zůstala silná. „Moc se lituješ, Dane St. Gregory,” řekla. „Jsi tu pánem a tvůj lid tě potřebuje.”

Obrátil se a na rtech mu pohrával úsměv. „Co já můžu těm lidem dát?”

„Můžeš být chrabrým a spravedlivým feudálem, to přinejmenším,” bez váhání odvětila Gloriana. Položila si ruku na břicho a druhou se pevně chytila uzdy. „A dáš jim statné syny a dcery, kteří tu zůstanou, až my dva odejdeme.”

Dan k ní vzhlédl. Něžněji položil ruku na stehno. „Zapřísahám tě, má paní, neopouštěj mě. Bez tvé lásky nejsem ničím, neobejdu se bez tvých rad.”

Gloriana se k němu naklonila a opřela se mu o ramena. Chystala se odpovědět, když se najednou zvedla černá tma a smetla ji. Hlava ji rozbolela k prasknutí, jako by ji drtily dva trámy, a přestože slyšela Dana, jak na ni volá, a cítila, že ji zvedá ze sedla, nemohla odpovědět.

Pak se jí východ i západ, sever i jih, dole a nahoře, vpravo i vlevo slilo do jednoho neznámého směru. Neviděla žádné světlo, pohltila ji bolest.

Gloriana se bránila neznámé smršti, protože věděla, kam ji odnese, ale odolávala marně. Její osud byl zpečetěn - zase bude odtržena od milovaného manžela, zase bude prožívat hotová muka.

Když bouře bolesti ustoupila, klečela Gloriana na mokré zemi s prsty zarytými do trávy. Pomalu se jí rozjasňoval zrak, podařilo se jí zahlédnout muže, který poklekl vedle ní. Chvíli doufala, že se spletla, že je stále ve třináctém století, protože na sobě měl nohavice s vysokými koženými botami a dokonce i meč, také vlasy měl stejně dlouhé jako muži z její doby.

Pak bohužel poznala, že nejde o autentické oděvy, že jsou to pouze kostýmy. Promluvil na nijako lidé ve dvacátém století, a tak se potvrdily její nejhorší obavy.

„Jste v pořádku?” oslovil ji zpěvnou moderní angličtinou.

Gloriana přikývla a opatrně se rozhlédla. Na louce jako exotické květy stály pestrobarevné altány a mezi nimi proudily zástupy lidí ve středověkých kostýmech. Povídali si a vesele se bavili.

„Máte bezvadné oblečení,” pravil muž a zároveň Glorianu opatrně zvedal na nohy. Kupodivu byla vděčná aspoň za to, že se z bolesti nepozvracela na zem ani na šaty.

„Dě - děkuji,” vypravila ze sebe, když si v hlavě pracně srovnala, jakým jazykem má mluvit. „Je - je mi dobře, jsem jen trochu unavená.”

Zavedl ji ke stromu a posadil ji tam. „Jestli potřebujete, můžu někomu zavolat.”

Gloriana si navlhčila rty, horečně přemýšlela, který je asi rok - poznala louku i siluetu zříceniny Kenbroockého hradu, ale netroufala si hádat, ve které části dvacátého století se ocitla. Rozhodně o tom nebude vyprávět cizímu chlapovi, i když se jí laskavě ujal. „Mohl byste, prosím, zatelefonovat Lynovi Kirkwoodovi z vesnice Hadleigh?”

Zadržela dech, obávala se, jak to mladý muž přijme. Tvářil se úplně normálně, takže je jistě blízko době, kterou minule opustila.

„To nebude třeba,” usmál se. „Lyn tu někde určitě bude, klidně seďte, přivedu ho za vámi.”

Glorianě se ulevilo - dokud ji nenapadla možnost, že se objevila před dobou, kdy se s Lynem seznámila. Pak by ji

vůbec nepoznal. Jestli mají přesuny v čase nějaká pravidla, zatím je rozhodně neodhalila.

„Ano,” souhlasila. „Přiveďte, prosím, pana Kirkwooda.”

Když k ní Lyn v kostýmu vévody nebo hraběte spěchal, ihned mu četla v očích, že ji zná. Nevypadal o nic mladší ani starší a jakmile k ní došel, spráskl ruce a podíval se jí přímo do tváře. „Dobrý Bože, Gloriana,” šeptal, „myslel jsem, že už vás nikdy neuvidím.”

Gloriana neodpovídala, dokud se mladý muž, který ho přivedl, neodporoučel.

„Kde to jsme?” zeptala se pak.

„Na středověkém jarmarku,” usmál se Lyn. „Lidé si hrají na to, že žijí ve vaší době.”

Gloriana si podepřela bradu oběma rukama, přemohly ji city. V hlavě se jí ozývala Jobova slova… stalo se to, čeho jsem se nejvíce obával…

Lyn ji nechal chvíli o samotě, ale vrátil se rychle se sklenicí studené vody, kterou hned hltavě vypila.

„Gloriano, vidím, že vám není dobře,” řekl pak.

Zavrtěla hlavou, ale do očí se jí hrnuly slzy. „Prosím, vezměte mě odsud.”

Lyn ji chytil kolem pasu a zlehka vyzvedl. „Nedaleko mám auto,” navrhl. „Zavezu vás domů a zavolám Marge a Janet, aby přišly.”

„Kolik času tu uběhlo od té doby, co jsem odešla?” zeptala se potichu Gloriana. Procházeli mezi lidmi, proto jasně viděla, že všechny kostýmy jsou z příliš pěkných materiálů, nemohou být tudíž opravdové.

Lyn se podivil, ale odpověděl: „Čtyři měsíce, Gloriano -celou tu dobu jsem přemýšlel, co se vlastně stalo. Napadlo mě, že jste zmizela přímo z Janetina obchodu jako mávnutím kouzelným proutkem, ale taky jsem se strašně bál, že jste nasedla k nějakému maniakovi do auta a - prostě jsem šílel strachy!”

Gloriana se na něho dotčeně podívala, ale promluvila teprve, když za sebou zavřeli dveře auta. „Copak si myslíte, že jsem padlá na hlavu, abych uvěřila nějakému zločinci?”

„Na tom nesejde,” namítl. „Povězte mi, jak se to stalo -úplně přesně, ano?” Nastartoval a zařadil rychlost. „Nic nevynechávejte.”

Gloriana se chystala vynechat podstatnou část, protože nemalý čas ve třináctém století strávila milováním s manželem. „Zrovna jsem pracovala u Janet v obchodě,” zamumlala nešťastně a mžourala proti slunci. Dotkla se sukně - ta byla ještě mokrá od deště ve třináctém století. „Vylezla jsem na žebřík, abych uklidila jeden svazek na horní polici, a najednou mě strašně rozbolela hlava, jako by mě někdo praštil palicí. Oslepla jsem a padala. Probrala jsem se opřená o nějakou chatrč.”

Lyn tlumeně vykřikl, ale čekal, co mu ještě poví. Cestou mu vylíčila ty události, které byly pro jeho uši vhodné.

Dan stál s čelem opřeným o šíji klisny, rukou svíral hrušku prázdného sedla, druhou pevně třímal chlupy koňské hřívy. Dlouho plakal, než si utřel obličej. Gloriana je pryč.

Byla tu s ním, seděla na klisně, napomínala ho, ať se nelituje, připomínala mu jeho povinnosti a on se díval přímo na ni. Pak vykřikla, jako by ji něco strašně bolelo, a najednou byla úplně průsvitná. Zaklonila hlavu a padala. Chytil ji do náruče, volal na ni jménem, jenže ho neslyšela.

Ležela na zemi a svíjela se v křečích, ale pak v jediném okamžiku zmizela, nezůstala po ní ani stopa, jen kořeněná vůně a otisk štíhlého těla v trávě. Dan hromově zařval, zakvílel na protest i ve vzteku jako šelma lapená v kruté pasti.

Klisna se polekala, stavěla se na zadní a divoce ržála a škubala hlavou. Pevně ji chytil, ale pak si uvědomil, že ztratil Glorianu třeba navěky, a zhroutil se.

Když se vyplakal a prohledal celou louku i okolní les, nasedl na Pelea a celý nešťastný se rozjel zpátky na Hadleighský hrad.

Gloriana nebyla ani nemocná, ani zraněná, avšak cítila se nervózní a nejistá. Jen proto dovolila Marge a paní Bondové, aby ji svlékly a uložily do známé postele v pokoji pro hosty. Lyn ji zběžně prohlédl a doporučil odpočinek. Pak ji nechali o samotě.

Eleina ji varovala, že k tomu dojde, že opustí Dana a vrátí se do svého století; stejně jako to svým způsobem předpověděl i Romulus. Přesto doufala, že nebude muset vypít kalich hořkosti až do dna, a teď jí bylo zatraceně úzko. Kdyby nebylo dítěte, snad by ani nechtěla žít. Ale s rostoucím malým tvorečkem v břiše neměla na vybranou.

Přesto ji zármutek ničil. Stulila se do klubíčka uprostřed postele, jako by chtěla ochránit jak dítě, tak srdce, které je obě vyživovalo. Byla tak sklíčená, že ani nedokázala plakat; moc vzteklá na to, aby se byla schopná pomodlit; prostě jen ležela a přežívala od jednoho nádechu k druhému a čekala, až se jí vrátí zdravý rozum.

Dříve se vrátil Lyn s injekční stříkačkou a dezinfekcí.

„Dám vám něco slabého, abyste se vyspala.” Poznala mu na hlase, že by nejraději plakal s ní. Píchl jí injekci do ramene. „Není to nic, co by uškodilo vám nebo dítěti, drahá. Snažte se odpočinout si.”

„Prosím, Lyne,” šeptala zlomená Gloriana, „musíte mi slíbit, že mi pomůžete, slibte mi to.”

Sklonil se a políbil ji na spánek. „Víte, že na mě se můžete spolehnout, moje nejdražší.”

