Linda Lael Miller

Springwater Seasons 01. Osud a vášeň

1

Území Montany, 1870

Nikdy ve svém dlouhém, předlouhém životě nezapomene na chvíli, kdy ho poprvé uviděla jet čerstvě napadlým sněhem, sahajícím jeho hřebci Appaloosovi až po hruď, s modrou oblohou za zády. Nikdy nezapomene na ty vzácné a jedinečné okamžiky, kdy ho omylem pokládala za někoho jiného.

Její šestiletá dcera Abigail stála vedle ní u okna na bedně obrácené dnem vzhůru a vyhlížela přes zasklené okno, na němž mráz vykouzlil krajkový vzor. „Podívej, mami, jede k nám! Říkala jsem ti to! Není senzační?“

Evangeline Keatingová se kousla do spodního rtu ve snaze potlačit neblahou předtuchu a strach, který ji náhle přepadl. Ten jezdec byl skutečně „senzační“, přinejmenším na pohled. Jeho mohutná ramena se rýsovala pod koženým pláštěm s kožešinovou podšívkou, měl dlouhé a rovné nohy a ovládal otěže s elegantní lehkostí, svědčící o jeho dokonalém splynutí s koněm.

Nedokázala rozeznat jeho rysy ani barvu vlasů, protože měl klobouk stažený hluboko do čela, bezpochyby proto, aby ho chránil před studeným větrem, který toho rána přišel nečekaně brzy spolu s bohatou nadílkou sněhu.

Ve skutečnosti ho nepotřebovala vidět, protože nosila jeho podobenku v kabelce a stále znovu ji studovala. „Senzační“, opakovala po chvíli Evangeline. Přemýšlela o tom, co se od ní asi očekává po svatbě a skoro litovala svého rozhodnutí odjet na západ a provdat se za pana Johna Keatinga, bohatého bratrance svého zesnulého manžela. Ve skutečnosti neměla moc na vybranou.

Charles ji zanechal s prázdnýma rukama. Odkázal farmu a všechno, co měl, svému synovi Mottovi, kterého měl se svou první, pravou a zbožňovanou ženou Clarou.

Mott se domníval, že spolu s majetkem a penězi zdědil i Evangeline. Představa, při níž se pokaždé zachvěla, když ji v nestřežené chvilce přepadla. V jejich malém městečku v Pennsylvánii a v celém okolí byl zoufalý nedostatek volných mužů kvůli pustošivému a tragickému ozbrojenému konfliktu, k němuž zde

nedávno došlo, a Evangeline, která zůstala bez prostředků a bez opory, se nutně potřebovala znovu vdát.

Ve chvíli, kdy se už začala bát, že to bude muset vzdát a vzít za vděk Mottem Keatingem, jehož otec byl alespoň mírný člověk, ne-li přímo laskavý, přišel dopis. Napsal ho pan John Keating, svobodný, ale dobře situovaný rančer, aby jí vyjádřil svou soustrast. Přiložil i zašlou fotografii a šek na nezanedbatelnou částku pro Evangeline na cestu.

Psal, že pokud se odváží přijet na západ, vezme si ji a bude vychovávat její dceru jako svou vlastní. Prohlašoval, že je muž, se kterým se dá snadno vyjít, bohabojný, nenáročný a skromný. Že patří mezi první usedlíky, kteří začali chovat dobytek v Texasu a má solidní dům na ranči, do něhož neprší. A také to, že má dobrého a spolehlivého partnera, kterému důvěřuje, a který je mu velkou pomocí. Přiznával, že práce je těžká a ranč osamělý, protože v okolí nežije moc lidí. Prý tam nejsou skoro žádné ženy, ani škola a kostel, ale pan Jacob McCaffrey, který se svou ženou June vlastní springwaterskou dostavníkovou stanici, zastávku dostavníků vzdálenou nějakých deset mil od ranče, se prý nechá čas od času přesvědčit, aby pronesl kázání.

Evangeline sbalila svých a Abigailiných pár osobních věcí do jednoho kufru a odjely vlakem z Philadelphie do St. Paul, kde nastoupily do prvního z četných dostavníků, cestujících přes území Nebrasky a Montany. Jejich cesta trvala týdny, vyžadovala velkou osobní statečnost, odolnost a vytrvalost, což byly vlastnosti, které Evangeline měla. Teprve před pár hodinami, za silného nočního blizardu, přijely konečně matka s dcerou, vyčerpané, hladové a zmrzlé na kost, do stanice Springwater, kde na ně čekali McCaffreyovi.

Jezdec zajel ke stodole, seskočil ze sedla a šel otevřít vrata. Potom zavedl schváceného koně dovnitř. Za pár minut zase vyšel ven a jak se blížil ke stanici, před ústy se mu tvořily obláčky páry. Když zvedl hlavu, uviděl Evangeline i Abigail v okně a po tváři mu přelétl úsměv tak oslnivý jako slunce, při kterém roztaje sníh.

Evangeline rychle ucouvla a automaticky si sáhla na vlasy. Podle jejího mínění neměly moc pěkný odstín, ale nosila je stále pěkně učesané. Podle jejího názoru nebyla ani ošklivá, ani hezká. Měla vysokou a statnou postavu a silné ruce. Hnědé oči, bílé a zdravé zuby, čistou pleť a nesmělý, velmi podmanivý úsměv. Uměla pracovat, byla čestná, byla dobrá v počtech a uměla mluvit. Uměla

pěstovat zeleninu, chovat slepice, dojit krávy, uklidit dům, vařit i šít.

Proto byla přesvědčená, že se všemi těmito kvalitami je žena s dobrou kvalifikací do manželství.

Protřepala si sukni kalikových šatů, propocených po tolika týdnech, kdy byly zavřené v dostavníku, a když vzhlédla, její pohled se setkal s pohledem June McCaffreyové, malé, půvabné ženy, která se k nim chovala velmi soucitně.

Paní McCaffreyová se podívala na manžela Jacoba, který seděl u kamenného krbu a opravoval postroj. Byl to muž mírné povahy, zato impozantního vzrůstu; se zamračeným výrazem ve tváři a hustými, černými vlasy.

„June,“ řekl klidně, „ne aby ses do toho pletla.“

Evangeline už se ho chtěla zeptat, co tím myslí. Nebyla to první podobná výměna slov mezi těmi dvěma od chvíle, co přijela a řekla jim, že má v úmyslu provdat se za Johna Keatinga. Ale pak se ozvalo dunivé zabouchání na dveře, do místnosti pronikl závan chladného zimního vzduchu a vešel vysoký muž, kterého předtím pozorovala z okna, a kterého si měla brát. Abigail, která stála za ní a doufala, že s novým tatínkem dostane i vlastního poníka, doslova skákala radostí.

Evangeline se chtěla představit, proto vykročila směrem k muži ve chvíli, kdy smekl klobouk a odhalil hlavu plnou světlých, sluncem vybělených vlasů. Jeho jemně řezaná tvář byla zčervenalá mrazem a v pohledu jeho světle modrých očí byla zvědavost, pobavení a zároveň smělost.

Evangeline na chvíli vystoupil žaludek do krku, a pak zase klesl dolů tak rychle, až se jí udělalo nevolno. „Vy nejste pan Keating,“

zmohla se na slovo.

Dost dlouho na ni hleděl s neproniknutelným výrazem v očích.

Potom nakonec řekl: „Ne, ma’am, nejsem.“

Zatímco Evangeline zpracovávala jeho oznámení a koutkem oka vnímala Abigail, která rázem ztuhla, muž držel klobouk v obou rukou a pokývl na pozdrav McCaffreyovým. „Jacobe,“ řekl s úctou.

„Paní June.“

„Asi ti přijde vhod horká káva po takové cestě,“ konstatovala June a proplétala se mezi třemi stoly pro hosty ke sporáku. Byla štíhlá, s hnědými, mírně prošedivělými vlasy, zářivě čistou pletí a stejně zářivýma, modrýma očima. „A také něco ke snídani, myslím. Posaď se u nás.“

Evangeline stála jako zkamenělá a bála se pohnout, nebo promluvit. Možná je ten člověk emisarem jejího budoucího manžela,

ale vnitřní smysl spolu s divným pohledem McCaffreyových, kteří hleděli z jednoho na druhého, jí napovídaly, že se stalo něco nepříjemného.

Pan McCaffrey, džentlmen za každých okolností, odložil postroj, vstal a otřel si velké drsné dlaně do černých vlněných kalhot.

Odkašlal si a pak řekl: „Paní Keatingová, to je Scully Wainwright. Je partnerem Velkého Johna na ranči „JW v kruhu“. Scully, to je paní Keatingová.“

Evangeline mu prkenně podala ruku. Wainwright chvíli váhal, potom si stáhl kožené rukavice a podal jí ruku také. „Paní Keatingová,“ řekl. Vycítila v něm hlubokou vyrovnanost a on se nevyhnul jejímu pohledu, jen mu mírně zaškubaly lícní svaly.

„Čekala jsem svého nastávajícího manžela,“ řekla Evangeline, která si v duchu říkala, že nemá smysl chodit kolem horké kaše.

Povzdechl a zajel si rukou do hustých, neupravených vlasů. I tenhle by potřeboval ženskou péči, uvažovala v duchu Evangeline.

Byl zarostlý, vlasy měl nemyté a rozcuchané a límeček u košile potřeboval otočit, jak si všimla. Nepochybovala o tom, že má na prstech u nohou a na patách děravé ponožky.

„Raději jí to řekni hned,“ řekl Jacob a vzal Wainwrightovi plášť. V

Jacobových pohybech bylo něco, co připomínalo pistolníka, který právě hodil špetku střelného prachu do ohně.

„Doufal jsem, že už jste to udělali za mě,“ zněla upřímná odpověď.

Scully neodvrátil oči od Evangeline, když mluvil, ale jí stejně připadalo, že by to v této chvíli rád udělal.

Abigail teď vystoupila dopředu, postavila se za matku a malýma, ale silnýma ručkama jí žmoulala sukni.

Jacob se posadil vedle své ženy na druhý konec pokoje s trámovým stropem, čistými stoly a prkennou podlahou. Něco si šeptali, jako by byli zabráni do důležitého hovoru a nemohli věnovat pozornost dramatu, které se rozvíjelo na doslech od nich.

Wainwright si znovu povzdechl. „Velký John tu není. Teď jsem na ranči jen já a pár kusů dobytka,“ řekl jedním dechem.

Evangeline přemýšlela, co by pro ně znamenala zpáteční cesta do Pennsylvánie a jak by přesvědčila Motta, aby si ji přece jen vzal a cítila, jak z ní uniká odvaha takovou rychlostí, že si musela sednout na lavici u nejbližšího stolu. Abigail se k ní tiskla ještě víc a upírala pohled do výšky na Scullyho Wainwrighta.

Musel té malé holčičce připadat jako zlý obr, když tak připadal i Evangeline. Skutečnost, že byl jen nedobrovolným poslem, na tom

nic neměnila. Vypadalo to, že tu dlouhou a obtížnou cestu s Abigail podnikly zbytečně.

„Co tím chcete říct, že tu pan Keating není,“ přinutila se Evangeline zeptat. „Napsal mi a nabídl mi manželství. Poslal mi bankovní směnku…“

Wainwright si sedl na konec lavice a opřel se loktem o stůl. June k němu přistoupila, postavila před něho hrnek kouřící kávy a hned zase odešla. „Ano, ma’am, já to vím. Ale musel odjet na jih za obchodem a zůstal tam déle, než předpokládal. Nevrátí se s největší pravděpodobností do jara, při současném stavu cest.“

Evangeline moc dobře znala stav cest. Dostavník, kterým přijely do Springwateru, po nich jen stěží dojel až sem, přestože vozka spěchal na další zastávku hned, jen co snědl teplé jídlo a co mu Jacob pomohl zapřáhnout čerstvé koně. V takové situaci bylo sporné, zda sem další dostavník vůbec dorazí. Podle McCaffreyových mohlo trvat několik týdnů, než se změní počasí.

Vystrčila bradu, aby na ní nepoznal, co se v ní odehrává, až to působilo skoro bojovně. Mimo Abigail a své hrdosti neměla nic. „A co máme mezitím dělat my, smím-li se zeptat?“

Pan Wainwright pokrčil širokými rameny a na chvíli uhnul pohledem. „Myslím, že byste měly jet se mnou na ranč, ma’am.

Můžete se tam ubytovat a až se na jaře Velký John vrátí, můžete uspořádat svatbu.“

Evangeline se na jedné straně ulevilo, ale zároveň se zděsila, protože z toho, co slyšela, získala neomylný dojem, že pan Wainwright žije a pracuje na ranči od odjezdu svého partnera sám.

Jednou věcí bylo mít kam jít a úplně jinou věcí bylo sdílet domov s cizím člověkem a navíc mužem.

Abigail, která byla do té chvíle nezvykle tichá, vykoukla zpoza matčiny sukně a zeptala se: „Budu mít hříbátko? Chtěla bych grošované, ale na barvě mi tak moc nezáleží.“

Wainwright se usmál a jeho úsměv rozehrál v srdci Evangeline nějakou skrytou strunu. Výsledný pocit, který v ní dozníval jako rezonující struny harfy, raději nezkoumala. „Teď je moc sněhu,“

řekl. „Ale možná se najde nějaký jednoroček, na kterém bys mohla později jezdit.“

„Děkuji,“ řekla Abigail vážně, předstoupila před něj a podala mu svou malou ručku, na stvrzení dohody. Byla velice hezká, drobounká, s velkýma modrýma, šikmo posazenýma očima a bílou pletí, která kontrastovala s černými, vlnitými vlasy. Teď ale

vypadaly matka i dcera neupravené a unavené. Abigail vyrostla na venkově, a přestože na sobě měla dívčí šaty a vypadala křehce jako panenka, byla živá a nezdolná jako kluk a stejná uličnice. Evangeline si v duchu s pýchou a zároveň se strachem říkala, že v hrudi její dcery bije srdce uličníka a rošťáka.

Vzala ji jemně za ruku a zatáhla ji zpátky k sobě, i když dohoda již byla uzavřena. Abigail bude mít hříbě. Alespoň nějaká útěcha, pomyslela si Evangeline.

„Nejsem si jistá, zda je to správné,“ řekla a dívala se zpříma na pana Wainwrighta. Měl opálený obličej, což ještě zvýrazňovalo tyrkysovou barvu jeho očí a bělost jeho pravidelných zubů. „Jedině, že byste byl ženatý. Kdyby tam byla i vaše žena…“

„Nemám ženu,“ přerušil ji a napil se kávy, kterou mu June přinesla. McCaffreyovi odešli a bylo je slyšet z malého obchodu za kuchyní a podle toho, jak měli vzrušené hlasy, se dalo soudit, že mají přátelskou výměnu názorů. „Ale mohl bych bydlet v sedlárně ve stáji. Jacob a paní June vám potvrdí, že nepatřím k lidem, kteří se vnucují.“ Podíval se na Abigail a pod bronzovou pletí mírně zčervenal. „Jsem džentlmen v každém ohledu, a budu vás chránit do Johnova příjezdu, paní Keatingová.“

Evangeline mu uvěřila. I po konfrontacích s Mottem a jeho dotěrnostech, které způsobily, že byla poněkud unavená a znechucená muži. Po osmi letech manželství s Charlesem si však vypěstovala intuici, která jí říkala, že Wainwright pro ni neznamená fyzické nebezpečí, ani pro Abigail. Nebylo to tím, že by jí připadal mírný. Všechno v jeho chování a pohybech vypovídalo o tom, že je divoký jako vlk nebo horská puma, která žije v horách této zrádné, necivilizované a neuvěřitelně krásné země.

Evangeline neměla na vybranou. I kdyby tu zastavil další dostavník, nezůstalo jí dost peněz na tak dlouhou zpáteční cestu do Pennsylvánie. Mott by jí poslal, kdyby mu napsala, ale to by trvalo měsíce a mimoto by chtěl na oplátku její duši i tělo. Na druhé straně nemohla tak dalece zneužít pohostinnosti McCaffreyových. Jsou laskaví, velkorysí, ale není to prostě jejich starost, ujmout se ženy s dítětem, které se ocitly v bezvýchodné situaci.

Nezbývalo, než jet na ranč „JW v kruhu“, ubytovat se tam a čekat, až se vrátí pan Keating z cest. Alespoň nebude muset měnit po svatbě jméno, říkala si s černým humorem. Abigail bude mít teplý a bezpečný domov a snad i dost jídla. A vyhlídka, že bude mít celou

zimu na to, aby se připravila na povinnosti manželky, také nebyla k zahození.

Pokud ovšem může věřit panu Wainwrightovi. Ale to by si mohla ověřit u McCaffreyových, ještě než odjede. Vlastně může tento vývoj situace považovat za dar seslaný z nebes.

„Jak tam pojedeme?“ zeptala se. „Všimla jsem si, že jste přijel jen s jedním koněm.“

Wainwright se usmál, jako by řekla něco humorného. , Jacob má sáně. Mohli bychom si je půjčit i s párem mul. Bude to dlouhá cesta zimní krajinou, tak vám radím, abyste sebe i tu malou teple oblékla.“

„Můžeme po cestě narazit na hladové vlky?“ zeptala se Abigail.

Měla při tom oči velké jako talíře. Evangeline se v duchu ptala, zda se její dceři tyhle divoké šelmy žijící v lesích i na holých pláních vybavily při pohledu na Wainwrighta, jak jel osamělou zasněženou krajinou.

„Ti nás nenapadnou,“ odpověděl pan Wainwright přesvědčivě a položil pravou ruku na pouzdro s pětačtyřicítkou, které mu viselo po pravém boku. Bylo to poprvé, co si Evangeline všimla, že je ozbrojený a nevěděla, zda ji to má uklidnit nebo naopak vyděsit.

Nesnášela zbraně, ale na druhé straně chápala, že jsou nutností v těchto končinách, kde setkání s divokými zvířaty, bandity a nepřátelskými indiány jistě nejsou žádnou raritou.

„Vy byste je zastřelil?“ zeptala se Abigail.

„To bych nerad,“ připustil Wainwright. „Ale kdyby to situace vyžadovala, tak bych byl radši, kdyby umřely ty bestie než já.“

Zdálo se, že ta odpověď Abigail uspokojila. Seděla na lavičce u sousedního

stolu,

kývala

malýma

nožkama

a

zvažovala

dobrodružství, které je čekalo. Některé děti by mohly mít po takovém rozhovoru zlé sny, ale Abigail měla duši badatele a určitě by byla zklamaná, kdyby dospěla, aniž by ji potkala alespoň jedna životu nebezpečná situace.

Zato Evangeline se zachvěla. Kdyby bylo záleželo na ní, rozhodla by se zůstat ve válce zpustošené Pennsylvánii, žila si v míru svůj život, tvrdě pracovala po boku hodného muže, vychovávala Abigail a rodila další děti. Stále ještě nevycházela z údivu sama nad sebou, že se rozhodla začít nový život na úplně neznámém místě, daleko od všech lidí, které znala. Byly chvíle, kdy jí bylo velmi smutno po mírných svazích a úrodných polích jejího domova.

Pan Wainwright pochopil výraz v její tváři s překvapivou přesností. „Toto je nehostinná země, ma’am,“ řekl. „Ale žije se tu dobře. Je tu hodně místa. Jen to chce kuráž a tvrdou práci.“

Evangeline se domnívala, že má kuráže asi tolik jako každý jiný a bůhví, že jí tvrdá práce nebyla cizí, ale nenamlouvala si, že je západ stejně slibný a lákavý pro ženu jako pro muže. Jen se snažila učinit z dané situace to nejlepší, co mohla. Když uslyšela, jak paní McCaffreyová v kuchyni rachotí hrnci a pánvemi, omluvila se a přešla pokoj.

June si pobrukovala starou církevní píseň a dávala sádlo na velký pekáč, na němž chtěla smažit kuře. Vzadu na sporáku už se vařil hrnec brambor.

Evangeline se zadívala Wainwrightovým směrem a když viděla, že ji sleduje s pobaveným úsměvem, otočila se k němu zády.

„Nehrozí nám žádné nebezpečí, když s tím mužem odjedeme?“

zeptala se paní McCaffreyové šeptem.

June se na ni vlídně usmála. „Se Scullym? To je hodný člověk.

Bude se o vás i tu malou dobře starat. Od něj se nemáte čeho obávat.“

Evangeline sepjala ruce. „Proč jste mi neřekli hned když jsem přijela, že pan Keating musel odjet do Denveru? Měla jsem to vědět.“

Paní McCaffreyová začala pokládat kousky dobře krmeného kuřete obaleného v mouce na pekáč. „Mluvili jsme o tom s Jacobem,“

přiznala s omluvným výrazem, „ale byly jste tak zmrzlé a unavené jízdou v dostavníku, když jste včera večer přijely. Neměli jsme to srdce, vám o tom říct. Kromě toho jsme věděli, že pro vás přijede Scully a odveze vás domů.“

„On je vaším rodinným přítelem? Myslím Scully?“

June vesele přikývla. „Jako náš syn, opravdu,“ řekla a vzala už rozdělanou plechovku zelených fazolí a vyškrábala je do menšího kastrolu. „Známe Scullyho od té doby, co jsme sem přišli a otevřeli dostavníkovou stanici.“ Její úsměv poněkud povadl a ztišila hlas.

„Naši dva synové zahynuli u Chattanoogy.“

Evangeline zaraženě mlčela a absorbovala do sebe tu těžkou ztrátu manželů McCaffreyových. Tolik synů, otců a manželů zahynulo, jak na straně Unie, tak na straně Konfederace. Aby se rozptýlila a překonala smutek, pokradmu vrhla další pohled na Scullyho Wainwrighta, jak se baví s Jacobem, který teď seděl u stolu naproti

němu. Abigail si sedla na lavici vedle Scullyho a okouzleně poslouchala.

„A co pan Keating? Jaký je?“ Až do té chvíle neměla odvahu se zeptat. Takový měla strach z odpovědi. Co když holduje whisky a má dotěrné chování? Co když bude bít ji nebo Abigail? To by ho zabila.

Paní McCaffreyová se znovu usmála, i když v očích jí zůstal smutek ze vzpomínky na ztrátu synů. „Je to slušný člověk. Starší než Scully, o dvacet let. Oba mají velký kus země a pěkný a prostorný dům. Prodali loni na podzim stádo dobytka armádě a vydělali hromadu peněz. Myslím, že Velký John odjel do Mexika pro další dobytek, aby vychoval nové stádo.“

Kuře se smažilo a brambory vařily, a tak June vzala modrý smaltovaný hrnek s kávou a odnesla ho ke stolu, kde seděli oba muži. Evangeline šla za ní, protože neměla důvod zůstat v kuchyni.

Říkala si, že stejně stráví zbytek svého života tím, že bude mimo jiné hlídat jídlo na sporáku a že tedy nemá smysl, aby s tím začínala dřív, než bude nutné.

„Měl bys tu zůstat přes noc, Scully,“ řekla June a dolila nejdřív kávu jemu a potom manželovi. „Deset mil je dlouhá cesta, zejména za takového počasí. Kromě toho paní Keatingová a ta malá jsou vyčerpané tak dlouhou cestou z Pennsylvánie až sem.“

Scully se zadíval z okna znaleckým okem a odhadoval situaci. „S

tím počasím máte pravdu,“ souhlasil očividně proto, aby uvolnil napětí, které přímo čišelo z Evangeline i z malé Abigail, „ale nerad nechávám ranč na tak dlouhou dobu bez dohledu. Nedávno nás vykradli.“

Jacob zvedl jedno černé obočí. „Indiáni?“

Abigail se předklonila s ještě větším zájmem než předtím.

„Opravdoví indiáni?“ zeptala se vzrušeným šeptem. „Takoví, co berou skalpy?“

„Abigail!“ okřikla ji Evangeline. Na to jak byla malá, znala její dcera dost strašidelných příběhů. Bezpochyby je slyšela od svého mnohem staršího nevlastního bratra Motta, kterému pravděpodobně nešlo o nic jiného, než zastrašit matku i dceru tak, aby zůstaly na farmě.

Scully, který samozřejmě nic z toho netušil, vesele přikývl. „Sem tam se to stává,“ řekl. Potom se znovu obrátil k Jacobovi a pokračoval. „Ale svým způsobem je mi těch zlodějů líto. Určitě je pro ně velmi těžké přežít v takové zimě, navíc když letos přišla tak

brzy. Musí se ubránit vlkům a horským pumám a doslova se s nimi porvat o každého divokého králíka a vačici. Na srnčím teď moc masa není, v takové zimě jsou samá kost.“

Bez ohledu na osobní strach z toho, že bude skalpována nebo unesena divochy, Evangelinu dojal soucit, který pan Wainwright projevoval s indiány. Po cestě vlakem a potom v dostavníku slyšela jiné muže, kteří říkali, že rudochy je třeba vymýtit jednou provždy, aby slušní lidé mohli konečně cestovat po bezpečných cestách.

„Až přijedu domů, budu rád, když tam najdu alespoň jednu slepici,“ dodal.

Zmínka o slepici June připomněla kuře na pekáči, proto se zvedla a odešla do kuchyně, aby se podívala, co dělá oběd. Za půl hodiny upekla biskvit a uvařila omáčku k dalším chodům a vůně linoucí se z kuchyně způsobila, že Evangeline se začal ozývat žaludek. Po cestě bývala často celé dny bez jídla, aby neutratila všechny peníze a měla dost pro Abigail, a proto už se na oběd paní McCaffreyové moc těšila.

Evangeline prostřela pro všech pět u vedlejšího stolu, který stál u krbu, zatímco Jacob s panem Wainwrightem odešli do stodoly podívat se, zda jsou sáně použitelné na tak dalekou cestu. Když se muži vrátili a šli si umýt ruce na malou verandu před kuchyní, byly dvě odpoledne a venku začínalo ubývat světla. Evangeline byla vděčná za další noc v teple a bezpečí na springwaterské stanici, protože si byla vědoma toho, že nadcházející cesta bude dobrodružná a vyčerpávající.

Po večeři pomohla Evangeline paní McCaffreyové umýt nádobí a Jacob s panem Wainwrightem opět vyšli ven, aby si zakouřili a posoudili počasí. Abigail, nasycená dobrým jídlem a unavená posloucháním, usnula na lavici u krbu.

„Cítíte se tady sama?“ zeptala se Evangeline paní McCaffreyové, když utírala nádobí.

June se usmála a zavrtěla hlavou. „Mám svého Jacoba a Boha, když potřebuji společnost a když jezdí dostavníky, je tu živěji. Vidím stále nové lidi a všichni mi vyprávějí nějaké příběhy.“

Evangeline se jí chtěla zeptat na její syny, ale připadlo jí to příliš osobní. Podle jejího soudu byli lidé ze západu uzavření a měli víc tajemství, než lidé z jiných koutů států. „Trochu mi to nahání strach,“ přiznala se. „Myslím představa, že budu na takové samotě.“

June se na ni znovu usmála. „Být sama nemusí být vždycky špatné, víte. Člověk se tak lépe naučí rozumět sám sobě. Mnoho lidí prožije

svůj život, aniž by se vůbec něčemu naučili o sobě, své duši a mysli, ale tady stačí vnímat.“

„Vnímat,“ opakovala Evangeline se smutkem. Skrze silné zdi dostavníkové stanice, které byly postavené z neotesaných klád, bylo v noci slyšet vytí vlků. Jacob se Scullym se vrátili dovnitř, sedli si k jednomu stolu a začali hrát dámu. Byli tak zaujatí hrou, že ani nezvedli hlavu.

June ji nečekaně poplácala po ruce. „No tak, nebojte se. Se Scullym budete v bezpečí, vy i ta vaše malá. Ten si poradí s každým medvědem, vlkem i Yankeeem.“

Evangeline se už začínala uklidňovat, dokud si neuvědomila dosah toho, co jí paní McCaffrey právě sdělila. „On bojoval na straně Konfederace?“

June doslova zazářila pýchou. „To se ví,“ odpověděla. „Scully dělal kurýra samotnému generálovi Robertovi E. Leemu.“

V tu chvíli Evangeline připadalo, že stíny uvnitř stanice potemněly, i když si byla jistá, že to byla jen hra světla. Studovala profil pana Wainwrighta, který se právě natáhl pro petrolejovou lampu, sňal skleněný kryt a škrtl zápalkou. Když zapálil knot, dal kryt zpátky na místo a spolu s Jacobem pokračovali ve hře.

Evangeline si odkašlala. „A já sem jedu až z Pennsylvánie a to všechno, tedy z politického hlediska…“

„Netrapte se tím,“ přerušila ji June a znovu ji poplácala po ruce.

„Vy za to nemůžete, že jste se narodila jako Yankee. Scully to ví a nikdy by toho proti vám nezneužil.“ Zatvářila se zamyšleně. „Pokud jde o Johna Keatinga, tak ani nevím, na které straně stál.

Pravděpodobně na žádné.“ Snížila hlas v důvěrný šepot, jako by jí sdělovala bůhvíjaké tajemství. „Vyrostl v Texasu. Podle jeho názoru tedy není ani Yankee, ani Jižan, ale jednoduše Texasan.“

Až později, když ležela v posteli a Abigail vedle ní spala hlubokým spánkem spravedlivých, se Evangelinina mysl vrátila k tomu, co jí říkala June. Přemýšlela celý večer o tom, zda není Scully Wainwright zatrpklý vůči Seveřanům za to, co si Jih vytrpěl za tu dlouhou a strašnou válku. Přemýšlela o tom, kde vyrůstal, v jakých poměrech, a zda je v jeho životě nějaká žena.

A zcela bezděčně přemýšlela i o Velkém Johnovi, který se za několik měsíců stane jejím mužem v dobrém i zlém, v dostatku i chudobě, v nemoci i ve zdraví, dokud je smrt nerozdělí. A uvědomila si, že má mnohem větší zájem o Scullyho Wainwrighta, o toho

zdvořilého, klidného a velmi nevyzpytatelného muže, který pro ni přijel, aby ji odvezl.

2

Malá Abigail, zabalená od hlavy k patě, vydechující páru do mrazivého vzduchu, vypadala úplně spokojená s tím, že je tam, kde je, totiž schumlaná v koutku Jacobových saní vlastní výroby. Její matka – no, to už byla jiná. Scully šel ještě zkontrolovat čtyři muly, aby se přesvědčil, že skutečně dokáží zdolat desetimílovou vzdálenost zasněženou krajinou a v ledovém větru. Evangeline seděla prkenně jako by spolkla pravítko a pozorovala krajinu, zda neobjeví vlky, bandity, nebo indiány.

Scully se usmál, když postupně zvedal mulám přední běhy, aby zkontroloval stav podkov. Když je vedli ze stáje, chovaly se poněkud tvrdohlavě a Scully si nemohl dovolit, aby zchromly někde uprostřed pustiny, kde by byl odsouzen k smrti umrznutím i se svým ženským nákladem.

Mula ho bolestivě kopla do ramene, jako by tím chtěla vyjádřit svůj protest.

„Klid,“ napomínal ji chlácholivým hlasem. Konec konců osel je osel a nedá se očekávat, že se bude chovat jinak. Scully byl mezi lidmi výjimkou ve svém vlídném přístupu ke zvířatům.

„Je všechno v pořádku, pane Wainwrighte?“ zeptala se Evangeline z hloubky kapuce vlněného pláště.

V duchu si povzdechl a připomenul si, že ta žena je tu nová a navíc Yankee. Západ je pro ni něco nového, co jí nahání strach, což podle něho jenom dokazovalo, že má správnou intuici. Přemýšlel, zda by ji moc vyděsil, kdyby jí ještě ve stanici navrhl, aby mu říkala jménem.

Když ho lidé oslovovali „pane Wainwrighte“, trvalo mu pokaždé několik vteřin, než si uvědomil, že hovoří s ním a ne s nějakým strejcem vedle.

„Všecko v pořádku, ma’am,“ odpověděl.

Jacob s June stáli ve dveřích a třásli se zimou, jak jim mávali na rozloučenou. „Dávejte na sebe pozor!“ volala June.

Scully zvedl ruku a pak se vyšplhal nahoru do sání vedle paní Keatingové a chopil se otěží. Ta v duchu poděkovala nebi a zahleděla se vstříc divočině, která je čekala. Cesta byla úplně zavátá, avšak na sněhu se utvořila zmrzlá krusta a slunce svítilo tak, že měnilo krajinu v třpytivě bílou pláň.

Scully si narovnal klobouk a chvíli se obdivným pohledem zahleděl na velkolepou krajinu, která se před nimi otevírala, než trhnutím otěží pobídl muly k pohybu. Appaloosu nechali na stanici do té doby, než se pro něho za pár dní vrátí s Jacobovými mulami a sáněmi.

V této chvíli měl všechno co potřeboval, aby udržel sáně v pohybu.

Pověsil před muly košíky s ovsem a chrániče před větrem, aby je přelstil. Cesta nebude snadná ani pro lidi, ani pro zvířata, ale budou ji muset vydržet. John Keating očekává, že ho bude doma čekat žena, až se na jaře vrátí z Mexika a Scully si jako přítel a partner Velkého Johna považoval za čest, že může zastupovat jeho zájmy. Což ale neznamenalo, že by ho nepopudilo, že si starý pán poslal pro ženu s dítětem a klidně se vypařil.

Jistě, stádo potřebovalo doplnit, ale považoval by za smysluplnější, kdyby byl poslal jeho, aby nakoupil dobytek, najal honáky a přihnal stádo tak dalekou cestou do Montany, zatímco by Velký John čekal na ranči „JW v kruhu“ na svou nevěstu a nevlastní dceru. Scully choval vůči Velkému Johnovi Keatingovi velký respekt, ale v duchu přemýšlel o tom, zda ho vyhlídka na to, že po tolika letech staromládeneckého života bude mít ženu a dítě nevyděsila natolik, že raději utekl.

Znovu si povzdechl. Evangeline je hezká žena a zdá se, že patří k tomu typu žen, které dokáží čelit nepohodě a nevyhnutelným krizím.

Kdyby byl na místě Velkého Johna, těšil by se, že bude mít po večerech u krbu společnost, nemluvě o ostatních radostech manželského života.

„Jak daleko je deset mil?“ zašvitořila malá Abigail z nitra sání.

Scully se na ni s úsměvem otočil. „Je to dlouhá cesta, vrabčáku,“

řekl, „ale musíme být doma před setměním.“

„Jen jestli nás nesežerou vlci,“ odpověděla Abigail a zdálo se, že ji ta představa rozveselila.

„Správně,“ souhlasil.

„Nebo jestli nás nenapadnou rudoši.“

„Taky pravda,“ přikývl Scully.