Přikývla. Věděla to moc dobře. Lyn byl přítel, jediný člověk v moderním světě, který jí opravdu rozuměl a nikdy by ji neopustil. Poddala se spánku a pohroužila se do nejhlubších zákoutí mysli, kde vyskakují sny jako slepé ryby.

Když se Gloriana probudila, kručelo jí v břiše a tlačil ji plný měchýř. V pokoji seděl profesor Steinbeth s knihou na klíně.

Gloriana spěchala do koupelny, kde si ulevila. Zůstala zabalená v Lynově županu, ve kterém i spala, a znovu se skácela na postel a zabalila do přikrývky. Doufala, že nebude muset s nikým mluvit, protože na tom byla psychicky ještě špatně.

Steinbeth jí to nedovolil. S odzbrojujícím úsměvem si přitáhl židli k posteli a usadil se u ní. „Otevřete oči, Gloriano. Moc dobře vím, že jste vzhůru - protože máte hlad. Dobře slyším, jak vám kručí v břiše.”

Gloriana neměla na vybranou. Poslechla ho a podívala se na něho.

„Paní Bondová vám v troubě nechala jídlo,” dodal starý pán. „Donesu vám ho, jestli chcete.”

Gloriana zavrtěla hlavou. Byla sice vyhladovělá jako vlk, ale bála se, že v sobě nic neudrží. „Proč tu jste?” zeptala se.

„Kvůli vám,” odpověděl přátelsky. „Věřím, že jsem přišel na něco, co by vám mohlo pomoci.”

Cítila, že jí srdce tluče rychleji. „Na co?”

Artur Steinbeth vytáhl z kapsy saka otrhanou knížečku a podal jí ji.

„Tady,” pronesl vážně, „je popis podobné zkušenosti -myslím podobné té vaší.”

Gloriana vzala svazeček a zaostřila zrak na titul vytištěný kdysi zlatým písmem. Přestože byl setřený, dal se přečíst: příběhy Čarodějek, které cestovaly v Case.

Kapitola 18

Glorianě doslova poskočilo srdce. Přitiskla si knížku k prsům a zmateně zírala na profesora. „Co s tím mám dělat?” vypravila ze sebe třesoucím se hlasem.

Artur Steinbeth se na ni otcovsky usmál. „Věřím, má zlatá, že by to mohla být jízdenka na cestu zpátky za milovaným manželem a krvavým stoletím, které je vám tak drahé.” Odmlčel se, zatímco Gloriana se na posteli posadila. „Samozřejmě to není originál, je to kopie z roku 1929. Fascinující čtení, i když většina lidí to nepochopí.”

Gloriana se znovu podívala na název - přečetla ho i napoprvé bez problému - a teprve teď si všimla, že je písmo na dvacáté století zastaralé. V ústech jí vyschlo a srdce jí bušilo až někde v uších, když nalistovala první stránku. Bohužel se jí písmo mlžilo a nedokázala nic přečíst.

„Je to kniha kouzel?” zeptala se.

„Je to příběh ženy, která žila v druhé polovině čtrnáctého století.” Starý pán si hlasitě povzdechl a plácl se do stehen. „Přečtěte si to a sama uvidíte, Gloriano - stejně bych vám to neuměl vysvětlit.”

„Ale já nejsem čarodějnice,” ohradila se Gloriana, pro případ, že by na tom ve dvacátém století záleželo stejně jako ve třináctém.

Steinbeth vstal a chystal se k odchodu. „Ne, má milá, ale určitě jste kouzelná žena.” Opět zavzdychal a upravil si klopy saka. „Dejte pozor na Lynovy city, ano? Je to dobrák a zrovna se seznámil s jednou ženou. Začínalo jim to klapat.”

Glorianu to potěšilo, přála Lynovi, aby byl šťastný. Zároveň se malinko vyděsila. Je sice nezávislá žena a chce jí zůstat bez

ohledu na století, ve kterém zrovna je, ale Kirkwoodovo přátelství potřebovala.

„Určitě mu to kazit nebudu,” bránila se trochu nakvašeně. Napadlo ji ještě něco. Pohlédla na knihu, kterou k sobě stále tiskla. „Ví o tom svazku?”

Profesor si odkašlal. „Nemám zdání. Lyn je lékař i vědec. Nepochybně čte spousty knih stejně jako já a asi si všechny ani nepamatuje.”

Gloriana mlčela. Nechtěla věřit, že by jí Lyn zatajil tak životně důležitou informaci.

Artur se uklonil. „Ještě bych vám rád poděkoval za to, že jste mi nahrála tu historickou knihu. Vypsal jsem vám šek na americkou banku, můžete ho vybrat vy nebo Kirkwood. Myslím, že ho má jeho sestra Janet stejně jako vaše ostatní věci.”

„Děkuji,” řekla Gloriana. Přirozeně bude peníze potřebovat, pro sebe i pro dítě, kdyby náhodou cestu zpátky za Danem nenašla. Paradoxem je, že ve středověku má velký majetek, zatímco tady je chudobná.

„Sbohem, Gloriano,” odporoučel se profesor.

Gloriana se nemohla dočkat, až si tu knihu přečte, ale zároveň věděla, že se nedokáže soustředit, dokud se nezklidní. Proto si vzala šaty připravené Marge nebo paní Bondovou a šla do kuchyně najít večeři, o které se zmínil profesor. Rychle si uvědomila, že je v domě sama.

Posadila se ke stolu, zjistila, že jídlo je chutné a výživné, i když trochu suché. Rozhodně bylo mnohem lepší než nehygienická strava v jejím století; už teď věděla, že jí bude moderní potrava chybět stejně jako dostatek teplé vody a další vymoženosti.

Po jídle Gloriana umyla nádobí a uložila je do linky. Teprve pak se vrátila do svého pokoje a schoulila se do křesla s knížkou od profesora.

Nebyla dlouhá a pro Glorianu byla naprosto srozumitelná. Doslova si četbu vychutnávala, soustředěně kulila oči až do poslední stránky a pak začala znovu od první.

Autorka neuvedla své jméno, ale pro Glorianu to nebylo podstatné, cítila se spřízněná s dávno mrtvou spisovatelkou, protože měly podobné zkušenosti.

„Čarodějka” se narodila ve čtrnáctém století, jak tvrdil profesor. Jako dítě ji poslali do školy do kláštera nedaleko Hadleighského hradu. Jednou šla na procházku a prošla nějakou branou. Ihned ji strašlivě rozbolela hlava, padla bolestí na kolena a na chvíli oslepla.

Když prozřela, ocitla se na úplné jiném místě, ve světě, který pulzoval zvuky a pohyby. Úředníci ji poslali do dětského domova a později si ji adoptoval bezdětný pár. Glorianu píchlo u srdce - ten příběh se velmi podobal jejímu, jen čas jako by v něm postupoval obráceně. Když se drahá Edwenna stala její matkou, poznala první šťastné chvíle v životě. Bez ohledu na to, co s ní bude, může být vděčná osudu za to, že ji svěřil do rukou té dobré ženy.

Gloriana si na skutečné rodiče za chvíli ani nevzpomněla, dokonce se s nimi vůbec nechtěla setkat, jen ji napadlo, co si asi mysleli o tom, že zmizela. Jestli o ni měli starost, nebo byli dokonce nešťastní - anebo se jim jednoduše ulevilo, že se o ni už nemusí starat?

Gloriana si položila ruku na břicho, které se už začalo zvětšovat. V duchu přísahala synovi nebo dceři, že nikdy nebude muset pochybovat o její lásce ani na vteřinu. V tu chvíli ji přepadla nová obava: může se stát, že až se dítě narodí, bude od něho odtržena stejně jako od Dana.

Zavřela oči, udělalo se jí zle, ale přinutila se soustředit se opět na knihu. Její hrdinka vyrostla ve dvacátém století, vdala se, odstěhovala se do Ameriky a stala se z ní učitelka a básnířka. Občas se vracela do Anglie a zastavila se u zříceniny kláštera. Sbírala odvahu, aby prošla branou, jako to udělala kdysi. Přestože byla v novém životě šťastná, přála si setkat se s přáteli, které měla v minulosti.

Nakonec to zkusila, ale nebyla úspěšná; poprvé se dostala do pravěkého lesa, kde po klášteře nebylo vidu ani slechu. Při druhé expedici se vrátila do roku 1720.

Proto přešla zpátky do dvacátého století a o další cestu časem se nepokusila. Usoudila, že si její duše vybrala to správné místo a dobu a že má zůstat, kde je.

Gloriana byla trochu zklamaná, že v knize nenašla žádný recept na kouzelný lektvar nebo talisman, který by ji zanesl zpět k Danovi. Přesto věřila, že našla alespoň cestu, jak se vrátit domů.

Byla unavená, ale nedokázala odpočívat, v hlavě jí vířily nové plány. Obleče si vlastní šaty, rozhodla se, aby nebyla nesprávně oděná, když se cesta podaří. Musí jen najít bránu posetou hvězdami, je jedno, v jakém bude stavu, postačí zřícenina, a pak přejít přes práh.

Neměla samozřejmě žádnou záruku, že neskončí v nesprávné době, jako se lo stalo hrdince knihy. Přesto se o to musí pokusit - něco ji hnalo ke spěchu a nebyla to jen láska k Danovi, vycházelo to z její vlastní duše. Jako by cítila, že třeba nedostane další možnost pokusit se o návrat.

Nechala tu rubínový přívěsek a zlatý prsten, jediné šperky, které u sebe měla, když zanechala Dana na deštěm smáčené louce. Místo nich si vzala Z Lynovy skříňky různé léky a celou lékárničku z koupelny zároveň s knihami o první pomoci, o léčivých bylinách a malou hotovostí z Lynova psacího stolu.

Nechala mu vzkaz, ve kterém se omluvila, že mu vzala několik věcí, a vyslovila naději, že drahokam mu ztrátu nahradí. Napsala také, ať si nechá peníze od profesora Steinbetha, a nezapomněla mu poděkovat za pomoc a popřát hodně štěstí do budoucna. Pak spěchala ven s plnou igelitkou v ruce.

Peníze potřebovala na taxi k opatství, ze kterého podobně jako z Hadleighského hradu zbyly jen trosky.

Slunce jasně svítilo, když začala hledat mezi rozpadlým zdivem a obitými kameny jediné místo - určitě bylo blízko Eleininy malé zahrádky - místo, kde jako malá Megan překročila bránu času. Celou dobu se modlila, aby se přechod časem podařil a aby našla správný průchod a nemusela se už nikdy vracet.

Když našla zbytky brány, zaváhala. Srdce měla až v krku, protože cítila, že tentokrát cestuje časem naposledy a pak už to nezmění. Naposledy se ohlédla za světem, který si přála opustit a nikdy se do něho nevrátit. Nechce žít tady, ale na druhé straně, byť je to dost dobrý svět ve srovnání s místy, kde se třeba ocitne, pokud se jí nepodaří strefit se přímo do své doby.

Nakonec odhodlaně zvedla hlavu, přitiskla k sobě igelitovou tašku s moderními zázraky, narovnala se a prošla branou. Nic se nestalo.

Nerozbolela ji hlava, nezatmělo se jí před očima, vůbec nic se nezměnilo. Svět zůstal úplně stejný - nad hlavou jí přeletělo letadlo a zanechalo za sebou bílou šmouhu na obloze a na silnici nad zříceninou zahoukalo auto.

Gloriana nebyla schopná pohybu, musela se vyrovnat s hrozným zklamáním. Pak si vzpomněla na knížku a rozhodla se, že to zkusí znovu. Vrátí se a znovu zkusí projít branou.

Zhluboka se nadechla a šlápla dál.

Tentokrát se zdálo, že se svět naklonil do jiného úhlu a oslnilo ji světlo, i když jen na moment. Nic ji nebolelo, neviděla temnotu, jen se v ní něco posunulo, až zatajila dech a srdce jí polekaně skákalo v hrudi.

Kolem Gloriany vyrostly zdi a zešeřilo se. Slyšela v kapli zpívat jeptišky - ano, jsou nešpory - a spolkla vzlyky, které se jí draly do úst, protože se jí ulevilo a taky se bála. Neměla jak zjistit, v jakém je roce a století, instinkt ji prozatím varoval, ať se raději neukazuje.

Vyšla proto z opatství postranní brankou a ihned zrakem našla Kenbroocký hrad. Vypadal přesně tak, jako když ji v něm Gareth uvěznil s Danem a když počali dítě v římských lázních. Ale jak má poznat, jestli se jí podařilo vrátit se za manželova života? Hrad předtím býval pevností legií a nezměnil se snad celých osm set let.

Gloriana se kousla do rtu a natočila se k Hadleighském hradu a k jezeru. V některých oknech blikala světla.

Gloriana igelitku s věcmi opatrně přivázala pod sukni krajkou ke spodničce.

Existoval jediný způsob, jak zjistit, zda Dan žije. Gloriana byla tak napjatá, že to nemohla odložit na zítra. Po kryté pěšině se přes les a kolem jezera, kudy běhala jako dítě s Edwardem, rychle vydala na Hadleighský hrad za svým osudem.

Měsíc tancoval na jezerní hladině, ale Gloriana se nezastavila, aby obdivovala čarovnou scenérii. Myslela jen a jen na Dana, na nic jiného.

Snad proto si všimla jezdce na pěšině, až když byl přímo za ní. S výkřikem uskočila těsně před jeho koněm.

„Kdo je to?” ozval se známý hlas. Jezdec přitáhl koni otěže a vracel se, aby se jí podíval do tváře. „Proboha, Gloriano - jsi to

fy?”

Edward! Gloriana plakala štěstím, slzy ji málem zadusily, takže nemohla vydat ani hlásku. Vrhla se Edwardovi kolem krku a zasypala ho polibky. Edward. On žije.

Odtáhl se od ní, aby si ji dobře prohlédl, přimhouřil oči a spustil: „Zbláznila ses, chodit tu sama ve tmě? Kdes vůbec byla? Všude jsme tě hledali!”

Gloriana se snažila dát sc dohromady, ale nedokázala nic jiného než se smát a plakat najednou. Edward jí stál přímo před očima, živý a zdravý - to znamená, že je tu Dan i Gareth a drahá Eleina! S pomocí Boží a všech andělů se jí podařilo vrátit se včas.

„Raději tě hned zavezu domů,” řekl Edward, vysadil ji na koně a nasedl za ni. „Dan je přesvědčený, že tě unesl Merrymont. Kdyby ho Gareth nezamkl v kobce, roznesl by ho na kopytech a nenechal by v jeho panství na kameni kámen, aby tě našel.”

Gloriana si opřela hlavu o Edwardova ramena a smála se, až z toho dostala škytavku. „Vezmi - mě - domů,” vypravila ze sebe konečně a Edward popohnal koně ostruhami.

„Jak dlouho jsem tu nebyla?” zeptala se potichu, když přejeli přes padací most na první nádvoří, kde se konaly turnaje.

Edward na ni ustaraně pohlédl. „Ty nevíš, kde jsi byla, ani co jsi tam dělala?”

Zaváhala, každou buňkou a pórem jí pronikaly zvuky a vjemy z milovaného světa. „Ne,” potvrdila nakonec.

„Včera ráno ses procházela na hřbitově u Kenbroockého hradu,” odpověděl Edward. „Komorná Judih ti odběhla pro pláštěnku a chtěla té odvést dovnitř k ohni. Jen na chviličku se nedívala - přísahala, že to byla jen vteřina - a ty jsi mezitím zmizela.”

Včera ráno. Všechno, co se stalo mezitím, celý ten dlouhý čas utrpení, jako by ve skutečnosti trval jen třicet šest hodin! Dan si nebude pamatoval její poslední návštěvu, ani jak mu opět zmizela z louky nad Kenbroockým panstvím; pro něho se to vůbec nestalo! Stejně jako jeho osudná bitka s Edwardem. Na Hadleighský hrad ještě neudeřila smrtelná horečka a Eleina je na tom jistě stejně jako dříve vzhledem k chronické povaze své nemoci.

„Určitě jsem se praštila do hlavy,” prohlásila, protože nemohla ani Edwardovi, ani nikomu jinému povědět, co se opravdu stalo. Ani Dan se to nedozví, vždyť by jí nevěřil.

„Hlavně že jsi v pořádku,” houkl víc než přátelsky Edward. „Kenbrook bude bez sebe štěstím.”

Garetha určitě hlídky informovaly jako prvního, že se vrací Edward s Glorianou, protože je čekal na vnitřním nádvoří. Doprovázelo ho několik ozbrojenců s pochodněmi.

„Kdeje Kenbrook?” zeptal se Edward. „Vezu mu manželku.”

Gloriana sesedla z koně dříve, než jí někdo stihl přiskočit na pomoc. Usmála se na Garetha a ten ji ihned objal. I jemu vlepila pusu na každou tvář.

„Ty žiješ!” radovala se.

Udiveně na ni hleděl: „Proboha, Gloriano - samozřejmě, že žiju! To o tebe jsme se strachovali. Kde jsi u všech svatých

byla?”

„Procházela se a nepamatuje si, že uběhl celý den a noc,” kroutil hlavou Edward. „Našel jsem ji v lese.”

„Ztratila snad řeč?” Gareth na ni pátravě pohlédl a stiskl jí ramena.

„Ne, můj pane,” odpověděla Gloriana. Dalo jí práci udržet vážnou tvář. Nesmí zapomenout, že z jejich hlediska zmizela jen na krátkou dobu. „Smím jít za manželem, prosím? Slyšela jsem, že jsi ho zamkl, aby nepřepadl Merrymonta.”

„Ach ano,” uvědomil si Gareth a popadl jednu louč. Jediným pokynem rozpustil vojáky. „Je ve vězení, náš bratříček. Jinak by zaútočil na souseda a říkal by si o potíže.” Volnou rukou vzal Glorianu kolem ramen a vedl ji hradem. Edward mu kráčel po druhém boku.

„Cením si toho, že jste manžela chránili, ale pochybuji, že by mu vězení mohlo prospět. Za to, že jste ho zavřeli, bude zralý někoho uškrtit.”

Gareth na ni úkosem pohlédl. „Nebudu to já, kdo bude muset vysvětlovat,” zdůraznil poslední slovo. „Musím tě varovat, lady Kenbrooková - můj bratr se nespokojí s povídačkou o bloudění v lese, kterou jsi namluvila Edwardovi. Ze prý ses ztratila na dva dny. Ten bude chtít přesně vědět, co se ti stalo.”

Gloriana se zarazila, ale tolik se těšila, až Dana uvidí, že se rozhodla, že se nebude zbytečně trápit. Nějak si poradí.

Vešli do chodby pod hradem, pak sestoupili po točitých kamenných schodech. Cestu lemovaly pochodně a Gloriana uslyšela manželův hlas dříve, než ho spatřila.

„Garethe, jestli jsi to ty,” zakřičel, „radím ti, abys u sebe měl klíč, protože jestli ho nemáš, vytrhnu ti játra z těla, než zakokrhá kohout!”

Glorianě překypovalo srdce city. Spěchala dolů, nechala za sebou Garetha i Edwarda a uháněla k vězení. Nikdy předtím dole nebyla, jistě by ji pochmurné místo zaujalo, kdyby neměla oči jen pro opuštěného vězně.

Dan seděl pořádně naštvaný na hromadě slámy kousek od vlhké zdi a zápěstí a kotník měl připoutané. Když spatřil Glorianu, chtěl se zvednout, ale nedala mu šanci, doslova mu skočila do náruče.

„Gloriano,” zarachotil řetězy, jak ji k sobě vinul. Určitě cítil, že má pod sukní divný balík, ale naštěstí se o tom nezmínil. „Bože, Gloriano, kde jsi byla?”