„Nebo nezajmou banditi.“

„Abigail!“ zakročila Evangeline. „To by stačilo. Pan Wainwright se musí soustředit na řízení mul.“

„Scully,“ opravil ji spontánně, aniž by o tom přemýšlel. Potom zrozpačitěl a odkašlal si. „Říkejte mi prosím Scully.“

Vážně se na něho zadívala hnědýma očima. „Tak dobře. Ale nemyslím, že by bylo dobré, abyste mne vy oslovoval křestním jménem.“

Ucítil, jak ho bodlo v místě, kde se domníval, že má srdce, ale ne proto, že by ho urazila tím, že se chtěla vyhnout přílišné důvěrnosti.

Bylo to proto, že z ní vycítil tolik smutku, osamělosti a důvěrné znalosti války a všech bolestí, které přinesla. „Jak si přejete, ma’am,“

odpověděl.

„Myslím, že ma’am bude prozatím vyhovovat,“ řekla škrobeně.

Zajímalo ho, proč ho nepožádala, aby jí říkal „paní Keatingová“ a najednou si přál, aby toho věděl víc, mnohem víc o jejím prvním manželovi a oblíbeném bratranci Velkého Johna.

Na druhé straně je lepší se do toho neplést. Sám má svých starostí dost a nosí v sobě jedno či dvě tajemství, která by nerad s někým sdílel.

Krajina, kterou projížděli, byla poměrně rovná, ale do všech stran se táhly lesy bavlníků, borovic a bříz a když se Evangeline ohlédla, springwaterská stanice vypadala jako maličká kostka, z níž vycházely dva proužky kouře z obou komínů. Část jí toužila po návratu pod ochranná křídla toho malého, avšak teplého domu, kde by s Abigail byly v bezpečí, ale rozum jí říkal, že ve skutečnosti není žádné místo bezpečné. I v Pennsylvánii se muži stříleli či probodávali bajonety v kukuřičných lánech a utrhávali si hlavy, ruce a nohy koulemi z kanónu. Dvě velké armády, které se poprvé střetly u Gettysburgu za horkých červnových dní roku 1863, po sobě zanechaly žeň krve, utrpení a zlomených srdcí a nepředstavitelnou fyzickou a materiální spoušť. Ale ještě větší spoušť zanechalo to strašné krveprolití v hlavách a myslích lidí.

Evangeline zavřela oči pod náporem vzpomínek, jichž se zřejmě nikdy nezbaví. Po bitvě posbírali vojáky Unie i Rebely a odvezli je do okolních měst, aby jim poskytli všemožnou péči, jakou jim bylo možné poskytnout, protože polní nemocnice byly přeplněné k prasknutí. Ona spolu s jinými ženami z jejich malé komunity dělaly vše, co bylo v jejich silách, aby pomohly. Převazovaly rány, posílaly

dopisy vojáků jejich milovaným, ale většinou jen bezmocně seděly u lůžka umírajících chlapců a držely je za ruku. Tehdy ji nejvíce zasáhlo a do dnešního dne se z toho nemohla vzpamatovat, když si uvědomila, že když jsou uniformy prosáklé krví, nedá se rozeznat, ke které armádě voják patřil.

Nepromluvila, dokud jim stanice nezmizela z dohledu za zatáčkou, ale potom si uvědomila, že ji čeká tolik hodin ve Scullyho společnosti a v zimě, že se rozhodla zahájit rozhovor. Seděla zpříma, ruce v rukavicích složené v klíně a usoudila, že otázka, kterou mu chce položit, je stejně dobrá jako každá jiná. „June mi říkala, že jste byl vojákem. Chci říct, že jste byl ve válce…“

Jeho zelenomodré oči, ve kterých ještě před chvilkou svítilo šibalstvím, se mírně zúžily, když se na ni zahleděl a ústa dostala téměř tvrdý výraz. Potom se ovládl, usmál se a uctivě se dotkl rukou střechy klobouku. „Ano, ma’am,“ řekl.

„Prý jste sloužil pod generálem Leem?“

„Ano, ma’am. Pod generálem Leem.“ Přimět Scullyho Wainwrighta k řeči bylo jako přinutit mokrou kočku, aby vrněla.

Evangeline se musela rozhodnout, zda toho má nechat, nebo to ještě zkusit. „Myslím, že už víte, že můj manžel… že já…“

„Že jste Yankeeové?“ zeptal se Scully a jeho oči už byly opět veselé. „Buďte bez obav, ma’am. Já vám to nevyčítám. Nikdo nemůže za to, že se narodil na severní straně Mason-Dixonovy linie, nemám pravdu?“

Evangeline si připadala, jako by jí tím přisoudil pevné místo, kam patří, i když v jeho tónu ani obsahu slov nebylo nic urážlivého.

Vypnula ramena. „Ale vy také nejste odtud,“ namítla a dech jí umrzal přímo před ústy v průzračném, diamantově čistém vzduchu.

Jedna z mul začala vyhazovat v postroji, ale jemu stačilo jednou hvízdnout mezi zuby, aby ji uklidnil. „Když Yankeeové skončili, moc nám toho z domova nezůstalo,“ řekl umírněně. „Táta mi zemřel, když jsem byl ve válce a pokud je mi známo, ani jeden z mých bratří se nevrátil. Chvíli jsem na ně doma čekal, potom jsem prodal všechno kromě sedla pro svého valacha Appaloosu a boční zbraně a vydal se na západ. Chvíli jsem se nečinně poflakoval, pak jsem potkal v Coloradu Velkého Johna a rozhodl se, že se s ním dám dohromady a spolu poženeme první stádo na sever.“

„Viděli jste po cestě indiány?“ vmísila se zvědavě do jeho vyprávění Abigail, zachumlaná v medvědích kůžích. Scully se zasmál. „Pár ano,“ řekl. Evangeline obrátila oči v sloup.

„Skalpovali někoho?“

„Abigail,“ napomenula ji znovu Evangeline.

Scully na ni mrkl a ji to naprosto nečekaně zahřálo víc než všechny deky a přikrývky. „Ne,“ odpověděl. „Chtěli jen nějaké hovězí. Dali jsme jim pár mladých býčků a oni celí šťastní odjeli.“

Ta odpověď Abigail očividně uspokojila, alespoň prozatím.

Usadila se zase do svého hnízda z kožešin, ale Evangeline věděla, že její malý mozek vymýšlí dramatické scénáře mnohem rychleji, než vyráběly továrny na severu náboje v době kulminace konfliktu.

Abigail byla na svůj věk vyspělá, ale s tím se nedalo nic dělat. Od tří let se naučila číst a počítat a napsat svoje jméno uměla ještě dřív. A uměla recitovat přes dvacet veršů a úryvků z bible, které ji naučil její stárnoucí otec, aniž by ji musel nutit.

Evangeline si dovolila poprvé po mnoha týdnech přemýšlet o Charlesovi. Oni dva se nikdy nemilovali láskou, o jaké se píše v románech. Charles zbožňoval svou Claru a přestože byl k Evangeline velmi laskavý, byla mu víc společnicí než manželkou. Často se při západu slunce upřeně díval k horizontu, jako by čekal, že tam spatří Claru, jak mu kyne a Evangeline volal tak často jménem Clary, že si na to začala zvykat.

Ale přes to všechno byl Charles hodný a jemný člověk, nenáročný a nekritický a jí po něm bylo doopravdy smutno. Kdyby se mohla vrátit do doby před jeho smrtí, i do té nesnesitelné války, udělala by to bez váhání. Místo toho zůstala, jako většina lidí, bez přijatelných možností, jak dál žít, a tak byla přinucena čelit nejisté budoucnosti.

Bez záruk a bez příslibů.

„Nebude to tak špatné, uvidíte,“ vyrušil ji Scully klidným hlasem z myšlenek. „Velký John je možná trochu drsný a neotesaný, ale není to špatný člověk.“

Evangeline se najednou zmocnil nepojmenovatelný pocit. Její oči dostaly neklidný, pichlavý výraz, těžce polkla a současně narovnala záda, aby si zachovala zdání důstojnosti. „Pije tvrdý alkohol?“

zeptala se hlasem, který zněl mnohem vystrašeněji, než by si byla přála.

„Sem a tam se napije trochu whisky,“ připustil Scully bez zjevných rozpaků. „Tady se člověk někdy cítí osamělý a s trochou utrejchu se to líp snáší. Ale bít vás nebude, pokud máte strach z toho. Velký John si zakládá na tom, že se ženami zachází jemně.“

Teď se musela Evangeline usmát, protože Scully si zřejmě uvědomil, co řekl a najednou vypadal, jako by si chtěl ukousnout jazyk.

„No,“ snažil se to napravit, „chtěl jsem říct…“

Zasmála se nahlas a ten smích rozpustil rozpaky mezi nimi. „Já vím, jak jste to myslel,“ ujistila ho. „Snažil jste se mi říct, že pan Keating je džentlmen.“

Scully se zamračil. „Nechtěl jsem zajít tak daleko,“ řekl se vší vážností.

Evangeline se rozhodla, že to nebude komentovat, protože kromě ranče „JW v kruhu“ stejně neměla kam jít.

Scully vypadal ještě rozladěněji než předtím. „Snažil jsem se říct, že Velký John má jednou za čas rád pořádnou rvačku a taky si rád zatancuje s hezkými ženami. Rád jim kupuje dárky – laciné tretky a cigarety, co dělají dobrou náladu.“ Po těch slovech mu opálená rančerská tvář zčervenala. „Kčertu se vším,“ zaklel.

Evangeline mu bez přemýšlení položila ruku na paži, a i přes rukáv kožišinou podšitého kabátu ucítila pevné svaly. „To je v pořádku,“

ujistila ho. Když se ohlédla, zjistila, že Abigail usnula a neslyšela, jak Scully zaklel. „Řekněte mi, jak pan Keating vypadá, kromě toho, že je velký.“

Scully chvíli mlčel a zúženýma očima pozoroval horizont, jako by tam mohl najít odpověď. Ale ve skutečnosti se díval po nějakých známkách nebezpečí. „Já myslel, že vám poslal svou podobenku,“

řekl rozpačitě.

„Lidé nikdy nevypadají jako na fotografii,“ konstatovala Evangeline. Doufala, že to bude i případ pana Keatinga. Na podobence, kterou jí poslal v dopise spolu s bankovní směnkou, vypadal nerudně a tak trochu divoce; ramena měl sice široká, ale obličej vyhublý a připomínal jí funebráka. Prošedivělé vlasy už byly na vrcholku hlavy prořídlé a visely mu po stranách přes uši a celuloidový límeček působil dojmem, že ho škrtí kolem silného krku.

„Velký John, ano,“ řekl Scully bezbarvě. Toho by člověk nemohl obvinit z přikrášlování, pomyslela si Evangeline smutně. Jelikož nevěděla, co na to odpovědět, mlčela. Mezitím jí už začaly nesnesitelně mrznout nohy.

Po cestě se pravidelně jednou za čas otáčela dozadu. I teď si klekla na lavici, aby zkontrolovala, že je Abigail dobře přikrytá a přitom se tiskla bokem ke Scullymu víc, než bylo radno. Dcerka spala tvrdě, zčásti proto, že bylo brzy ráno, zčásti díky plynulé, hladké jízdě saní.

Scully vypadal, že je spokojenější, když jedou mlčky, což bylo pochopitelné, protože byl zvyklý žít sám. Evangeline se znovu usadila a upadla do poklidné melancholie, možná ze stejného důvodu, z něhož Abigail usnula. Jednu chvíli usnula, ale hned byla krutě probuzena tak náhlým zastavením sání, že by byla přepadla přes čelo a skončila pod kopyty mul, nebýt toho, že ji Scully pohotově zachytil vzadu za plášť.

Otevřela oči a okamžitě si přála, aby je zas mohla zavřít. Přes cestu stálo v řadě šest indiánů jako živá bariéra. Čtyři z nich seděli na vlastních koních a další dva se dělili o jednu grošovanou kobylu s prohnutým hřbetem. Měli na sobě oděvy ušité z jelenice, na zádech luky a jejich koně byli tak vychrtlí, že jim lezla žebra a měli matnou srst. Scully měl přes stehna položenou pušku a indiáni ji bedlivě pozorovali.

„Při Jupiterovi a Áreovi!“ zvolala nadšená Abigail, která stála vzadu na saních a připomínala hříšníka, který spatřil světlo.

„Indiáni!“

Evangeline se k ní neobrátila, ani se neohlédla. Jen zašeptala a sotva přitom pohnula rty: „Abigail Keatingová, jestli si hned nesedneš a nebudeš držet pusu, slibuji, že za celý rok nedostaneš jedinou sladkost, ani na Vánoce!“

Scully se tlumeně zachechtal, ale nespustil oči z indiánů. „Jste tvrdá žena, paní Keatingová,“ řekl.

Teď nebyl čas na urážení, i když si Evangeline byla jistá, že se měla urazit, kdyby na to byla vhodná situace. „Co chtějí?“ zeptala se šeptem, neschopná odtrhnout od indiánů oči. Byl na ně strašný pohled, o tom nemohlo být pochyb, ale zároveň budili soucit.

„Jídlo,“ odpověděl Scully. Promluvil několik slov v úsečném, hrdelním jazyce a muž na nejlepším koni o několik kroků předjel a odpověděl mu. „Chippewové,“ vysvětlil jí Scully. Potom se naklonil dozadu a vytáhl velký režný pytel, který ležel vedle Abigail. Zvedl ho jednou rukou a držel ho ve vzduchu. Indián chvíli váhal, potom předjel, vytrhl mu ho z ruky a nahlédl do něj takovou rychlostí, která by byla komická, nebýt toho, že byly bezprostředně ohroženy tři lidské životy.

„Co je tam?“ zeptala se Evangeline. Ve skutečnosti ji to nezajímalo, ale byla tak rozčilená, že se uklidňovala mluvením. Zvuk hlasuji uklidňoval, i když byl její vlastní.

„Vánoční šunka,“ řekl Scully a smutně si povzdechl.

Indiáni utvořili malý hlouček a radili se. Evangeline čekala a srdce jí bušilo až v krku.

Potom k nim znovu přijel onen Chippewa, zadíval se hloubavě na Evangeline, usmál se letmo na Abigail a něco zamumlal. Scully komentoval jeho nesrozumitelnou poznámku něčím podobným, pak indián zvedl ruku a dal nějaký povel ostatním, při kterém jí stydla krev v žilách.

Evangeline čekala, že budou skalpováni a to v nejlepším případě, ale indiáni se k nim obrátili zády a s radostným pokřikem zamířili mezi stromy.

Evangeline se opřela o Scullyho s takovou úlevou, že byla blízko mdlobám a jemu připadalo naprosto přirozené položit jí ruku kolem ramenou a povzbudivě ji stisknout. „Už jsou pryč,“ řekl, jako by to nemohla vidět sama. „Už jsou pryč.“

Zarazila se, protože si vzpomněla, že dala slib jinému. Nemá se co opírat o Scullyho a už vůbec se jí nemá co líbit. „Už jsem v pořádku, pane Wainwrighte,“ řekla poněkud škrobeně, „ale děkuji vám za projevenou pozornost.“

„To bylo senzační!“ řekla do toho nenapravitelná Abigail.

„Kolik je ti?“ dobíral si ji Scully a ohlédl se na ni s pozvednutým obočím. „Třicet pět? Čtyřicet?“

„Šest!“ zajásala Abigail radostně.

Muly potřebovaly trochu přemlouvání a trochu nátlaku, aby byly ochotné pokračovat v cestě a Scully slezl ze sání a předal Evangeline otěže. Po celou dobu, co domlouval mulám, lehkovážně žertoval s Abigail, která by mohla jít k cirkusu s tím, jak hrdinně čelila kruté smrti v nehostinné divočině. Na druhou stranu bylo jasné, že je ještě příliš malá, než aby měla skutečnou představu o hrůzách, které je mohou potkat.

Zato Evangeline se chtělo plakat. Byla by to pro ni velká úleva po tak dlouhé a strastiplné cestě a neustálém úsilí chovat se statečně, ale samozřejmě si to nedovolila. Kdyby dala průchod slzám, Abigail by to strašně vyděsilo a Scully by si mohl začít myslet, že patří k tomu druhu žen, které při sebemenších potížích začnou fňukat a brečet. Na jeho mínění jí záleželo, protože je čeká zima, kterou budou muset prožít vedle sebe. V poledne zastavili u zamrzlého potoka, aby si muly odpočaly a oni snědli něco ze zásob, které jim June ráno nabalila. Scully prorazil led na potoce pažbou pušky, pak odepnul muly z postrojů a zavedl je po kluzkém břehu k vodě, aby se napily.

„Mami,“ zašeptala Abigail a zatahala Evangeline zezadu za plášť.

„Mami!“

Evangeline si uvědomila, že ji přistihla při tom, jak pozorně sleduje Scullyho a mírně zčervenala. „Co chceš?“ zeptala se.

„Musím čůrat,“ přiznala se Abigail.

Nebylo divu, to dítě muselo mít močový měchýř na prasknutí. „Já taky,“přiznala Evangeline. „Pojď se mnou.“ Slezla ze saní a natáhla se nahoru, aby sundala dceru. Sníh byl na povrchu zmrzlý a při každém kroku jim křupal pod nohama. Zašly za křoví, kde si ulevily a pak si s námahou razily cestu zpátky k sáním.

Scully už na ně čekal a muly byly zase v postrojích, i když se z toho netvářily vesele. Scully s úsměvem vysadil Abigail do saní a zabalil ji do medvědích kožešin. Evangeline se snažila vylézt sama, když ucítila v pase jeho ruce. Rychlým a zručným pohybem ji zvedl ze země a vysadil nahoru.

Za chvíli už byli znovu na cestě a slunce se pomalu chýlilo k západu. Evangeline už byla úplně promrzlá, ale raději by si nechala upadnout prsty i chodidla, než by si postěžovala.

Když ujeli další kus cesty, Scully zastavil a obrátil se k ní. „Před západem slunce budeme doma,“ řekl jí. „Já pak hned zatopím. Ale proč si zatím nejdete sednout za malou? Můžete se vzájemně zahřívat.“

„A co vy?“ zeptala se Evangeline, dojatá jeho drsnou laskavostí tak, jak ji nikdy nedojal Charles svou rozpačitou nevšímavostí.

Usmál se. „Myslím, že by se to Velkému Johnovi moc nelíbilo, kdybych se šel zabalit do kožešin s vámi,“ odpověděl s vědomím, že Abigail už zase spí. „Jen jděte. Jí bude také tepleji, když se k sobě přitisknete.“

Evangeline přelezla dozadu a šikovně si posadila Abigail na klín, aniž by ji probudila. Když byly obě zachumlané do medvědích kůží, Scully pobídl muly tichým hvízdnutím a trhnutím otěží.

Stíny se prodlužovaly, když poprvé uviděli dům a ze zalesněných vrcholků kopců se ozývalo vytí vlků a kojotů. Evangeline zaměřila v přibývajícím soumraku pohled na stavení, které bude od nynějška jejím a Abigailiným domovem.

Podle jejího odhadu tam zřejmě nebudou víc než tři místnosti, když nepočítala přístěnek, ale pro ni to dnes večer představovalo hotový palác. Mimo dům rozeznala stáje s prázdnou ohradou a několik

jiných staveb a přístěnků. Na mírném kopci za domem byl sad nyní holých ovocných stromů. Na střeše ležela vrstva sněhu a k potemnělému nebi se tyčily dva komíny, jeden plechový, druhý kamenný.

„Už jsme doma, mami?“ zeptala se Abigail, mrkala a protírala si oči. „Je to náš dům?“

Evangeline se zmohla jen na přikývnutí hlavy, protože byla příliš unavená a zmrzlá, aby byla ještě schopná mluvit.

Scully působil stejně plný energie jako ráno, když seděl u stolu v dostavníkové stanici a jedl snídani, kterou jim připravila June s takovou chutí, jako by předtím dlouho hladověl. Zavedl muly před dům, který se dal označit spíše za srub postavený z tlustých kmenů s vysoko umístěnými okny. „Pravé sklo,“ řekl hrdě Scully, který sledoval Evangelin pohled.

Pomohl oběma ze saní a Abigail se okamžitě rozběhla k těžkým dveřím a zkusila je otevřít. Evangeline věděla, že její dceru neláká ani tak vidina domova, jako prostá zvědavost. Doma v Pennsylvánii se všem vychloubala, že bude bydlet na ranči a mít vlastní hříbě a seznámí se s indiány.

Evangeline šla pomalým krokem za dcerou.

V domě byla větší zima než venku a navíc tma a ve vzduchu se mísila vůně dřeva, vyčichlý pach z doutníků a zatuchlého prádla. Ten dům potřeboval nutně ženskou ruku, proběhlo Evangeline hlavou a to jí zvedlo náladu. První, co ráno udělá, že si vyhrne rukávy a pustí se do práce.

Scully za sebou zavřel dveře, našel zápalky a rozsvítil petrolejku na hrubě otesaném stole. Když stíny ustoupily do koutů, rozeznala Evangeline obrysy kuchyňského sporáku, postele bez peřin, skříňky s umyvadlem a se džbánem.

Scully zamířil ke krbu, který byl ve vzdálenějším koutě a druhou zápalkou zapálil nachystané dříví. Abigail i Evangeline přitáhlo teplo po té otupující zimě, která jim zalezla až do morku kostí.

„Rozdělám oheň i ve sporáku,“ řekl Scully. „Bude tady tepleji.“

Abigail, která se po celý dlouhý a náročný den chovala tak statečně, přišla k Evangeline a vzala ji za ruku. „Mohou se vlci dostat až sem, mami?“

Než stačila Evangeline odpovědět, Scully přešel kuchyň, klekl si před holčičkou a jemně ji vzal za ramena. „Skrze tyhle tlusté zdi by se žádný vlk živý nedostal,“ řekl jí. „Já tě ochráním, Abigail. Dávám ti na to své slovo.“

Evangeline cítila, jak se jí při jeho slibu sevřelo hrdlo a znovu jí vystoupily slzy do očí. Připsala tu přecitlivělost velké únavě a vyčerpání z dlouhé cesty na západ, ale stejně nebyla schopna promluvit.

„A o maminku se taky postaráte?“ zeptala se Abigail s dětskou nevinností.

Scully, který stále klečel, zvedl hlavu a setkal se s Evangeliným pohledem. Byla vděčná za přítmí v kuchyni, díky němuž snad musel být její výraz stejně nečitelný jako jeho. „To bych řekl,“ slíbil. Pak vstal a řekl Evangeline: „Je tu spižírna, kde najdete nějaké konzervované potraviny a jiné věci, kdybyste chtěly večeřet. Vy s Abigail můžete spát támhle v té posteli. Přinesu medvědí kožišiny, aby vám bylo teplo.“

„D-děkuji,“ vykoktala Evangeline.

Scully rozsvítil druhou lampu, a pak další, která osvětlovala víc prostoru a pak šel ke sporáku. Brzy hořel oheň i tam a místností se linulo vytoužené blahodárné teplo.

„Já se musím jít postarat o ty chudinky muly,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Udělejte si pohodlí. Vím, že by Velký John chtěl, abyste se tu cítily jako doma.“

„Povečeříte s námi?“ zeptala se Evangeline. Nechtěla, aby odešel, a nejen proto, že měla strach z indiánů, banditů a vlků.

Byla by přísahala, že při její otázce zčervenal. „Mám ve stáji trochu sušeného masa,“ řekl. „Myslím, že vám raději popřeji dobrou noc. Nezapomeňte za mnou zastrčit závoru.“

„Ne!“ zaprotestovala energicky Abigail. „Musíte spát tady. Jak můžete chránit maminku a mě před vlky, když budete úplně někde jinde?“

Evangeline se dotkla jejích útlých ramenou. „Pan Wainwright má práci,“ vysvětlovala jí tiše. „Stěny srubu jsou velmi silné, Abigail.“

Abigail trvala paličatě na svém, jak by už šestileté dítě nemělo.

„Slíbil jste to,“ připomněla Scullymu vyčítavým hlasem a složila ruce na prsou, aby mu ukázala, že se nedá ukolébat.

Scully si povzdechl. „Slíbil,“ řekl. „Stáj je blízko, Abigail. Nemůže se k vám dostat nikdo, abych ho neslyšel, nebo neviděl.“

Abigail zůstala neoblomná a dupala si jednou nožkou.

„Tak dobře,“ řekl Scully. „Ale mám práci. Musím zavést muly do stáje a nakrmit je.“

Abigail změkla. „Mohla bych se podívat na své hříbě?“

Evangeline ji napomenula, aby byla zticha a vyměnila si pohled se Scullym. Když vyšel z domu, šla za ním zastrčit závoru a pak šla prohledat spižírnu. Pobrukovala si, když chystala suroviny na skromnou večeři. Byl to dobrý pocit, být doma v teple a vařit. Určitě to musí být důvody, proč se najednou cítí skoro čilá, říkala si v duchu.

3

Když Scully zabouchal na dveře, Evangeline otevřela a pustila ho dovnitř. Když překročil práh, byl překvapen nečekaným pocitem teplého a příjemného domova, který ho uvítal. Uvědomil si, že to není jen tím, že hoří oheň v krbu i ve sporáku, ani tím, že kuchyň osvětluje několik petrolejových lamp. Samozřejmě si dopřával stejného pohodlí i když byl sám. Ne ne, byla to přítomnost ženy, této ženy, která změnila nepřívětivý interiér domu v cosi zvláštního.

Scully se přinutil obrátit své myšlenky jiným, méně osobním směrem, což bylo téměř stejně těžké jako přimět muly, aby jely směrem, jaký chtěl on a ne jakým chtěly ony. Evangeline je pro něho už provdaná za Velkého Johna a měl by na to myslet, říkal si, jestli si chce uchovat sebeúctu a nejlepšího přítele, jakého kdy měl.

Vůně nějakého kořeněného jídla způsobila, že mu začalo kručet v žaludku. Zavíral dveře a zastrkoval závoru mnohem déle, než bylo třeba, aby měl čas vymyslet, co řekne. Ale nepomohlo to, když se k ní otočil, byl stejně bezradný.

Když si svlékal kabát, všiml si holčičky, stočené do klubíčka na posteli pod přikrývkou, která spala jako malé kotě. Usmál se a pověsil klobouk na hřebík u dveří a když přecházel ke krbu, ztlumil

hlas. „Vypadá to, že slečna Abigail měla dobrodružství na jeden den dost,“ konstatoval.

Evangeline opětovala jeho úsměv, i když unaveně a on si v duchu říkal, jaké má Velký John štěstí, když získal takovou nevěstu, aniž by ji předtím viděl. Scully určitě potkal hezčí ženy, i když si na žádnou hned nedokázal vzpomenout, ale Evangeline měla něco víc, bylo v ní něco hlubšího, než jen pouhý hezký vzhled. Při pohledu na ty Chippewy, kteří jim zastoupili cestu byla vyděšená k smrti. Cítil, jak se vedle něho na saních třese, ale byla by bojovala jako horská puma, kdyby došlo k nejhoršímu, nejen za sebe, ale za tu malou.

Evangeline má odvahu, to je jisté. A co víc, je nesmírně inteligentní. Poznal to podle toho, jak mluvila a jak se chovala.

Možná si od něho bude chtít půjčit nějakou knihu, které nashromáždil během let a pak by si mohli povídat o postavách, které v nich vystupují, o příbězích a o neosobních věcech. Na tom nemůže být nic nečestného, ne? Povídat si se ženou, která se brzy stane manželkou jiného.

„Sedněte si, Scully,“ řekla a vyrušila ho z jeho myšlenek, které se rozutekly jako poplašená kuřata, když je polije vodou z nádobí.

„Uvařila jsem sekanou s brambory a cibulí a opekla trochu zavařeného masa, které jsem našla ve špižírně. A mám i kávu.“

Scully cítil zvláštní zašimrání někde mezi srdcem a žaludkem a při pohledu na Evangeline mu došlo, že nesouvisí ani s hladem ani s tím, že si za celá létal neměl možnost s někým promluvit. „A co vy?“

zeptal se a odsunul jednu z hrubě tesaných židlí Velkého Johna, aby se posadil. „Vy si nic nevezmete?“

„Já už jsem jedla s Abigail,“ řekla a zamířila ke stolu, aby mu nalila hrnek plný horké a vonící kávy. Její samozřejmá zdvořilost ho naplnila pocitem tak intenzivní nostalgie, že se chvíli neodvážil promluvit. Místo poděkování jen pokývl hlavou a doufal, že to bude stačit, i když se naučil lepším mravům u matčina stolu ve Virginii.

Sekaná byla neobyčejně dobrá, když uvážil, jak rychle ji připravila, a to jen prohloubilo jeho pocit, jak je daleko od toho jiného a šťastného světa, kde ženy vaří pro své muže a snaží se jim zalíbit tím nejnormálnějším a nejpříjemnějším způsobem. Někde v horách zavyl kojot, jako by věděl, jak se Scully cítí.

Evangeline šla postavit hrnec s kávou zpátky na sporák, pak si odtáhla druhou židli a sedla si proti němu s rukama položenýma na stůl. „Chtěla bych vám poděkovat, pane Scully, za to, že jste přijel pro mě i pro Abigail na stanici dostavníku. A za to, že jste nás

zachránil před těmi indiány. Samy bychom tu cestu nemohly podniknout.“ Odmlčela se a zachvěla, bezpochyby při představě, že by se s dcerou staly zajatkyněmi těch Chippewů.

Pravdou je, přemýšlel Scully, že žena v těchto končinách potřebuje muže, ale je také pravda, že muž potřebuje ženu. Bez ženy se někdy samota a těžký život zdají být nesnesitelné. Zamračil se nad zjištěním, že do hloubky pitvá své pocity, které si normálně nepřiznával. „Velký John mi řekl, že přijedete do Springwater touhle dobou, o den dřív či později. Požádal mě, abych vás odvezl domů.“

Vypadala, že je trochu zklamaná jeho odpovědí, i když on nevěděl, co řekl špatně. U žen nikdy nevíš. Někdy jsou opravdu přecitlivělé, i když si muž dává pozor na volbu slov. „Chápu,“ řekla tónem, který ji usvědčoval z toho, že nechápe vůbec nic.

Jedl mlčky, dokud neměl prázdný talíř. Měl pocit, že je rudý po uši a držel jazyk za zuby. Byly doby, kdy se často stýkal se ženami, ale před ní se z nějakého důvodu cítil nesmělý jako dítě v šortkách.

Evangeline dlouho čekala, než prolomila ticho. „Kde chcete spát?“

Byla to za daných okolností dokonale rozumná otázka, ale Scully se skoro zakuckal posledním douškem kávy. Věděl, že se musí sebrat a nechovat se jako zálesák při kotilionu, nebo všechno ještě zhorší.

„V přístavku je rozkládací lehátko,“ vykoktal a ukazoval palcem směrem k malému pokojíku. „Ustelu si tam.“

Přikývla, vstala a vzala jeho talíř. „Máte ještě hlad? Mám na sporáku ještě sekanou.“

Rozumný muž by nepromeškal příležitost přijmout jídlo, které mu uvařila žena, navíc, když bylo tak vzácné, a Scully měl ještě hlad.

Ale měl pocit, že by nespolkl jediné sousto, jak měl stažené hrdlo, a tak jen zavrtěl hlavou, zamumlal svůj dík a podal jí talíř.

Jen doufal, že si nemyslí, že od ní očekává, že na něho bude čekat jako – jako jeho žena. Najednou si uvědomil, že musí být vyčerpaná, že už si touží lehnout, ale nemůže, když tu s ním sedí u stolu a on na ni civí jako na zimní růži, která vykvetla na zasněženém záhoně.

Vstal ze židle tak prudce, až ji vyděsil. Viděl, jak sebou trhla a položila si ruku na srdce. Zlobil se na sebe a šel zavřít okenice na oknech a zkontrolovat závoru. Evangeline měla temné kruhy pod očima a její normálně rovná ramena byla svěšená. Určitě je unavenější než on a cítí se mnohem hůř než on, protože je sama v cizím domě na ranči, izolovaná od okolního světa, jako vězeň.

Scully zamumlal dobrou noc a utekl do přístěnku, kam téměř neproniklo teplo ze sporáku a z krbu, viděl, jak se mu před ústy tvoří

obláčky páry. Věděl, že skla za okenicemi jsou zamrzlá a plná ledových ornamentů.

Svlékl se do spodků a roztřesený zimou zalezl do postele pod zatuchlé houně a kůže a přemýšlel o tom, že Evangeline musí přes zeď slyšet, jak mu cvakají zuby. Vážně se moc snažil nepředstavovat si, jak se svléká, obléká si noční košili, rozpouští vlasy, ale celý ten slavnostní rituál se mu tak jasně vybavil před očima, jako by nakukoval klíčovou dírkou.

Za tenkou stěnou přístěnku skučel vítr a přinášel s sebou žalostně táhlou melodii osamělého kojota, který vyl do noci. Smutek toho zvuku se vtiskl Scullymu do duše a on nemohl usnout, i když byl tak unavený.

Evangeline čekala půl hodiny, až si byla absolutně jistá, že Scully z nějakého důvodu nevyjde z přístěnku, potom otevřela kufr a vytáhla bílou flanelovou košili. Byla studená, i když Scully přinesl kufr do domu hned, jak přijeli. Stiskla rty při představě, jak si obléká studenou košili na nahé tělo. Postavila se s ní ke krbu v naději, že oheň látku prohřeje. Nejraději by si lehla do postele v šatech, ale byla pevně rozhodnutá neustoupit od navyklých způsobů jen proto, že se ocitla na tak opuštěném místě. Když nic jiného, musí jít příkladem Abigail.

Ale noc byla studená. Rozhodla se pro kompromis. Svlékla si šaty a spodničku a oblékla si košili přes halenu a spodní kalhotky. Pak si zalezla pod přikrývky, které byly tak ledové, že se okamžitě roztřásla.

Abigail vedle ní se zavrtěla a usmívala se zřejmě pod vlivem nějakého příjemného snu. Evangeline to dojalo.

Tiše se pomodlila a zavřela oči. Čekala, až se dostaví spánek, toužila po něm, ale měla plnou hlavu Scullyho.

Říkala si, že je přirozené, že na něho myslí. Je to svým drsným způsobem přitažlivý muž a úplně jiný, než všichni muži, které do té doby poznala. Samozřejmě jich neznala mnoho; na otce si vůbec nepamatovala a matka jí zemřela těsně po něm. Vyrůstala v sirotčinci Svaté Terezy ve Philadelphii, kde byli chlapci od děvčat přísně odděleni. Když jí bylo šestnáct, přijela si pro ni Clara Keatingová, Charlesova první žena, která měla dobré srdce. Byl slunečný jarní den a ona si ji vybrala mezi několika jinými

nadějnými kandidátkami a odvezla si ji domů, aby jí pomáhala v domácnosti i na zahradě.