Políbila ho na ústa, zlíbala mu víčka, tváře i čelo. „Pak ti to vysvětlím,” slíbila.

Danovy hezké rysy tvrdly, ale oči mu stále plály láskou. „To budeš muset, ženuško,” dodal. „Podrobně a dlouho mi o tom budeš vyprávět.”

Gloriana přikývla a snažila se tvářit pokorně. „Ano, můj pane,” odpověděla, ale vůbec se necítila provinile a bylo to na ní poznat. Ohlédla se na švagry, kteří vůbec netušili, že víceméně vstali z hrobu. „Ihned mu odemkněte ty řetězy.”

„Panovačná ženská,” zabručel Gareth. Zároveň vytahoval z váčku uvázaného u opasku klíč - na Hadleighském hradě se vězení moc často nepoužívalo, mučení zrušili už před mnoha lety - a jal se odemykat narezlé zámky. Protože mu to nešlo, odemkl je nakonec sám Dan.

Gareth s Edwardem se rozumně dali na ústup dříve, než se bratr osvobodil. Dan s Glorianou osaměli.

Pomilovala by se s ním přímo tady na slámě, tolik po něm toužila, jenže pro něho bylo jejich odloučení samozřejmě mnohem kratší, a když teď viděl, že je Gloriana v bezpečí, byl pořádně vzteklý.

„Zeptám se ještě jednou, ženo,” zvedl Glorianu a postavil se proti ní. „Kde jsi byla od včerejšího rána?”

Gloriana si zapomněla připravit nějakou pravděpodobnou lež, která by vysvětlila její nepřítomnost, protože byla příliš nadšená tím, že se jí podařilo vrátit se včas. Než potkala Edwarda, nevěděla, co ji na hradě vlastně čeká. Mohli tu klidně žít Danovi předci nebo potomci.

„Povím ti to zítra,” zadoufala, že mu to bude stačit. „Až si oba pořádně odpočineme.”

„Ne, chci to vědět hned,” postavil se proti ní se založenýma rukama. Gloriana tušila, že má jiné plány, než se pořádně vyspat.

Sama začala ztrácet trpělivost. Milovala tohoto muže natolik, že překročila všechny hranice času jen proto, aby mohla žít po jeho boku. Nenechá se však od něho komandovat. Dan St. Gregory hned pozná, co si k ní může dovolit, a co ne.

„Opatrně, můj pane,” odsekla, „taky s tebou nemusím mluvit vůbec. Nejsem tvůj pes ani páže ani podřízený voják!”

Dan si nervózně pročísl vlasy, které jako vždycky potřebovaly ostříhat, a navíc je měl plné kousků slámy. Opravdu byl pěkně rozčilený, ale stále se snažil ovládnout.

„Vysvětluj,” procedil mezi zuby.

„A co když odmítnu?” Gloriana se mu postavila s rukama v bok. „Napráskáš mi? Nebo mě zavřeš do kláštera?”

Dan otevřel pusu, ale pak ji zase sklapl. Je nádherný, pomyslela si Gloriana, i když se vzteká. „Zatracená ženská,” soptil, „moc dobře víš, že bych neuhodil ani manželku, ani děvku - a zavřít tě do kláštera? Žádný by si nezasloužil tak krutý osud!”

Gloriana se pokoušela zachovat vážnou tvář, ale nešlo to. Dan je sice nemožný, ale ona je tak šťastná, že ho vidí, že se nedokáže zlobit. Hlasitě se rozesmála, a když na ni pohoršené hleděl, chechtala se ještě víc.

Nakonec ji popadl do náruče, několikrát se s ní zatočil od radosti, že jsou spolu, a vtiskl jí dlouhý polibek.

„Mrzí mě, že jsi měl o mě strach,” řekla, když ji pustil. „Nechtěla jsem tě opustit ani na chvíli.”

Dan si ji pátravě měřil, jako by jí četl v duši. „Věřím ti, mylady,” dodal vážně. „Sám nevím, proč bych měl, ale věřím

ti.”

„Protože tě miluji,” usmívala se Gloriana. Zamlžil se jí zrak a napadlo ji, že možná potřebuje brýle, ale pak si uvědomila, že ještě nebyly vynalezeny.

„A já miluji tebe,” ťukl jí prstem do špičky nosu. „Není ti nic, Gloriano? Nejsi nemocná ani zraněná?”

Zavrtěla hlavou. „Ne,” zašeptala.

Zamračil se a jemně ji uchopil za paže. „Stalo se něco podobného jako tenkrát ve věži, když jsi mi zmizela před očima?”

Gloriana polkla a přikývla.

„Takže jsi byla v budoucnosti, že?”

„Ano.”

Dan si povzdechl a přivinul ji k hrudi, jako by se bál, že mu ji něco vyrve z náruče.

Gloriana ho chtěla uklidnit, proto se mu podívala do očí. „Už se to nikdy nestane.”

„Jak to můžeš vědět?”

„Byla jsem ve špatné době,” odpověděla, i když právě nebyl ten správný okamžik na to, aby Danovi vysvětlila, že se už jednou do minulosti vracela a že Edward i Gareth byli mrtví a oni oba zastihli Eleinu na smrtelné posteli. Přesto chtěla ukázat, že se něco v budoucnosti dověděla. „Pověděli mi, žes chtěl zavraždit svého strýce, protože jsi věřil, že mě zajal.”

„Svého strýce?” opáčil Dan překvapeně.

„Merrymonta,” pokračovala. „Tvá matka Jillian byla jeho mladší sestra, ne?”

Dan na ni hleděl jako opařený. „Gareth ti to prozradil?”

„Ne,” odpověděla po pravdě. „Zjistila jsem to, když jsem byla na cestách.”

Povzdechl si a masíroval si zápěstí odřené od řetězu. „Nerozumím ti, ženuško,” přiznal. „Ještě že jsem tak trpělivý člověk.”

„Jsi všechno jiné než trpělivý,” nesouhlasila Gloriana. Otočila se na patě a vyrazila na schody, manžel ji samozřejmě následoval. „Máš nezkrotnou povahu a bude třeba tě převychovat.”

Dan za ní opovržlivě opáčil: „Zato ty jsi bez chybičky, má paní, není ti co vytknout, pro ztracenou duši jako já jsi zářným příkladem.”

Gloriana se ohlédla. „Děkuji,” uklonila se, jako by to myslel vážně. „Přes všechny tvé nedostatky také věřím, že s trochou úsilí dokážeš být občas neodolatelný.”

Štípl ji do zadku. „Dnes večer,” přislíbil, „vynaložím všechno úsilí, abych byl.” Pod sukní jí zarachotila taška a on si toho všiml. „Co to tam máš?” optal se.

Gloriana předstírala, že ho neslyšela. Jistě před ním nechtěla nic tajit, ale sluhové nebo vojáci by třeba ze zvědavosti zaslechli něco, co by mohlo přivodit tragédii.

V Danově komnatě sálal oheň, postel byla ustlaná a voda na mytí připravená. Po hradě se už rozneslo, že Edward zachránil lady Glorianu, proto jí tam nachystali také oblíbené šaty.

Dan zavřel dveře, aby je nevyrušil sluha nebo komorná Judith, a tázavě pohlédl na Glorianu. Nemusel nic říkat; všechno bylo jasné.

Gloriana se zapýřila a vytáhla ze zvláštního úkrytu igelitovou tašku. Podala mu ji beze slov, aby do ní nahlédl.

Kenbrook si ji vzal, probíral se obsahem a jen se mračil. Nakonec ji donesl k posteli a vysypal na slamník.

Zkoumal jeden kus po druhém, začal knihami, lahvičkami s vitaminy a léky, prozkoumal tubu zubní pasty i dentální nit a pořád se tvářil ohromeně.

Gloriana se tlumeně zasmála. „Opatrně, můj pane,” škádlila ho, „musí to vydržet celých šest set padesát let.”

Dan otevřel jednu z knih a dotýkal se stránek s obrázky, nakonec se na Glorianu zmateně podíval. „Nemůžu to přečíst,” stěžoval si. „Co je to za divný jazyk?”

Přistoupila k němu a políbila ho na tvář. „Angličtina,” smála se očima.

Dan zíral na černá písmena, ale pak knihu zklamaně zavřel. Trochu podrážděně vyhrkl: „A ty to umíš přečíst?”

Gloriana přikývla. „Je to snadné, můj pane, když znáš písmena.”

„A co je tohle?” zatřepal lahvičkou s léky.

„Medicína na horečky a infekce,” odpověděla. U Lyna přečetla hodně článků o lékařství, taky pozorně poslouchala, jak se bavil po telefonu s pacienty i s lékárníkem.

Dan pustil lahvičku, jako by ho pálila. „Proboha, Gloriano, kdyby tě někdo slyšel, upálili by tě jako Satanovu služku.”

„To přece nedovolíš, Dane,” namítla a uvědomila si, jak ji vzrušuje manželova blízkost. Objala ho kolem krku. „Slíbil jsi mi, že mi prostřelíš srdce šípem, jestli mě postaví na hranici.”

Zbledl. „Nic takového jsem nesliboval,” vydechl.

Měl pravdu. Protože strašný slib učinil v jiném časovém pásmu, v době, které se určitě vyhnou.

Gloriana na něho jen hleděla, jako by ho mlčky žádala, ať to slíbí nyní.

„Nikdy bych tě nenechal trpět,” řekl vážně. „Bez ohledu na to, co bych musel učinit, abych tomu zabránil.” Přivinul ji k sobě. Ihned cítila, jak se mu zvedla nálada a něco dalšího. Krátce pohlédl na magické věci na posteli. „Naučím se, co stojí v těch knihách,” pronesl rozhodně. „Ale teď budu studovat jiné věci.”