Na farmě se seznámila s Mottem, který nezdědil ani matčinu veselou povahu, ani otcovy klidné a laskavé způsoby. Naopak, Evangeline si říkala, že kdyby byl jediný syn Keatingových typickým představitelem mužského pohlaví, odešla by do kláštera.

Další rok, když jí bylo sedmnáct, vypukla válka, ale tehdy jí připadala jako něco neskutečného, jako události, které se odehrávaly daleko od ní, jako příběh plný hrůz, o němž Charles četl z novin a Clara se modlila každou neděli a několikrát v týdnu v kostele, aby skončil. Pak začali odcházet mladí muži, hrdí na své modré uniformy a třpytivé mosazné knoflíky, vysoké boty a vládní pušky. Byli si tak jistí vítězstvím, ty první oddíly chlapců, a tak absolutně věřili tomu, že všechno vyřídí do západu slunce.

Vzpomínka na ně bolela Evangeline dodnes. Ale ještě bolestnější bylo vzpomínat na muže, kteří se z nich nakonec vrátili, otřesení, v nejlepším případě melancholičtí, v nejhorším zatlučení do laciných borových rakví. Ti, kteří představovali něco mezi tím, byli buď slepí, nebo hluší, bez rukou či nohou a všichni trpěli strašnými sny, kterých se už nikdy nezbaví. I když pod Clařiným dohledem neúnavně pečovala o raněné, nikdy o nich nepřemýšlela jako o mužích. Ne tak znepokojivým způsobem jako teď přemýšlí o Scullym.

Bylo jí necelých dvacet, když Clara nečekaně zemřela na srdeční chorobu a dvacet jedna, když se provdala za Charlese, který po Clařině smrti upadl do stavu malomyslnosti. Evangeline si ho vzala ze soucitu, vděčnosti a přátelství a také proto, že jedinou další možností bylo vzít si za manžela jeho syna. Manželství bylo pro oba velmi těžké. Přestože spolu měli dítě, Evangeline nikdy neviděla Charlese bez šatů a on ji také ne. Měli spolu intimní styky jen v noci, a ty většinou probíhaly tak, že se Evangeline probudila tím, že na ní Charles ležel a šťouchal a strkal do ní tak dlouho, dokud si nenašel cestu do jejího těla. Bylo to pokaždé velmi rychlé, což pro ni bylo milosrdenstvím a Charles byl po aktu pokaždé zahanbený a omlouval se a ráno se jí nebyl schopen podívat do očí.

Evangeline zčervenala, když si vzpomněla na své tehdejší rozpaky, pocit ponížení a trapnosti. Celé jí to připadalo nemravné a protivné, i když bolest, kterou čekala, se nikdy nedostavila. Od Charlese se pramálo naučila o mužích, jen to, že nedokáží ovládnout potřeby svého těla.

Evangelinina mysl se neomylně vrátila ke Scullymu. Nesmí o něm přemýšlet v takovém kontextu. Není a nikdy nebude její manžel. Až přijde jaro, provdá se za Velkého Johna. Nejlépe bude, když si takové představy zakáže.

Na druhé straně se nemohla ubránit představě, jaké by to bylo, kdyby se jí dotýkal Scully. Kdyby ji líbal, tiskl si ji k sobě…

Takové představy v ní vyvolávaly rozechvění, jako by ji v těle někdo šimral peřím a Evangeline pevně stiskla víčka k sobě, aby to rozechvění zahnala.

Když Evangeline otevřela za svítání oči, v kuchyni bylo překvapivě teplo. Slyšela praskat oheň a klapnout dvířka u sporáku, což jí připomnělo zvuk starého milovaného piana, pak slyšela, jak se něco smaží na pánvi, ucítila vůni křupavého soleného vepřového a vajec.

Protáhla se, ještě rozespalá v domnění, že je v Pennsylvánii a probudila se v pokojíku u kuchyně Keatingových, kde Clara připravuje nedělní snídani. Ale když se vedle ní zavrtěla Abigail, vzpomněla si, kde je. Posadila se zpříma, přitáhla si přikrývku pod bradu a uviděla Scullyho ve světle ohně z krbu, jak se zkušeně pohybuje kolem sporáku.

Počkala, až se k ní otočil zády, pak se natáhla po šatech, které na sobě měla včera, vtáhla je pod přikrývku a pracně se vysoukala z noční košile. Pak si stejně pracně oblékla šaty. Abigail vedle ní spala jako dudek.

„Dobré jitro,“ pozdravil ji Scully tiše, když se postavila zády ke krbu, aby se ohřála.

„Vy umíte vařit?“ podivila se. Byla ještě rozespalá.

Usmál se a ona ucítila zvláštní pnutí mezi pupkem a místem, kde si představovala, že má dělohu. „Někdo musí,“ odpověděl. „Velký John taky…“ Odmlčel se a mírně zčervenal. „No, ten neumí ani namočit fazole do slané vody, aby nepřipálil hrnec.“

Evangeline se tiše zasmála a tím zmírnila napětí mezi nimi.

Scully dokončil smažená vejce, silné plátky vepřového, naložil na talíř pro Abigail a strčil ho do teplé trouby nad sporákem. To gesto Evangeline tak nečekaně dojalo, že musela na chvíli odvrátit oči.

„Posaďte se,“ řekl Scully. Ještě než se probudila, otevřel okenice a kuchyň se teď začínala plnit růžovozlatým světlem.

Evangeline připadala kuchyň větší než včera večer, kdy tolik místa ubíraly černé stíny. Podlaha byla ze solidního dřeva a byl tu i strop s podhledem, nejen holé kmeny, jak by byla čekala. Byly tu i police plné knih a u postele ležela rohož. Někdo namaloval uhlem oblouky na některé zdi a ona si je zvědavě prohlížela, když si Scully sedal za ní ke stolu.

Zasmál se, ale smích mu nedorazil až do očí. „Velký John má v plánu na jaře dům přistavět. Ty čáry naznačují, kde mají být dveře.“

Evangeline na to neodpověděla, protože by je to zavedlo na nejistý terén. Doufala, že jedna z nových místností bude ložnice. Nechtěla spát navěky v hlavní části srabu, zejména ne poté, až se stane paní Keatingovou. Abigail bude potřebovat také soukromí a časem jistě přijdou další děti. Evangeline si přála mít velkou rodinu.

„Jak vám chutná?“ vysoukal ze sebe Scully, když nepromluvila.

Maso bylo tuhé a šlachovité a muselo se dlouho žvýkat a Evangeline na tom právě pracovala. Když skončila, chystala se mu zalhat, když v tom venku vypukl strašný bengál, zdánlivě z druhé strany zadní zdi. Evangeline se málem zadusila, zatímco Scully vyskočil, zamumlal nějakou kletbu a strhl pušku z police nade dveřmi do srubu. Nestihl si obléct kabát, jen odsunul závoru, vyběhl ven a zavolal na ni: „Zůstaňte tady!“

Evangeline ho neposlechla, strhla jeho kabát z hřebíku, rychle si jej oblékla a vyběhla za ním. Hlasitě za sebou přibouchla dveře. Běžela za ním ke stájím.

Vpůli cesty se zastavila tak prudce, jako by narazila do skleněné stěny. Uvnitř ohrady byli dva vlci, byli přikrčení a vrčeli.

Šedohnědou srst měli naježenou jako dikobrazí ostny a Evangeline si s hrůzou všimla, jak třetí podlézá pod nejnižším ráhnem oplocení na vzdálenějším konci ohrady.

Jediná kráva stála napůl v ohradě a napůl ve stáji a bučela jako pominutá. Má k tomu dobrý důvod, myslela si Evangeline, ale v té chvíli měla mnohem větší strach o Scullyho.

Vlci po něm otáčeli divoké šelmí oči a on od nich nestál ani dvanáct yardů, pažbu opřenou o rameno a mířil. Jeho dech tvořil bílé obláčky ve vzduchu, které se mu vznášely nad nepokrytou hlavou, a ona si všimla pohybu.

Zkoprnělá Evangeline se dívala, jak čtvrtý vlk, černý jako sporák Velkého Johna, běží po bílém sněhu od nedaleké hranice dříví s vyplazeným jazykem a démonicky žlutýma očima upřenýma Scullymu do zad.

S vypětím vůle se snažila najít hlas a připadalo jí, že uběhla celá věčnost, než se jí to podařilo. „Scully!“ zavolala na něho. „Za vámi!“

Otočil se, zadíval se přímo na útočícího vlka a vystřelil. Zvíře se několikrát otočilo ve vzduchu s hlavou mezi nohama, potom se však obrátilo nohama dolů a letělo jako dělová koule k hranici dříví, nezanechávajíc za sebou žádnou stopu krve. To znamenalo, že nebylo zraněné, pouze vyděšené. Scully znovu stiskl kohoutek a Evangeline koutkem oka zahlédla, jak se ostatní tři vlci rozběhli do různých stran, jako když odletí jiskry od zápalky.

Scully se pomalu otočil, aby se podíval na Evangeline a hrudník se mu viditelně zvedal a klesal s dechem. I na tu dálku viděla studený modrý oheň v jeho očích.

„Myslím, že jsem vám řekl, abyste zůstala uvnitř,“ řekl tichým hlasem, ale slova k ní doletěla, unášena větrem a štiplavá jako kouř hořícího lesa za horkého a suchého dne.

Upřeně se na něho dívala a plácala se po ramenou, aby zahnala zimu. Obracel se jí žaludek, protože se málem stala svědkem smrti jiného člověka. Ani v těch nejodvážnějších snech si nedovedla představit skutečnou divokost tohoto zapadlého koutku světa.

„Prosím, abyste si neosoboval právo udělovat mi příkazy!“ vykřikla, protože měla co dělat, aby nepadla na kolena do sněhu a nezačala kvílet a naříkat, že chce domů.

Rozběhl se k ní a vyfukoval páru jako lokomotiva, která se nekontrolované řítí ze svahu. „Mám plné ruce práce s těmi vlky,“

vybafl. „Nepotřebuju, aby mi nějaká hloupá ženská byla v patách a všechno mi ještě ztížila!“ Když k ní konečně doběhl, chytil ji za jednu ruku a táhl ji ke srubu. Klopýtala za ním a málem upadla, jak se mu snažila vytrhnout, ale neuspěla.

U dveří ji pustil. „Nechci vyděsit to malé děvčátko tam uvnitř víc, než je nutné,“ oznámil jí ochraptělým šeptem, s nosem asi palec od jejího. „Určitě slyšela výstřely a možná se dívala z okna a viděla ty vlky. Není zapotřebí, aby ještě k tomu viděla, že se spolu pereme.“

Měl pravdu a Evangeline se na sebe zlobila, že jí musel říkat něco, co mohla vědět sama.

„Snažila jsem se vám jen pomoci,“ řekla nepřesvědčivě.

Scully se tvářil skoro stejně zamračeně jako předtím v ohradě, když se k ní otočil a křikl na ni. „Tak to nedělejte,“ řekl úsečně. „Nesnažte se mi pomáhat. Až budu potřebovat vaši pomoc venku, paní Keatingová, určitě vám dám vědět.“

Evangeline cítila, že je její hrdost na střepy, ale ta hádka musela skončit, proto držela jazyk za zuby. Scully otevřel dveře a počkal, až vejde dovnitř první. Přešla práh, aniž by se na něj ohlédla.

Abigail stála na posteli, kde spala s matkou a vypadala vyplašená jako stará panna s vykulenýma očima, kterou zahnala myš na stůl.

Tvářičku měla bílou jako z porcelánu a zuby zabořené do spodního rtu.

„Už je po všem, Abigail,“ uklidňoval ji Scully tichým hlasem, zastrčil závoru a uložil pušku zpátky nad dveře. Správně uhodl, že vyhlížela z okna nad postelí, dalo se to poznat z toho, v jakém byla stavu. „Ti vlci už utekli.“

„Oni se vrátí,“ řekla Abigail.

Evangeline k ní přistoupila a natáhla k ní ruce. Úplně zapomněla na to, že má na sobě ještě Scullyho kabát. „Pojď ke mně, zlatíčko,“

řekla.

Abigail měla oči zalité slzami a spodní ret zarudlý od toho, jak do něj zarývala zuby, se jí chvěl. „Tys byla venku, mami. Šla jsi ven, za těmi vlky. Co kdyby roztrhali tebe i Scullyho, jako Karkulku a babičku? Zůstala bych tady úplně sama. Navždycky.“

„Ne, srdíčko,“ konejšila ji Evangeline, ale neodvážila se podívat na Scullyho, protože věděla, co by si přečetla v jeho pohledu. Hloupě riskovala, a přece nemohla říct, že ji to doopravdy mrzí, protože stále věřila, že kdyby na Scullyho nezavolala, byl by teď mrtvý, nebo ošklivě pokousaný černým vlkem. „Já tě neopustím, slibuji.“

„Mohla bys umřít jako tatínek,“ trvala na svém Abigail. Ještě se tvářila uraženě, ale bylo vidět, že už se dává na ústup.

Evangeline neodpověděla. Jen tam stála ve Scullyho kabátě, který jí byl velký, s nataženýma rukama a Abigail se jí nakonec sama vrhla do náruče. Evangeline ji k sobě přitiskla a ohlédla se. Její pohled se setkal s jeho a dlouze se do sebe vpily.

„Měl bych se jít podívat, co dělá dobytek,“ řekl, když kouzlo pominulo.

Evangeline postavila Abigail a sundala si jeho kabát. „Budete ho potřebovat,“ řekla.

„Co když se ti vlci vrátí?“ zadívala se na něho Abigail.

„Tak je zase zaženu,“ odpověděl. Neznělo to nafoukaně, jen sebejistě, jako od člověka, který si na taková nebezpečí zvykl, protože se s nimi setkával stále znovu. Přešel místnost, vzal Abigailinu vlnitou kadeř tmavých vlasů mezi dva prsty a škádlivěji za ni zatáhl. „Proč nesníš snídani, já sám jsem ji vařil. Já ti možná

potom ukážu to malé hříbátko, o kterém j sem ti povídal. Je ve stáji a čeká na mě, až mu přinesu kbelík ovsa. Je to klisnička.“

Abigail byla v tu ránu jeho. Oči se jí rozzářily, tvářejí zase zrůžověly a šťastně se usmívala. Evangeline na ten úsměv žárlila, protože platil Scullymu a ne jí.

„Mohla bych ji pojmenovat?“ zeptala se plná nadšení. „Mohla bych jí říkat Bessie?“

Scully se zasmál. „Myslím, že mohla, ale mohlo by to způsobit nedorozumění, protože tak se jmenuje kráva.“ Oblékl si kabát a přes hlavu Abigail se podíval na Evangeline. „Souhlasíte s tím? Myslím, abych později vzal Abigail do stáje a ukázal jí dobytek?“

Evangeline si připadala skoro směšně, jak byla ráda, že se vrátili k normálnímu tónu. Nebylo by dobré udělat si nepřítele z jediného dospělého člověka v okruhu desíti mil, zejména když uměl řídit sáně a střílet. „Ráda bych se šla podívat i já,“ řekla. Na farmě v Pennsylvánii chovala slepice a dojila krávu. Byla to těžká práce, někdy dřina, ale teď se jí stýskalo po krmení slepic, sbírání vajec, odstřeďování mléka a stloukání másla. Chyběla jí i neustálá společnost zvířat.

„Jste vítána,“ souhlasil Scully. Měl podivně chraplavý hlas a trvalo mu dlouho, než odvrátil pohled. Pak se rychle otočil, vzal pušku a vyšel ven.

Když vyndala talíř se snídaní pro Abigail z trouby a postavila ho před ní na stůl, našla starou utěrku, kterou si uvázala jako zástěru a začala důkladně prohledávat špižírnu. Police byly plné zásob, což ji překvapilo, když je ranč tak daleko od města a od všech míst, kde jsou nějaké obchody. Na druhé straně bylo pochopitelné, že si lidé, kteří před sebou měli dlouhou zimu v divočině, zajedou tak daleko, jak je zapotřebí, aby měli jistotu, že budou mít po ruce dostatek zásob.

Bylo tu několik režných pytlů s bramborami, bílou a červenou cibulí, dále konzervované maso a zelenina v plechovkách a zásoby mouky, kukuřičných přípravků, sušené fazole a další zboží v dostatečném množství. Kdyby ti vlci před chvílí nevyděsili tu chudinku krávu tak, že jí asi vyschlo mléko, mohla ho použít do těsta na čerstvý chléb k večeři. Byl by výtečný ke guláši, řekla si. Zbylo trochu sekané od včera, kterou pečlivě uložila do těžkého hliněného hrnce a postavila na okenní parapet mezi okenice a sklo. K obědu by měla stačit.

Když Abigail dojedla snídani, šla se vyčurat do nočníku, umyla si ruce a obličej u skříňky s umyvadlem a oblékla se. Za domem byl suchý záchod, ale jít tam bez Scullyho a jeho pušky, nebo ještě lépe bez doprovodu amerického jezdectva, nepřipadalo v úvahu.

Scully už byl dlouho pryč. Tak dlouho, že se o něho Evangeline začínala bát, i když by se jí nelíbilo, kdyby se to dověděl. Byl to svobodný muž, zvyklý dělat všechno po svém a říct svůj názor a zatím neměl žádný důvod na tom něco měnit.

Když se Scully konečně vrátil, začali už zase výt v dálce vlci nebo kojoti a stíny na třpytivém sněhu se začínaly prodlužovat. Nesl v rukou dva plechové kbelíky, jeden plný čerstvého, napěněného mléka, druhý s vejci naskládanými na dně.

„Můžu se jít podívat na koně?“ zeptala se Abigail, která se při pohledu na něj celá rozzářila.

„A mohu já?“ přidala se automaticky Evangeline, ale ve skutečnosti už byla duchem někde jinde. Našla ve špižírně kameninovou máselnici a vymyla ji. Už smíchala mouku se špetkou soli, sádlem a droždím na těsto na chléb. Zatím nenašla odstředivku, ale mohla oddělit smetanu sběračkou a udělat máslo později.

„Nejdřív se pořádně obleč,“ řekl Scully a Abigail si vzala kabát, který ležel na kufru a okamžitě se k němu zase vrátila.

„Půjdeš s námi, mami?“

Ale Evangeline už s chutí mísila a hnětla těsto na chléb a tvarovala bochníky, které za chvíli strčí do rozpálené trouby. „Příště,“ řekla.

Přísně se na Abigail podívala. „Drž se pana Scullyho a ani na chviličku se od něho nevzdaluj, slyšíš? Mohlo by se stát spousta věcí, kdyby sis chodila, kam se ti zachce.“

Abigail obrátila oči v sloup. „On nedovolí, aby se mi něco stalo,“

řekla a vsunula svou malou ručku v rukavici do Scullyho s naprosto dokonalou důvěrou.

Scully ji zvedl na ruce. „Je tam sněhu, že by ti sahal nad hlavu, ty trpaslíku,“ řekl jí. Připnul si opasek na zbraň, na němž visela pistole v pouzdře a Evangeline si až v tu chvíli uvědomila, že když šel ven předtím, nechal pušku nade dveřmi. „Nebudeme tam dlouho,“ řekl jí.

S úsměvem přikývla. Abigail byla šťastná. Postrádala pozornost, jakou jí věnoval Charles, a tak jí Scullyho společnost očividně svědčila.

Když odešli, Evangeline posmutněla. Nesmí dovolit, aby se Abigail stala přes zimu na Scullym příliš citově závislá, přemýšlela.

Jejím nevlastním otcem se stane Velký John, ne jeho partner.

Pečení chleba si vyžádalo Evangelinino srdce i duši. Tak tomu bylo vždycky. U Svaté Terezy pracovala v kuchyni a to byla výborná průprava pro život na Keatingově farmě. Brzy byla zabraná do práce, hnětla těsto a nakonec ho dala vykynout.

Než vykyne, šla zatím vybalit z kufru zbývající svoje i dceřiny věci. Měly toho tak žalostně málo. Malou bibli, cínovou rytinu Charlese s Clarou v rámečku, dvě opotřebované knihy s poezií, pár hřebínků a sponek do vlasů, starou hadrovou panenku, kterou kdysi dostala od dobročinného spolku na Vánoce, když byla ještě malá a žila v sirotčinci u Svaté Terezy, a pár dalších obyčejných věcí.

Chtěla panenku dát své dceři, až ji trochu vylepší, ale Abigail nikdy nejevila o takové věci zájem. Chtěla se naučit jezdit na koni, plivat a střílet, přesně ve vyjmenovaném pořadí. Vypadala sice křehce a byla hezká, ale povahou byla uličnice.

Evangeline si povzdechla a vrátila se do kuchyně, kde vzadu na plotně bublal guláš. Zůstala stát překvapením, když se dveře rozletěly a dovnitř vešel Scully s hihňající se Abigail pod paží, jako by nesl pytel s kávovými boby.

Zastavil se uprostřed kuchyně, vlasy plné sněhu a uši zčervenalé zimou. Něco ze způsobu, jak se na ni podíval, jí rozbušilo srdce a úsměv na její tváři vypadal, jako by se každou chvíli mohl odlepit a spadnout jí k nohám.

„Kobylka se bude jmenovat Pusinka,“ oznámila Abigail matce. „A na jaře dostane zbrusu nové podkovy. Scully to říkal.“

Evangeline našla řeč, která se jí ztratila vždycky, když byl Scully nablízku. „Řekl, opravdu?“ zeptala se nejisté.

Scully postavil Abigail na zem a jak si svlékal kabát, rozhlédl se kolem sebe. „Vypadá to tu moc hezky,“ pochválil ji. „A také to lákavě voní.“

Byly to prosté pochvaly, jaké mohl říct kdokoliv, kdo by sem přišel a nemusel by tím nic myslet. Tak proč dávaly Evangeline pocit, jako by právě vyhrála závod na sáňkách z prudkého svahu?

4

Později té noci, když Abigail spala na veliké posteli a okenice na oknech byly zavřené, Evangeline se Scullym seděli u stolu, který Scully přitáhl ke krbu. Mezi nimi stála petrolejka. Evangeline si tiše četla z jedné ze svých knih poezie, Scully na kusu zahnědlého papíru sčítal neustále dokola sloupce číslic. Venku se ozývaly obvyklé zvířecí zvuky, uklidňující i znepokojivé zároveň.

Nakonec Scully odložil tužku a zadíval se na ni tím svým neopakovatelným způsobem, jako strašák, který natáhl ruku, aby chytil ptáčka v letu. „Víte, že musím odjet, že? Odvézt sáně a muly nazpět k Jacobovi.“

Uložila si tu informaci do podvědomí, a proto ji samozřejmě nyní nepřekvapila. Může tu s Abigail na něho buď počkat, nebo mohou jet s ním. Ani jedno řešení nebylo ideální, ale jedno z nich to bude.

„Ano, vím,“ řekla tak trochu bezradně.

„Střílela jste někdy z pušky?“

Takže ji a Abigail nechá tady. Je to rozumnější, říkala si, než kdyby je vzal s sebou. Určitě by ho zdržovaly, ale když si představila, že odjede, naplnilo ji to smutkem. „Střílela jsem po liškách, když slídily kolem kurníku se slepicemi,“ odpověděla. „Ale úmyslně jsem nikdy žádnou nezasáhla.“

Usmál se. „Totéž většinou platí na indiány, rysy a vlky,“ souhlasil.

Opětovala jeho úsměv, i když byla vyděšená z představy, že se ocitne na ranči sama s dcerou, obklopená divočinou jako vnímavou, ale krutou šelmou, která uslyší, jak jí buší strachem srdce a bude prahnout po krvi, a navíc v noci zase bude skučet vítr. Bála se v životě už mnohokrát, zvláště poté, co vypukla válka, ale naučila se žít i se svým strachem.

„Jak dlouho budete… budete pryč?“ zeptala se a plaše pohlédla směrem k Abigail.

Na kratičký okamžik si myslela, že Scully natáhne ruku přes stůl a položí ji na její a když to neudělal, mrzelo ji to, i když by to bylo velmi nevhodné. Ale on si místo toho zajel prsty do vlasů. „Vrátím se co nejdřív,“ řekl. „Nejvíc bude záležet na počasí. Jestli hned nepřijde další vánice, neměl bych být pryč déle než den nebo dva.“

Evangeline mlčela a vstřebávala vyhlídku té nové a skličující perspektivy. Nervózně se zadívala směrem nad dveře, kde ležela puška a zoufale doufala, že nebude muset nikdy stisknout spoušť.

Pod Scullym zavrzala židle, jak se opřel a položil ruce na stůl.

„Kdybyste chtěla napsat někomu u vás doma, vezmu váš dopis na stanici. Příští dostavník ho odveze.“

Přikývla. Měla v Pennsylvánii pár známých, i když jí válka a život s Abigail a Charlesem nedopřávaly, aby si na ně udělala mnoho času.

Ale chtěla udržovat spojení s Rachel Englishovou, která učila v malé venkovské škole, kam chodila Abigail. „Chtěla bych poslat pozdrav McCaffreyovým,“ řekla.

Zadíval se směrem k Abigail, která spala nevinným spánkem malé šestileté holčičky a Evangeline věděla, že si dělá výčitky svědomí kvůli svému slibu, že jim bude dělat ochránce.

„Ona to pochopí,“ ujistila ho tichým hlasem a složila ruce do klína, aby odolala pokušení dotknout se ho. „Abigail je sice svéhlavá, ale také chytrá. Jsem si jistá, že pochopila, že Jacob a June své muly a sáně potřebují. Kdyby to nezabralo, tak jí připomeňte, že tam máte svého koně. Pro Abigail není žádná oběť dost velká, pokud jde o koně.

Zasmál se. „Byla jste jako ona, když jste byla malá?“ zeptal se.

Viděla i v tlumeném světle petrolejky, jak zamžikal očima.

Přemýšlel o ní tolik, že sledoval nit jejího života až do dětství? Byla tou představou zmatená a dokonce i trošku polichocená.

„Ne,“ odpověděla po chvíli. „Neměla jsem ani trochu smysl pro dobrodružství. Ještě dnes se bojím koní a klidně bych mohla prožít celý život bez toho, abych se setkala s nepřátelskými indiány, nemluvě o vlcích.“

Zamyšleně se na ni díval. „Ale jste tady, ne? Bázlivá žena by nejela přes celou zemi proto, aby začala žít v zapadákově, a vzala si chlapa, kterého nikdy neviděla. Neznám moc lidí s takovou kuráží.“

Evangeline sklopila oči v naději, že skryje horkost, která jí vystoupila do tváří. Když se trochu vzpamatovala, zúžila oči a setkala se s jeho pohledem. „Nepřivedla mě sem odvaha, Scully.

Prostě jsem neměla kam jít.“

„Tomu nevěřím,“ odpověděl. „Jste hezká žena. Tam u vás se musel najít někdo, kdo si vás chtěl vzít.“

Vzpomněla si na Motta, na ty jeho velké, odporné ruce, hladové oči a zlou povahu. „Jeden tam byl,“ řekla.

„A byl tak špatný, že jste raději cestovala pár tisíc mil a zaslíbila se úplně cizímu muži, než si ho vzít za manžela? Tak to už musel být doopravdy velký ničema.“

Mott byl zatrpklý člověk, přestože mu bylo sotva třicet a měl být v rozkvětu svého života. Připomínal Evangeline houbu namočenou v octě, kterou římští vojáci nabízeli Ježíšovi na křížové cestě. „Měl v sobě jed,“ řekla. „Nevím, co ho otrávilo.“

Scully její odpověď vzal na vědomí, vstal, zamířil ke dveřím, sundal pušku a kabát. Pistole, kterou měl předtím za pasem, teď ležela v dosahu od místa, kde stál, na polici nad řadou hřebíků, ale on ji tam nechal. „Půjdu ještě naposledy zkontrolovat ranč,“ řekl.

„Kdybyste potřebovala…“ odmlčel se a zčervenal. „Kdybyste potřebovala jít na záchod, doprovodil bych vás tam, aby se vám nic nestalo.“

Evangeline zavrtěla hlavou. Nesnášela nočník, který Scully, jako pravý džentlmen brzy ráno donesl, ale nechtělo se jí do tmy, do zimy a bála se zvířat, která by tam na ni mohla číhat.

„Mně se chce čurat,“ oznámila Abigail rozespale, sedla si a mnula si oči.

Scully si odkašlal a čekal a dával si velký pozor, aby se nepodíval ani na Evangeline, ani na Abigail.

„No dobře,“ povzdechla si Evangeline. Oblékla si plášť, zabalila Abigail do další přikrývky a vyšly za Scullym do tiché a ledové noci.

Vzduch byl těžký sněhem, i když nebe bylo jasné a plné hvězd.

Scully zdvořile počkal, až obě vykonaly svou potřebu, potom je beze slova zavedl nazpět do srubu. Zatímco byl ve stáji, Evangeline se utěšovala ve své skleslosti představou, že se s Abigail v době jeho nepřítomnosti obě vykoupají v horké vodě.

Když se vrátil, byla zahloubaná do psaní dopisu pro Rachel. Šel se umýt ke stolku s umyvadlem, potom vylil vodu ven, tiše řekl dobrou noc a odešel do přístěnku. Evangeline začala být zvědavá, jak to tam vypadá a rozhodla se, že se tam zajde podívat, až bude Scully pryč.

Když Rachel podrobně popsala svou cestu na vzácný papír, který si přivezla z domu, včetně skutečnosti, že pro ni do Springwateru přijel jistý Scully Wainwright místo jejího budoucího manžela, vsunula dopis do obálky, zalepila ji a pečlivým a úhledným písmem psala adresu. Rachel, která byla zasnoubena s mladým mužem, který nešťastně zahynul u Vicksburgu, bydlela v současné době u jedné rodiny na farmě a toužila poznat svět. Bude Evangeline závidět její velké dobrodružství, jak tomu říkala, i když spousta jiných žen v jejich komunitě, zejména ženy farmářů, považovaly za moudřejší, kdyby si byla vzala Motta Keatinga a zůstala tam, kde byla.

Sedíc u stolu Velkého Johna vedle jeho krbu, Evangeline přemýšlela o své situaci. Byla skoro bez peněz a závislá na milosrdenství muže, se kterým se má teprve setkat a lhala by, kdyby řekla, že z toho nemá strach, ale zatím nelitovala, že odjela z východu.

Vzala si další dopisní papír z krabice a začala psát jiný dopis. I když do pozdravu zahrnula i Jacoba, její vzkaz patřil téměř výhradně June. Evangeline si tu ženu zamilovala a doufala, že se z nich stanou přítelkyně, i když ji zřejmě uvidí jen párkrát do roka.

Když dopis dokončila, zalepila ho do obálky, vstala od stolu a šla se svléknout k dohořívajícímu krbu. Jelikož se cítila bezpečněji než včera večer a bylo jí tepleji, sundala si i spodní prádlo a oblékla si jen noční košili. Rozčesala si vlasy a zaplétala je do dlouhého copu, když z přístěnku uslyšela zvuk.

Scully si odkašlal.

„Ma’am? Můžu?“

Evangeline by se byla s chutí nad takovou otázkou rozesmála, kdyby nebyla tak zkoprnělá představou, že Scully mohl vyjít z přístěnku a vidět ji, jak se převlékala u krbu.

Ustoupila o krok dozadu, do stínu. „Co tím myslíte?“ zeptala se přidušeným hlasem.

Vešel do jejího zorného pole a ona ke svému ulehčení viděla, že je ještě oblečený, i když mu neviděla do obličeje. Měla zhasnout lampu, když dokončila dopis McCaffreyovým. „Nemíním vás obtěžovat,“ řekl ochraptělým hlasem. Přešel po prkenné podlaze a snažil se udržovat od ní co největší vzdálenost, aby ji nevyděsil, vzal kabát z hřebíku a řekl: „Za pár minut jsem zpátky.“

Evangeline si položila ruku na srdce a přikývla. Co na tom muži je, že ji dokáže tak vyvést z míry, změnit ji z rozumné ženy v divnou a plachou bytost, kterou nezná?

Stála nehybně u krbu a vnímala všechny zvuky ozývající se ve tmě z okolních lesů i noční oblohy a čekala. Nakonec se Scully vrátil, třásl se zimou a zavřel dveře na závoru. Když si pověsil kabát, přešel znovu přes kuchyni směrem ke dveřím do přístěnku.

„Vyjedu zítra brzy ráno,“ oznámil jí. „Do Springwateru, myslím.

Vysvětlíte to Abigail?“

Přikývla a ukázala na stůl, který teď nebylo vidět. „Nechala jsem tam své dopisy a drobné na známky.“

„Víte jistě, že si poradíte s tou puškou?“

„Ano,“ odpověděla, ačkoliv si tím vůbec jistá nebyla. Udělá, co bude v jejích silách, aby ochránila sebe i Abigail. A to vědomí jí stačilo.

„Vrátím se co nejdřív.“

Znovu přikývla. Kdyby promluvila, bála se, že by ho začala prosit, aby neodjížděl a to nesmí za žádnou cenu připustit.

„No tak,“ řekl znovu. „Ještě jednou dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ dostala ze sebe Evangeline. Ulehla do postele za Abigail hned jak odešel a čekala, že celou noc nezamhouří oka.

Místo toho tvrdě usnula a zdálo se jí o hladových vlcích, kteří obklíčili srub a číhali na svou příležitost.

Probudila se, když začalo svítat a slyšela, jak se Scully tiše pohybuje po srubu. Cítila čerstvou kávu a příjemné teplo ze sporáku, ale nevstala. Lepší bude, když zůstane tiše ležet pod přikrývkami a nechá ho v klidu odjet.

Když se za ním zavřely dveře, stiskla víčka k sobě a cítila jeho nepřítomnost jako ránu. Asi o dvacet minut později slyšela zvuk postrojů, ve kterých šly muly, tiché skřípění sáněk po sněhu, když projely kolem srubu.

Nejezdi, prosila ho v duchu, ale to byla jediná slabost, jakou si dovolila. Věděla, že dveře nejsou zavřené na závoru, tak vstala a šla ji zastrčit. Podlaha byla tak studená, až to záblo do chodidel, proto zase rychle utekla do postele. Postavila se na matraci a otevřela okenice. Pak si ještě lehla.

Neusnula už, jen tak ležela, snažila se zahřát se představou, že si vezme Velkého Johna Keatinga a čekala, až se venku rozední a začnou se ozývat každodenní zvuky a bude světlo a den bude hrát svými obvyklými barvami. Nakonec ji vytáhla z postele vůně kávy, která stála na sporáku. Rychle přeběhla ledovou podlahu, svlékla si noční košili a oblékla si kalikové pracovní šaty. Pak si sedla, aby si navlékla punčochy a boty. Když pořádně roztopila oba ohně, nalila si kávu a ukrojila si z chleba, který včera upekla a dala ho opéct do trouby.

Mezitím pozotvírala všechny okenice a pustila do kuchyně světlo.

Večer předtím to vypadalo, že bude sněžit, ale den byl jasný a zářivý, i když jí slunce připadalo v té hrozné zimě děsivě studené.

Teď už se vzbudila i Abigail, sama se oblékla a hned se ptala, kde je Scully. Evangeline jí to chtěla sdělit nějak šetrně, ale její dcera jí jako obyčejně takový luxus nedopřála.

„Musel odvézt sáně s mulami nazpět do Springwateru. A samozřejmě vzít domů svého koně.“

Abigail se vážně zamyslela nad tím, co slyšela. „Kdo nás bude chránit?“ zeptala se potom.

Evangeline seděla u krbu a popíjela kávu. Postavila hrnek na stůl a přitáhla si zkřehlými prsty dceru k sobě a posadila si to malé

děvčátko ve flanelových šatech na klín. „My se dokážeme ochránit samy,“ zašeptala. „Já myslím, že to zvládneme, ne?“

„Cestovaly jsme samy celou cestu z Pennsylvánie,“ přemítala nahlas Abigail a vraštila obočí.

„To máš pravdu,“ řekla Evangeline.

„Vrátí se Scully ještě dneska?“ Byla to opatrná otázka, ale bylo jasné, jak důležitá pro ni bude odpověď.

Evangeline zavrtěla hlavou. „Já myslím, že nejdřív zítra večer.

Nezapomeň, že do Springwateru je to daleko.“

„Myslím, že tak dlouho nečůrat nevydržím,“ řekla vážně Abigail.

Evangeline se musela hodně ovládat, aby se nerozesmála. „Máš tu nočník,“ odpověděla. Abigail pokrčila nos.

Tím bylo rozhodnuto. Šly si pro kabáty, Evangeline sundala pušku ze stěny nade dveřmi, zašeptala modlitbu k nebi, aby venku nebyli vlci či jiné šelmy a vyvedla dceru do mrazivého rána. Stejně by jednou musela jít ven, přinejmenším nakrmit dobytek než se setmí, kráva potřebovala podojit a možná tam byla i vejce, která by měla posbírat.

Použily záchod, který nebyl o nic lepší než nočník, a pak se v klidu vrátily do srubu. Evangeline z toho měla dobrý pocit.

Po snídani uložila Evangeline Abigail úkol – měla se naučit zpaměti dlouhou báseň – a sama začala utírat prach a zametat.

Povzbuzena úspěšným výletem před dům, Evangeline pověsila kožešiny ven na šňůry na prádlo. Pak zametla podlahu včetně přístěnku a vytřepala rohož, která ležela u nohou postele v kuchyni.

Pověsila své a Abigailiny šaty na hřebíky ve zdech, protože tu nebyla žádná skříň, ostatní věci uložila do cestovní truhly a potom přinesla dříví z hromady, kterou Scully nechal přímo před hlavními dveřmi. Když ohřála zbytek guláše na oběd, konečně si dovolila přemýšlet o tom, jak si asi poradí Scully, jestli se mu po cestě na stanici stane něco podobného jako včera. Pomodlila se, aby se ve zdraví vrátil, velmi dobře si vědoma toho, že její důvody jsou zčásti sobecké. Ale hájila sama sebe tím, že modlitba je modlitba.

Pak energicky vytáhla podobenku Velkého Johna a postavila ji na krbovou římsu.

Pozdě odpoledne se s Abigail znovu oblékly a šly do stájí obstarat dobytek. Abigail nesla kbelík na mléko a malý košík na vajíčka a Evangeline nesla pušku. Když se stíny začínaly prodlužovat, odvaha ji opouštěla, ale kvůli Abigail nasadila na tvář úsměv.

Důvěrně známá vůně stájí ji uklidnila. Uviděla kobylku, kterou její dcera pokřtila Pusinka a krávu, která dostala tak obvyklé jméno bez fantazie, jako je Bessie. Byli tu i další koně, velký černý, bílo-strakatý valach, který pravděpodobně patřil Velkému Johnovi, a ještě rezavá kobyla.

Evangeline zkontrolovala žlaby s vodou, ještě plné od rána, kdy tu byl Scully, a tak koním přidala jen obilí a ovsa. Potom podojila krávu, zatímco Abigail se snažila vylákat kočku, která zalezla za hromadu beden.

Práce, kterou znala, ji uklidňovala. Tak to bylo vždycky. Měly už dost mléka i smetany, ale o Bessie bylo třeba pečovat, to jí bylo jasné. Evangeline přemýšlela, že by mohla udělat sýr. K zimní dietě by to bylo vítané zpestření. Až se země rozmrazí, zryje kousek trávníku a udělá zeleninovou zahrádku. Později v létě určitě bude ovoce z broskvoní, hrušní a jabloní, které jsou vysazené na kopci, jak jí řekl Scully. Chtěla zavařit hodně hrušek a broskví, udělat džemy a marmelády a usušit nějaká jablka na závin.

Jak se v duchu zabývala těmi radostnými plány, najednou se jí postavily chloupky na šíji a svaly v těle se jí napjaly. Nevěděla, zda zaslechla nějaký zvuk, nebo ji varoval nějaký smysl, o němž předtím neměla tušení, ale věděla, že je zle.

Přestala dojit, pomalu si přitáhla pušku, opřenou o nejbližší trám a obrátila se k vratům do chléva. Abigail, které se konečně podařilo vylákat mňoukající kotě zpoza beden, stála jako zkamenělá.

„Mami,“ zašeptala sotva slyšitelně.

Evangeline zírala na indiána, který stál přímo před ní se světlem pronikajícím zvenčí za zády. Měl na sobě jelenicové oblečení, nůž za opaskem a hlavu ozdobenou čelenkou z hnědého peří, které mu splývalo po havraních vlasech. Měl vyzáblý obličej, oči ostražité a velké.

„Žena,“ řekl. Vyznělo to skoro nábožně, ale to pro Evangeline nemohlo být útěchou. On byl indián a ona byla sama a Abigailin život závisel teď na ní.

Cítila, jak jí srdce buší v hrudi, že to bylo téměř nesnesitelné.

Držela pušku co nejpevněji. „Co chcete?“ zeptala se.

„Žena,“ řekl znovu a učinil jednou rukou zoufalé gesto. Kotě se vytrhlo Abigail z rukou, přeběhlo po slámě k Indiánovi a hravě mu zaťalo drápky do nohavice. Indián pokřivil tvář bolestí, položil si ruku na břicho a dělal krouživé pohyby.

„On nám neublíží, mami,“ řekla Abigail. „Vidíš? To kotě ho má rádo.“

To kotě ho má rádo. Evangeline se chtělo usmát nad dceřinou naivní logikou, kdyby situace nebyla tak vážná. Mířila na indiána dál a řekla Abigail: „Buď zticha!“

Indián napodoboval jídlo.

„Snaží se říct, že jeho rodina má hlad,“ naléhala Abigail.

„Já vím,“ řekla Evangeline. Ale nebyla to tak úplně pravda, protože do té chvíle viděla návštěvníka skrze tak silnou clonu strachu, že nebyla schopná jasně myslet. Ale teď si všimla, že ten člověk vypadá spíš zoufale, než hrozivě. Pažbou mu naznačila, aby vyšel z vrat ven.

„Abigail Keatingová,“ řekla, aniž by se na ni ohlédla, „zůstaneš ve chlévě, ať se děje co se děje. Neodejdeš odtud, dokud si pro tebe nepřijdu. Je to absolutně jasné?“

„Ano, mami,“ zašeptala Abigail. „Ano.“

Kotě oběhlo kolem indiánovy pravé nohy a rozběhlo se kolem Evangeline zpátky k Abigail.

Evangeline zvedla kbelík do tří čtvrtin plný mléka a podávala mu ho. „Tohle si můžete vzít,“ řekla. I když možná nerozuměl jejím slovům, porozuměl gestům. Po chvilce váhání přijal kbelík a ustoupil, aby ji nechal projít.

Nechala ho jít před sebou a vedla ho ke kurníku, dala mu čtyři vejce, která tam našla, a jednu slepici. Vajíčka dala do kožené ošatky a kdákající slepici nesla za nohy hlavou dolů.

Mířili k domu. Indián, zřejmě Chippewa jako ti, kteří na ně čekali na cestě ze Springwateru, čekal u dveří. Když Evangeline zase vyšla ven s tlustou kožešinou a s nepostradatelnou puškou, bylo ticho.

Všimla si, že zakroutil slepici krkem. Nebylo to kruté, musel to udělat velmi rychle, aleji to ještě víc znervóznilo.

„Raději už běžte,“ řekla mu Evangeline a podala mu kožešinu.

Indián všechno vděčně přijal, včetně kbelíku s čerstvým mlékem.

Evangeline se na chvíli zamyslela, vrátila se do srubu a vyšla s kameninovým hrncem s poklicí, aby do něj mohl přelít mléko. Velmi se jí ulevilo, když se k ní otočil zády a zamířil k lesu stejnou cestou jakou šel včera večer ten černý vlk.

Když jí zmizel z dohledu, Evangeline padla na kolena do sněhu, zasažena zničujícím účinkem prožitého strachu. Měla úplně mokrou sukni, když se konečně přestala třást natolik, aby mohla vstát a vrátit se do chléva.

Abigail seděla na bedně s kotětem na klíně a čekala na ni. Oči měla rozšířené a Evangeline i v přítmí viděla její vystrašenou tvářičku.

Bůhví, co si to dítě představovalo, zatímco tu sedělo.

„Měla jsi pravdu, srdíčko,“ řekla Evangeline něžně. „Chtěl jídlo, nic víc.“

„Už odešel?“

Evangeline přikývla. „Pojď ke mně. Musíme zavřít chlév a vrátit se domů na večeři.“

Zastavily se ještě na záchodě a když byly doma, Evangeline zavřela dveře na závoru. Než pověsila pušku, prohlédla celý vnitřek domu, dokonce zašla tak daleko, že nahlédla i pod postel, do spižírny i pod rozkládací lůžko ve Scullyho přístěnku. Nenašla nikoho.

Potom uložila pušku nad dveře, sundala si plášť, pomohla Abigail z kabátu a pak šla rozsvítit petrolejky. Když byla hotová, šla si umýt ruce do teplé vody, kterou ohřívala vzadu na sporáku a začala chystat večeří.

Abigail si sedla před krb a hrála si s kotětem a Evangeline se naplnilo srdce láskou a vděčností za to, že vidí své dítě hrát si. Oh, ta dětská nezdolnost, říkala si.

„Byla jsem na tebe dnes odpoledne moc pyšná,“ řekla Evangeline, postavila guláš na plotnu a vzala chléb z velké kovové krabice na široké polici u sporáku. „Poslechla jsi mě a byla jsi moc statečná.“

Abigail celá zářila. „Ty jsi taky byla statečná, mami. Postarala ses o nás, jak jsi slíbila.“

„Postaraly jsme se o sebe obě,“ řekla Evangeline, přešla k dceři, klekla si k ní, pohladila ji po tváři rozpálené ohněm z krbu a potom pohladila i to malé chlupaté klubíčko. Byl to moureček s jedním okem modrým a druhým žlutým. „Kdybys mě neposlechla, mohly jsme mít velké problémy.“

Abigail si zhluboka povzdechla. „Stejně by bylo lepší, kdyby tu byl Scully.“

Evangeline ji políbila na čelo, a pak se zvedla, aby přiložila dříví do krbu. V noci bude zima. „Ano, to by bylo,“ odpověděla, ale dál to nerozváděla.

Když při večeři začal kvílet vítr, vzpomněla si na okenice.

Pozavírala vnitřní okenice, ale neměla odvahu jít ven a zavřít vnější.

Vyčerpala zásoby své odvahy přes den.

Byla už úplná tma, když vytáhla vanu ze spižírny a postavila ji před krb. Nalila ji plnou horké vody pro Abigail a byla pevně rozhodnutá, že se pak vykoupe i ona, ale když skončila s prvním

kolem ohřívání vody, byla tak unavená, že se nezmohla už na nic víc, než na to, aby se svlékla, oblékla si noční košili a vlezla si za dcerou do postele Velkého Johna Keatinga. Dokonce ani nevynosila vodu z vany.

Scully měl dobrou náladu, protože cestoval bez žen, na které by musel dávat pozor, i když s Jacobovými mulami to bylo chvílemi těžké. Večer už pohodlně seděl u jednoho z McCaffreyových stolů u hořícího ohně, zahloubaný do šachové hry s Jacobem a Treyem Hargreavesem, který bydlel nahoře v kopcích a říkalo se o něm, že kdysi žil na divoko se ženou. S indiánkou, pokud ty řeči byly pravdivé. Vypadal jako zločinec, tenhle Hargreaves. Měl černé vlasy, svázané vzadu koženým páskem, a takové divné oči, stříbrošedé, jako rtuť. Na sobě měl sepranou košili, vpředu nabranou, jaké kdysi nosívali nezkušení hazardní hráči, a jelenicové kalhoty.

Ať už je jakýkoliv, říkal si s povzdechem Scully, šachy hrát umí.

Už dvakrát porazil Scullyho a teď mu určitě nezbývá víc než tři tahy, a porazí Jacoba.

June přinesla na stůl talíř s koláči a dolila všem kávu. Vypadala stále šťastná, ať byla stanice prázdná, nebo plná cestujících z dostavníku, kteří si tu udělali zastávku.

„Bylo to od Evangeliny moc hezké, že mi napsala,“ řekla a poplácala si kapsu u zástěry, kam si dala obálku s dopisem pro sebe a pro Jacoba, nadepsanou školácky úhledným písmem. „Už celá léta jsem nedostala žádný dopis.“

Jacob ani nezvedl oči od nezáviděníhodného postavení svých figur na šachovnici a zabručel: „V Chicagu jsi dostávala mraky nabídek na písemné objednávky,“ zabručel.

June jen mávla rukou, ale úsměv na tváři jí nikdy nepohasl. „To se nepočítá. Chtěli nám jen prodat jeden z těch svých domů na klíč.“ Po nikdy nestárnoucí tváři se jí rozlil zasněný výraz. „Měl koupelnu a všechno, ten jejich dům.“

„Posílali je rozložené na kusy,“ poznamenal Jacob jako informaci, kdyby to někoho z přítomných zajímalo. „Ty domy, myslím.“

June se vrátila ke sporáku, kde pekla něco, co vonělo zvláštní kořeněnou vůní a co chtěla servírovat ke snídani. Vždycky tu byla naděje, že přijede příští dostavník a cestující budou hladoví.

„Na to museli mít speciální nákladní vagony,“ poznamenal Trey na adresu těch písemných objednávek.

Scully bez přestání myslel na Evangeline a Abigail, na to, jestli jsou v pořádku, a jestli mají strach. Chtěl se hned obrátit a jet zpátky.

Ale June mu to vymluvila. Řekla mu, že by tím nikomu neposloužil, kdyby zabloudil ve tmě a zmrzl někde na cestě.

Jacob se zasmál Treyově poznámce o nákladních vagonech, mluvil hlubokým a tichým hlasem, ale jeho tvář byla zamračená, když se setkal se Scullyho očima. Tomu toho moc neuniklo, starému Jacobovi.

„Hádám, že se Velký John vrátí hned jak roztaje sníh a trochu oschne bláto. Co myslíš, Scully?“ Byla to jemná připomínka, že Evangeline patří jinému, a že na ni raději nemá moc myslet. Jacob byl na takové dvojznačné vzkazy opravdu dobrý a jeho morální autoritu nebylo možné zpochybnit, protože byl něco jako kněz.

Scully rozladěně přikývl. „Myslím, že ho pár rozblácených výmolů neodradí,“ řekl.

5

June vtiskla ráno po snídani než odjel domů Scullymu několik listů složeného papíru spolu s plechovkou svého speciálního lisovaného cukroví. Sáhla do svých vzácných zásob cukru a kakaa, aby mohla to cukroví upéct a to od ní byl projev zvláštní přízně.

„Hned jak se zlepší počasí, přivez sem Evangeline a tu její roztomilou holčičku. Nedělám si iluze, že by to šlo ještě před Vánocemi, možná ani ne hned po nich, ale budeme se na ně těšit.“

Scully se naklonil a políbil June na čelo. Už se rozloučil s Jacobem a Hargreaves odjel před východem slunce za vlastními záležitostmi.

„Radši běžte do stanice, nebo se nachladíte,“ řekl. Strčil dopis do kapsy a plechovku s cukrovím do malé sedlové brašny. Byl to dobrý pocit, že má zpátky svého koně. Nedal mu jméno, říkal mu jednoduše Appaloosa. Než nasedl, přátelsky ho poplácal.

June se vracela na stanici, mávala a usmívala se. Vždycky tvrdila, že není sama, že jí stačí Jacob a bůh, ale Scully viděl, že jí chybí společnost jiné ženy víc, než je ochotná přiznat. Jacob toho moc nenamluví a bůh ještě méně.

Ale do oblasti Springwateru se stěhovalo stále více nových osadníků a podle Scullyho mínění to bylo dobře. Dokud se nezačnou usazovat příliš blízko ranče.

Dotkl se klobouku, aby se rozloučil s June a vedl koně Appaloosu na kluzkou a zasněženou cestu. Když byl asi vpůli cesty na ranč, zastavil u stejného potoka jako minule s Evangeline a Abigail, když jeli na saních tažených mulami. Led na hladině odtál a pod ním uviděl v malé tůňce líně plavat tlusté pstruhy. Ulomil březovou větvičku, ořezal nožem užší konec do špičky a pět jich ulovil, hezky jednoho po druhém. Dá ty hnědé, lesklé ryby Evangeline, ona je nasolí, obalí v mouce a upeče na sádle. Pro tak slavnostní příležitost jim dokonce uřízl hlavy.

Spokojeně napíchl ryby na prut, kterým je ulovil, a zavěsil jej na sedlovou hrušku a pak se vydal na další cestu. Část radosti z dárku z něho vyprchala, když si vzpomněl na Jacobovo skryté varování.

Evangeline je ženou Velkého Johna a on na to nesmí zapomínat. Je Keatingovým partnerem a přítelem a připravit přítele o ženu bylo podle jeho vlastního kodexu cti neodpustitelným hochem. Dobré ženy byly výhrou všude, ale tady, kde muž mohl prožít celá léta, aniž by zahlédl jedinou ženu, byly ženy vzácnějším pokladem než rubíny.

Scullymu připadalo, že zahlédl mrak, který zastínil slunce, ale když se zadíval na oblohu, byla čistá a modrá jako nejoblíbenější cukrová mísa jeho matky. Ranč patřil víc jemu než Velkému Johnovi, i když byli partneři, a on měl v plánu postavit si vlastní dům na místě, které si už vyhlédl, pak odcestovat do Denveru nebo do San Francisca a najít si tam nevěstu. Teď, když přemýšlel o tom, jak rád se dívá na úsměv Evangeline Keatingové a jak se těší, až ji zase uvidí, začínal si myslet, že udělá nejlépe, když odjede hned, jak se vrátí velký John z Denveru a začne znovu někde jinde.

To však byly neradostné vyhlídky.

Abigail uviděla Scullyho jako první. Stála v hlavě postele a vyhlížela z okna, kotě jí přecházelo z jednoho ramene na druhé ve snaze najít trochu místa, kde by mohlo stát. Denního světla rychle ubývalo, práce hotová, a Evangeline se točila kolem sporáku, míchala fazole v hrnci a hlídala kukuřičný chléb v troubě.

„Je doma, mami! A přivedl puntíkovaného koně!“ Evangeline se po tak radostné zprávě otočila tak prudce, že jí málem vypadla naběračka na polévku. Ponořila ji do hrnce a pak si rychle přihladila

vlasy a sukni. Když přišla z chléva, udělala si horkou koupel a oblékla si své nejlepší šaty z měkké zelené vlny. Ale pochopitelně to nedělala proto, aby se zalíbila Scullymu. Ne, to jen proto, aby byla upravená. Tak proč měla pocit, že jí srdce bije jako zvon?

„Samozřejmě, že přivedl koně,“ řekla trochu nervózně. „Proboha, Abigail, slez už konečně z té postele. Spadneš a vyrazíš si zub.“

Abigail neochotně slezla na matraci, byla vyzutá a na nohou měla jen punčochy, ale oči jí zářily a tvář také. Evangeline věděla, že přímo kypí zdravím, ale byla natolik moudrá, aby nespoléhala na to, že to tak musí být navěky. „Vsadím se s tebou, že mě Scully na tom koni sveze, když ho pěkně poprosím,“ řekla.

Asi měla pravdu, ale ten nápad se Evangeline nelíbil. Podle jejího názoru byli koně nepředvídatelná zvířata, velká a bujná, a proto nebezpečná. „Abigail, slez z té postele,“ řekla už nazlobeně.

„Mohla bych jít ven a pomoct Scullymu odvést Appaloosu?“

„Ne,“ řekla Evangeline, ale tentokrát se snažila nemluvit tak přísně. „Stmívá se a je zima. A neříkej mi, že se ti chce čurat, slečno, protože jsi byla před půl hodinou.“

Abigail si sedla na hranu postele, svěsila hlavu a kývala nohama.

Vypadala tak smutně, že Evangeline málem změkla a sama ji zavedla ven. I ona byla stejně netrpělivá, až uvidí Scullyho, jako její dcera.

Kotě leželo na zádech s roztaženými packami Abigail na klíně a žalostně mňoukalo, aby upoutalo její pozornost. Abigail je duchem nepřítomná hladila a potají vrhala dlouhé pohledy na Evangeline. Ta se snažila držet se při zemi a jednou se podívala na podobenku Velkého Johna, aby si připomněla, v jaké je situaci.

Po nějaké době, která jim oběma připadala jako věčnost, zaslechly Scullyho na malé verandě přede dveřmi, jak si odupává sníh z bot.

Vešel dovnitř s barevnou plechovou krabicí pod paží a několika rybami v jedné ruce a pokývl na pozdrav nejdřív Evangeline, potom Abigail.

„Scully! Scully!“ volala Abigail, jako by byla čekala někoho jiného, méně vítaného, než byl on. Vyskočila z postele a shodila chudinku koťátko na zem. „Včera tu byl indián a maminka mu dala přikrývku a slepici a nějaká vajíčka a taky kbelík mléka!“

Položil krabici i ryby na stůl, aby je Evangeline mohla očistit a připravit k večeři, jednou rukou zvedl Abigail ze země a zadíval se na její matku. „Cože?“

„Byl neškodný,“ řekla Evangeline, vzala ryby ze stolu a položila je do kuchyňského dřezu. „Chtěl jen jídlo, nic víc.“

„Maminka byla moc statečná. Řekla mně a Hortensii, abychom počkaly ve chlévě a my jsme ji poslechly. Měla tvou pušku a přinutila indiána, aby šel před ní, celou cestu k domu.“

„Vy jste ho pustila do domu?“ zeptal se Scully ochraptěle. Neznělo to rozzlobeně, spíš ohromeně. Možná dokonce i vyděšeně.

„Jistě že ne,“ řekla Evangeline. Začala mít dobrou náladu. Věděla moc dobře, že to byla Scullyho přítomnost, ne obsah jeho slov, co na ni tak blahodárně působí. Nebylo od ní správné ani slušné, že ho tak ráda viděla, ale bylo to tak. Bůh jí pomáhej, ale byla ráda, že ho vidí, i když to začínalo vypadat, že to s ním nebude snadné ohledně toho indiána. „Nechala jsem ho čekat přede dveřmi a šla jsem pro kožešinu a kameninový hrnec na mléko. Nemohla jsem ho nechat odejít s dobrým kbelíkem, ne?“

Podíval na Abigail s udiveným výrazem. „A kdo je, u všech hromů, Hortensie?“

Abigail zářila. „To je moje kotě. Maminka říkala, že je to kočička, tak jsem jí dala jméno Hortensie. Narodila se ve chlévě.“

Scully na chvilku zavřel oči. „Já vím,“ řekl pak. Ale Evangeline mu nevěřila. Postavil Abigail na zem, sundal si kabát a pověsil ho.

Hortensie vylezla zpod postele, zamňoukala a přiběhla k jeho botám a začala je očichávat. Scully se tvářil absolutně nešťastně, jako by chtěl utéct a spávat znovu ve chlévě, kde by kolem sebe neměl tyhle hrozné ženské.

Mlčky si zašel pro plechové umyvadlo ke stolku, postavil je na sporák a nalil do něj horkou vodu z velkého hrnce. Potom se s ním vrátil ke stolku a důkladně si umyl obličej a ruce. Abigail s Evangeline ho pozorovaly, Abigail otevřeně, Evangeline tajně, když nabírala fazole do plechové mísy a dávala je na stůl.

Při jídle toho ani jeden z nich moc nenamluvil. Evangeline připadalo, že v místnosti jiskří vzduch nějakou neviditelnou energií jako někde uvnitř mračna, ale když dojedli a řekli „amen“ po krátké modlitbě, Abigail klábosila bez přestání od chvíle, kdy jí matka dovolila jít si hrát.

Sedla si na rohož, kterou Evangeline přemístila od postele ke krbu, kroužila prsty po podlaze a Hortensie je honila.

„Paní June vám posílá odpověď na váš dopis,“ oznámil jí Scully po dost dlouhé době. Díval se k ohni na malou Abigail a na kotě.

„Prosila mě, abych vás při nejbližší příležitosti odvezl do

Springwateru na návštěvu. Myslím, že je nejvyšší čas, aby se Velký John vrátil domů s dobytkem.“ Při těch slovech se k ní obrátil a zadíval se jí do očí. „Doufám, že se počasí do té doby nezhorší.“

Evangeline si poprvé přiznala, že si přeje, aby se Velký John nevrátil vůbec. Přála si, aby Velký John vůbec neexistoval, aby byla jen ona, Scully a Abigail. Kéž by byl pro ni poslal Scully a chtěl ji za ženu.

Přestaň, napomínala se v duchu přísně. Dostala nabídku od Velkého Johna a Scully je jeho partner. I kdyby o ni stál a řekl jí to, zradil by přítele a za takových okolností by si nemohla vážit ani jeho, ani sebe. A láska bez vzájemné úcty není možná.

„Jsou to pěkné ryby,“ řekla a myslela tím pstruhy, ale hned si připadala hloupě. Řekla to jen proto, aby protrhla tísnivé ticho, které nemohla snést a nic jiného ji nenapadlo. Nic, co by mohla říct nahlas.

Scully jí duchem nepřítomně poděkoval, vstal a vyšel ven, ale nechal kabát i pušku v kuchyni. Když se za pár minut vrátil, nevysvětlil jí svůj náhlý odchod a Evangeline se ho na to neptala.

Umývala nádobí, on si přitáhl židli ke krbu, posadil si Abigail na klín a začal jí vyprávět o okřídleném koni Pegasovi.

Ta ho napjatě poslouchala, tvář ozářenou ohněm z krbu plnou zbožného obdivu a s kotětem stočeným do klubíčka, vrnícím jí v náručí. Evangeline bolelo u srdce, když viděla svou dcerku, jak nakonec usnula s hlavou opřenou o Scullyho hruď.

Šla a vzala mu ji z náruče, vyčistila jí zuby a umyla jí obličej, uložila ji do velké postele a Hortensii na polštář vedle ní. Když se vrátila doprostřed kuchyně, viděla, že ji Scully pozoroval. Rychle se podívala jinam, ale ne dost rychle.

„Její otec jí rád vyprávěl příběhy,“ řekla Evangeline a i ona si přitáhla židli k ohni. Dávala si pozor, aby od něj udržovala uctivou vzdálenost, i když její srdce toužilo po tom, aby si mu mohla sednout na klín, stejně jako předtím Abigail.

„Já vím,“ odpověděl a díval se už zase do ohně. „Říkala mi o tom, když jsme byli ve stájích.“

„Měl jste někdy ženu, Scully? A děti?“ Nevěděla, co ji to napadlo, aby mu kladla tak osobní otázky, ale jinak by si asi ukousla jazyk ze samé zvědavosti a přemýšlení o něm.

„Ne, ma’am,“ řekl. „Jednou jsem měl ženu, spíš dívku. Chtěli jsme se vzít, ale potom přišla válka a já odešel bojovat. Když jsem byl pryč, dostala nějakou neznámou horečku a za týden umřela.“

Odmlčel se a Evangeline viděla z profilu bolestný výraz v jeho tváři.

„Věřil jsem, že je v bezpečí,“ řekl. „Tehdy to bylo mé jediné tajemství.“

„Je mi to líto. Myslím té vaší lásky.“

„Už je to dávno.“ Jeho tón jí řekl, že je konec diskuse, i když slova nebyla tak jednoznačná. Pokývl hlavou směrem ke stolu, kde stála ta krásná plechová krabice. „Paní June vám posílá trochu svého kakaového cukroví. To je od ní velká pozornost, protože ho kromě Vánoc nepeče ani pro Jacoba.“

Evangeline byla vděčná za to, že změnil téma i za projev přátelství od ženy, která jí byla tak sympatická. „Říkal jste, že mi poslala dopis?“

Přikývl. „Je v kapse mého kabátu.“ Zvedla se a šla k němu.

„Mohu?“ zeptala se. Přikývl podruhé a rozhodl se, že se bude dívat do ohně. Evangeline přemýšlela, co tam může vidět tak zajímavého.

Možná vzpomínky. Sliby, které učinil svého času jiným lidem, a které musí dodržet.

Když našla složený dopis, který mírně voněl kůží a jemným květinovým parfémem June, obrátila se a viděla Scullyho, jak si bere knihu z police u krbu. Vzal si jednu petrolejku, zamumlal dobrou noc a zmizel ve svém přístěnku.

Evangeline cítila stejnou bolest, jako by nasedl na Appaloosu a znovu odjel do Springwateru, nebo ještě dál. Byl ve vedlejším pokoji a jeho přítomnost jí chyběla, jako by byl na míle daleko.

I to se může stát, uvažovala a zamrkala, aby zahnala slzy, které ji pálily v očích. S dopisem od June si sedla znovu ke krbu a začala číst, hltajíc povzbudivá slova. Nevadilo jí, že zatím s majitelkou springwaterské stanice mluvila jen velmi málo a že se ještě neznají.

Fakt, že od ní dostala dopis, byl pro ni svátkem, vzácnou událostí, která ji může dlouho držet nad vodou.

Když si přečetla všechny stránky, začala znovu, těšila se z každé informace, i té nejbezvýznamnější. Pak dopis složila a uložila jej do truhly k ostatním věcem.

Ráno Evangeline vzbudila vůně opékaných ryb. Otevřela oči a uslyšela Scullyho a Abigail, jak spolu živě mluví na druhém konci kuchyně u sporáku. Ve vzduchu bylo jakési zvláštní, skoro jarní světlo.

Abigail přiběhla k posteli a položila Hortensii matce na hrudník.

„Vstávej, mami. Nebo ti já a Scully sníme všechny ryby. Hortensie taky kousek dostane.“

„Scully a já,“ opravila ji Evangeline ze zvyku. Hortensie se na ni dívala těma svýma zvláštníma očima nestejné barvy a pak jí šimrala na obličeji malým, vlhkým čumáčkem. Evangeline se usmívala, i když se ocitla v neřešitelné situaci. Zaprvé nemohla vstát v noční košili, protože by ji Scully uviděl. A zadruhé potřebovala nočník. A to zoufale.

Scully jako by jí četl myšlenky, řekl od sporáku. „Budu k vám obrácený zády tak dlouho, jak budete potřebovat.“ Mluvil dost hlasitě, aby ho slyšela a v jeho hlase bylo slyšet potlačovaný smích.

To by vyřešilo jeden problém, pomyslela si Evangeline vděčně.

Nejedla čerstvé pstruhy už několik měsíců a ta vůně ji tak lákala, že zapomněla na skromnost. Vstala z postele, Hortensii položila vedle a rychle se oblékla. Scully dodržel slovo a stál k ní obrácen zády.

Dívala se na něho po celou dobu, co se oblékala, aby se přesvědčila.

Když byla oblečená a spínala si vlasy, odkašlala si. „Můžete se obrátit,“ řekla mu tak formálně, jako by byli v nějakém elegantním salónu na východě a popíjeli čaj.

Scully se zasmál, vzal z trouby velkou mísu se pstruhy a odnesl ji ke stolu. Jeho pobavení zmizelo, když uviděl Evangeline. Vypadala, jako by se nečekaně a zvláštním způsobem změnila a jemu ten proces nějakou záhadou unikl.

Jedli a ani jeden z nich nepromluvil, Abigail to však bohatě dohnala svým nepřetržitým tlacháním. Díkybohu za Abigail, říkala si v duchu Evangeline.

„Je tam čin-hůk „ žvatlala Abigail. „Scully říká, že je tam jako na jaře, ale že se tomu nedá věřit, protože nás teprve čeká opravdu tvrdá zima. Housenky jsou chlupaté.“

„Činuk,“* opravil Scully dobromyslně holčičce výslovnost pro ni neznámého názvu větru.

* teplý, vlhký jihozápadní vítr při tichomořském pobřeží Sev.

Ameriky; teplý, suchý vítr na vých. svazích Skalistých hor (pozn.překl.)

„Ty ryby jsou výborné,“ řekla Evangeline, protože se jí zdálo, že musí něco říct. Vlci nevlci, indiáni neindiáni, ozbrojená nebo neozbrojená, mínila jít na záchod hned, jak dojí. Kdyby nešla, praskl by jí močový měchýř.

Na východě, třeba ve Philadelphii, Bostonu a New Yorku byli lidé, kteří měli vodu rozvedenou po domě a vnitřní koupelnu a toaletu.

Evangeline jim v téhle chvíli hluboce záviděla.

„Děkuji,“ odpověděl Scully po tak dlouhé době, že Evangeline chvíli trvalo, než si vzpomněla, že ho pochválila za ryby.

Omluvila se hned, jak to šlo.

Během dopoledne foukal teplý vítr a sníh na střeše domu i stájí roztál a sjížděl dolů ve velkých kusech. Půda změkla a vůně jara a mokré hlíny stoupala z trávy jako ten nejpříjemnější parfém. Abigail jezdila stále dokola na Pusince a Scully ji vodil za uzdu a slovně povzbuzoval jak hříbě, tak holčičku. Evangeline se rozhodla, že využije teplého počasí, vynesla ven všechny kožišiny, přikrývky a deky a rozprostřela je po keřích, aby se navoněly sluncem a vysušily teplým větrem.

Otevřela všechna okna i dveře ve srubu a potom se šla podívat na ovocné stromy do sadu na kopci.