Kapitola 19

Gareth stál u hlavního stolu v hodovní síni s korbelem vysoko zdviženým k přípitku. Zvučným hlasem překřičel veselí v rozlehlém sále a jeho slova se nesla od rákosových rohoží na kamenné podlaze po ohromné dubové trámy na stropě.

„Mylady Gloriana se vrátila ke krbu a manželovi,” zahřímal. „Radujme se všichni do jednoho a děkujme nebesům, že byla ušetřena a nic se jí nestalo.”

Gloriana seděla v čele stolu vedle Dana se sklopenýma očima a rychle oddychovala. Byla by radši, kdyby se z jejího návratu nedělala událost, protože mnoho povyku vzbuzuje další dohady a přitahuje pozornost k tomu, jak podivně se ztratila. Teorie o tom, jak lady Kenbrooková zmizela, mohou být nebezpečné, to dobře věděla.

Vojáci i sloužící si mezi sebou nespokojeně mumlali, přesto celá společnost zvedla korbele, aby připila na návrat Gloriany, a pak stejně hlučně jako předtím pokračovala ve svátečním jídle.

Z balkonu s hudebníky se ozývala veselá melodie, mezi stoly skotačili šašci a žongléři, tu a tam popadli z mísy vařenou řepu nebo kus pečené. Gloriana mezi nim hledala Romula nebo Corliss, ale nenašla je - byli to cizí herci, ne skupina, kterou potkala při své minulé návštěvě.

Při návštěvě, která se vlastně nikdy neodehrála. Mátly ji vzpomínky na něco, co nikdo jiný neprožil. Jak by také mohl, když se to ve skutečnosti ještě nestalo a ani nestane?

„Copak?” vytrhl ji Dan ze spletitých myšlenek. Seděl v čele stolu, ale víno, které popíjeli všichni ostatní, vyměnil za vodu.

„Je mi těžko, můj pane,” svěřila se a mračila se na pohár v jeho ruce. Když si uvědomila, jak funguje v třináctém století

kanalizace, dala by přednost tomu, aby pil víno. „Něco mě trápí, ale nemůžu ti to teď vysvětlit.”

Kenbrook se usmál, nabodl vařenou mrkev a hodil jí ji do talíře. „Není divu, že se necítíš dobře, ženuško,” řekl. „Ještě sis nevzala ani kousek.”

Gloriana si povzdechla apředstírala, že kouše rozvařenou zeleninu. Cítila ve vzduchu napětí, stoupalo jí do hlavy, převažovalo nad veselou hudbou jako zlé znamení; jako by slyšela varování.

Jindy by se Gloriana pořádně najedla, ať měla hlad nebo ne, prostě by se krmila kvůli dítěti. První večer po návratu z dvacátého století se však nepřinutila pozřít ani sousto.

Něco viselo ve vzduchu.

Podívala se kolem stolu a nalevo spatřila Edwarda s Mariette. Byli zabraní do rozhovoru a obdivné na sebe hleděli. Eigg s otcem Cradocem seděli na protější straně a povídali si s Garethem, který se mezitím vrátil na čestné místo u protějšího čela stolu. Všechno vypadalo v pořádku, ale Gloriana stejně měla podivný pocit…

Najednou hudba ztichla a na moment byl klid, který rychle nahradilo crescendo směsice zvuků vyvolané hlasitým hvízdnutím, jež se ozvalo z balkonu s hudebníky.

Do stolu před lorda Hadleigha se výhružně zabodl šíp a jeho kmitající dřík vydával nepříjemný svištivý zvuk. Kenbrook tasil meč a druhou rukou srazil k zemi Glorianu. Bránila se, takže ještě zahlédla, jak herci a šašci vytahují zpod kostýmů zbraně. Hadleigh i Kenbrook a další rytíři se ihned ocitli uprostřed řeže.

Služky pištěly a utíkaly, mezi nimi pobíhali vyjící psi a nahoře na balkoně stál falešný hudebník s lukem v ruce připravený zasypat účastníky oslavy sprškou šípů.

Ten muž byl Glorianě povědomý, i když ho nikdy předtím neviděla. Měl vlasy stejně nazlátlé jako Dan a i na dálku viděla, jak mu svítí ledově modré oči.

Glorianě přeběhl mráz po zádech, ale pak se spravedlivě rozhořčila. Po všem, co si prožila, po boji, který podnikla, aby

se mohla vrátit k milovanému manželovi, jí má nějaký lotr zkazit štěstí dříve, než ho dosáhla? To nepřipustí.

„Zadržte!” poručil muž z balkonu. Odmaskoval se a stál tam v zeleném sametovém kabátci se stejně nabarvenými nohavicemi. Vypadal přibližně stejně starý jako Gareth.

Řinčení mečů ustalo, bojovníci obou stran užasle zvedli zrak nahoru.

Nikdo se ani nepohnul. Jestli se něco nestane, uvědomila si Gloriana, určitě prohrajeme.

Znechuceně popadla jídelní nůž, jedinou zbraň, na kterou dosáhla, a přiblížila se k Danovi, který stál se ztuhlými svaly stále připraven k boji. Nezdálo se, že by se bál nebo byl ve střehu, poznala jen, že zuří. Z každého póru mu sálal hněv.

„Kdo je to?” zašeptala Gloriana.

„Merrymont,” odpověděl Kenbrook a vyslovil to jméno, jako by si odplivl.

Gloriana se fascinovaně podívala zpátky na útočníka. Tak tohle je obávaný nepřítel, šílený strýc, který chtěl zavraždit Dana už v kolébce, když truchlil nad ztracenou sestrou Jillian.

Couvla od stolu, aniž by si toho někdo povšiml.

„Co chceš?” slyšela Garetha, když se nenápadně plížila při zdi, kam nedopadalo světlo olejových lamp.

„Přišel jsem pomstít své dobré jméno,” odpověděl lord z Merrymontu.

Gloriana jako myška stoupala zadním schodištěm plným pavučin a myších i ptačích kostí. S Edwardem si v nepoužívané chodbě hrávali jako děti, když předstírali, že je hrad obsazen nájezdníky a oni dva ho musí zachránit. Věděli, že by Gareth nechal chodbu zazdít, kdyby se to doslechl, proto o tom nikomu neřekli.

Gloriana stála ve stínu se zadrženým dechem a ubohým nožíkem v ruce. Její situace nebyla povzbudivá.

Na balkoně stáli dva mohutní strážci s tasenými meči a upírali zrak do tmy. Gloriana vnímala, že mají strach, a chápala je, jsou přece v sídle nepřítele, už to je smrtelné

nebezpečí. Zároveň byli pověrčiví jako každý v jejich době, určitě se báli, že na ně z neproniknutelné temnoty zaútočí duchové.

Merrymont za nimi na balkoně stále mluvil; Gloriana už zezadu viděla jeho sametový kabátec i toulec plný šípů a pomyslela si: Je báječný, škoda ze není na naší straně.

„Kenbrooku, odmítáš se omluvit za to, že jsi mě hanobil v celém království a nazval mě únoscem a vrahem?” Arogantním postojem připomínal Dana ještě víc než postavou a barvou očí a vlasů.

Gloriana se kousla do rtu. Dan nikdy nepřizná, že se zmýlil. Naděje, že by spor skončil smírem, je marná.

„Odmítám!” odpověděl zvučným hlasem Dan.

Gloriana něco zvedla ze země; schválně se nepodívala, co to je, a hodila to do nejhlubší tmy před stráže. Oba muži spěchali za hlukem připraveni k boji. Než se vrátili, lady Kenbrooková proklouzla na balkon a přitiskla Merrymontovi nůž na záda.

„Rozkaž svým lidem, aby odložili meče a dýky,” přikázala odhodlaně, „jinak ti proříznu ledviny jako dva kuřecí krky.”

Merrymont ztuhl, a pak se rozchechtal, až se mu hruď natřásala. Gloriana špatně odhadla jeho sílu i rychlost. V mžiku jí vyrazil nůž z ruky a pevněji sevřel oběma rukama a hlavu jí přitiskl ke své hrudi.

Glorianě se zatajil dech, když ji mohutným švihnutím přehodil přes kamenné zábradlí a držel nad hlavami přihlížejících s nohama volně visícíma nad tvrdou podlahou hluboko pod ní. Kdyby ji pustil, nepřežila by.

„Tvoje manželka je ztřeštěná, ale odvahu má,” zašklebil se Merrymont na zkoprnělého Dana. „Kdybych věděl, synovce, že má tak divokou povahu, určitě bych zločin, ze kterého jsi mě obvinil, provedl. Takový šťavnatý kus si přímo říká o únos.”

„Máš mít svou omluvu,” prohlásil neochotně Dan. Gloriana se čím dál víc zlobila. Copak nevidí, že není vhodná chvíle na to, aby předváděl bojovnou povahu?

„K čertu, Merrymonte,” vložil se do toho Gareth stojící mimo Glorianin dohled, „takové odporné násilí.”

Merrymont držel Glorianu pevně. Aspoň za to mu byla vděčná, i když nepřestávala litovat, že mu nůž nevrazila do zad bez varování. „Ještě před chvílí jsi se odmítal omluvit, Kenbrooku,” laškoval melodickým hlasem. „Teď najednou jsi ochoten ponížit se?”

„Ano,” odvětil bez váhání Dan.

Gloriana pevně zavřela oči. Kdyby se nebála, že spadne, vyčítala by si, že Dana dostala do tak potupné situace. Musí se pokořit, aby ji zachránil.

„Výborně,” odvětil Merrymont, chytil Glorianu jednou rukou a druhou položil na jílec meče. „Chci pomstu v čestném boji,” zavolal na Kenbrooka. „Až s tebou skončím, poklekneš na koleno, položíš mi meč k nohám a oslovíš mě můj pane.”

Dan neodpověděl; Gloriana dobře věděla, že spolkl útočnou reakci jen kvůli ní. Pořád ještě visela z balkonu nad zdí jako nějaká trofej z honu.