Byly pochopitelně holé, ale větší, než si původně myslela. Některé z nich si důkladně prohlédla, bylo jich celkem dvacet dva, a pak se postavila na vyvýšeninu a dívala se, jak Scully učí Abigail jezdit na koni.

Byl trpělivý a stejně tak i hříbě. Abigail byla ve svém živlu. Její veselý smích zněl po okolí jako kostelní zvony a radostně mávala na Evangeline.

„Podívej se na mě, mami!“ volala. „Podívej se!“

Evangeline se o ni bála, ale nedala to znát. Abigail vyroste na Západě a z toho důvodu je pro ni důležité, aby se naučila jezdit na koni. Nebylo by správné, aby jí to nedovolila kvůli své nedůvěře ke koním. Zatleskala rukama a usmívala se, když sestupovala z kopce.

„Teď pojedeš ty, mami,“ řekla Abigail.

Evangeline našpulila rty k odmítavé odpovědi, když si všimla pohyblivé vybouleniny pod Scullyho vlněnou košilí. Přimhouřila oči.

Scully se zasmál. „Hortensie,“ řekl na vysvětlenou právě ve chvíli, kdy kotě vystrčilo hlavičku mezi knoflíky. „Ta malá potvůrka chce u všeho být, stejně jako tady Abigail, a nechtěli jsme, aby na ni hříbě šláplo.“

V Evangelinině nitru se něco v té chvíli pohnulo, jako by se všechny střípky spojily v celý obraz. Hrdlo se jí sevřelo pocitem zoufalé beznaděje, ale nemohla popadnout oběma rukama sukni, rozběhnout se do domu, vrhnout se na postel a bezútěšně se rozvzlykat.

„Mami?“ zavolala na ni Abigail z hřbetu Pusinky a její hlas zněl znepokojeně.

„Ma’am, není vám nic?“ přidal se i Scully.

Evangeline se podívala z jednoho na druhého a zaryla zuby do spodního rtu.

Scully z ní nespustil oči, když natáhl ruce, aby sundal Abigail dolů.

Dovolila mu to a vzala si od něj kotě, které vytáhl zpod košile. Po celou tu dobu se díval na Evangeline.

„Maminka se bojí koní,“ pošeptala mu Abigail. „Jednou ji kopl do nohy a má tam pořád jizvu.“

Scully přikývl, vzal na vědomí její informaci, ale Evangeline ho podezřívala, že jí vyčetl v očích, co si myslí, co cítí a co si přeje.

„Mohl bych jít před západem slunce na lov,“ řekl po chvíli.

„Možná ulovím krocana.“

Evangeline pálily oči, ale statečně popotáhla. Bude muset přestat být taková citlivka, pokud si chce zařídit pro sebe a Abigail život na Divokém západě. Přikývla, protože se bála promluvit a začala sbírat prádlo a kožešiny z keřů, kde je rozprostřela.

Abigail za ní přišla dost neochotně do srubu, s kotětem v náručí.

Přišel i Scully, aby si vzal kabát a pušku.

„Nebude vám to vadit?“ zeptal se jí.

Nikdy, přemýšlela Evangeline. Nikdy v životě nebyla zamilovaná, ale věděla, že to, co ke Scullymu cítí, je víc než jen pouhé přátelství.

Ale tím, že dala slovo Velkému Johnovi, je její situace úplně beznadějná. „Ne,“ zalhala mu. „My si poradíme.“

„Zastrčte závoru na dveřích,“ připomněl jí a stáhl si klobouk přes oči. „Přijdu včas, abych nakrmil dobytek, tak to nechte na mě.“

Evangeline si ještě stále nevěřila, že by dokázala mluvit, proto zase přikývla.

Když byl venku asi hodinu, zaslechla z dálky výstřel a strašně se vylekala. Snažila si namluvit, že je normální slyšet výstřel, když šel Scully na lov, ale přestala válet těsto na biskvit. Pušky jsou strašná věc, viděla, co dokáží udělat v lidském těle.

Mohl zase potkat vlky, nebo narazit na bandity, nebo na indiány…

Rozběhla se k oknu, ale neviděla nic. Jen dříví, zbytky tajícího sněhu a bláto.

Abigail bezstarostně seděla na rohoži u krbu a snažila se uvázat kotěti Evangelinin kapesník jako zástěrku. Hortensie se bránila.

Nakonec jí vlezla do kapsy u zástěry a usnula, nebo se tam jen schovala.

Setmělo se, vítr zesílil, lomcoval venkovními okenicemi a roztančil vítr v krbu. Abigail si lehla na bok na rohož a dívala se do plamenů, Hortensie se vzbudila a vylezla jí na hlavu. Evangeline tak trochu připomínala cirkusového tygra na velkém míči a i přes vzrůstající neklid se usmála.

Zvuk frkajícího koně upoutal její pozornost zpátky k oknu.

Když z něj vyhlédla, uviděla Scullyho bez klobouku na Appaloosovi. S tichým výkřikem se rozběhla ke dveřím a zvedla závoru. Vítr je prudce rozrazil a bouchl s nimi o zeď.

Běžela úzkou verandou po kluzké hnědé trávě k muži a koni, kteří byli ve tmě jen stíny. Když byla u nich, uviděla, jak Scullymu trčí z ramene šíp. Dokázal se narovnat, ale ona i v té tmě viděla, jak je bílý v obličeji, a že má rty pevně stisknuté bolestí.

„Přivezl jsem toho krocana,“ řekl a hodil jí velkého ptáka k nohám.

„K čertu s krocanem,“ vydechla. „Jste zraněný. Seskočte z koně, jestli to dokážete a já vám pomohu dojít do domu.“

„Musím odvést na noc Appaloosu do stáje,“ oponoval.

„Nebuďte směšný. Vždyť se sotva držíte při vědomí. Proboha, slezte už, nebo spadnete a bude to ještě horší.“

Pochmurně se zasmál., Ani se mě nezeptáte, co se stalo?“

„To vidím, co se stalo,“ vybafla Evangeline.

„Pohádali jsme se s tím indiánem, kdo si vezme toho ptáka,“

oznámil jí, jako by nic neřekla. „Byl hrozně tvrdohlavý, když uvážíte, že už měl tři.“ Slezl z koně a mírně se zapotácel, když dopadl na pevnou zem. Šíp mu trčel v ostrém úhlu k noční obloze a Evangeline viděla, že má kabát prosáklý krví, že je od krve i sedlo a kůň.

Snažila se ho odvést domů, ale on se bránil a měl stále ještě víc síly než ona.

„Ne,“ řekl a zamířil ke stájím. „Nechci, aby mě Abigail takhle viděla. Vyděsil bych ji k smrti.“

„Jak to před ní chcete utajit, Scully? Tím, že budete spát v seníku?“

Appaloosa za nimi házel hlavou z jedné strany na druhou a cinkal kovovými částmi na uzdě.

„Mohla byste mi vytáhnout ten šíp a uvázat koně na noc. Zaslouží si po takovém dni zvláštní porci ovsa.“

I přes své zkušenosti se zraněnými vojáky v době války se Evangeline udělalo mdlo při představě, že mu bude vytahovat šíp, i když od samého začátku věděla, že to bude muset udělat. Ale možná ještě větší strach měla z koně.

Když byli ve stájích, Scully si sedl na bednu obrácenou dnem vzhůru a Evangeline našla zápalky, aby mohla rozsvítit petrolejku.

Vedle zabučela kráva, která měla plné vemeno a potřebovala podojit.

Evangeline ji nebrala na vědomí a začala s prohlídkou ramene. Šíp téměř prošel skrz. Když mu přitiskla prst na kůži nad klíční kostí, cítila jeho hrot, pravděpodobně necelý palec pod kůží. „To nebude příjemné,“ oznámila mu.

„To už jsem zjistil, ma’am,“ procedil Scully skrze zuby.

Sklonila se k němu, vzala mu obličej do dlaní a zadívala se mu zpříma do očí. „Dělejte co chcete, ale neomdlete, protože bych vás neměla sílu odnést do domu.“

„Budu se snažit,“ slíbil a ušklíbl se. Nemohla tomu uvěřit. Měl v rameně zabodnutý šíp, který z něho trčel jako dikobrazí bodlina, a on se usmívá. „Nejdřív prosím vás obslužte toho koně, ano?“

Evangeline byla tak zamyšlená nad tím, jak postupovat při vytahování šípu, že zapomněla na strach, když sundávala koni sedlo zamazané od krve a ohlávku, zavedla ho ke žlabu a nasypala ovsa.

„Hotovo,“ řekla dost nervózně, když se vrátila ke Scullymu.

Samozřejmě se nepohnul. „Už jste spokojen?“

„Ne tak docela,“ odpověděl. Jeho úsměv byl mnohem slabší, ale byl to úsměv.

„Nezapomeňte, že jste mi slíbil, že neomdlíte,“ řekla Evangeline.

„Nezapomenu,“ odpověděl. „Začni, Evo. Ať to máme za sebou.“

Evangeline přikývla, tiše se pomodlila, pak pevně uchopila šíp a protlačila ho hrotem ven. Scully sebou trhl, když mu hrot propíchl kůži, zavřel oči a chvíli zhluboka dýchal, když rána začala znovu silně krvácet. Evangeline ulomila špičku, zadem vytáhla zbytek šípu a odhodila ho.

Pak si utrhla lem spodničky, zmačkala ji do koule a přitiskla k nově otevřené ráně v naději, že alespoň částečně zastaví krvácení.

Pomohla mu vstát a on se zasmál, když slíbila krávě, že se co nejdřív vrátí, aby ji podojila.

Evo, vzpomněla si náhle. On mi řekl Evo.

6

Abigail vykřikla a přikryla si pusu rukama, když uviděla ve dveřích Scullyho, jak se opírá o maminku. Evangelinin provizorní obvaz ze spodničky krvácení moc nezastavil a i ve slabém světle petrolejek vypadal Scully popelavý jako mrtvola. Jeho šaty byly prosáklé krví.

Evangeline věděla, že ho nebude mít sílu zavést až do přístěnku.

Byl tak těžký, že se jí pod ním podlamovala kolena. Proto ho zavedla k posteli, kde spávaly s Abigail a co nejšetrněji ho uložila. Upadl do bezvědomí, ještě než ležel.

Zatímco ho opatrně svlékala z kabátu a košile, mluvila klidným hlasem k Abigail a vyhýbala se zbytečné přísnosti. Volila jasná a přesná slova, protože neměla ani čas, ani sílu je opakovat. „Abigail, teď mě musíš dobře poslouchat. Scullyho postřelili – byl to šíp a prošel mu pravým ramenem. Myslím, že mu dokážu pomoci, ale budu potřebovat tvou spolupráci. Přines mi prosím umyvadlo s horkou vodou, kterou najdeš v zásobníku na sporáku. Nalívej ji opatrně, ať se neopaříš. A přines mi jedno prostěradlo, které jsem dnes větrala na slunci.“

Scully zasténal. Shrnula mu zpocené vlasy z čela. Slyšela, jak Abigail sundala těžký poklop ze zásobníku na horkou vodu a nabírá ji do smaltovaného umyvadla. Mlčky ji přinesla matce a po cestě jí jen trochu rozlila. Pak se hned otočila a vrátila se s prostěradlem zchumlaným v obou rukou.

„Bessie bučí, mami,“ řekla tenkým hláskem. „Zní to hrozně žalostně.“

Evangeline čistila Scullymu rány a snažila se tvářit klidně. „Já vím, vrabčáku. Slyším ji stejně jako ty. Chce, abych ji podojila. Jenže já se nejdřív musím postarat o Scullyho. Mohla bys mi sem přinést petrolejku, prosím?“

„Umře Scully?“ zeptala se Abigail, když jí nesla lampu.

Evangeline povytáhla knot a postavila petrolejku na okenní parapet nad hlavou. Potom se zadívala do velkých, vystrašených očí své dcery. „Já nevím,“ řekla. Lhát dítěti by nebylo ani moudré, ani laskavé. „Udělám všechno, co umím, abych mu pomohla. To ti mohu

slíbit. Ty mi v tom můžeš pomáhat tím, že budeš dávat pozor na Hortensii a nosit mi, oč tě požádám, tak jak jsi to už udělala.“

Abigail přikývla. Držela kroutící se kotě oběma rukama, tak jak předtím držela prostěradlo a tiskla si ho k sobě. „Mám strach, mami.“

„Já taky,“ přiznala se Evangeline a obrátila se zpátky ke Scullymu.

„Ve spíži je láhev whisky, na druhé polici. Víš, jak vypadá whisky, Abigail? Já stejnou barvu jako čaj. Potřebovala bych, abys mi ji přinesla.“

Abigail byla zpátky za pár minut s láhví do tří čtvrtin plnou.

Evangeline rozzlobilo, když ji našla při prohledávání spižírny a chvíli přemýšlela o tom, že ji vylije do záchodu, jak se polekala představy, že zjistí, že je Velký John alkoholik. Ale teď byla pochopitelně ráda, že to neudělala. Zhluboka se nadechla a polila jí Scullymu ránu na přední straně ramene. Probudila ho pálivá bolest a zasténal.

„Otočte se,“ požádala ho Evangeline tiše. „Musím dezinfikovat i tu druhou stranu, kudy se vám šíp dostal do těla.“

Nerad uposlechl a ona mu nalila whisky i na rameno zezadu. Pak natrhala prostěradlo, které jí Abigail přinesla, na proužky a začala ovazovat obě rány tak, že obvaz vedla z podpaždí přes rameno a tak stále dokola.

„Ženo,“ vydechl, „vy mě zabijete.“

„Tiše,“ napomenula ho. „Už je to skoro hotovo.“

„Co jste to na mě nalila, petrolej?“

Zasmála se a oči se jí zalily slzami úlevy. Scully ještě zdaleka nebyl mimo nebezpečí, ale byl při vědomí a mluvil rozumně a Evangeline byla vděčná i za to málo. „Žádný petrolej, ale whisky.“

„Tak to bych si hlt dal,“ řekl s křivým úšklebkem. „Jestli ji ovšem nebudete potřebovat do lamp.“

„Já normálně pití alkoholu neschvaluji,“ řekla škrobeně. Byla celá od krve a věděla, že se bude muset zase vykoupat, ale v tuto chvíli tu myšlenku zatlačila do podvědomí. „Ale ve vašem případě udělám výjimku. Abigail?“

Abigail, která stála u nich a pozorně poslouchala každé slovo, se okamžitě objevila s plechovým hrníčkem, ze kterého Scully ráno pil kávu. Evangeline mu do něj nalila velkorysou dávku whisky a v naději, že ho zbaví bolesti a pomůže mu usnout, mu jej přidržela u úst. Scully všechno poctivě vypil a za minutu či za dvě začal podřimovat.

Evangeline využila příležitosti a vyvlekla ze spíže vanu a postavila ji před krb. Později tam místo vany postaví Scullyho rozkládací lůžko z přístěnku, ale teď vypadá jako Lady Macbeth, jak má všechno od krve.

A chudinka Bessie už bučí tak, jako by měla umřít. „Musím se jít postarat o tu krávu,“ řekla rozhodně.

Abigail přikývla. „Já a Hortensie pohlídáme Scullyho, než se vrátíš,“ řekla. Byla tak malá a tolik se snažila být statečná.

Evangeline ji objala i když byla umazaná od krve a odpustila si obvyklou opravu na Hortensie a já, kterou měla na jazyku. Dokonce se jí podařilo vykouzlit úsměv.

„Za to bych vám byla moc vděčná,“ řekla Evangeline, oblékla si plášť a vzala díži na mléko.

„Ale prosím pospěš si,“ prosila ji Abigail. Evangeline, která právě odsouvala závoru na dveřích, se vrátila, sklonila se k ní a políbila ji na čelo. „Slibuji. Jsi už velká holčička, Abigail, a já jsem na tebe hrdá.“

Za pět minut už seděla ve chlévě a dojila krávu. Koně byli nervózní, zřejmě cítili Scullyho krev, která byla všude. Evangeline se snažila nepřemýšlet o ničem jiném, než o práci. Proto se snažila co nejdřív vrátit domů, aby umyla Scullyho a pak sebe.

Na cestě mezi stájemi a srubem našla na zemi černý stín, připomínající hromádku, a ztuhla strachem, ale pak si uvědomila, že je to krocan, kterého Scully zastřelil. To poslední, nač teď myslela, bylo jídlo, ale zaplatila za toho ptáka příliš velkou cenu, než aby ho teď nechala ležet jako potravu divokým zvířatům.

Když vešla do vytopeného a osvětleného srubu, odložila krocana i mléko a hned zastrčila závoru. Potom systematicky vykonávala jeden úkol za druhým. Naučila se ve válce, že je to jediný způsob, jak překonat krize, aniž by se zbláznila. Abigail posadila ke stolu a dala jí počítat příklady, nabrala vodu do umývadla, vzala si mýdlo a kousek látky a opatrně umyla Scullyho od hlavy k patě. Rozhodla se, že až se sama vykoupe, přitáhne jeho lůžko z přístěnku do kuchyně a nějak ho na ně přemístí.

Když umývala tolik krve, divila se, že jí někdo může tolik ztratit a přitom zůstat naživu. V Pennsylvánii viděla mnoho lidí umírat a naučila se poznat blízkost smrti.

Scully byl tak dokonale stavěný, že si nedokázala zakázat, aby si ho neprohlížela, ale bylo to něco podobného, jako by se šla podívat, jaké je počasí, nebo počítala, kolik je hvězd na nebi. Namlouvala si,

že je jeden z těch krvácejících vojáků a on zase předstíral, že ještě spí.

Musíš se z toho vzpamatovat, říkal si v duchu Scully, nebo jsi na nejlepší cestě do pekla. Nedokázal si zakázat, aby ji nepozoroval zpod přivřených víček, i když věděl, že to není správné. To její mytí ho zanechalo ve stavu, kdy mu pod kůží vibrovaly všechny nervy a on musel nasadit poslední zbytky vůle, aby jí neřekl, co cítí. A jak nemá právo to cítit.

A teď ležel a díval se, jak si postavila vanu ke sporáku, na nejteplejší místo v domě a začala si ohřívat poslední zbytek vody, který nanosil ráno z potoka. Položila přes opěradlo židle noční košili a ručník, který byl vlastně vypraným pytlem od mouky. Abigail seděla na druhé židli u stolu a pilně počítala nějaký úkol při světle petrolejky.

Scully se snažil, opravdu se snažil, nedívat se na Evangeline, ale přesně ve chvíli, kdy se přesvědčil, že nebude, začala se svlékat.

Polkl zasténání a připomněl si, že je ženou Velkého Johna, ale nezabralo to. Byla to ta nejpaličatější a nejúžasnější žena, jakou kdy potkal, a teď se před ním svlékala při tlumeném světle lampy.

U všech hromů, vždyť je jen člověk.

Evangeline si sundala spodničku a lajblík a odhalila pevná a pěkně zaoblená ňadra. To byla pro Scullyho velmi ošemetná situace, když se na ni mohl jen dívat, jak je potřísněná jeho krví. Málem ho to zabilo.

Když si svlékla kalhotky, viděl její kulatý zadek, pevné břicho a dokonce i světle hnědé chloupky mezi nohama. A jaké měla nohy, dlouhé, dokonalé a krémově bílé.

To je nejníž, kam jsi kdy klesl, vyčítal si v duchu Scully, ale sledoval Evangeline, jak si stoupá do vany a pak sedá do vody.

Slyšel zašplouchání, ale Abigail a stůl mu zčásti zakrývaly výhled, což považoval za dobré znamení, i když by byl rád hřešil dál, kdyby si mohl vybrat. Jeho trpělivost byla bohatě odměněna. Znovu vstala a světlo ohně se jí odráželo na mokré kůži, až z toho mohl oslepnout.

Tentokrát se neovládl a zasténal. Evangeline se zadívala jeho směrem, rychle sáhla po pytli od mouky a dala si ho před sebe, ale z toho, co všechno přes něj viděl, neposloužil svému účelu. Doufal, že si bude myslet, že mu to zasténání uniklo z bolesti, nebo proto, že se mu zdálo něco zlého.

Bůhví, že je stejně odsouzen k tomu, že z toho bude mít zlé sny.

„Scully?“ zavolala a držela si ručník před sebou. Ale byl to jen kus bavlněné látky, která jí lnula k tělu jako druhá kůže.

Byl zticha. Upadl v pokušení, aby pro efekt tiše zachrápal, ale pak si řekl, že právě tím by mohl vzbudit podezření. Evangeline by byla zděšená, kdyby věděla, že ji vidí oděnou jen nočním vzduchem a září z ohně a mohla by ho za to začít nenávidět. Konec konců, není to nejšlechetnější věc, jakou ve svém životě udělal.

Utírala se a měla při tom ladné pohyby tanečnice. Scullymu přitom vyschlo v krku a bolelo to skoro tak, jako rány v rameni. A ty bolely hodně.

Byl okouzlený pohledem na ni, když zvedla štíhlé ruce nad hlavu a oblékala si noční košili. Sklouzla jí dolů po těle, přes místa, na která si Scully toužil sáhnout rukama. Když zamířila k Abigail, prošla kolem krbu a světlo z ohně jí prosvítilo košili, pravděpodobně flanelovou, a odhalilo její siluetu.

V zoufalé snaze zachránit se, se rozhodl, že odjede do Denveru hned, jak se Velký John vrátí domů. Vymyslí si nějakou výmluvu a přestěhuje se někam jinam. Půlka ranče byla už jeho, polovina peněz, které vydělali a polovina stáda, se kterým John na jaře přijede. Ale i když ho jeho přítel nevyplatí, stejně odjede. Udělá tlustou čáru za ztrátami a uteče.

Ještě nikdy v životě se neobracel zády k problémům, ale také se nikdy nedostal do takové situace. To, co cítí k Evangeline Keatingové možná není pravá láska, ale zatracené se jí to podobá a jde to do hloubky. Přestal si namlouvat, že by se z toho brzy dostal.

Zbytečně si lámeš hlavu, říkal si potom, když si připomněl své zranění. Nemusíš se vůbec dožít východu slunce.

Evangeline spolu s Abigail, která jí spíš zavazela než pomohla, přitáhla z přístěnku rozkládací lůžko a postavila je ke sporáku, kde bude celou noc teplo. Doufala, že bude moci aspoň chvílemi spát, i když bude muset průběžně vstávat a přikládat jak do sporáku, tak do krbu a kontrolovat pacienta.

Šla ke Scullymu a jemně se dotkla nezraněného ramene. „Scully,“

zašeptala. „Scully, probuďte se.“

Zachvěly se mu řasy, neobvykle dlouhé na muže, a pak se na ni podíval. „Nemohl bych dostat ještě whisky?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla bez váhání. „Teď ne. Kdybyste jí vypil moc najednou, mohla by vám uškodit. Musíte se zvednout, Scully, pomohu vám přejít na vaše lůžko. Postavila jsem ho ke sporáku.

Myslíte, že se dokážete tak dlouho udržet na nohou?“

„To zvládnu,“ řekl. „Ale budu potřebovat spodky, než s tím začnem.“

Nemohla uvěřit tomu, že zapomněla, že je pod přikrývkou nahý.

Ruměnec jí stoupl do tváří. „Kde najdu nějaké čisté?“

„Na věšáku v přístěnku by měly nějaké viset,“ odpověděl. Měl slabý hlas, ale Evangeline by byla přísahala, že mu v očích zahlédla záblesk uličnictví.

Když se vrátila s čistými vlněnými spodky, ztratila poslední zbytek nadhledu. Myslela jen na to, že mu je bude muset obléknout a pak mu pomoct přejít kuchyň.

Přivřela oči, odkryla ho a snažila se co nejrychleji najít jeho nohy, aby mu přes ně natáhla spodky. Připadala si neohrabaně, ale nakonec se jí povedlo natáhnout je asi do půli stehen a tam už se bohudíky úkolu ujal on sám.

Postavit ho byl úkol ještě mnohem obtížnější a Scully dvakrát skoro upadl a strhl ji s sebou, než se jim to na třetí pokus podařilo.

Abigail, která stále seděla u stolu nad početním úkolem, je sledovala vykulenýma očima a kotě si hrálo na podlaze s jejími tkaničkami od bot.

Evangeline podpírala Scullyho a nesla skoro celou jeho váhu a on se šoural krátkými a nesmírně pomalými krůčky. Ale nakonec se k lůžku dostali. Scully vděčně klesl na tenkou matraci a ona mu zkontrolovala obvaz na rameni. Krvácení už přestalo, alespoň prozatím, a Evangeline ho přikryla jednou z kožešin, kterou větrala dopoledne na slunci. Sedla si kraj jeho lůžka, natřepala mu polštář jak nejlépe uměla a jemně ho pohladila po tváři. Sevřel jí prsty do svých a pevně je držel.

„Děkuji,“ řekl ochraptěle.

Tolik si přála políbit ho na čelo, bůh jí odpusť, dokonce na ústa a nebýt toho, že se na ně dívala Abigail, před kterou předstírala nezájem, asi by neodolala pokušení.

„Dobrou noc, Scully,“ zašeptala.

Přikývl, vyčerpaný chůzí, a zavřel oči. Evangeline trvalo dost dlouho, než vstala a šla stáhnout z postele zakrvácené prádlo. Neměli už čistá prostěradla, tak musela improvizovat a použít místo nich

přikrývky a kožešiny. Když vyčistila Abigail zuby, umyla ji a pomodlila se s ní na noc, šla přiložit do sporáku a do krbu.

Dříví ubývalo a ráno bude muset nanosit vodu z potoka, než obstará dobytek, což normálně dělal Scully. Nic z toho jí nevadilo, záleželo jí jen na jediné věci – aby se Scully ráno probudil.

Abigail okamžitě usnula hlubokým spánkem a Evangeline se snažila o totéž, ale neustále měla před očima ten šíp, jak mu trčí z ramene a viděla a cítila jeho krev. Bože na nebi, ztratil tolik krve.

Byl pravděpodobně zázrak, že vůbec dojel na ranč a neumřel někde sám v pustině.

Někde z kopce, na kterém byl ovocný sad, se ozvalo táhlé vytí vlka, možná toho černého, s pružným, štíhlým tělem, rychlým jako šíp, jehož přítomnost neustále cítila někde nablízku. Abigail se k ní ve spánku přitiskla a sevřela v drobných prstech rukáv její noční košile.

Evangeline ji tiše konejšila a doufala, že Abigail nepronásledují ve snu představy Scullyho krve. To určitě čeká ji, až usne.

Když byl čas jít zase přiložit, Evangeline stále ležela s otevřenýma očima a zírala do stropu. Vstala, přeběhla studenou podlahu a šla zkontrolovat Scullyho. Dýchal pravidelně a když mu sáhla na čelo, zjistila, že nemá teplotu.

Tiše poděkovala nebi a šla ke sporáku přiložit. Snažila se dělat co nejméně hluku. Pohrabáčem prošťourala žhavé a ohořelé zbytky dřeva a přiložila několik polen nového, dobře vysušeného.

Když sporák zase začal sálat teplo, šla ke krbu a celou proceduru zopakovala, radujíc se z toho, když viděla, jak plameny vyšlehly kolem nových polen, vesele zapraskaly a teplo jí pohladilo bosá chodidla.

Chvíli počkala v tiché oslavě blahodárného tepla a pak se rozběhla zpátky do postele, přičemž málem zakopla o Hortensii. Nakonec přece jen usnula a když se probudila, ve srubu byla hrozná zima a dvířka u sporáku klapala. Abigail?

Evangeline si sedla, třesouc se zimou. Abigail byla zachumlaná v přikrývkách vedle ní a spala. Hortensie jí ležela stočená v náručí.

„Scully?“ zašeptala. Doufala, že přežije noc, ale neodvažovala se doufat, že vstane. Žádat některé věci bylo příliš i na boha.

„Spěte ještě,“ odpověděl hlasitým šeptem.

Evangeline nikdy neuměla poslouchat. Odkryla přikrývky i přesto, že viděla, jak se jí kouří od úst, přeběhla přes podlahu, která ji zábla do chodidel. „Co děláte?“ zeptala se ho.

„Rozdělávám oheň,“ odpověděl. Jeho hlas zněl nabručeně a trochu rozechvěle. V prvním ranním světle vypadal bledý jako přízrak.

„Hrome, Evangeline, posloucháte vy někdy někoho?“

Vzala ho za rukáv a stáhla ho na lůžko. „Jen když ode mě žádá rozumné věci,“ odpověděla. „To vy byste měl být v posteli. Včera večer jste měl smrt na jazyku, jestli jste si toho neráčil všimnout.“

„To bylo včera večer,“ zamručel. Ale natáhl se na lůžko a dovolil jí, aby ho přikryla.

Evangeline za něho rozdělala oheň. „Jak je vám?“ zeptala se. Byla k němu obrácená zády a přestože věděla, že není správné, aby ji viděl v noční košili, v této chvíli s tím nemohla nic dělat.

„Jako by ze mě vymlátili duši a pak mě vláčeli po kamenitém svahu,“ odpověděl Scully. Když se na něj ohlédla, opřel se o loket.

„Bude lepší, když půjdu zase spát do chléva,“ řekl. „Vy nepotřebujete, abych vás chránil.“

Věděla, že to myslel jako kompliment, že se dokáže postarat o sebe i o Abigail, a věděla i to, že má pravdu, ale představa, že by odešel ze srubu, byť jen do chléva, ji naplnila umrtvujícím zoufalstvím.

„Zůstanete tady, dokud nebudete tak silný, abyste se o sebe dokázal postarat,“ řekla pevně. „Nepodstoupila jsem všechnu tu práci a námahu, abych vás udržela při životě proto, abych vás našla zmrzlého v nějaké… studené přístavbě!“

„Zvířata vydávají teplo,“ řekl Scully. „Myslím, že spíš zmrznu tady.“

Evangeline tu sarkastickou poznámku ignorovala, přešla ke krbu a zapálila oheň. „Ššš!“ okřikla ho. „Vzbudíte Abigail.“

Abigail se nenechala ničím vzbudit, dokud se prostě nevyspala a neprobudila sama od sebe, ale Scully to nevěděl a Evangeline mu to nemínila říkat. Našla v truhle čisté prádlo a spodničku, sundala mokré šaty z hřebíku ve zdi a zamířila do přístěnku. Bylo to jediné místo, kde teď měla soukromí, když Scullyho lůžko postavila rovnou ke sporáku.

Rychle se oblékla, protože v přístěnku byla hrozná zima, pak se vrátila do kuchyně, sedla si na kraj postele a nazula si boty, jejichž tkaničky se zavazovaly na háčky. Když byla hotová, vzala do každé ruky jeden kbelík na vodu a zamířila ke dveřím, tam se zastavila, oblékla si plášť a zvedla závoru.

„Kam chcete jít?“ zeptal se jí Scully. Znovu se pokusil vstát, ale tentokrát neúspěšně.

„Ke studánce,“ odvětila Evangeline. „Buďte rozumný a moc se nehýbejte, aby se vám zase neotevřely rány, Scully Wainwrighte.

Došla nám čistá prostěradla a toho, co jsem natrhala na pruhy jako obvaz, už mi také moc nezbylo, nemluvě o whisky.“

„Studánka je z druhé strany bavlníkového lesa za stájemi,“ řekl Scully. „Chodí tam pít spousta zvěře, včetně vlků. Mohl by tam být i medvěd, nebo dva.“

Evangeline se sevřel žaludek, ale měla bradu hrdě zvednutou. „Tak si vezmu vaši pistoli,“ rozhodla se a sundala ji z police nad hřebíky na kabáty, kam ji dala včera večer, když Scullyho svlékla. Její váha ji znovu překvapila. Ale pevně rozhodnuta si začala připínat opasek s pistolí kolem pasu přes plášť. I když opasek zapnula na poslední dírku, málem jí sklouzl přes boky a skončil na zemi.

„Evangeline,“ zasténal Scully.

„Buďte zticha,“ napomenula ho ostře. Otevřela dveře, popadla kbelíky a vyšla ven.

Země byla zmrzlá a na obzoru se kupila těžká mračna, napitá sněhem. Bessie ve chlévě už si zase stěžovala.

Evangeline se cítila lehce, i přes rozechvění z představy, že bude u studánky sama jen se Scullyho pistolí, která ji táhla na jednu stranu.

Nevěděla ani jistě, zda by dokázala vystřelit, ale už samotný fakt, že ji má, pro ni byl útěchou a jestli o tom nebude zbytečně moc přemýšlet, možná bude schopná ji zvednout, zacílit a střelit na útočníka, aniž by postřelila sebe.

U studánky pili dva divočáci a Evangeline tiše stála a dívala se, jak zvedli hlavy a postavili uši. Scully by možná jednoho z nich zastřelil, nebo dokonce oba, protože ta pravá zima teprve přijde a černé zvěře ubývalo, ale ona tak nepřemýšlela.

Prasata jako by vytušila, že jim není nebezpečná, ještě chvíli otálela, větřila do vzduchu a potom se obrátila a zmizela v lesíku s ocásky postavenými v ranním šeru.

Evangeline s úsměvem pokračovala v cestě po přírodní stezce z kamenů k místu, kde křišťálová voda vytékala ze skály, aby naplnila kbelíky. Byla to první cesta ke studánce z mnoha dalších a když konečně naplnila zásobárnu v kuchyni a postavila na sporák vodu na kávu, Bessie ve chlévě už bučela tak naléhavě, že se třásly okenní tabulky. Abigail si opékala chléb pro sebe a Scullyho, když se Evangeline konečně vrátila z chléva se zkřehlými prsty a tvářemi pálícími od mrazu.

„Podívej, mami,“ chlubila se Abigail několika krajíci opečeného chleba na talíři. „Já už umím vařit.“

„Opravdu,“ řekla Evangeline a Scully, který ležel na zdravém boku a podpíral si hlavu rukou, na ni zamrkal.

Evangeline se snažila, aby na sobě nedala znát, jaká je jí zima, postavila díž s mlékem na podlahu a sundala si opasek s pistolí a plášť. Bude muset jít ven znovu, posbírat vejce a nasekat dříví, ale teď se k tomu nemohla odhodlat, protože měla prsty na rukou i na nohou tak zmrzlé, že je vůbec necítila.

„Koně jsou v pořádku?“ zeptal se Scully a jí připadalo, že mu ta otázka vyklouzla proti jeho vůli.

Zpražila ho ironickým pohledem. „O ty jste se mohl postarat vy,“

řekla. Nechala snídani na Abigail, postavila se ke sporáku a natáhla ruce nad plotnu. Když do nich začalo pronikat teplo, nesnesitelně to bolelo. Chtěla si po cestě vlakem uplést palčáky, ale na pletení bylo ve vlaku moc kouře a dostavník zase příliš drncal. Ještěže Abigail jich měla několik párů, všechny z teplé a silné vlny. To bylo velmi důležité.