„Postihne tě ještě jeden trest,” spokojeně mu nařizoval Merrymont. „Jestli prohraješ, roztomilá Gloriana bude žít u mě tak dlouho, jak se mi zachce těšit se z její společnosti.”

I z nebezpečné pozice Gloriana viděla, že se Dan třese vzteky. Za daných okolností by pravděpodobně souhlasil se vším, ale znala ho natolik dobře, že věděla, jak se těší, až dostane Merry3monta do ruky. A kdyby nějakým zázrakem oba dva boj přežili, Kenbrook se na ni bude zlobit, takže se má na co těšit.

„Jestli prohraji,” Kenbrook záměrně zdůraznil jestli, „stane se, jak říkáš.”

Gloriana začala kopat a mlít sebou, protože s ní lomcoval vztek a zapomněla na strach. Merrymont ji snadno přetáhl zpátky na balkon, ale stále ji pevně držel kolem pasu. „Výborně,” culil se blahosklonně. „Jistě pochopíš, že si mylady nechám u sebe, dokud se v bezpečí nedostanu pod vlastní střechu. Náš malý turnaj se bude konat zítra u mě.”

„Nech mou ženu tady!” zvolal Dan. Byl to rozkaz, ne zdvořilá žádost. „O svůj boj nepřijdeš, přistoupím na tvoje podmínky.”

„Výborně, už jsem ti je sdělil,” odpověděl Merrymont. „Dáma mě doprovodí. Copak, Kenbrooku? Chceš snad znovu pošpinit mou čest a tvrdit, že se mnou nebude v bezpečí?”

Gloriana se přestala vzpouzet, baron byl příliš silný, jenom by ztrácela energii, kdyby se s ním dál prala. Pohlédla dolů na manžela. Dan stál uprostřed síně s taseným mečem stále připravený k boji. Modlila se, aby udržel jazyk za zuby.

Svaly na čelisti mu viditelně škubaly, jak se pokoušel zachovat chladnou hlavu.

Nakonec se ozval Gareth: „Jestli jí ublížíš, Merrymonte,” vyhrožoval, „vyříznu ti zaživa všechny orgány!”

„Myslím, že bys to dávno udělal, kdybys byl dostal příležitost,” nezalekl se Merrymont. Pak seběhl dolů s Glorianou v náručí a dvěma strážci v závěsu.

„Uvědomujete si,” vykřikla rozzlobeně na konci schodiště, kde ho čekali další vojáci, „že jste pěkný pokrytec? Přišel jste na hrad Hadleigh protestovat, že vás obvinili z únosu, a teď děláte přesně to, co jste popíral!”

„Když budeš zticha,” odpověděl celkem rozumně Merrymont, „nebudu ti muset dávat roubík.”

Gloriana zrudla a vydržela držet jazyk za zuby až ven, i když to pro ni bylo obtížné. Na hradbách stála řada Garethových lučištníků připravených ke střelbě, ale ani jeden se neodvážil pustit tětivu ze strachu, že by ublížil Kenbrookově ženě.

„Už toho mám dost,” zavrčela.

Merrymont po ní střelil pohledem tolik podobným Danovu, že Glorianu napadlo, že by se jí klidně mohl líbit, kdyby ji neunášel násilím. „Pořád musíš mluvit, že?” zahučel, „možná jsem udělal chybu, když jsem tě vzal s sebou.”

„To určitě,” přisvědčila Gloriana. „Kdybyste měl tušení, čím vším jsem prošla, abych mohla být s lordem Kenbrookem, nechal byste mě jít ze soucitu.”

Měla pocit, že v jeho očích postřehla skrytý smích, ale jistá si nebyla. „A proč věříš, že jsem schopen tak vznešených citů?”

Gloriana si povzdechla. „Starali jsme se o své záležitosti. Nechápu, proč jste zase musel vzkřísit ten nekonečný spor.”

„Ujišťuji tě, lady Kenbrooková, že pro to mám dobrý důvod. Ne že bych se ti chystal svůj motiv vysvětlovat.”

Dál jeli mlčky, Gloriana se ohlížela za světly Hadleighského hradu a přilehlé vesničky.

„Přijde si pro mě, vždyť víte,” řekla, když vjeli do lesa a klusali od Garethova a Kenbrooková panství.

„Ano,” souhlasil Merrymont. „To určitě.”

„Chcete ho zabít,” obvinila ho Gloriana, protože se o Dana bála víc než o sebe. V hloubi duše si přiznala, že se nechová moc rozumně.

„Nemáš ani páru o tom, co chci,” opravil ji baron, „a ten horkokrevný mladý rytíř, který se tě pohrne zachránit, taky ne.”

„Chcete mi ublížit?” zeptala se rozumně Gloriana. „Ne,” odpověděl Merrymont. „Ale nesmíš mě provokovat. Taky já se někdy neovládnu, jako každý chlap.” „A co moje čest?”

Merrymont se rozchechtal. „Copak je s ní?”

Gloriana zrudla. „Ráda bych věděla, jestli není ohrožena.”

Tentokrát se jí přímo vysmál, asi mu to přišlo strašně veselé, ale rychle zase vystřízlivěl. „To o mně říkají Kenbrook s Hadleighem? Že przním mladé ženy? Asi bych se neměl divit ani cítit uražený, ale kupodivu se mě to dotklo.”

Určitě je ve tmě pronásledovali Danovi vojáci, Gloriana si tím byla jistá a Merrymont určitě taky. Přesto si nikdo ve tmě nedovolil zaútočit, aby nezranil nebo nezabil kenbroockou paní. Asi za hodinu dojeli k padacímu mostu a vjeli na nádvoří, které ve tmě vypadalo jako přelud.

Ihned za nimi spustili padací mříž.

Merrymont dal několik rychlých příkazů a vojáci se ztratili v temnotě. Pak seskočil z velkého koně a sundal Glorianu. „Pojď se mnou,” poručil příkře. „Potřebuješ se vyspat.”

Gloriana šla za ním, protože neměla na vybranou. „Jsem těhotná,” vyhrkla, když poklusávala po jeho boku, aby mu stačila. „Jestli mi ublížíte, zraníte i dítě. Kenbrook se pak nezastaví, dokud vás nezabije.”

„Bude mít příležitost hned zítra na bojišti,” unaveně odsekl Merrymont a chytil ji za loket. Vstoupili do jeho sídla, ve srovnání s Hadleighským hradem nebo Kenbroockým sídlem dost malým, kde je přivítaly služky s lampami. „To je má neteř,” řekl jim roztržitě Merrymont, jako by myslel na něco jiného. „Uložte ji někam, kde je čisto a teplo.”

„Ano, mylorde,” odpověděly ženy jednohlasně. Gloriana mžourala, ale neviděla ani, kolik jich je.

Nakonec na tom nezáleželo, protože i kdyby přemohla všechny, stejně neměla kudy utéct. Sídlo bylo obehnané vysokými zdmi, brány zůstaly dobře zavřené a všude hlídali vojáci, kteří vypadali i s maskami šašků na obličejích zlověstně. Gloriana byla ráda, že ji Merrymont neodvedl do své komnaty.

Snad mluvil pravdu, aspoň když tvrdil, že neprzní mladé ženy. Bohužel jen Bůh a Svatá Panna vědí, jaký je jinak.

Služky Glorianu zavedly do malé místnosti osvětlené lojovými svíčkami. U jedné stěny viselo na lanech lůžko.

„Chcete něco k jídlu, mylady?” zeptala se jedna, když Glorianě přinesly deku a džbán vody.

„Kdybych něco snědla, pozvracela bych se,” odpověděla Gloriana. Nemyslela to zle; jen byla unavená a přetažená.

Služky se skloněnými hlavami vycouvaly. Samozřejmě za sebou zvenku zamkly dveře.

Gloriana seděla na posteli a vzdychala. Zítra přijede Kenbrook, jak mu Merrymont poručil, a vpadne jim přímo do pasti. Gloriana neví, jak by ho zachránila. Všechna láska, bolest a soužení, smích i slzy, všechno bylo k ničemu.

Natáhla se na úzké lůžko. V očích ji pálily slzy. Nedělej to, Dane, říkala si, ač nebyla naděje, nepokoušej se zachránit mě. Nevím proč, ale Merrymont se tě chystá zabít.

Gloriana zavřela oči a zívla. Stejně neusne, i když je k smrti unavená. V sázce je příliš mnoho.

Náhle si uvědomila, že jí přímo do obličeje svítí slunce.

Posadila se a podivila se, že je v cizím pokoji. Teprve pak si vzpomněla, že ji unesl Merrymont a že dnes chce zabít jejího milovaného muže.

Gloriana nepochybovala o tom, že i kdyby Dan v boji vyhrál, Merrymontovi muži by ho zamordovali, než by dojel k padacímu mostu. Kenbrook určitě přijede do jámy lvové a ona je návnada, která ho táhne na jistou smrt.

Došla ke dveřím a zoufale se proti nim vrhla. „Pusťte mě, Merrymonte!” zařvala. „Tak pojďte, vy zbabělce! Bojíte se snad ženy?”

Pevná vrata se otevřela tak prudce, že Gloriana doslova vypadla na chodbu. Rychle se na prahu vydrápala na nohy.

Merrymont stál přímo před ní, v ranním světle se tvářil laskavě a slušelo mu to. Měl na sobě čistou tuniku, vlasy se mu leskly ještě mokré po umytí a na věznitele se tvářil až moc přátelsky.

„Ne,” řekl srdečně, „nebojím se ani tebe, ani žádné jiné ženy.”

Gloriana ho probodávala pohledem. „Vaše chyba, pane,” řekla. „Kdybyste měl rozum, bál byste se.”

Zasmál se. „Kenbrook se k tobě hodí,” dodal. Pak mu pohled potemněl a úsměv se vytratil ze rtů. „Kdybych tak já měl stejné štěstí,” pokračoval a chytil Glorianu za paži, ne aby ji odvedl, ale aby zdůraznil, co jí chce. „Uprav se, mylady,” poručil jí. „Tvůj manžel je se svým vojskem za bránou. Jsou připraveni bít se.”

Gloriana se mu vytrhla. „Proč to děláte?” zeptala se s hlavou plnou hrůzostrašných představ o tom, jak bude Dan trpět. Dan svíjející se v křečích, Dan umírající, Dan mrtvý. „Co získáte tím, když zaviníte smrt syna vlastní sestry?”

Merrymont zůstal stát jako opařený. Při zmínce o Jillian zbledl, protože ji skutečně miloval. Chystal se něco namítnout, pak se zarazil, opřel se o pevná futra mohutných dveří a

sklopil hlavu, jako by vedl vnitřní boj. Když konečně pohlédl na Glorianu, bylo už slyšet dupot kopyt a drsný pokřik bojovníků.

Spěchala k oknu s nadějí, že zahlédne Dana, ale výhled ji zklamal, z komnaty se nabízel jen pohled na holubník a dávno rozbitou fontánu obrostlou zeleným mechem.

„Proč to děláte?” nenechala se odbýt a otočila se, aby viděla Merrymontovi do tváře.

„Brzy se to dozvíš,” odpověděl a šel pryč.

Gloriana se chvatně umyla a oblékla. Když vyšla na chodbu, nikdo ji nezastavil. Povzbuzená a hlavně vedená pomyšlením, že spatří Dana, spěchala chodbami kolem mnoha dveří, pak dolů ze schodů a nakonec přes prázdné síně až k východu.

Dan nechal svou armádu před branami, což bylo podle Gloriany holé šílenství. Na přepadlém obličeji mu poznala, že v noci nezamhouřil oka. S neoholenými vousy a divokým pohledem v očích vypadal ještě víc jako Viking. Střelil po ní pohledem.

„Neublížil ti?” zeptal se.

Gloriana zavrtěla hlavou. „Nic se mi nestalo, můj pane,” odpověděla rychle, ale stejně polykala slzičky. Prosila by Dana, ať obrátí Pelea a spěchá zpátky na Hadleigh, kdyby nevěděla, že to nemá smysl, že by byla přímo urážka o něco takového jej žádat.

Merrymont stál za ní. Kupodivu jí něžně položil ruku na rameno a stáhl ji zpátky. Pak předstoupil neozbrojený před Dana.

„Přišel jsi sám,” zhodnotil situaci. „Udělals na mě dojem, Kenbrooku. Třeba tě krev St. Gregoryových úplně neotrávila.”

Dan měl ruku odloženou na rukojeti meče; Gloriana vycítila, že je připraven k akci a bála se o něho jako nikdy. Jestli ho zabijí, všechny jejich společné sny a naděje budou marné a ona to nepřežije.

Přesto musí snést všechno, všechno kvůli jejich dítěti. „Celým srdcem tě miluji, Dane St. Gregory,” ozvala se.

Merrymont ukázal na otevřenou bránu k dalšímu nádvoří. Nespouštěl zrak z Danovy tváře. „Pojď, Kenbrooku,” přikázal. „Budeme vést boj muže proti muži. Nech tu koně - nebudeš ho potřebovat - ale meč si vezmi.”

Dan se snesl dolů ze sedla s očima upřenýma na Glorianu. Bylo to divné, ale nikde v okolí nebyl ani jediný Merrymontův voják.

„I já tě miluji, mylady,” zavolal Dan.

Merrymont počkal u brány, vlídně se usmíval a jednu ruku si položil na srdce, jako by parodoval srdceryvnou scénu. Pak se na slunci zaleskl jílec jeho meče a Gloriana neměla nejmenší důvod pochybovat, že se s ním umí ohánět. Byl sice starší než Dan, možná o něco pomalejší, ale zkušenost byla na jeho straně. Na malém nádvoří si Gloriana sedla na kamennou lavici. Ne že by mermomocí chtěla být divákem bitvy, ale nohy ji přestaly poslouchat.

Kenbrook s Merrymontem se postavili proti sobě s tasenými meči, připraveni zabíjet. Naskytla se jí morbidně velkolepá podívaná, protože oba bojovníci vypadali úžasně.

Pak se jejich meče s řinčením střetly, hluk se stupňoval a Glorianě bilo srdce rychleji, než meče dopadaly. Boj vypadal zpočátku ladně, jako by dva mistři předváděli své umění.

Gloriana při každém zařinčení oceli mrkla, ale ani jednou neuhnula pohledem, přestože by se nejraději nedívala. Jestli musí Dan zemřít, usoudila, přinejmenším je povinná sledovat jeho oběť.

Merrymontův meč prudce švihl a zasáhl Danovo stehno. Hned se na něm objevil krvavý šrám.

Gloriana vstala a vyjekla, ale pak se opět posadila.

Boj se zrychlil; zanedlouho se oba protivníci koupali v potu i krvi. Ani jeden neustupoval, jako by každá nová rána dodala příjemci sílu i odhodlání.

Gloriana si tiskla dlaň na ústa, aby nekřičela a nezvracela. Mohla jen bezmocně přihlížet a modlit se, aby Dan přežil.

Nakonec byly její modlitby vyslyšeny, protože Dan vyrazil strýci meč a ten s cinkotem dopadl na kamenné dláždění.

Přitiskl špičku meče Merrymontovi na krk a zachroptěl: „Chceš, abych tě zabil? Vlastního bratra své matky?”

Merrymont ztěžka oddechoval. Šaty měl stejně jako Dan zaprášené a nasáklé potem a krví. Klesl na jedno koleno, spíše vyčerpáním, než že by se pokořil, a když zvedl hlavu, Gloriana se podivila a Dan asi také, protože se usmíval.

„Jsem strašně vyčerpaný, Kenbrooku,” přiznal udýchaně. „Ale rozhodně netoužím po tom, abys mě zapíchl mečem. Přivedl jsem tě sem, protože potřebuji dědice.”

Dan byl zaskočený.

„Cože?” zvolal a tvářil se, jako by se chystal strýce popravit.

Merrymont se nejisté zvedl. Dan mu nepomohl, ale ani mu v tom nebránil. Gloriana seděla jako socha na kamenné lavici a ani nemrkala.

„Měl jsem tři ženy,” vysvětloval Merrymont, „ale ani jedna nepřežila porod. Bohužel ani žádné z dětí, které mi chtěly dát. Ty, syn mé sestry, jsi jediný, komu mohu zanechat své državy.”

Dan zasunul meč do pochvy. Pořád se tvářil rozzuřeně, jako by se chtěl na strýce vrhnout a zaškrtit ho.

Glorianě se vrátila řeč i síla do kolen. Vstala a vykřikla: „Proč ses proboha mého muže pokoušel zabít, když ho chceš za dědice?”

„Dobrá otázka,” přiznal Merrymont. Objevil se sluha s vínem. Poražený, ale nepokořený baron vzal prostý dřevěný pohár a hltavě pil. Díval se na Dana, když Glorianě odpovídal. „Raději bych předal majetek králi, než muži, který by ho neudržel. Potřeboval jsem důkaz, Dane St. Gregory, pátý barone z Kenbrooku, že jsi takového úkolu hoden.”

Dan se pořád kabonil a rukou Glorianě naznačil, že má mlčet, protože poznal, že se chystá protestovat. „Nejsi ještě starý,” zabručel, protože to byl svým způsobem kompliment. „Proč potřebuješ dědice právě teď?”

Merrymont se usmíval trochu zlomyslně. „Ne že bych se ti chystal udělat tu radost, že umřu, synovce,” řekl. „Ale až přijde můj den - snad za dlouho - musí být všechno

připraveno.” Stočil pohled na Glorianu a tentokrát promluvil citlivěji: „Ty, má paní, se můžeš stát paní jakékoliv državy, jsi krásná a odvážná a neuvěřitelně loajální k muži, kterého miluješ.”

Gloriana mu nepoděkovala. Začervenala se a postavila se vedle Dana.

Ten ji vzal kolem pasu a společně kráčeli k Peleovi. Dan vysadil Glorianu do sedla a vyskočil za ní. Jednou rukou popadl otěže, druhou měl stále připravenou na rukojeti meče.

„Pověz mi,” ozval se ještě jednou jeho strýc, „jak si budeš říkat, až tu Gareth ani já nebudeme a ty budeš pánem tří největších držav v království? Budeš Hadleigh, nebo Merrymont?”

„Budu Kenbrook,” odpověděl tiše Dan. Pak nasměroval mohutného oře k bráně. Nikdo se nepokusil pána s paní zastavit. Konečně zase společně vyjeli z Merrymontova sídla, aby spolu zůstali, tentokrát napořád.

Kenbroocký hrad o několik měsíců později…

Vzteklý jekot mladého Erika St. Gregoryho, budoucího šestého barona z Kenbrooku, dědice statků Merrymonta a Hadleigha, se plnou silou ozval přes malou předsíň na celou věž. Dan trávil větší část dopoledne přecházením po chodbě a teď se konečně rozběhl ke dveřím do komnaty. Zadrželi ho z jedné strany Gareth, z druhé Merrymont. I Edward by tam jistě byl, kdyby právě neodjel do Londýna na svatební cestu s Mariette de Troyes.

„Dej ženám čas, ať v klidu dokončí nutnou práci,” radil mu přátelsky Gareth. „Je to intimní záležitost, určitě tě zavolají, až bude všechno připraveno.”

Dan se zoufale těšil, až uvidí dítě, ale hlavně se chtěl ujistit, že je Gloriana v pořádku - že neobětovala život, aby porodila malého širokoplecího St. Gregoryho, jako se to stalo jeho matce.

„A Gloriana…” chvěl se mu hlas.

„…je silná žena,” dokončil za něho Merrymont. Od jejich střetnutí na meče se oba muži svým způsobem spřátelili. Dan mu ještě neříkal křestním jménem - jmenoval se Landry - ale oba věděli, že to časem přijde.