„Nemohu zůstat v posteli, Evangeline,“ řekl Scully.

„Ovšem že můžete,“ oponovala.

„Možná se musí jít vyčůrat,“ řekla Abigail moudře.

Scully se hlasitě rozesmál a Evangeline se k němu po chvíli, kdy úplně zkoprněla, přidala. „To je pravda,“ řekl.

„Tak použijete nočník,“ sdělila mu Evangeline.

„To tedy ne, dokud ve mně bude aspoň kousek života,“ zněla odpověď.

Evangeline to vzdala. Jestli si ten paličatý chlap myslí, že dokáže dojít na záchod a zpátky a nepadnout na obličej, pak se jí to netýká.

Samozřejmě se jí to týkalo, a hodně. Protože ona ho pak bude muset odtáhnout do srubu. „Dělejte si co chcete,“ řekla rezignovaně.

„Potřebuji kalhoty,“ odpověděl.

Evangeline chvíli uvažovala o tom, že odmítne, ale pak si řekla, že by to bylo zbytečné a zašla pro ně do přístěnku. Abigail mu přinesla boty a pak se k němu obě otočily zády a on se nekonečně pomalu oblékal. Částečně se mu to podařilo.

Nakonec si ještě oblékl kabát s dírou na pravém rameni, na němž zaschlá krev vytvořila tvrdou krustu, a pomalu vyšel z domu. Když byl dlouho pryč, Evangeline musela vyvinout nepředstavitelnou vůli, aby se po něm nešla podívat. Potom, když se konečně vrátil, byl

popelavý jako smrtka a sotva se držel na nohou. Zhroutil se na lůžko oblečený a v botách a upadl do spánku podobného bezvědomí.

Evangeline mu opatrně stáhla boty a postavila je ke krbu.

Když si chvíli odpočinula u ohně a vypila hrnek horké kávy, s povzdechem se zvedla. Nakrmila slepice, nalila jim vody, ale ještě ji čekalo sbírání vajec a štípání dříví.

„Pohlídáš místo mě Scullyho?“ zeptala se Abigail a tvářila se přitom vážně. „Potřebuji někoho, na koho se mohu spolehnout.“ Jako by měla nějakou jinou možnost.

Abigail jí přímo před očima o několik palců vyrostla. „Budu celou dobu u něho,“ slíbila jí důvěrným šeptem. „Ale myslím, že Hortensie potřebuje jít ven.“ Kotě totiž mňoukalo u dveří. „Že vás vlci nesežerou, mami, tebe ani Hortensii?“

Evangeline ji políbila na čelo. „Ne, srdíčko. Až se vrátím, tak si vezmeme kousek toho výtečného cukroví, co nám poslala paní McCaffreyová. Co na to říkáš?“

Abigail tou představou byla přímo nadšená a když Evangeline vyšla z domu, aby dokončila ranní péči o dobytek, což bude muset samozřejmě zopakovat než se setmí, Abigail si důležitě sedla na podlahu u sporáku, opřela si bradu do dlaní a velké, vážné oči upřela na Scullyho.

7

Evangeline se při pátém či šestém kole s kbelíky vody rozhodla, že první věc, kterou udělá, až se na jaře vrátí Velký John, že mu strčí do ruky lopatu a požádá ho, aby vykopal studnu blízko domu.

Když se vpotácela do srubu se zabláceným lemem šatů, viděla, že si Abigail přitáhla židli ke kamnům vedle Scullyho lůžka. Seděla tu, nahlas mu předčítala z knihy řeckých bájí a kývala přitom nohama, aby nějak vybila přebytek energie. Hortensie, která nebyla nikdy daleko od své paní s výjimkou chvilek, kdy šla ven vykonat svou kočičí potřebu, jí neustále lovila nohu a vypadala při tom jako dítě, které se snaží chytit rozhoupanou houpačku.

Scully vrhl na Evangeline omluvný pohled, když začala plnit kotle a stavět je na sporák. Abigail četla, slova jí plynule splývala ze rtů a na jejím hlase bylo poznat, že si v duchu představuje Apollona na ohnivém voze letícím po obloze.

„Úžasné,“ řekl Scully, když se nakonec unavila a šla si hrát ven před dveře s Hortensii. „To vy jste ji tak naučila číst?“

Evangeline měla plné ruce práce s hrnci, kotlíky a prostěradly, která hodlala vyvařit. Ta byla totiž tak zakrvácená, že si nebyla jistá tím, zda z nich i s pomocí nejdrastičtějších prostředků dokáže krev vyprat. Ale musela to zkusit. „Ne,“ odpověděla a cítila, jak se jí lepí praménky vlasů na čelo a na spánky párou, která začínala stoupat z hrnců, jež postavila na sporák už dřív. „To ji naučil pan Keating.

Říkal, že ji naučil abecedu a ona sama se pak naučila spojovat písmena ve slova.“

Scully, který měl pod hlavou všechny polštáře, které v domě našla, což byly tři, si založil ruce pod hlavu. „Vy říkáte svému manželovi pan Keating? “

Evangeline zčervenala, ale snažila si namluvit, že je to teplem od sporáku a párou. Nepodívala se na Scullyho, avšak cítila na sobě jeho pohled jako kousek hedvábí na holé kůži. Pronikal jí pod šaty i pod prádlo na nahé tělo. „Soukromě o něm přemýšlím jako o Charlesovi,“ řekla. „Ale když o něm mluvím, říkám mu pan Keating.“

Scully dlouho mlčel. Tak dlouho, že Evangeline doufala, že už se jí nebude dál vyptávat na její první manželství. Ale mýlila se.

„Musel být o hodně starší než vy, když byl prvním bratrancem Velkého Johna.“

Evangeline polkla, odhodlala se pohlédnout na Scullyho, ale hned toho litovala a zadívala se jinam. „O třicet let,“ řekla. Teď jí to připadalo jako skutečně velký věkový rozdíl, ale taková manželství byla dosti obvyklá, a to z toho důvodu, že mnoho mladších mužů odešlo do války a mnoho žen umíralo při porodu nebo brzy po něm.

Skutečnost byla taková, že muži měli možnost oženit se za svůj život několikrát a obvykle si brali čím dál mladší ženy. „Vám to nevadilo?“

Byla to nemístná otázka a Evangeline to rozladilo. Přála si, aby Abigail přišla dovnitř a dělala jí znovu prostředníka, ale neměla to srdce připravit své dítě o těch pár minut hry na čerstvém vzduchu, protože věděla, že ji stejně zima donutí, aby se brzy vrátila. Zadívala se ke dveřím, aby se ujistila, že Abigail zůstává v dohledu.

„Nevadilo?“ opakovala, aby získala čas.

Scully si odkašlal. Evangeline to připadalo, jako by chtěl z rozhovoru vycouvat, ale nakonec to neudělal. „Ano, Evo, byl dvakrát tak starý jako vy. A to je i případ Velkého Johna. Nepřála jste si někdy být s někým… řekněme… mladším?“

„Já si přeji spoustu věcí,“ odpověděla Evangeline úsečně. „Ale dnešní doba není příznivá tomu, aby se vám plnila vaše přání, pokud jste si nevšiml, pane Wainwrighte.“

„Takže kvůli válce.“

Evangeline se mu zadívala do očí. „Seveřané válku sice vyhráli, ale zaplatili jsme za to krutou daň. Přišli jsme o nejlepší, nejsilnější a nejstatečnější muže.“

„S námi to nebylo jiné,“ řekl Scully, zastávaje se Konfederace, což se dalo očekávat. „Jih padl na kolena.“

Evangeline použila dva prázdné měšce od mouky jako chňapky, s jejichž pomocí zvedla jeden kotel z plotny a vylila horkou vodu do vany, kterou postavila ke dveřím. Tak bude lehčí potom vodu vylít, až vypere prostěradla a několik kusů oblečení.

„Pak jistě chápete, jaké devastaci jsme museli čelit, zejména po bitvě u Gettysburgu,“ řekla a zdvořile se vyhnula jejich rozdílnému politické názoru. Jednou to musí skončit, tohle rozdělování, nešváry a hořké roztrpčení na obou stranách. „Neměla jsem mnoho nápadníků.“

Scully chvíli mlčel, když se zmínila o Gettysburgu. Možná proto, že znal některé z mužů, kteří tam padli, nebo se bitvy zúčastnil osobně a byl svědkem té nevýslovné tragédie.

„Není snadné být ženou, že?“ zeptal se zamyšleně.

Evangeline se té otázce usmála. Byla to ta poslední věc, kterou by čekala od tvrdého rančera, který byl zvyklý nosit zbraň a střílet na vlky. „Ne, Scully,“ odpověděla, „není to snadné.“ Úsměv se vytratil, když si vzpomněla na nekonečné řady raněných vojáků po té bitvě mezi Federální armádou a Konfederací na pennsylvánském kukuřičném poli. Vzpomněla si na křik, krev a strašný zápach. Na utržené údy a zatemněné mysli. Na umírající a na mouchy a na nemilosrdné, nepolevující vedro. Být mužem také nebylo jednoduché. „Myslím, že by bylo přiléhavější říct, že není jednoduché být člověkem. Ale má to i své kladné stránky.“

Pokývl hlavou ke dveřím, kde bylo vidět Abigail a slyšet skákání přes imaginární švihadlo a dětský zpěv. Usmál se. „Myslíte tu vaši

malou,“ uhodl, co měla na mysli. „Je kouzelná, Evo. A vy jste dobrá matka.“

Ta chvála ji rozehřála a cítila, jak červená. Nebo to bylo tím, že už jí podruhé za pár minut řekl Evo? Zřejmě by ho měla nějak šetrně požádat, aby jí neříkal tak důvěrně, ale nedokázala se k tomu přimět.

Ještě nikoho nikdy nenapadlo její jméno zkrátit a jí to dávalo pocit, že o ni má někdo zájem a že už není na světě tak sama.

„Děkuji,“ řekla, klekla si k vaně a postavila do vody valchu, aby mohla začít prát. Ačkoliv včera večer byly na obloze mraky, dneska bylo jasno, a tak chtěla vynést prádlo ven, rozložit je po keřích, než se počasí zase zhorší.

„Bylo pro vás těžké přivézt ji sem? Při vědomí, že tu nejsou školy a skoro nic?“

Evangeline si povzdechla. Do srubu pronikal čerstvý vzduch, čechral jí vlasy a chladil jí obličej. Stýskalo se jí po jaru, které bylo tak vzdálené a zároveň doufala, že nikdy nepřijde. Se změnou ročních období přijede Velký John Keating a ona už věděla, že to bude mnohem energičtější muž, než byl Charles.

„Bála jsem se, jaké to bude,“ přiznala Evangeline po nějaké době.

Scullyho krev byla tak vpitá do prostěradel, že nešla vyprat. „Pan Keating o svém bratranci vždycky mluvil hezky, ač spolu vlastně nevyrůstali.“ Odmlčela se a povzdechla. „Myslím, že když nemáte na vybranou, zda někde zůstat nebo odjet, tak nezáleží na tom, jestli máte strach.“

„To jste mi říkala, že jste neměla na vybranou,“ poznamenal Scully, ale bylo poznat, že o tom není tak úplně přesvědčen. „Utekla jste před něčím, paní Keatingová? Nebo před někým?“

Evangeline pustila mokré prostěradlo do vany, úplně vyčerpaná, protože zjistila, že už se nedá použít na nic jiného, než na hadry.

„Nechtěl byste si raději číst některou ze svých knih?“ zeptala se škrobeně. „Zdá se, že jste plný zvědavosti. Mám vám nějakou podat?“

Natáhl ruku a vzal si řecké báje, ze kterých mu četla Abigail.

„Tahle postačí,“ řekl měkce. „Ale stejně si myslím, že v tom někdo byl, nemám pravdu?“

Vrhla na něj nasupený pohled, přetáhla vanu přes práh a vylila z ní vodu. Abigail si hrála s kotětem a nevěnovala pozornost nešťastné a vyčerpané ženě, která je chvíli pozorovala.

„Zapni si kabátek, Abigail,“ přikázala jí Evangeline.

„Kdo to byl?“ zeptal se Scully, když se k němu obrátila a zvedla vanu, teď už mnohem lehčí.

Odnesla vanu do spižírny, vzala umyvadlo, nalila do něj teplou vodu a odnesla si je k posteli, kde si opláchla obličej a ruce. Jeho otázka ji pronásledovala celou dobu. Přistoupila ke Scullyho lůžku, dala ruce v bok a zadívala se na něho. „Nikdo. Alespoň pro mě to byl nikdo. Jmenuje se Mott Keating a můj manžel byl jeho otec.

Uspokojilo vás to?“

V jeho očích se znovu mihlo ono sotva postřehnutelné šibalství, které ji pokaždé zahřálo na duchu. „Ne,“ řekl smířlivě. „Chtěl si vás vzít? Váš nevlastní syn?“

„Nemluvte o něm jako o mém nevlastním synovi, pokud vám to nevadí. Je mu třicet pět a je tak zlý jako jezevec, když si zapíchne do tlapy osten. Ano, chtěl si mě vzít. Chtěl udělat i spoustu jiných věcí.“

Scully zaťal čelisti a v očích se mu mihl stín, který zastínil veselost. „Ublížil vám? Nebo Abigail?“

„Ne fyzicky.“ Znovu se podívala ke dveřím, aby se ujistila, že je dcera z doslechu. „Abigail přehlížel, protože není chlapec. Chtěl syny, ne dcery. Byl by ji poslal pryč, i když je jeho nevlastní sestra.“

„A vy byste mu to dovolila?“

„Jsem žena, pane Wainwrighte. A z právního hlediska je žena majetkem svého manžela a taktéž její děti. Mohl ji poslat do sirotčince nebo ji i vyhnat na ulici, kdyby chtěl, tak jako můžete vyhnat psa nebo prodat koně. A kdyby se stalo něco mně, byla by úplně bez pomoci.“

„K čertu,“ zamumlal Scully, jako by o takových věcech nikdy neslyšel. „Spoléháte na to, že je Velký John lepší, že?“

Obrátila se k němu zády, aby neviděl, že se jí náhle zalily oči slzami zoufalství a únavy. „Ano,“ řekla.

„Je to čestný člověk, Evo,“ řekl Scully tiše. „Asi bude taky chtít syna, jako každý rančer, ale nemusíte se bát, že by zacházel špatně s Abigail. On takový není.“

Evangeline si dovolila hluboký povzdech. Zůstala k němu obrácená zády, protože nemohla mluvit.

„Rozhodl jsem se, že po návratu Velkého Johna odjedu,“ oznámil jí. Slova i tón, jakým to řekl, v ní vzbudily přání vrhnout se mu do náruče a vyplakat se mu na zdravém rameni. „Zařídím to tak, aby McCaffreyovi vždycky věděli, kde jsem a jestli mě s Abigail budete někdy z nějakého důvodu potřebovat, přijedu jak nejrychleji to bude možné.“

Evangeline nedokázala snést představu, že Scully odjede navždy.

Obrátila se k němu. „Ne, nepřijedete,“ řekla šeptem. „Muži a jejich sliby! Oženíte se, usadíte se někde a my už o vás nikdy neuslyšíme.“

„Záleží na tom tolik?“

„Ano,“ odpověděla Evangeline bez přemýšlení. „Ne. Chtěla jsem říct, že ne. Nezáleží. Vůbec ne.“

„Chápu, proč už nevěříte ve splněná přání,“ řekl Scully měkce.

Ležel na boku a opíral se o loket. „Ale proč nevěříte ani slibům?“

Začala klapat dvířky u sporáku a připravovala se na vaření. Scully stačil vyvrhnout krocana, než ho zasáhl šíp a Evangeline ho ráno mezi prací stačila oškubat. Teď ho chtěla nasolit, potřít máslem a dát do trouby péct. Bylo už skoro poledne a k večeři by mohl být hotový.

„Evangeline?“

Běhala z kuchyně do spižírny a zpátky a nosila si věci, které bude potřebovat na vaření. „Nemohl byste chvíli odpočívat, pane Wainwrighte?“ zeptala se.

Zasmál se. „Tolik jsem si neodpočal od té doby, co jsem onemocněl spálou, když mi bylo deset. Místo povalování bych měl podojit krávu a naštípat dříví. Byl to Mott, kdo porušil slib, který vám dal?“

Bude na ni naléhat tak dlouho, dokud ji to neunaví. Podobný povahový rys měla i Abigail.

„Ne,“ řekla a položila krocana hřbetem na pekáč. „Můj manžel.

Slíbil mi, že nás s Abigail nenechá úplně bez prostředků, a nedodržel to. Odkázal všechno – všechno – Mottovi.“

„Třeba si už člověk na smrtelné posteli na své sliby nevzpomene,“

řekl Scully. „Třeba to čeká i nás.“

Evangeline si zastínila oči dlaní. „Možná,“ souhlasila. „Ale nemohli bychom už mluvit o něčem jiném? Nebo ještě lépe, nemohli bychom mlčet?“

„Dobrý nápad,“ řekl Scully bez urážky, položil se na záda, opřel si knihu o hrudník a začal číst.

Po lehkém obědě, který sestával z kukuřičného chleba a zbytku fazolí, se srubem rozprostřela klidná nečinnost. Abigail zívala a dovolila, aby ji matka uložila do postele, což byla mimořádná událost, teď, když už je „dospělá“ a Scully si také zdříml. Kniha mu ležela otevřená na hrudi jako pták s roztaženými křídly.

Evangeline vyšla na verandu, aby se podívala na oblohu. Bylo stále jasno, ale ve vzduchu visela mokrá a těžká vůně sněhu. Stála tam a

zhluboka dýchala, poslouchala zvuky z divočiny kolem a nechávala se ošlehávat větrem. Cítila, jak má drsné dlaně, když do nich brala kbelík a šla naštípat Scullyho těžkou sekyrou dříví. Byla unavená jako ještě nikdy a jaro pro ni bylo dvojsečnou zbraní. Ale i tak měla pocit spokojenosti, jako by se zbavila nějakého břemene a mohla se teď pohybovat kupředu mnohem snadněji.

Možná jí ten pocit dal rozhovor se Scullym. Když se jí vyptával, byla naježená a cítila se jeho otázkami zahnaná do rohu a když odpovídala, připadalo jí to, jako by rozřízla zanícenou ránu. Ale teď viděla, že ji celá ta procedura, jakkoliv bolestná, očistila. Je tisíce mil daleko od Motta a od své minulosti, s výjimkou Abigail. Nastal čas, aby se zbavila starých bolestí a soustředila se na to, aby si zařídila nový život tady, na území Montany.

Když poprvé uslyšela z dálky hlas, myslela si, že je to vítr. Potom v průzračném odpoledním vzduchu uviděla poskakovat mezi lesíkem holých bříz krytý vůz, tažený zablácenou mulou.

„Hejhou, paní!“ volal muž na kozlíku a v jedné ruce držel buřinku.

Vůz s mulou a s ním se blížil k Evangeline. „Přeji krásný den!“

halasil. Když byl blíž, viděla, že je velmi zavalité postavy, s bambulatým, červeným nosem a chomáči divokých bílých vlasů, které mu vyčnívaly zpod klobouku. Tváře měl kulaté a červené a i na vzdálenost dvanácti yardů byla Evangeline překvapená veselostí jeho modrých očí.

„Calvin T. Murdoch jméno mé. Prodávám sušené potraviny a lahůdky. Vy jste zdaleka, že?“ Halasně se zasmál. „Přiznávám, že to platí o nás obou.“

Evangeline se nestačila divit.

„Vidím, že si kladete otázku, odkud se tu Calvin T.Murdoch vzal?“

řekl a na zdůraznění svých slov zvedl tlustý prst. Měl na sobě pruhovanou hedvábnou vestu na knoflíky a vlněný oblek, který pamatoval lepší časy.

Ale to my všichni, připomněla si Evangeline.

Neodpovídala a přemýšlela o tom, jestli nemá zajít pro pistoli, kterou položila na polici nad hřebík s kabátem. Když se nedočkal odpovědi, pokračoval: „Faktem je, že mě tu zastihla ta poslední sněhová vánice. Tři dny jsem strávil ve společnosti indiánů, které jsem potkal na cestě. Manžel je doma, ma’am?“

Evangeline konečně našla hlas., Ano,“ řekla., Je uvnitř.“

„Dal bych si hrnek kávy, jestli mě pozvete,“ řekl.

Evangeline se rozmýšlela, pak za sebou ucítila Scullyho a otočila se, aby se mu podívala do tváře. Oblékl si kalhoty se šlemi, i když nahoře měl stále jen podvlíkací triko. Pod ním bylo vidět vyboulený obvaz na rameni.

„Jste zván,“ oznámil mu v dobré náladě. „Jak se vede, Calvine T?“

Calvin omotal otěže kolem brzdové páky na voze a s ohledem na svou váhu seskočil z vysokého kozlíku s překvapivou svižností.

Když seskakoval, byl k Evangeline a Scullymu obrácen zadkem, který se podobal dvěma tlustým kýtám, a napínal kalhoty tak, až to vypadalo, že každou chvíli prasknou.

„Vede se mi dobře, Scully,“ odpověděl. „A prosperuji.“ Podíval se na Evangeline a dotkl se rukou klobouku. „Moje úcta, ma’am. Bylo načase, aby se starý Scully oženil. Měl štěstí, že potkal zrovínka vás.“

Evangeline otevřela pusu, aby opravila jeho omyl, protože pochopila, že je neškodný pojízdný obchodník, kterého se nemusí bát, ale Scully vzal její ruku, zvedl ji ke rtům a políbil ji něžně na zčervenalou kůži.

„Evangeline sem přijela na pozvání,“ řekl pyšně, jako by pro ni poslal on. „A musím říct, že jsem potěšen.“

„Tak to jste si museli prožít nějakou chvíli nejistoty a napětí,“ řekl Murdoch a znovu se zasmál, spokojen sám se sebou. „Myslím oboustranně.“

„Já ne…“ začala zčervenalá Evangeline, která chtěla hájit svou dobrou pověst, ale Scully ji opět zarazil.

„Pojďte dál, Calvine T. Moje žena vaří dobrou kávu. A v troubě se peče krůta. Zůstanete na večeři, ne?“

Zatímco si Murdoch svlékal kabát a odkládal klobouk, Evangeline se mu přes záda dívala na Scullyho.

„To bych docela rád,“ řekl Murdoch hlasem jako Zeus. „Člověk, který vede potulný život, se nechá vždycky rád pozvat na jídlo, které uvařila žena. Žiju pro těch pár vzácných okamžiků, kdy projíždím kolem springwaterské stanice. Paní McCaffreyová vždycky vaří chutná jídla.“

Abigail se probudila z krátkého odpoledního spánku a vyhrabala se rychle z postele, aby se zblízka podívala na pana Murdocha, který se s unaveným povzdechem usadil ke stolu.

„Dobrý den,“ řekla vážně. „Já jsem Abigail. Vypadáte skoro jako svatý Mikuláš.“

Starý muž se zasmál a dotkl se prstem jejího nosu. „No, malá slečno, kdo ví? Kdo ví, zda dokonce nejsem Ježíšek osobně?“

Abigail zazářily oči. Podala mu kotě, aby si je prohlédl. „To je Hortensie.“

V té chvíli si Calvin T. Murdoch získal Evangelinino srdce navěky.

Vzal Hortensiinu pacičku mezi prsty a jemně jí potřásl. „Jak se máš, Hortensie?“ zeptal se jí s formální zdvořilostí jako by oslovil královnu.

Scully, který se opíral o pelest postele, se usmál na Evangeline, která právě sypala do vařící vody čerstvou kávu a pak přiložila.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Murdoch, když si zjevně poprvé všiml Scullyho ovázaného ramene a bledosti.

„Indián,“ odpověděl Scully.

„Vezu s sebou spoustu léčebných prostředků, víte,“ řekl pojízdný obchodník. „Tinktury, zásypy, tablety…“

„Máte i knihy?“ zeptala se Abigail se zatajeným dechem.

„Samozřejmě,“ odpověděl pan Murdoch. „Všeho druhu.“

Evangeline sebou trhla. Utratila už všechny peníze za přípravy a cestu na západ a jak se zdálo, Velký John tu pro ni nenechal žádné další finanční prostředky, než odjel. Ale říct dítěti, že mu nemůže koupit knihu, dítěti, které tak rádo čte, které tím přímo žije, to bude velmi těžké.

„Dámy by také potřebovaly něco na oblečení, jestli vezete nějaké látky. A přízi na pletení a takové věci,“ řekl Scully. „A já si vezmu plechovku vašeho nejlepšího tabáku a také předpokládám, že máte i nějaké potraviny.“

Evangeline na něho nechápavě hleděla. „Pane Wainwrighte, já ne…“

Umlčel ji pohledem. Abigail radostí skákala tak vysoko, jako by měla v nohou pružiny.

„Vidím, že jste velkorysý manžel,“ řekl Calvin T. Murdoch Scullymu svým hromovým hlasem. „Ano, ano, takových jako jste vy je málo v tomto starém, prohnilém světě.“

„To je asi pravda,“ souhlasil bez váhání Scully.

Kdyby nebyl zraněný, Evangeline by ho byla rýpla loktem do žeber. Pro tuto chvíli ji zajímalo nejvíc to, proč řekl potulnému prodavači, že je její manžel, když věděl, že si na jaře vezme Velkého Johna Keatinga.

Scully se dovlekl k nejbližšímu oknu a vyhlédl ven. Evangeline viděla i ze svého místa, že slunce začíná putovat směrem k západu.

„Vypadá to, že prožijeme těžkou noc,“ řekl Scully. „Buď bude sněžit, nebo přinejmenším pořádně mrznout.“

Murdoch si těžce povzdechl. „Moje staré kosti postižené artritidou už tohle chladné počasí nesnášejí. Už celá léta říkám, že odejdu na odpočinek, ale ať se propadnu, Scully, tentokrát to myslím vážně.

Toto bude moje poslední cesta po kraji. Za ta léta jsem si něco nastřádal a rozhodl jsem se, že se usadím na jihu, kde jsou hezké seňority.“

„Nechcete přespat raději tady?“ zeptal se ho Scully. „Pro jistotu?“

Evangeline byla zděšená.

„Vyspím se ve chlévě,“ řekl Murdoch. „A budu vám za to vděčný.“

„Tam je velká zima,“ odpověděl Scully. „Zůstanete tady a tím to končí.“

Na Murdochovi bylo vidět, jak ho to potěšilo. „Jsem vám velmi zavázán,“ řekl. „Páni, ale že ta krůta začíná krásně vonět.“

Předpovězený sníh začal padat přesně za půl hodiny, nejdřív v malých, později v těžkých, velkých vločkách, a bylo rozhodnuto.

Pan Murdoch vyšel ven prohledat své zboží a přinést dovnitř věci, o něž by Scully a „paní Wainwrightová“ mohli mít zájem a Abigail s kotětem se mu držely v patách.

„Dvě otázky,“ zasyčela Evangeline na Scullyho, když na chvíli osaměli a přibouchla dvířka u trouby, kde se pekl krocan. Ruce ji ještě pálily od toho, jak do něj vtírala sůl. „Zaprvé, proč jste tomu starci řekl, že jsme manželé? A zadruhé, proč jste mu nabídl, aby přespal ve srubu?“

Scully se netvářil ani trochu omluvně. „Na vaši první otázku vám mohu sdělit, že Murdoch je ta největší klepna na západ od Mississippi, zastaví se na každé farmě a na každém ranči mezi námi a Denverem a bude o nás mluvit. Nechci, aby říkal, že nás tu viděl žít v hříchu. A pokud jde o druhou otázku, nemůžeme po tom starém chudákovi chtít, aby přespal ve chlévě. Mohl by z toho mít smrt.“

Evangeline nenašla žádný pádný argument proti vysvětlení první otázky, ale proti druhému měla vážné výhrady. „Možná jste neposlouchal, když pan Murdoch říkal, že strávil tři noci v indiánském táboře. Pravděpodobně spal venku a pokud přežil to, tak by určitě přežil i…“

Na verandě se ozvaly kroky a pan Murdoch vešel dovnitř, nos ještě červenější než předtím, ramena a klobouk zasněžené. Abigail šla za ním s rozzářenýma očima a kotětem zapnutým pod kabátkem.

Natahovala ruku s modrou knihou a zlatým písmem na hřbetě.

„Podívej, mami. To je o králi Artušovi a rytířích od kulatého stolu.

A o Guinevře.“

„Abigail…“ začala Evangeline káravě.

Scully ji opět přerušil, tentokrát tím, že jí položil ruku na předloktí.

„Budu opravdu moc rád, když mi z té knížky budeš občas předčítat, slečno Abigail,“ řekl.

Evangeline se mu zadívala do tváře, dokonale zmatená. Věděla, že je čestný muž, stejně jako ona je čestná žena. Ale určitě od ní za takový dar musí něco čekat a to ji znepokojovalo.

Večeře byla slavnostní, protože měli krocana, kterého Scully tak draze zaplatil, a brambory se šťávou, a jako zákusek pečený biskvit.

„Scully Wainwrighte,“ zašeptala Evangeline vzteky bez sebe. „jste ničema.“

Scully se nesnažil ztlumit hlas, když odpověděl: „Dobrou noc, miláčku. Já tě taky miluji.“

8

Když dojedli, Evangeline sklidila ze stolu a utřela ho a pan Murdoch na něj začal pokládat zboží, které přinesl z vozu. Jeho mula už byla ustájená ve chlévě a sám prodavač obstaral dobytek jako pozornost Evangeline, která se cítila trochu provinile za své protesty proti tomu, aby přespal v domě. Neprotestovala proto, že by jí nezáleželo na jeho pohodlí. Samozřejměji na něm záleželo. Dělalo jí starosti, že nemají dost postelí a to, že ji Scully představil jako svou ženu. I když ona sama bude zticha, protože se cítí trapně, Abigail určitě řekne něco, čím je prozradí.

Scully měl náladu nakupovat a zatímco ona neměla peníze, jemu očividně nechyběly. Vybíral látky, některé obyčejné, jiné módní a elegantní nechal si u toho radit od Abigail. Nakoupil i nitě a knoflíky. Vybral barevnou vlnu, o níž pan Murdoch tvrdil, že je dovezená až z prádelen z Velké Británie a všechny velikosti jehlic.

Nakoupil také další knihy a tabák, o kterém se zmínil předtím, a dost značnou část prodavačových zásob konzervovaného ovoce, zeleniny i masa. Evangeline žasla. Nikdy v životě neviděla takové utrácení a

když pan Murdoch vypsal účet, na němž vypočítal dost vysokou částku, Scully zaplatil hotově a ani se netvářil kysele.

Nevyhnutelně nastal čas jít do postele. Scully vypadal navzdory své dobré náladě totálně vyčerpaný a Abigail už dávno usnula uprostřed velké postele, jako obvykle s Hortensií.

„Můžete se uložit sem, ke sporáku,“ řekl Scully starému Murdochovi a ukázal na své lůžko.

Evangeline jen nevěřícně zírala na svého údajného manžela.

Ale ten zhasl lampu a tlačil ji k posteli. Svlékli se v úplné tmě, ze které svítily jen jeho bílé spodky. Potom drze odkryl přikrývky a lehl si na druhou stranu vedle Abigail.

Byla prostě moc velká zima na to, aby vydržel svlečený čekat, než se uloží ona. Evangeline kapitulovala. Abigail hlasitě oddychovala mezi nimi.

Byla ještě tma, když Evangeline na druhý den ráno vstala, popadla první šaty, které jí přišly pod ruku a spěchala do promrzlého přístěnku, aby se v soukromí převlékla. Podlaha byla jako každé ráno tak studená, že jí k ní málem přimrzala chodidla a na rukou a na nohou jí naskočila husí kůže. Roztřásla se zimou, a proto jí oblékání trvalo déle.

Když byla hotová, šla nejdřív ke sporáku, prohrábla popel pohrabáčem a přiložila pár polínek suchého borového dříví.

Plamínky vesele zapraskaly a naplnily jí nosní dírky příjemnou vůní hořícího dřeva. Dala vařit kávu, protože v zásobníku zbylo ještě trochu vody, díky včerejší snaze starého prodavače. Potom šla podpálit oheň do krbu.

Za celou dobu se ani jednou nepodívala na pana Murdocha, který chrápal na lůžku, které s takovou námahou přitáhla z přístěnku ke sporáku, aby na něm mohl spát Scully. Bála se, že ho uvidí svlečeného.

„Dobré jitro,“ řekl Scully tiše za jejími zády. Jeho přítomnost způsobila, že se jí postavily jemné chloupky na šíji. Byl to zvláštní pocit vzrušení a neklidu, úplně jiný než cokoliv, co do té doby cítila.

„Neměl byste vstávat,“ řekla místo odpovědi. „Možná si myslíte, že se vám už rány zhojily, ale ujišťuji vás, že byly velmi vážné.“

Nepohnul se a byl velmi blízko. Na kratičkou chvíli měla pocit, že ji políbí zezadu na šíji nebo na rameno. Celým tělem jí proběhlo zachvění, které nemělo nic společného s ledovým vzduchem v kuchyni.

„Hloupost,“ řekl nezvykle hlubokým a drsným hlasem. „Čím déle budu ležet a litovat se, tím déle mi potrvá, než se uzdravím.“

Evangeline napadlo, jak se asi Scully vyspal. Ona spala dobře a byla si i ve spánku celou dobu vědoma toho, že Scully leží jen na dosah ruky od ní. Dokonce i pan Keating měl vlastní postel ve svém pokoji na druhém konci předsíně a za ní chodil jen tehdy, když chtěl uplatňovat manželská práva.

„Naopak,“ odporovala mu, protože to cítila jako povinnost, když nabyla takové zkušenosti jako ošetřovatelka ve válce, „můžete si tím velice uškodit. Aspoň si sedněte k ohni. Až bude káva uvařená, přinesu vám ji.“

Pan Murdoch hlasitě zakašlal, možná proto, aby upozornil všechny přítomné, že je vzhůru. Bezpochyby měl velké zkušenosti se spaním v přímé blízkosti cizích lidí. Evangeline slyšela, jak lůžko povážlivě zavrzalo pod jeho vahou, když vstával, ale pochopitelně se neodvažovala podívat se jeho směrem.

V ranním šeru viděla Scullyho křivý úsměv. Zřejmě ho pobavila její stydlivost. Na oplátku se na něho podívala zúženýma očima, ale on nevypadal, že by ho to vyvedlo z míry.

„Jaké počasí nás čeká dneska?“ ozval se Calvin T. Murdoch. Jeho hluboký hlas se rozléhal místností, i když se snažil mluvit tiše, aby neprobudil Abigail a Evangeline za to byl o to sympatičtější.

Podle vůně ve vzduchu poznala, že v noci padal sníh a možná ještě padá. Byla si tím tak jistá, že ji ani nenapadlo jít se podívat, ale pan Murdoch šel k přednímu oknu, otevřel okenice a zadíval se skrze sklo.

„No, nevypadá to tak zle,“ oznámil. Tak šest stop, víc ne. Já a moje stará mula to nějak zvládneme.“

„Kam chcete jet?“ slyšela se Evangeline ptát. Podomní obchodník v domě sice všechno komplikoval, to bylo nesporné, ale byla to společnost a bude jí chybět, až odjede. „Nemáte náhodou namířeno do stanice ve Springwateru?“

Pan Murdoch se obrátil od zamrzlého okna, které utřel širokou dlaní, a jeho úsměv bylo vidět i v ranním šeru. „Neodvážil bych se projet kolem McCaffreyových a nepotřást jim rukou a nezeptat se jich, jak se mají. Paní June-bug potřebuje kožené boty, koření a šicí potřeby na zimu.“

Evangeline chtěla poslat paní McCuffreyové zpátky tu hezkou plechovou krabici od cukroví, která teď byla prázdná, a poslat jí písemné poděkování.

Pan Murdoch, který zřejmě spal oblečený, si sedl na lůžko, které se pod ním povážlivě prohnulo, aby si nazul boty. „Rád vám prokáži tu službu, paní Wainwrightová. Mezitím bych měl jít opatřit dobytek, než odjedu. Vy budete mít plné ruce práce, když Scully polehává, a tak.“

„Já nepolehávám,“ řekl Scully podrážděně.

Evangeline musela potlačit úsměv, i když ji pokaždé ještě píchlo u srdce, když ji oslovil „paní Wainwrightová“.

„Zůstaňte doma,“ přikázal jí Murdoch. „Já se postarám o zvířata, nasypu slepicím a nanosím vodu.“ Oblékl si kabát, vzal dva kbelíky a vyšel do chladného rána.

Podle Evangelinina odhadu uplynula asi hodina, než se obchodník vrátil s kapsou plnou vajec, mlékem a vodou, která jim vydrží na celé dopoledne. Byla mu tak vděčná za to, že jí ušetřil všechny ty pochůzky ke studánce, že by mu byla nejraději dala pusu, ale místo toho mu dala snídani, smažená vejce, vepřové a brambory a silné krajíce chleba, který opekla v troubě.

Ta vůně musela vzbudit Abigail spolu s vědomím, že pan Murdoch, který se jí tak líbil, brzy odjede. Přišla ke stolu zamotaná do přikrývky, kterou táhla po zemi a Evangeline, která by normálně něco takového nedovolila, neřekla nic.

U snídaně živě hovořili, většinou o vyhlídkách trhu s dobytkem na příští rok a neschopnosti místní vlády a Evangeline jedla rychle, aby měla čas napsat Jacobovi a June. Z obavy, že by si pan Murdoch mohl dopis přečíst předtím, než ho předá, odolala silnému pokušení napsat jim o Scullyho zklamání nad jejich neexistujícím manželstvím a jenom jim sdělila, že tu návštěvu uvítali jako příjemnou změnu a jinak se jim daří dobře. Ráda by jim byla poslala nějaký dárek, na oplátku za to cukroví, ale neměla nic po ruce. Třeba bude moci uplést z příze, kterou koupil Scully, pro oba dva šály a při nejbližší příležitosti je pošle do Springwateru.

Sníh se třpytil sluncem, když pan Murdoch zapřáhl mulu před vůz, odjížděl s úsměvem ve tváři a mával jim svou širokou rukou na rozloučenou. Abigail, stále zabalená v kožešině, ve které vypadala jako královna v hermelínu, odcupitala zpátky do postele v doprovodu Hortensie a za chvilku už zase obě spaly.

„Předpokládám, že si uvědomujete,“ řekla Evangeline Scullymu, který nic jiného nečekal, „že se pan Murdoch zmíní o našem údajném manželství McCaffreyovým? A oni budou vědět, že to byla lež.“

„Nelamte si s tím hlavu,“ řekl Scully bezstarostně a podal si poslední krajíc opečeného chleba. Asi mu nevadilo, že už je studený jako podlaha srubu ráno před zatopením. „Vysvětlím jim to, až příště pojedu do Springwateru.“

Jeho bezstarostnost Evangeline vůbec neuklidnila. On si jako muž nemusí dělat starosti, ale tahle situace nesla všechny známky skandálu, který by ji mohl dokonale zničit a tím ohrozit budoucnost Abigail. Ať jsou její osobní obavy ohledně nastávajícího manželství jakékoliv, jestli bude Velký John zklamaný, až se zjara vrátí, ona a Abigail se ocitnou v bezvýchodné situaci. A o důsledcích raději ani nechtěla přemýšlet.

„Vy jim to vysvětlíte?“ vybafla Evangeline. „Může trvat měsíce, než se dostanete do Springwateru, sám jste mi to řekl. A mezitím může moje dobrá pověst vzít za své.“

Scully se zatvářil překvapeně, ale jen málo rozhořčeně. „Jacob a paní June mě dobře znají, aby neuvěřili, že jsem takovým způsobem pošpinil ženu, zvláště ženu svého nejlepšího přítele, a stejně tak to ví i Velký John.“

Evangeline poklesla ramena při zmínce o jejím budoucím manželovi a když k němu vzhlédla, měla oči zalité slzami. „Kam půjdete, až odtud odejdete?“ zeptala se. „Myslím, až se vrátí Velký John?“ Doufala, že řekne, že změnil názor, ale ukázalo se, že je to jen zbožné přání.

Zadíval se jinam. „Já nevím,“ odpověděl po chvíli. Potom našel boty, obul si je, oblékl si kabát s dírou od šípu a nasadil jiný klobouk, protože svůj nejoblíbenější ztratil při cestě domů s uloveným krocanem, a vyšel ven, aby se podíval na Appaloosu a ostatní zvířata.

Evangeline se vrhla do uklízení zbytků od snídaně, mytí nádobí a zametání podlahy. I když venku byla štiplavá zima, sluneční paprsky se odrážely od sněhu a odražené světlo příjemně zalévalo srub.

Evangeline to hned zvedlo náladu.

Abigail znovu vstala, oblékla se u sporáku a prosila ji, aby ji pustila ven, hrát si na sněhu, až Evangeline konečně povolila.

Nezapomněla na indiány a už vůbec ne na vlky, ale nemohly prožít celý život zavřené v domě. Dítě potřebuje čerstvý vzduch, pohyb a slunce, a potřebují je i dospělí.

Scullyho a Abigailin smích ji přilákal k oknu a musela se usmát, když viděla, že se koulují. Všimla si, že se Scully úmyslně nechává

zasáhnout a ačkoliv uměl dobře mířit, dával pozor, aby Abigail neublížil.

Evangeline cítila, jak se jí stahuje hrdlo, když je pozorovala.

Charles Keating byl dobrý otec a slušný muž, ale bylo mu skoro šedesát, když se Abigail narodila. V důsledku toho Abigail nikdy nepoznala tak bezstarostnou hru s nikým kromě Evangeline. Bylo samozřejmé, že se Abigail těšila ze Scullyho pozornosti tak, jako se těšila ze sluníčka.

Za půl hodiny přišli domů, mokří od sněhu a stále se smáli. Abigail a Hortensie padly na rohož u krbu a pokračovaly ve hře, ale Scully se opřel o veřeje a pomalu si svlékal kabát, s pohledem upřeným do Evangelininých očí. Byla by přísahala, že ví, nač myslí – že její dítě potřebuje mladšího otce, jako je on. A že ho nikdy nebude mít.

Odvrátila se a předstírala, že má práci u sporáku. Velký John se stane Abigailiným nevlastním otcem a hotovo. Mohla jen doufat, že má rád děti podobně jako Scully, místo aby je jen toleroval jako mnoho jiných mužů. Jestliže od osudu, který si zvolila, a z něhož už nemohla uniknout, doopravdy něco chtěla kromě bezpečí domova a manžela, bylo to přání, aby John Keating přijal její dceru za vlastní a nezacházel s nijako s břemenem, které na sebe musel vzít.

Prosím, modlila se, ale nedokázala vymyslet víc než to jediné slovo.

„Proč si nejdete na chvíli lehnout a odpočinout?“ zeptal se jí Scully odpoledne, když seděli s Abigail u stolu, který přitáhl blíž ke sporáku a četli si příběhy o Artušovi. „Vypadáte, že byste to potřebovala.“

Byla unavená a práce už nebylo mnoho. Pan Murdoch nanosil spoustu vody a bylo dlouho po obědě, ke kterému měli sendviče s krocaním masem. Vzadu na sporáku bublala polévka, do které přidá knedlíčky, až bude čas večeřet.

S vděčným pokývnutím hlavy zamířila k posteli, zula si boty a zalezla si oblečená pod přikrývky.

Když se probudila, všechny lampy hořely a dům byl plný příjemné vůně polévky. Rychle vstala a umyla si obličej a ruce v umyvadle, zahanbená, že promeškala vzácné denní světlo, ale cítila se odpočatá.

Scully znovu počítal své záhadné cifry a Abigail s kotětem si hrály na svém obvyklém místě u krbu.

„Co děláte?“ zeptala se Evangeline, když procházela kolem stolu, i když si musela přiznat, že se jí to netýká.

Scully vzhlédl, ale v jeho pohledu byl nepřítomný výraz, jako by byl duchem někde daleko vpředu, zanechávaje tělo, které ho mělo následovat později, prozatím na místě. „Nějaké výpočty,“ řekl.

„Dobytek a ceny pozemků a tak dál.“

„Počítáte svůj podíl, který máte žádat z ranče,“ řekla. Nemínila vyslovit své úvahy nahlas a upadla do rozpaků, když to udělala, protože její tón mu mnoho prozradil.

„A z dobytka, který sem Velký John přižene z Mexika,“ odpověděl a přikývl.

„Oh,“ řekla Evangeline, protože za daných okolností nebylo co říct. Přinesla si těsto na knedlíčky, které nechala v malé misce ve spižírně přikryté kusem čisté látky z pytle od mouky a začala ho nabírat lžící a pouštět je do vařící polévky.

„Myslím, že touhle dobou by měl Murdoch dojet do Springwateru,“ řekl Scully. „Alespoň v to doufám. Nezdá se, že by sníh vydržel, ale stejně bude v noci zima.“

Evangeline se zamyslela nad tím, co všechno se mohlo stát osamělému a stárnoucímu obchodníkovi s vozem plným zboží v zemi plné hladových tvorů všeho druhu. „Pan Murdoch je zkušený cestovatel,“ řekla spíš pro sebe, než ke Scullymu. „Určitě ví, jak se ubránit.“

„Springwater je deset mil odtud,“ namítl Scully. „To je dlouhá cesta, zvláště v tomto ročním období.“

Nepřeli se, a proto neodpověděla. Cesta z dostavníkové stanice na ranč se Evangeline zdála svým způsobem delší, než cesta z Pennsylvánie do Springwateru. Ta druhá byla stejně plná nebezpečí, ne-li víc, s uvážením vlakových lupičů, kapesních zlodějů, všudypřítomné hrozby nepřátelských indiánů a podezřelých „džentlmenů“, kteří si mysleli, že ženy bez doprovodu jsou dobrodružky, které chtějí přilákat jejich pozornost.

„Jste bystrá, Evo,“ řekl nečekaně Scully. „Připomínáte mi odraz slunce na čerstvě napadlém sněhu.“

Evangeline se neodvážila na něho podívat, i když pokradmu pohlédla na Abigail, která byla zabraná do hry s neúnavným kotětem. „Něco takového mi ještě nikdo nikdy neřekl,“ přiznala, ne proto, že by to řekla s rozmyslem a volila slova, ale prostě proto, že to musela říct. Scully byl drsný kovboj a cizí člověk a kdo ví kdo ještě, ale někdy, když promluvil, bylo to jako poezie.

„To je hanba,“ řekl.

Zdálo se být moudré nasměrovat hovor jinam. „Myslím, že je to tím spánkem, že se mi tak vyjasnila hlava,“ řekla s veselou ironií. Ve skutečnosti se opravdu zbavila únavy po dlouhé cestě a z událostí před ní. Únava byla pryč. Cítila se plná síly a energie jako strom, který se zjara probudí k novému životu a plní se mízou, aby vyhnal pupeny a po nich květy.

Šla k oknu a zvažovala, jak využít poslední zbytky denního světla.

„Měla bych jít obstarat dobytek, než se setmí úplně.“

„Abigail a já už jsme to udělali,“ řekl Scully.

Poezie zmizela a nahradila ji zase ona mírná distancovanost, z níž se Evangeline ulevilo, a za niž mu byla vděčná. Od té chvíle zavládlo v místnosti jiskření, jako když zůstane blesk uvězněný v malém prostoru a hledá cestu ven.

Pohlédla na něho, přestože to bylo v rozporu s jejím předsevzetím.

„Děkuji vám, Scully.“

Zatvářil se překvapeně. „Děkujete za to, že jsem obsloužil dobytek?“

„Za to i za to, jak jste hodný k Abigail,“ řekla měkce.

„To druhé bylo snadné,“ odpověděl se svým typicky rošťáckým úsměvem.

Potom tiše povečeřeli a když sklidila se stolu, Scully četl, Abigail si na tabulku malovala koně a Evangeline si prohlížela látky, které Scully koupil od pana Murdocha. Viděla tak jemné zboží naposledy dlouho před válkou, a i tehdy bylo vzácné.

Jednu chvíli cítila, že se na ni Scully dívá přes knihu. „Vy neumíte šít, že?“ zeptal se.

„Ale ano,“ odpověděla. Nemohla uvěřit, že všechny ty krásné látky jsou pro ni, ale bylo nepravděpodobné, že by si je Scully koupil pro sebe a Abigail zase byla příliš malá, aby to všechno bylo pro ni. „M-mohla bych vám ušít nějaké košile,“ navrhla mu.

Jeho úsměv ji zabolel, i když to byla sladká bolest. „To by mi udělalo radost,“ řekl. „Ale koupil jsem to proto, abyste mohla ušít šaty a záclony a takové věci. Zkrátka věci pro ženy.“

„Tolik jste za ně utratil…“ Evangeline se zatvářila ustaraně a zakroutila hlavou.

„To nevadí. Vy jste mi zachránila život, vzpomínáte? Zničila jste si spodničku, abyste mi mohla ovázat rameno. To nejmenší, co jsem mohl udělat, bylo koupit vám pár yardů pěkné látky.“

Evangeline měla pocit, že by jí je Scully koupil, i kdyby se o něho nestarala, ale to nemohla říct nahlas. Proto jen opakovala, co řekla předtím. „Děkuji vám, Scully.“

Dlouho se na ni díval, než odpověděl. „Udělal jsem to rád,“ řekl nakonec. Pak sklopil oči ke knížce.

Evangeline s nadšením vybrala světle modré kaliko a měřila je očima. Podle jejího odhadu ho bylo dost na šaty pro ni i pro Abigail.

Začne se šaty pro dceru, které budou mnohem menší, a proto snadnější.

S radostným pocitem rozprostřela látku po stole, což vyžadovalo spoustu hlazení a rovnání, pak vytáhla z truhly košík se šitím a vzala Abigail míry.

„Řekla bych, že jsi vyrostla přinejmenším o palec od té doby, co jsme odjely z Pennsylvánie,“ divila se.

Abigail se rozzářila. „Vždyť jsem ti to říkala, mami. Jsem už veliká.“

„To opravdu jsi,“ potvrdila Evangeline. „Scully mi říkal, jak jsi mu pomáhala s dobytkem, když jsem spala.“

Abigail se k ní důvěrně naklonila. „Jezdila jsem znovu na hříběti.

Jen ke studánce a zpátky a Scully chodil s námi s vodou.“

„Propánakrále,“ divila se Evangeline, aby jí nezkazila radost, ale v duchu se zděsila představou své dcery, jak jezdí po té stezce, i když na koňském hřbetě a za Scullyho dohledu. Mohlo se stát tolik věcí.

„Ty prostě rosteš každým dnem.“

„Ale to bych přece měla, mami.“

„No ovšem.“

„V těch šatech, co mi ušiješ, budu moc hezká.“

Evangeline musela potlačit úsměv. „Je moc dobré věřit si, Abigail, ale nesmíš být neskromná.“ Koutkem oka viděla, jak Scully zavřel knihu a odložil ji stranou. Když to udělal, začal stěhovat lůžko zpátky do přístěnku. Pak vyšel na chvíli ven, když se vrátil, popřál jim dobrou noc a odešel do přístěnku.

„Je tam hrozná zima, mami,“ svěřila jí Abigail a tvářila se starostlivě. „Hrály jsme si tam s Hortensií na Severní pól a na to, že jsme badatelé a viděly jsme svůj dech ve vzduchu.“

Evangeline sotva znatelně přikývla. Začala stříhat látku a musela se na to soustředit.

„Nemyslíš, že by měl Scully spát s námi? Jako včera v noci?“

Evangeline na okamžik zavřela oči. Byla to samozřejmě úplně nevinná otázka, ale při představě, že by o tom Abigail začala mluvit

před Velkým Johnem, McCaffreyovými, nebo i před Scullym, ji vyděsila.

„Ne, srdíčko, nemyslím,“ řekla. „To byla mimořádná situace, víš.

Pan Murdoch potřeboval někde spát a ve chlévě je moc velká zima, proto se Scully na jednu noc vzdal svého lůžka.“

„Oh,“ řekla Abigail, ale znělo to udiveně.

„Když už mluvíme o posteli,“ řekla Evangeline. „Je nejvyšší čas, aby sis vyčistila zuby, umyla obličej a šla spát. Zítra se budeme chvíli učit a pak ti ukáži, jak se používají jehlice. Můžeš si uplést šál.“

Abigail nevypadala nadšeně. „Já bych radši jezdila na koni,“ řekla.

„Pletení je pro děvčata.“

„Abigail,“ řekla jí matka trpělivě, „ty jsi děvče. Pamatuješ? Je pro tebe dobré, když se naučíš jezdit na koni a střílet, jestli tě to Scully chce naučit, ale být ženou je něco, na co můžeš být hrdá a já nechci, aby ses za to styděla.“

Ačkoliv Abigail bylo teprve šest, dovedla být nepříjemně upřímná a zatvrzelá. „Jednou jsem tě slyšela, když sis vykládala s paní Englishovou,“ řekla, „když k nám přišla na čaj. Řekla jsi jí, že psi, muly a sloupky u plotu mají větší právo mluvit do záležitostí tohoto světa, než ženy.“

Evangeline povzdechla. Ano, řekla to a myslela to tak. Ráchel s ní souhlasila. Ale bylo jí nepříjemné, že ji Abigail slyšela. „Někdy mají dospělí sklony přehánět, když spolu mluví,“ řekla opatrně. „Aby zdůraznili něco, co není správné.“

„Ty jsi přeháněla?“ zeptala se Abigail.

Bože, odpusť mi tu lež, modlila se Evangeline v duchu. „Ano, srdíčko,“ řekla nahlas.

Abigail se zamyslela, ale dál to nerozváděla a šla se připravit do postele. Když Evangeline vyslechla její modlitby – Abigail se modlila za to, aby Bůh pomohl Scullymu uzdravit se, aby pan Murdoch ve zdraví dojel do Springwateru – uložila ji do postele a vrátila se k šití. Šití ji odjakživa uklidňovalo a šila zřejmě mnohem déle, než bylo rozumné, protože šití uložila do truhly, teprve až si uvědomila, že zásoby petroleje nejsou bezedné.

Až na nepřítomnost pana Murdocha se od toho dne neustále opakovalo totéž. Sníh padal a pak zase roztál. Dobytek vyžadoval péči, bylo nutné nanosit vodu ze studánky. Scully se rychle zotavoval ze svého zranění a skoro každý den vyjížděl na lov, někdy

se vracel s králíkem nebo s několika tetřívky, ale někdy i s prázdnýma rukama.

Evangeline vařila a uklízela, což ji naprosto uspokojovalo a učila Abigail číst a počítat podle plánu, který jí pomohla vypracovat Ráchel Englishová než odjely z Pennsylvánie. Sama také četla, šila, dojila krávu, krmila slepice a sbírala vajíčka. A byla spokojená.

Brzy byl listopad a přišel v bílém kabátě. Neviděli ani vlky, ani indiány a Evangeline už skoro přesvědčila sama sebe, že už je ani neuvidí. Skoro, ale ne docela. Stále nerada pouštěla Abigail z dohledu, když nebyl nablízku Scully, aby na ni dohlédl.

Jednoho mrazivého rána po práci, když na chvíli slezl sníh a oni už byli unavení z toho, že trávili většinu času uvnitř srubu, Scully navrhl, aby si všichni tři vyjeli na koních.

Evangeline, která se bála koní, by byla odmítla, nebýt Abigail, kterou ten návrh nesmírně nadchl a nebýt toho veselého ohníčku ve Scullyho očích.

„Tak dobře,“ souhlasila trochu neochotně a sundala si zástěru z pytle od mouky. Celé dopoledne pekla chléb, ve srubu bylo horko a byl plný neodolatelné vůně.

Abigail začala skákat radostí tak vysoko, až vylekala Hortensii, která utekla pod postel. Scully jim pomohl do kabátů, elegantně jako komorník, který doprovází dvě velké dámy ke kočáru.

Vzduch byl mrazivě suchý a čistý.

Scully šel před nimi do stájí, osedlal Appaloosu a nasadil uzdu rezavé kobylce. Důvěrně pošeptal Evangeline, že Abigail ještě není připravená na jízdu v sedle a jak se zdálo, že ani ona ne.

Vysadil Abigail klisně na hřbet s hlasitým funěním, jako by to byla bůhvíjaká námaha a pak udělal z rukou stoličku Evangeline, aby mohla nasednout. Se zatajeným dechem, odolávajíc impulsu zavřít oči a připravit se na katastrofu, vsunula jednu nohu do jeho spletených prstů a přistála na koňském hřbetě tak tvrdě, že to pocítila ve všech kostech.

„To je… báječné,“ řekla s předstíraným přesvědčením.

Scully jí podal otěže a Evangeline je vzala do rukou. Abigail seděla před ní, chráněná jejíma rukama. „Vedete si dobře,“ pochválil ji.

„Moc dobře.“ Možná to říkal i Abigail, ale díval se na Evangeline.

Listopadový vítr mu čechral vlasy, které mu mírně ztmavly a potřebovaly ostříhat. Byl opálený a už nevypadal tak vyzáble, jako po té ráně šípem, i když Evangeline věděla, že ho rány ještě někdy bolí.

„Kam pojedeme?“ zeptala se zvědavě Abigail, když nasedl na Appaloosu, až zavrzalo kožené sedlo a zacinkaly kovové části uzdy.

Ukázal směrem k zalesněné krajině za sadem. „Tam nahoru. Na ten kopec. Není to moc daleko a pohled shora stojí za to.“

Evangeline se chtěla zeptat, jak je to daleko, ale raději držela jazyk za zuby. Nebyla ani nadšená vyhlídkou na projížďku na koni, ani netoužila zažít dobrodružství, ale nechtěla zkazit výlet Scullymu a Abigail. Čekalo je ještě několik zimních měsíců a ona dobře věděla, že mohou zůstat na celé dny, nebo dokonce týdny uvězněni ve srubu.

Scully jim vyprávěl o tak vysokých závějích, kdy si museli nazouvat sněžnice, aby se dostali ze srubu do stájí a když přišel blizard, byla obvyklá praxe, že natahovali provaz od domu ke stájím, aby nezabloudili. Říkal, že mnoho lidí umrzlo několik yardů ode dveří, protože vítr hvízdal tak hlasitě, že lidé uvnitř domu neslyšeli jejich volání o pomoc.

Evangeline zaplašila podobné neradostné myšlenky ze své mysli a zaměřila se na to, aby se radovala ze slunného dne, i když jí už teď začínaly mrznout nohy a věděla, že za pár hodin ji budou nesnesitelně bolet hýždě. Možná taky za pár minut.

Vystupovali po úzké, točité stezce za sebou, prošli kolem polozamrzlého potoka, kde se utvořil malý rybníček, a jejich koně funěli a šli pomalu.

Čím výš se dostávali, stromy ustupovaly louce lemované štíhlými břízami, které vypadaly jako tanečnice, jež zkameněly účinkem kouzelné hůlky nějakého kouzelníka přímo mezi voňavými borovicemi a holými bavlníky. Evangeline věděla, že na jaře a v létě bude všude plno kvítí a svěže zelené trávy.

Scully hleděl na krajinu s jakousi nostalgickou hrdostí. „Ohlédněte se za sebe,“ řekl a Evangeline opatrně otočila kobylu, aby se jí před očima naskytl ten nejfantastičtější pohled, jaký kdy viděla. Před ní se rozprostíralo panorama stromů, kopců, řek a luk. Bylo to jako krásný sen. V dálce se tyčily vysoké hory se zasněženými vrcholky ke světle modré obloze. Ten pohled jí vehnal slzy do očí a byla tak dojatá vší tou krásou, že nemohla promluvit.

Scully postavil svého koně vedle jejich a s pohledem upřeným na horizont, řekl: „To stojí za pohled, že?“

Po dlouhé chvíli našla Evangeline hlas, i když to byl jen ochraptělý šepot. „Oh ano, to stojí.“

Povzdechl si. „Přirostl mi k srdci.“

Podívala se na něho, když konečně pochopila pravdu. „To je vaše území,“ řekla.

Smekl klobouk a zase si ho nasadil, což bylo u mužů obvyklé gesto, a opětoval její pohled až za velmi dlouhou chvíli. „Bylo,“ řekl.

„Počítám, že zanedlouho bude patřit Velkému Johnovi.“ Díval se jí zpříma do očí a jeho oči jako by říkaly: A vám.

Ale to poslední si určitě jen domýšlela.

9

Bylo to překvapení, když dva dny po jejich výletě na Scullyho horský pozemek uviděla Evangeline přijíždět Jacoba McCaffreyho.

Bylo po poledni, což znamenalo, že musel vyjet z domu časně ráno, a byl oblečen celý v černém jako kazatel, včetně buřinky. Jel na jedné z těch houževnatých mul, které půjčil Scullymu v den, kdy odjeli ze springwaterské stanice na saních.

Když mu Evangeline vyběhla naproti, usmál se na ni z výšky sedla.

Scully byl někde venku lovit a Abigail se radovala z přestávky po dopoledním vyučování. Ačkoliv měla Evangeline radost z Jacobovy návštěvy, tušila, že jde spíš o misi, než o společenskou návštěvu.

„Je paní McCaffreyová v pořádku?“ zeptala se a zaclonila si oči před ostrým zimním sluncem, když k němu zvedla pohled. Jacob byl vysoký muž a navíc seděl na vysoké mule, takže jí připadal jako věž čnějící k nebi.

Ještě než odpověděl, seskočil dolů a vytáhl odřenou bibli ze sedlové brašny, přitiskl si ji k široké hrudi a odpověděl svým hlubokým a vážným hlasem: „Paní June se nikdy neměla lépe. Ale o vás si dělám starosti, paní. O vás a o Scullyho.“

Evangeline píchlo u srdce z neblahé předtuchy, ale usmála se a vzala hosta za rukáv. „Pojďte dál, pane McCaffrey. Venku fouká studený vítr a vy už musíte být po cestě zmrzlý.“

„Byl bych raději, kdybyste mi říkala Jacobe,“ řekl prostě, když zamířili k otevřeným dveřím srubu. Abigail stála na prahu, nezvykle zaražená z toho, že přijela návštěva z tak vzdáleného místa.

Jacob ji pohladil po hlavě a ona se na něho konečně usmála, i když poněkud nejistě.

„Umřel někdo?“ zapípala, zatímco Evangeline zavírala dveře.

Jacobovi přelétl kolem úst další úsměv. Byl to dobrý člověk, a inteligentní, jak Evangeline věděla, ale byl vážné povahy a tu nezmění, i kdyby to bylo možné. „Ne, ma’am,“ řekl malému děvčátku. „Alespoň o nikom nevíme. Proč se ptáš?“

Abigail mu bez váhání odpověděla. „Vypadáte jako ten pán, který k nám přišel, když umřel tatínek a odnesl ho. A taky kázal nad jeho hrobem. Byl stejně oblečený jako vy.“

Jacob sundal klobouk a kabát, přendávaje si ošoupanou bibli z jedné ruky do druhé, jako by se od ní nedokázal odloučit, a Evangeline mu pověsila věci. Když se obrátila, aby zasáhla, viděla, že dřepí, jak to často dělával Scully, aby mohl mluvit s Abigail na její úrovni.

„Já vím,“ řekl., Ale nemusíš se bát, maličká. Kvůli ničemu takovému jsem nepřijel.“

Evangeline tušila, kvůli čemu přijel. Ujel velkou vzdálenost na tuto roční dobu, jakou lidé obvykle neváží, nemají-li k tomu vážný důvod. Byla z toho nervózní, i když se to snažila zakrýt. Zaměstnala se tím, že šla postavit vodu na kávu a pořádně roztopit oheň, aby vyhnala zimu z Jacobových stárnoucích kostí.

Přitáhl si židli ke krbu a vděčně na ni usedl s biblí v ruce a pohledem upřeným do ohně, jako by tam hledal inspiraci, jak začít.

Evangeline se splnila tichá modlitba, když se Scully vrátil asi o půl hodiny dřív, usměvavý a zasněžený, v jedné ruce půl tuctu tetřívků a ve druhé dvě sedlové brašny.

„Jacobe,“ řekl a v tom jediném slově byl pozdrav, překvapení i otázka. „Odvedl jsem tvou mulu do stáje. Co tady děláš?“

Evangeline na něho vrhla významný pohled a vzala tetřívky, které jí podal, než si začal svlékat kabát. Tetřívci byli vyvržení a bez hlav, i když škubání a pečení zůstane samozřejmě na ní.

Jacob si dal s odpovědí načas. Scully si zatím otřepal sníh z kabátu a pověsil ho na hřebík spolu s kloboukem. Jacob sotva znatelně pokynul hlavou směrem k Abigail. „Přijel jsem si promluvit s tebou a s Evangeline,“ řekl. „Starý Calvin T. Murdoch se u nás asi tak před týdnem zastavil a sám víš, jaký je mluvka.“

Evangeline se Scullym si znovu vyměnili pohled. Její byl vyčítavý, jeho trochu sklíčený, ale také zatvrzelý. Pročísl si rukou vlasy, šel ke krbu a vytáhl dřevěnou bedýnku, kterou nedávno přinesl pro Abigail, aby na ní mohla sedět u stolu.

Evangeline dolila kávu Jacobovi a Scullymu podala hrnek, z něhož se kouřilo. Byla v něm horká káva se smetanou a cukrem, jak to měl rád.

Abigail, plná zvědavosti a zájmu o návštěvu, okukovala u stolu.

Evangeline věděla, že je jí jedno, kdo je Jacob, protože pro ni je zajímavý každý, kdo k nim přijede.

Zdálo se, že to Jacob chápe, a proto ji nechal poslouchat, když mluvil se Scullym. Přivezl několik novinek ze Springwateru.

Dostavníky už zase projíždějí tam i zpátky, a prý slyšel, že se poblíž dostavníkové stanice usadí několik nových rodin, jakmile se změní počasí, kvůli bezpečí a také kvůli tomu, aby si vzájemně dělaly společnost.

„Bude tam i škola?“ zeptala se nadšeně Abigail a v očích s jí odrážel blikavý oheň z krbu. Stála na jedné noze a opírala se Scullymu o bok a hlavu měla položenou v jeho podpaží.

„Myslím, že bude, jednoho dne,“ odpověděl Jacob. ‚Ale odtud to bude daleká cesta, nemyslíš? Možná budeš muset bydlet mimo domov.“

Abigail přikývla a zatvářila se smutně. „A co kostel? Bude tam kostel?“

„Mluví se o tom, ano,“ řekl Jacob. Opatrně odložil bibli a vzal do rukou sedlové brašny, které mu přinesl Scully a v jedné se chvíli prohraboval. Vytáhl hrubě vyřezávaného koně a podal ho Abigail.

„Tu máš,“ řekl jí. „Vyřezal jsem ho pro tebe. Starý Murdoch mi řekl, že je máš moc ráda.“

Při zmínce o starém obchodníkovi se na sebe Evangeline se Scullymu znovu podívali, jejich pohledy se setkaly a pak zase rozešly. Abigail mezitím poděkovala Jacobovi a vlepila mu pusu na zarputilou tvář.

„Takže ty jsi mluvil s Murdochem,“ řekl Scully opatrně.

„Ano, mluvil,“ odpověděl Jacob, když Abigail odběhla a šátrala rukama pod postelí, kam se schovala Hortensie, které chtěla ukázat nového dřevěného koníka. Jacob ještě víc ztlumil hlas. „Říkal, že jste mu řekli, že jste se vzali. Vy dva.“

Evangeline polkla. Nedlužila Jacobovi McCaffreymu žádné vysvětlení, ale měla ho ráda a respektovala ho. Záleželo jí na jeho dobrém mínění i na dobrém mínění jeho ženy. Vrhla naléhavý a rozhněvaný pohled na Scullyho. Zdálo se jí, že mírně zčervenal, i když to mohl být jen odlesk ohně.

„Sám dobře víš, jaký je ten stařík klepna, Jacobe,“ řekl Scully. „Je mnohem horší, než všechny ženské, které znám.“ Tou poznámkou si vysloužil další pohled od Evangeline, ale nenechal se tím rozházet a pokračoval. „Nechtěl jsem, aby všude rozhlašoval, že tady Eva – Evangeline – a já žijeme v – v hříchu. Tak jsem mu řekl, že jsme se vzali.“

„Aha,“ řekl Jacob a zvažoval, co mu Scully řekl. Byl tak slušný, že mu nepřipomněl, že lhát je rovněž hřích a Evangeline v duchu pochybovala, že by ona na jeho místě byla tak shovívavá.

„A pokud jde o to, že jsme spali v jedné posteli,“ začal znovu Scully.

Jacob zvedl hlavu a zároveň obočí. Ale nepromluvil. Ani nemusel.

Evangeline i Scullymu bylo jasné, co si myslí. Velký John je tvůj přítel, říkal pohledem Scullymu, než ho upřel na Evangeline, ale nebylo v něm odsouzení. A váš snoubenec.

„Myslím, že bych vás měl oddat, když už jsem tady,“ řekl Jacob, když ticho trvalo déle, než mu bylo milé. „Bůh ví, co řeknete Velkému Johnovi, až se vrátí, ale to už je váš problém, ne?“

Evangeline se rozbušilo srdce při představě, že by se provdala za Scullyho místo za Velkého Johna, ale zároveň věděla, že se to nikdy nestane. Scully už byl připravený opustit ranč i dům dříve, než měl v plánu.