Po nekonečně dlouhé době, která Danovi připomněla vzdálenost hvězd, o nichž mu vyprávěla Gloriana, se těžké dveře otevřely a v nich stála usměvavá Eleina.

„Pojď dál, mylorde. Tvá žena a statný syn tě očekávají.”

Dan se vytrhl Merrymontovi a Garethovi a málem švagrovou porazil, jak spěchal za svými nejbližšími.

Gloriana ležela ve velké posteli, která jim tak dobře sloužila, s vlasy čerstvě učesanými, ale stále zpocenými námahou, a celá hořela. Oči měla rozzářené a pyšně se podívala na Dana, kterému se zamlžil zrak.

V náručí držela děťátko, zabaleného ošklivého červeného tvorečka velkého jako selátko.

Gloriana se zasmála, když viděla, jak se zatvářil. Manžel ji rychle políbil na čelo. Vždycky mu uměla číst myšlenky, ani tentokrát se nezmýlila. „Neboj se, lásko,” řekla. „Jednou bude stejně krásný jako ty, víc si nemůžeme přát.”

„Poranil tě?” zašeptal Dan. Už dříve se domluvili, že se chlapeček bude jmenoval Erik na počest jednoho výjimečně statečného předka St. Gregoryových, ale Dana ani nenapadlo, že malý suroveček bude tak velký.

Gloriana něžně pohladila dětskou hlavičku. „Erik se prostě narodil,” špitla unaveně. „Porodní bába povídala, že jsem na porody dobře stavěná a že to příště půjde snadněji.”

Dan opatrně položil špičku prstu k naducané tvářičce, jako by se dotýkal svaté relikvie nebo kříže. „Občas jsem pochyboval,” svěřil se jí zasněně, „že se dožiji dnešního dne.”

Gloriana mu volnou rukou upravila rozcuchané vlasy. „A vydržíš tu námahu, mylorde?” škádlila ho. „Vypadáš, jako by si na tobě otcovství už teď vybíralo daň.”

Danovi do očí vhrkly slzy úlevy, radosti a lásky. „Nikdy jsem nepoznal takový strach,” přiznal se, protože Eleina i služky mezitím odešly.

„Copak jsem ti jasně neřekla, že vydržím porod i horší věci, Dane St. Gregory?”

„Slyšel jsem, jaknaříkáš,” vysvětloval a otřásl se při té vzpomínce. Slyšel i horší výkřiky bolesti za mnohem pochmurnějších okolností, ale nikdy ho nezasáhly tak jako utrpení jeho ženy. Vrhl se při nich na dveře a museli ho zadržet násilím.

„Je přirozené, že žena křičí,” poučila ho. „Ano, bolí to. Hodně to bolí. Ale výkřiky zároveň uvolní napětí lépe než cokoliv jiného.”

Vzal ji za ruku, kterou mu pročesávala vlasy, a zlíbal jí všechny klouby. „Stejně bych raději vzal to břímě na svá bedra, než tě slyšel naříkat.”

Zasmála se a v očích jí vesele blýsklo. „Takový chlap, který by vydržel porod, se ještě nenarodil. Bůh to ví a ve své moudrosti ten úkol svěřil ženám.”

Někdo zaťukal na dveře. Gloriana zavolala, ať vstoupí. Ve dveřích stála lady Eleina. „Je tu kojná,” sdělila. „Mám jí hned zanést Erika, než zase začne vřískat?”

Gloriana se usmála a přikývla, i když se jí se synkem nechtělo loučit ani na chvilku. Vysvětlila Danovi, že se jí za pár dní taky vytvoří mléko a bude dítě krmit sama, že to vyčetla v jedné ze svých moderních knih.

Ukázala na slamník vedle sebe a Dan si k ní opatrně lehl; dával pozor, aby do ní nestrčil, a pak ji jemně a něžně vzal do náruče.

„Často si říkám, ženuško, proč právě mě obdařil Bůh ženou, jako jsi ty. Určitě si to nezasloužím.”

Gloriana ho políbila na čelo stejně jako před chvilkou miminko a Dan si to užíval. Sice by to nepřiznal, ale i v něm zůstal malý chlapec, který se rád mazlil, a třeba by i maličko na syna žárlil, kdyby mu Gloriana nedávala patřičně najevo svou lásku. Chlap v něm by se s ní samozřejmě raději pomiloval, ale bude nějakou dobu trvat, než ho zase bude moci přijmout v loži. Ani mu to nevadilo.

Všiml si, že se zamračila, a ihned na ni pohlédl. „Co tě trápí, Gloriano?” zeptal se.

„Najdeš si milenku, když jsem ti dala dědice?”

Dan se zvedl na loket. Zaskočila ho a taky trochu urazila. „Co je to za otázku?” opáčil. „Copak jsem ti tisíckrát neřekl, že tě miluji víc než vlastní život?”

Nebojácně na něho zírala, ale v očích měla slzy. „Gareth si v domě u jezera vydržuje Anabel, a přesto si myslím, že žádný muž nemiluje ženu víc než on Eleinu.”

„Gareth uctívá Eleinu jako svatý Boha, ne tak jak má muž milovat ženu. Nebudu ti nevěrný, Gloriano. Přísahám na srdce našeho prvorozeného dítěte i těch, které se teprve narodí.”

Oddychla si a přivinula se k němu. Brzy tak usnula.

Ležel a něžně ji držel v náručí, dokud se po mnoha hodinách neprobudila, protože nechtěl, aby otevřela oči a zjistila, že ji opustil.

Gloriana se ihned usmála a políbila ho na ústa. „Neodešel

jsi.”

„A nikdy neodejdu,” slíbil. „Nikdy v životě.”

Erikovi bylo osm lýdnů, když Gloriana přestěhovala kolébku z komnaty ve věži do dětského pokoje, kde se o něho staraly věrná Judita a zkušená kojná Ilsa.

Dan byl zrovna na lovu s Merrymontem a Edwardem. Gloriana si pečlivě vybrala správný den, protože věděla, že se manžel vrátí až na nešpory, a chtěla mu všechno pečlivě připravit.

S pomocí sloužících komnatu ve věži vymetla a pokryla čerstvými voňavými rohožemi. Nechala nově nacpat slamník, posypala ho bylinami a všechny lampy nechala vycídit a naplnit olejem. Vyměnila i ložní prádlo a přikázala nachystat dříví do krbu.

Když se smrákalo, přinesli jí nahoru vanu a naplnili ji horkou vodou s vůněmi. Na stole naaranžovala studené maso, sýr a ovoce.

Nakonec poslala služky pryč a svlékla se do košilky. Vlasy si vykartáčovala a nechala volně splývat z ramen, jak to Dan měl rád.

Pak zaslechla na schodech kroky a srdce se jí zachvělo. Málem přestala dýchat, když překročil práh a ihned pochopil, co ty změny znamenají.

Odložil meč, zavřel za sebou a s obdivem pohlédl na Glorianu. Cítila se jako bohyně. Pod košilkou jí ztvrdly bradavky, jak se těšila na laskání muže místo hladového nemluvněte.

„Připravila jsem ti koupel, mylorde,” sklonila hlavu.

„Taky ji potřebuji,” zastřeným hlasem odpověděl Dan. „Koupel i mnohem víc, mylady.”

Gloriana přistoupila k manželovi a sundala mu pás. Pak mu přetáhla přes hlavu tuniku a chvíli ho hladila po zjizvené mohutné hrudi, než mu rozvázala spodky.

„Strašnější mi chyběla,” zašeptal.

„Vidím důkaz,” zaculila se a dotkla se ztopořeného údu. Dan pod stiskem její ruky zasténal.

„Ale nejdříve vykoupat,” přikázala spokojeně, když zanaříkal, sotva ho pustila.

Jako poslušné dítě se nechal vést do měděné vany. Jakmile ale stoupl jednou nohou do teplé vody, úplně se proměnil. „A ty půjdeš se mnou, ženuško,” chytil Glorianu kolem pasu a postavil ji proti sobě do vany.

Roztála po prvním polibku, pak vzplála jako pochodeň, protože po něm toužila stejně jako on po ní. Současně klesli na kolena, přestali se líbat jen na tak dlouho, aby jí Dan stáhl košilku a zahodil ji.

Laskal jí ústy lalůčky, krk a prsa tak dlouho, až začala vrnět. Gloriana se udržela a nejprve ho postupně omývala, aby ji dobýval čistý.

„Nemůžu se dočkat,” oddychoval prudce, když ho utírala.

„Jen buď trpělivý,” poručila a vzala ho čistého do úst.

Dan zachroptěl, chabě zaprotestoval a nechal lady Kenbrookovou, aby si ho triumfálně vzala.

Chtěla být neúprosná, ale Dan jí nakonec unikl a prozkoumal známá místa, aby poznal, že je připravená.

„Nenech mě čekat,” naléhal.

„Ani já se nemůžu dočkat, můj pane,” přiznala se.

Dan ji popadl za boky, vyzvedl ji a nabodl na vztyčené kopí. Beze slov si vyměnili pohled, když ji postupně pouštěl níž.

Zpočátku se pohybovali pomaloučku, hledali společný rytmus, doprovázený mlaskavými zvuky, jak se v ní pohyboval.

Gloriana byla u vytržení; těšila se na jejich spojení a spokojeně se Danovi oddávala. Olizoval jí bradavky a zrychlil tempo, až začala voda z vany pod nimi vystřikovat a zpočátku něžné spojení přešlo v divokou primitivní jízdu.

Dan s Glorianou dosáhli vrcholu ve stejném okamžiku a celí rozechvělí si padli do náruče. Když konečně byla schopná slova, zvedla Gloriana hlavu k manželovi.

„Miluji tě, Dane St. Gregory, v této době i ve všech, které přijdou.” Políbil ji. „Já tebe taky,” odvětil. A jsou spolu dodnes.