„Neudělali jsme nic špatného,“ řekla Evangeline tiše. Za normálních okolností by považovala Jacobovo prohlášení za drzé vměšování do svých osobních záležitostí, ale věděla, že Jacob je pokorný muž. Přijel jim pomoci věci napravit, bude-li to v jeho silách, nejen ku prospěchu Velkého Johna, ale také pro její a Scullyho dobro. Možná proto cítila za svou povinnost všechno mu vysvětlit, zatímco komukoliv jinému by řekla, že se ho to netýká.

„Pan Murdoch se potřeboval vyspat v teple a my máme jen dvě postele. Scully byl postřelen šípem a…“

Jacob zvedl svou velkou ruku, aby ji zastavil. „Počkejte moment,“

řekl. „Scullyho postřelili?“

Scully se rozzářil, jako by šlo o velevýznamnou věc a začal mu vyprávět, jak k tomu došlo. Oba muži si libovali v barvitém popisu události, i když si dávali pozor, aby mluvili tiše. Sporný krocan a indián. Sníh, krev a dlouhá, bolestná cesta domů.

Evangeline se musela hodně ovládat, aby neobracela oči v sloup.

Scully byl chlap se vším, co k tomu patří, přinejmenším na pohled,

ale teď zjistila, že v nitru v něm zůstalo kus malého kluka.

Bezpochyby jeden z důvodů, proč ho Abigail tak oddaně milovala.

Konečně se Scully dostal ve svém vyprávění k místu, kdy mu nezbylo nic jiného, než jít spát do Evangelininy postele, samozřejmě oblečený a s Abigail mezi nimi. Bylo to absolutně nevinné.

Jacob o tom chvíli přemýšlel. Vypadal jako nejvyšší soudce, ale zdálo se, že je jim příznivě nakloněn. Přestože byl silně věřící, neudělal jim kázání, ani je nezatratil.

Místo toho řekl: „Nuže, vypadá to, že jsem vážil tak dalekou cestu zbytečně.“ Zadíval se k oknu.“Myslím, že bych do večera do Springwateru nedojel.“

„Ani to nezkoušej,“ řekl Scully kategoricky. „Vyspíš se u nás.“

Pak si uvědomil, že budou čelit stejnému problému, jako když tu byl pan Murdoch a znovu zčervenal.

Evangeline se místo rozhořčení rozesmála a Jacob se k ní přidal svým hlubokým basem.

„Půjdu se vyspat do stájí,“ řekl. „Svého času jsem spával i na studenějších místech.“

Nedal se přesvědčit žádným argumentem a Evangeline připadalo, že ho Scully přesvědčoval až příliš horlivě, ale rád přijal pozvání k domácímu jídlu. I za tu krátkou dobu, co byl mimo domov, přiznal, že mu už June a její domácí kuchyně velmi chybí.

„Ona tam zůstala sama?“ zeptal se Scully se staženým obočím.

Dělával to dost často, ale Evangeline nebyla v postavení, aby ho mohla kritizovat. Ani ji to nenapadlo.

„Včera tam přijel Trey Hargreaves. Čeká tam na dostavník.“ Po Jacobově unavené tváři se rozlil úsměv. „Nemusíte se bát. Paní June ho ochrání.“

Tomu se všichni zasmáli a Evangeline šla ohřát guláš, který zbyl od oběda, aby jej předložila Jacobovi s kukuřičným chlebem. K

večeři budou mít pečené tetřívky s vařenými brambory a máslem a k nim rajčata z plechovky, kterou zakoupil Scully od pana Murdocha.

Jacob, přestože jedl sám, sklonil hlavu a sepjal mozolnaté ruce k modlitbě. Evangeline, která ve válce skoro pozbyla víru, tím byla dojatá. Ne jeho vírou, ale pokorou. Přemýšlela o tom, že by měla mnohem raději věřící lidi, kdyby jich bylo víc takových jako je Jacob a June.

Po jídle šli muži ven, nanosit vodu a obstarat dobytek a Abigail s Hortensií a dřevěným koníčkem jim byly v patách. Evangeline zůstala sama, uklidila stůl, rychle umyla nádobí a pustila se do šití.

Šila Scullymu hnědou vlněnou košili, kterou mu chtěla dát na Vánoce a pracovala na ní každou chvilku, kdy nebyl Scully doma.

Když zaslechla přede dveřmi hlasy, rychle strčila téměř hotovou košili zpátky do truhly a dala vařit vodu, aby v ní mohla spařit tetřívky a oškubat je. Byla to nepříjemná práce, ale ji ani nenapadlo pochybovat o tom, že by to neměla dělat. Jídlo je něco, za co by měl člověk být vděčný a čím by nikdy neměl pohrdat. Ale z pachu při škubání se jí udělalo nevolno.

Scully s Jacobem vtrhli do místnosti a s nimi ostrý, ale osvěžující vítr. Scully nesl Abigail na ramenou. Kotě, které už hodně vyrostlo za tu dobu, co si je Abigail vzala domů, se jí vykroutilo z rukou, skočilo na zem a podrážděně kroutilo ocáskem.

„Přinesli jsme velice unavenou holčičku,“ řekl Scully, postavil Abigail na zem, sundal jí kabát a potom si teprve svlékl svůj. Abigail okázale zívla.

„Tak půjdeš spát,“ řekla dceři Evangeline.

Abigail asi musela být doopravdy unavená, protože neprotestovala, rozběhla se k posteli, zula si boty a vklouzla pod několik vrstev přikrývek a kožešin. Hortensie, která už jí odpustila všechny křivdy, si okamžitě vlezla za ní, chvíli se vrtěla, než našla tu správnou polohu a usnula.

Scully skopal z nohou boty a postavil je ke krbu uschnout, pak zašel do přístěnku a vrátil se s odřenou krabicí, kterou Evangeline nikdy předtím neviděla. Vyndal z ní šachovnici, položil ji doprostřed stolu a začal na ni pokládat figurky.

Jacob si přitáhl židli a tvářil se nedočkavě. Zábava, i tak prostá jako jsou šachy, nebyla na takových vzdálených místech nevýznamná a Evangeline bylo jasné, že oba muži využijí každé příležitosti, aby si zahráli.

Scully jí velkoryse pokynul, aby si sedla na druhou židli. „Zahrejte si, Evangeline,“ vyzval ji k jejímu příjemnému překvapení. „Já si zahraji s vítězem.“

Evangeline příležitostně hrála šachy s Charlesem v Pennsylvánii.

Byla to jedna z mála příležitostí, kdy s ním mohla důvěrněji mluvit.

Charles pochopitelně většinou vzpomínal na Claru a Evangeline se mu snažila přiblížit své sny, naděje a svěřovala se mu se svými obavami. Nyní se posadila, potěšena Scullyho výzvou a vybrala si černé figurky.

Začali hrát, ale hra velmi brzy skončila Jacobovým vítězstvím.

Evangeline přenechala svou židli Scullymu a zůstala stát u něj, aby

sledovala další hru a přistihla se ve chvíli, kdy se mu chtěla důvěrně opřít rukama o ramena, jako manželka.

Viděla v Jacobově pohledu, že si toho všiml, ale nebylo v něm odsouzení, tak jako v něm nebylo předtím. Jen jakýsi smutek. Nebo to byla sympatie?

Evangeline se vrátila ke škubání tetřívků, dokončila práci a připravila je na pečení. Na rozdíl od kuřat byli hubení, měli málo masa a dalo jí velkou práci, aby z nich připravila chutné jídlo.

„Pojďte to zkusit ještě jednou,“ zavolal ji Scully od šachovnice.

„Prohrál jsem.“

„Totálně poražen,“ potvrdil Jacob s náznakem úsměvu.

Evangeline se rozmýšlela jen chvíli, pak si umyla ruce, utřela je do zástěry z pytle od mouky a zasedla ke stolu na Scullyho místo.

Abigail se probudila a zabalená v kožešině se přišourala ke stolu a žadonila, aby ji to naučili. Jacob druhou hru s ní prohrál a uvolnil místo Scullymu.

Scully se posadil, dal si Abigail na klín a trpělivěji ukazoval, jak rozestavět figurky po šachovnici, jak táhnout a vyhazovat soupeře a kdy je to možné a pak ji nechal hrát s Evangeline. S typickou sebejistotou Abigail vyhrála svou první hru.

Turnaj trval celé odpoledne a po večeři pokračoval znovu, když se muži vrátili ze stáje, kde krmili koně a Jacobovu mulu a podojili krávu. Evangeline sebrala smetanu z mléka a trochu jí nalila Hortensii do kameninové misky ke kuchyňskému sporáku.

„Skoro jsem přemluvil Jacoba, aby přespal tady,“ řekl Scully, který se třásl zimou, když si sundal kabát. „Bůh se smiluj, tam venku je příliš krutá zima, aby tam…“ Podíval se na Abigail, která zvědavě poslouchala jako vždycky. „Prostě je tam krutá zima,“ skončil kategoricky.

„Myslím, že bych si mohl rozložit před krb houni,“ řekl Jacob.

Když nastalo ticho, pokračoval. „Vyrazím za svítání, samozřejmě.

Paní June mě bude vyhlížet a Trey se bude chtít vrátit domů hned, jak se dočká dostavníku.“

Scully se do té chvíle vyhýbal pohledům ostatních, ale teď upoutala jeho pozornost zmínka o Treyovi, a proto zpozorněla i Evangeline. „On tam čeká na něco, nebo někoho, kdo by měl přijet dostavníkem?“ zeptal se.

Jacob se nad tím dlouze zamyslel a Evangeline přemýšlela, zda jeho zvyk nepřivádí June k šílenství. „Myslím, že čeká na dceru,“

řekl nakonec.

Scully se opřel o krbovou obezdívku a otočil k němu hlavu. „On má dceru? Ten zločinec?“

Jacob se usmál. „On není tak špatný, Scully. Kromě toho, i zločinci mohou mít dcery. Je to ještě capart, sotva větší než tady Abigail.

Říkal, že je jí osm. Trey ji poslal někam ke Choteau, aby bydlela u jeho sestry, když mu zemřela žena, ale teď zemřela i ta sestra, tak si ji zase bere domů.“

Evangeline bylo toho děvčátka hluboce líto, ačkoliv uznávala, že je na Treyovi, aby to posoudil. Vypadalo to, že ho Scully nemá moc v lásce a ona byla zvědavá proč. Poznala, že Scully je člověk, se kterým se dá snadno vyjít ve všech směrech a že si o lidech spíš myslí to lepší, než horší.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Abigail, která mohla puknout zvědavostí. „Seznámím se s ní?“

„Já ani pořádně nevím, jak jí říkají,“ přiznal se Jacob.

„Nevzpomínám si, že by mi to někdo řekl. Ale zjistím to a při nebližší příležitosti ti dám vědět.“

Abigail zazářily oči při představě, že bude mít kamarádku skoro stejného věku a Evangeline z toho zabolelo u srdce. „Budu jí zatím říkat Elisabeth,“ řekla Abigail. „Jen dokud se nedozvím její pravé jméno, rozumíte? Tak o ní nebudu muset pokaždé mluvit s maminkou, Scullym, Hortensií, nebo koníkem jako o ‚té Hargreavesové‘.“

„To je dobrý nápad,“ řekl Jacob svým dunivým basem. „A to jméno je také pěkné.“

, Je skoro tak hezké jako Hortensie,“ souhlasila Abigail.

Bylo pozdě večer, když zhasli lampy a šli spát, Scully do ledového přístěnku, Abigail s Evangeline do postele a Jacob na improvizované lůžko ke krbu.

Když se ráno Evangeline probudila, Jacob už byl pryč a jí to bylo líto. Byla by mu ráda řekla sbohem a poprosila ho, aby pozdravoval June. Tentokrát nedošlo k výměně dopisů, ale Evangeline to tak nevadilo. Radost z Jacobovy návštěvy jí nějakou dobu vydrží a za měsíc už budou vánoce.

Bavila se do té doby šitím, vařením a uklízením, učila se s Abigail a když to počasí dovolilo, začala zkoumat okolí domu stále dál a dál.

Už se nebála chodit ke studánce pro vodu, i když ji Scully varoval, aby byla opatrná, protože tam může narazit na vlka nebo nepřátelského cizince.

Toho dne na konci listopadu si Evangeline prozpěvovala a Abigail kolem ní poskakovala, když došly ke studánce. Voda se rozlila a vytvořila malou tůňku, na jejíž hladině se utvořil pevný led, alespoň to tak vypadalo. Abigail se k němu hned rozběhla, ale Evangeline ji zastavila tím, že ji pevně chytila za kabát.

„Neodvažuj se na ten led vstoupit, mladá dámo,“ přikázala jí.

„Protože nevím, jestli by unesl tvou váhu. Co kdyby se s tebou prolomil?“

„Ty si děláš zbytečné starosti, mami.“

„To je možné, ale zůstaneš pěkně u mě, nebo tě příště nechám ve srubu.“

Abigail se zatvářila nešťastně, ale rychle ji to přešlo. Byla už taková, proměnlivá jako jarní počasí, jednu chvíli zamračená a hned nato zářila jako sluníčko. „Myslíš, že k nám Elisabeth přijede?“

Evangeline se postavila na kraj tůňky dupala do tenké vrstvy ledu podpatkem, až v něm udělala díru. Pak nabrala první kbelík vody a po něm druhý. Byly těžké, ale už se jí udělaly tvrdé mozoly na dlaních a z vnitřní strany prstů, takže se jí držadla tolik nezarývala do kůže.

Chvíli vzpomínala, kdo je Elisabeth, protože se soustředila na nabírání vody. Ale potom si vzpomněla. Elisabeth bylo vymyšlené jméno, které dala Abigail dceři Treye Hargreavese. Mluvila o ní každý den, jako by se už znaly.

Zajímalo by mě, jestli Elisabeth umí dělat papírové panenky.

Myslíš, že se Hortensie bude Elisabeth líbit? Možná Elisabeth jezdí tak ráda na koni jako já.

Když se vracely, Evangeline šla s plnými kbelíky vody a usmívala se. Právě se chystala odpovědět, že už se těší, až pozná Elisabeth, ale slova jí uvízla v krku a zůstala stát jako přimražená. Kbelíky jí vypadly z rukou a voda se rozlila.

Ze vzdálenosti nějakých dvanácti yardů je sledoval ten černý vlk s vyplazeným jazykem. Neměly šanci mu uniknout, když se rozhodne zaútočit. Bude u nich několika skoky.

Evangeline měla takový strach, že se nedokázala ani pomodlit.

„Vypadá, že má hlad, mami,“ zašeptala Abigail. Neohrožená, báječná Abigail. „Vidím mu žebra.“

Evangeline jí sotva znatelně stiskla ruku, aby mlčela. Ale vlk to musel vidět, protože zakňučel a potom krátce a varovně zaštěkal.

Srst kolem velké hlavy se mu naježila a žluté oči byly upřené na kořist – na Abigail, dobrý bože, Abigail, a na Evangeline.

Nevzala si zbraň a nemohla volat Scullyho o pomoc. Byl daleko, stopoval nějakého divokého mustanga, kterého viděl, když byl před pár dny na lovu. Byly samy, neozbrojené a v zoufalé situaci.

Vlk vycenil zuby a vrčel mnohem agresivněji. Z tlamy mu tekly sliny. Evangeline udržela obsah močového měchýře jen s největším vypětím vůle.

„Poslouchej mě, Abigail,“ šeptala slova sotva pohybujíc rty.

„Pokusím se ho přilákat k sobě, jestli to půjde. Ty poběžíš ke srubu jak nejrychleji umíš. A nezastavuj se a neohlížej.“

„Ne, mami,“ řekla Abigail kategoricky. „Nenechám tě tu. On tě sní.“

„Jestli neuděláš, co ti říkám, tak sní i tebe. Prosím tě, Abigail. Teď není čas na vzdor.“

Abigail udělala krok směrem k vlkovi, než jí v tom Evangeline mohla zabránit a i když ji držela za ruku, neodvážila se ji přitáhnout zpátky, protože každý prudký pohyb mohl porušit křehkou rovnováhu prozatímního příměří. Vnímala každý úder svého srdce, každé nadechnutí a vydechnutí.

Vlk znovu zavrčel a přenesl váhu na zadní. Podle Evangeline se chystal ke skoku.

„Běž pryč a dej mamince a mě pokoj,“ křičela na něho Abigail nebojácně. „My víme, že máš hlad, ale to není důvod, aby ses tak ošklivě choval.“

Za jiných okolností by se Evangeline rozesmála nad neohrožeností své dcery. Ale teď byla tak ztuhlá strachem, že se nemohla ani nadechnout. Točila se jí hlava a zdálo se jí, že se obloha pohnula a naklonila.

„Běž!“ volala Abigail na vlka. „Běž pryč!“

Evangeline stékala po tváři slza. „Buď zticha,“ vysoukala ze sebe konečně. „Abigail, drž jazyk za zuby.“

Na chvíli to vypadalo, že vlk Abigail opravdu poslechne, obrátí se a zahanbeně zaleze do lesa. Pak, s nečekanou, divokou elegancí skočil a letěl vzduchem. Slyšela hvízdavý zvuk, ale neodvažovala se přemýšlet, co ho způsobilo, a potom vlk dopadl do sněhu a zbarvil ho svou krví. Pošel během krátkého okamžiku.

Ona a Abigail byly zachráněny.

Ale nezachránil je Scully. On nenosil luk a šípy. Z vlkova boku trčel dlouhý šíp z hladkého dřeva, zakončený péry.

S roztřesenými koleny a žaludkem se Evangeline vrátila a naplnila kbelíky. Poté se obě obrátily obličejem k teplu a poměrnému bezpečí srubu a velkým obloukem se vyhnuly vlčí mrtvole na sněhu.

10

Evangeline si přitáhla Abigail do náruče a padla na kolena, stále ještě ochromená strachem. Abigail se vrtěla.

„Podívej, mami,“ řekla a ukazovala k lesu. „To je ten indián.“

„I-indián?“ opakovala Evangeline hloupě a stále zírala na mrtvého vlka, na šíp a na krev, která mu vytékala z černého kožichu. Hlavou jí probíhaly obrazy vojáků v krví nasáklých uniformách, prolínaly se s obrazy Scullyho, jemuž stékala krev až na koně, ale pak ucítila, že má mokrá kolena od sněhu. Zima ji vrátila do reality a vyhnala jí z hlavy hrůzné obrazy zahalené mlhou. „Indián?“

Abigail stále ukazovala k lesu. Evangeline sledovala směr a uviděla osamělého hrdinu, bezpochyby válečníka, stojícího vlevo od nich na pahorku, částečně schovaného mezi stromy. Seděl na strakatém poníkovi, ale když ho viděla posledně, když si přišel pro jídlo, byl bez koně. Byl to ten muž, který ji tak vyděsil, když se najednou objevil ve vratech do chléva, brzy po jejich příjezdu na ranč, když dojila Bessie.

Když viděl, že se na něho Evangeline dívá, zvedl luk k tichému pozdravu, pak obrátil poníka a zmizel v lese.

„U Jova!“ křičela Abigail radostí. „Byl nádherný!“

Evangeline se s námahou postavila na nohy, s pohledem upřeným na mrtvého vlka. „Pojď,“ vzala Abigail za ruku. „Půjdeme domů.“

, A co ty kbelíky, mami? Co voda?“

Byly chvíle, kdy jí Abigailin smysl pro praktičnost nepřipadal jako nejlepší vlastnost. Ale měla pravdu. Nemohly tu nechat kbelíky. Jiné nemají, a kromě toho ten kovový používali na dojení. A zásobník na sporáku byl už skoro prázdný, a stejně tak i malý soudek na pitnou vodu.

Věděl, že se něco stalo, když ji viděl pomalu kráčet ke srubu s kbelíky plnými vody v obou rukou a s Abigail cupitající vedle ní.

Možná to byl způsob, jak držela hlavu nebo ramena, jak vypadala zranitelná a vnitřně zlomená, a přesto se snažila jít zpříma. Sukni měla vpředu mokrou, ale to nemuselo nic znamenat. Mohla uklouznout a upadnout na kolena, když nořila kbelík do studánky.

Seskočil z Appaloosy, nějakých dvanáct yardů od nich, a nechal ve spěchu viset otěže z koně. „Co se stalo?“ zeptal se a vzal jí kbelíky z rukou.

Měla bradu hrdě zvednutou, ale třásla se jí tak, jako by měla každou chvíli upadnout. „Oh, Scully,“ začala, ale hned zmlkla, zřejmě ze strachu, že by se rozplakala.

„Skoro nás snědl vlk,“ oznámila mu vesele Abigail. „Ale ten indián ho zastřelil šípem.“ Zamračila se. „Nemyslíš si, že to byl ten stejný indián, co tě postřelil, Scully, že ne?“

Scully cítil, jak mu klesl žaludek a padá dolů, jako když se přeřízne provaz u vědra, které padá do studny. „Panebože,“ zamumlal.

Když byli ve srubu, přirazil dveře podpatkem a postavil kbelíky na zem. Abigail šla hledat Hortensii a dřevěného koníka od Jacoba, aby jim pověděla, co se stalo.

Scully vzal Evangeline za ruku a zatáhl ji do přístěnku, kde ji vzal za ramena. Byla bledá jako stěna, jako žena, která každou chvíli omdlí. „Evo,“ řekl a pak, proti nejlepšímu přesvědčení, ji k sobě přitáhl. Nemohl si pomoct, když si ji představil, ochromenou strachem a zoufale se snažící chránit své dítě. „Evo.“

Přitiskla se k němu a položila mu hlavu na rameno. Byl to dobrý pocit. Bože na nebi, jak to byl dobrý pocit.

Sklonil hlavu a podíval se jí do očí. „Můžete plakat, jestli vám to pomůže,“ řekl ochraptěle. „To není zakázané.“

Zavzlykala, ale stále se snažila držet. On ji miluje, miluje ji, i když se oba tak snažili, neubránili se. „Měla jsem takový strach,“

zašeptala a držela ho vzadu za kabát. „Oh, Scully, byla jsem si jistá, že umřeme…“

„Už je to pryč,“ chlácholil ji něžně. Věděl, že ji od sebe může odstrčit, kvůli ní, kvůli Velkému Johnovi i kvůli sobě, ale nemohl.

Prostě nemohl.

Pomalu kroutila hlavou z jedné strany na druhou a slzy, proti nimž se tolik bránila, se jí leskly v očích. „Není to pryč,“ bránila se. „Tak

to bude stále. Do konce mého života. Vlci. Indiáni. Neustálý strach…“

„Ne,“ přerušil ji Scully. „Má to i své dobré stránky, Evo. Vzpomeň si na ten pohled z vrcholku kopce na louky. Vzpomeň si, jak se slunko odráželo od sněhu a jaké krásné vzory maluje mráz na oknech. Na to, jak se někdy jiskří vzduch, jak je čistý, a jak můžeš celé dlouhé dny cestovat, aniž bys zahlédla živou duši.“

Byla tak krásná, i když měla červený nos a napuchlé oči, krásnější, než všechny ty věci, které jí Scully právě popsal. Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, Scully. To jsou věci, které činí šťastným vás. Já potřebuji občas vidět jiné lidi a žít na zalidněném místě. Potřebuji…“

Odmlčela se a zahleděla se mu do očí takovým způsobem, že se mu podlomila kolena a zapomněl na všechna předsevzetí. „Držte mě, Scully. Ať je to správné nebo ne, prostě mě jen chvíli držte.“

Domníval se, že to způsobila její zranitelnost, která ho přiměla udělat to, co udělal, nebo možná jeho. Ať už tak či tak, faktem bylo, že se sklonil a políbil ji, prostě přitiskl svá ústa na její. Bylo to přirozené jako dýchání. Zpočátku jen lehce, potom s náruživostí osamělého muže.

Očekával, že ho odstrčí, ale ona to neudělala. Naopak, sevřela mu kabát na zádech ještě pevněji a když ji jemně škádlil, aby pootevřela rty, udělala to. Ten polibek měl pro Scullyho zničující účinek. Bylo to, jako překročit hranici do ráje a být okamžitě vyhnán. Je to žena Velkého Johna a Velký John je nejlepší přítel, jakého kdy měl.

Odstrčil ji od sebe. Stále ji držel za ramena a oba prudce dýchali.

Scully byl ochoten obětovat vlastní duši, jak ji chtěl, ale nemohl a nechtěl obětovat důvěru svého přítele. „Omlouvám se,“ řekl. „Neměl jsem to dělat.“

Vypadala zarmouceně a rozpálené tváře mohlo způsobit jak vzrušení, tak hněv. Scully se neodvažoval hádat, co to je. „Už nic neříkejte, Scully,“ zašeptala. „Nic neříkejte.“ Uhladila si sukni, zvedla ruce, aby zkontrolovala sponky ve vlasech, jak to ženy dělávají a prsa se jí při tom zvedla. „Budeme se chovat, jako by se nic nestalo.“

Scully odvrátil pohled a cítil bolest v celém těle i v duši, vděčný za to, že má na sobě ještě kabát. Jinak by byla viděla, jak po ní strašně touží. Ale možná to ví i tak.

„Půjdu odvést Appaloosu do stáje,“ řekl, ale nepohnul se.

„A já půjdu vařit večeři,“ řekla ona a také stála a když se na ni odvážil pohlédnout, dívala se na něho. „Co budeme dělat, Scully?“

zeptala se tichým hlasem.

„Nic,“ odpověděl s povzdechem.

„Ale…“

Nemohl ji nechat domluvit, nemohl riskovat, že řekne něco, co by ho zviklalo. I tak si sotva zachoval svou pevnost a to bylo jediné, co měl, a na čem mu opravdu záleželo. „Zůstanu tady, dokud se Velký John nevrátí. Potom si vyberu hotovost za podíl na ranči a odjedu.“

Tváře jí hořely a zvedla vzdorně bradu. Oči jí blýskaly rozhodností a vzdorem., A já si vezmu pana Keatinga,“ řekla hořce. „Budu mu vařit a prát a porodím mu co nejvíc dětí.“

Scully to nesnesl poslouchat, takové obyčejné a běžné věci. Věci, které se očekávaly od ženy průkopníka. Obrátil se a vyšel z přístěnku, přešel kuchyni a hlasitě za sebou bouchl dveřmi.

Evangeline si utřela tváře rukama, než vyšla z malého pokojíku se zkosenou střechou, chvíli po Scullym. K čertu s ním za to, jaké pocity v ní probudil, když ji takhle líbal. A tím, jaký byl. K čertu s ním.

Abigail seděla na rohoži u krbu a hrála si se Scullyho šachovnicí.

Hortensie ji pozorovala na druhé straně šachovnice, až to vypadalo, jako by sledovala její příští tah. „Scully se na nás zlobí?“ zeptala se Abigail.

Evangeline se zastavila a podívala se dcerce do očí. Snažila se vylovit zaprášený a pomačkaný úsměv z lepších časů. „Ne, srdíčko,“

řekla a posmrkla. „Nic takového.“

Abigail šla k Evangeline a objala ji rukama kolem pasu a zabořila jí obličej do pravého boku. Když ucítila, že se její malé tělíčko chvěje, uvědomila si, že pláče. Ne, vzlyká.

Sedla si na židli ke stolu a posadila si Abigail na klín.,,No tak, koťátko,“ konejšila ji. „Toho vlka už se nemusíš bát…“

Abigail zvedla uslzenou tvářičku k Evangeline. „Já nechci, aby se Velký John vrátil,“ vykřikla přidušeným hláskem. „Scully potom odjede a my už ho nikdy neuvidíme!“

Evangeline ji lehce houpala na klíně, jak to dělávala, když byla ještě malá a vyděšená nějakým zlým snem. Tentokrát jí ale nemohla říct, že všechno bude zase dobré, i když to možná bude pravda.

Nedostala by to ze sebe, protože ani pro ni, ani pro Abigail nemůže být dobré, když Scully odjede. Zanechá to prázdné místo v životě jich obou a s tím se nedá vůbec nic dělat. Nadešel čas tvrdé pravdy.

„Bojím se, že právě tak to bude,“ řekla. „I mně bude Scully chybět.

Mám-li být upřímná, bude mi moc chybět. Ale má pravdu, když chce odjet. Pochopíš to, až vyrosteš.“

„To říkáš vždycky,“ bránila se Abigail a posmrkovala. Je to houževnatá malá holčička, silná a čiperná jako vydra. Evangeline za to byla osudu nekonečně vděčná, i když s tím byla spojená paličatost, která možná bude Abigail v životě nejvíc na obtíž. „Ty mi vždycky říkáš, že věci pochopím, až vyrostu. Ale tohle nepochopím.

Nikdy!“

Mluvila, jako by v té věci měla jasno, přemýšlela Evangeline smutně, a pravděpodobně měla. „Scully tě líbal, mami. Já jsem to viděla!“

Srub byl malý. Neměla by být tak překvapená, ale byla. A navíc byla zahanbená. Co když Abigail řekne o tom polibku Velkému Johnovi, až se na jaře vrátí domů? Co když mu řekne o tom, že spali v jedné posteli, protože přijel na návštěvu podomní obchodník?

„Abigail,“ řekla přísně a možná i trochu bezradně. „Poslouchej mě.

Scully ani já jsme nechtěli, aby se to stalo. Byla jsem vyděšená po setkání s tím vlkem a Scully se mě snažil utěšit. Ten polibek byla náhoda.“

„Jak může být polibek náhoda?“ zeptala se Abigail. Stále měla ruce složené na prsou, ale už trochu ztrácela páru.

„To se stává. Mezi dospělými.“

„Jako když spadneš a odřeš si koleno? Nebo jako když se spálíš o sporák?“

Evangeline se mdle usmála. „Ano,“ řekla. „Je to něco velmi podobného.“

„Ale tatínka jsi nikdy náhodou nepolíbila, nebo Motta. Ani pana Murdocha, nebo Jacoba.“

„Abigail, to stačí.“ Postavila dceru na zem. „Budeme vařit večeři, co říkáš? A potom se pustíme do šití, jestli chceš.“

Abigail se zatvářila kysele. „Já nerada šiju. Musí se u toho pořád sedět.“

„U čtení musíš také sedět,“ namítla Evangeline, „a přesto ráda čteš.“

„Čtení je jiné. V duchu nesedíš, ale cestuješ po různých místech.“

Evangeline to vzdala. Vyhrát hádku s Abigail bylo těžké, ne-li nemožné. Měla odpověď na všechno a většinou dobrou. „Tak dobře, v tom případě bys mohla v duchu projít vybraná slova. Včera jsi dvě nevěděla.“

U večeře, kdy většinou mluvili jeden přes druhého, byli tentokrát všichni zamlklí. Abigail se po celou dobu zvědavě dívala z jednoho na druhého, nejdřív na Scullyho, potom na Evangeline, jako by chtěla proniknout do tajemství dospělosti. Zkoumavý duch i neústupnost její dcery ji začaly zahánět do úzkých a to bylo pro Evangeline velmi obtížné. Pochopitelně by všechno bylo mnohem snazší, kdyby Abigailiny pocity nebyly do jisté míry oprávněné, ale ony byly, vzhledem k nepochopitelnému chování Evangeline a Scullyho.

Scully snědl pečeného králíka a dušené tetřívky se svou typickou chutí, zato Evangeline chuť úplně přešla. Nedojedla, vstala od stolu a chystala se mýt nádobí.

„Já to udělám,“ řekl Scully. Měl chraplavý a rozpačitý hlas. Snažil se jí něco vynahradit, ale co? Toho vlka? Nebo polibek? Nebo fakt, že v dubnu, nanejvýš v květnu odjede?

Evangeline neprotestovala. Pracovala celý den tvrdě jako vždycky a chtěla si odpočinout u šití nebo si jít lehnout. Ale měla podezření, že na spánek by dneska večer dlouho čekala, a když by usnula, zdálo by se jí o vlkovi. Nebo by viděla Scullyho odjíždět na Appaloosovi zády k ní a ani jednou by se neohlédl.

Vyschlo jí v krku, proto jen přikývla a nepodívala se na něho a šla si pro šaty, které si šila. Byly zelené, což byla barva, která by jí měla slušet, jak doufala. Často, když držela jemnou látku v ruce, naplňovalo ji to pocitem štěstí. Dnes večer tomu bylo jinak a ji to nepřekvapilo. Dělala nerovné stehy, možná proto, že se jí stále trochu třásly prsty, a tak to nakonec vzdala a najednou zjistila, že se jí stýská po koupeli, proto začala přemýšlet o tom, že se vykoupe.

Evangeline se ráda koupala, ale i za těch nejpříznivějších okolností to bylo velmi obtížné, a tak si obyčejně musela vystačit s důkladným vydrhnutím za dveřmi přístěnku. Ale toho večera, po setkání s vlkem, po Scullyho polibku a po tom, co jí řekl, že s příchodem jara za všech okolností odjede, toužila ponořit se do vany plné horké vody a umýt se parfémovaným mýdlem, které si s sebou přivezla.

Byl to dárek na rozloučenou od Ráchel, ten malý oválný kousek

levandulového a lanolinového mýdla, který chovala jako poklad a schovávala si ho pro zvláštní příležitosti.

Přišel čas, kdy Abigail šla spát a Scully beze slova zmizel v přístěnku s lampou a knihou. Evangeline čekala, až uslyší, že sfoukl lampu, což bylo víc než za hodinu, potom vytáhla vanu ze spižírny a postavila ji před krb. Naplnit ji trvalo další hodinu a spotřebovala na to všechnu vodu, i tu, která měla zůstat na ráno, ale Evangeline to bylo jedno. Hned jak vyjde slunce, půjde ke studánce, a tentokrát si vezme Scullyho opasek s pistolí a nechá Abigail doma, v bezpečí srubu.

Voda už trochu zchladla, když zhasla lampy. Nechala svítit jenom jednu a té stáhla knot na minimum, ale když se svlékla a stoupla si do vany, zjistila, že je voda stále hodně teplá. Blaženě se do ní uložila a vychutnávala její blahodárné účinky každým pórem svého bolavého těla. Teplo jí pronikalo do všech kostí a dostalo se i do duše, aby ji zahřálo a posílilo.

Vzala do dlaní vzácné mýdlo a přivoněla k němu. Byla citlivá na pachy, příjemné i nepříjemné, a tento ji přenesl na krásné a příjemné místo, kde byl stále mír a kde sny dosáhly svého naplnění, přinejmenším častěji, než se nesplnily. Celá se umyla a vychutnávala ten pocit blaženosti.

Ale kouzlo zmizelo v okamžiku, kdy si uvědomila, že Scully stojí ve dveřích přístěnku jako nehybný stín.

Podívala se na něho a automaticky zkřížila ruce na prsou, avšak nebyla zdaleka tak vyděšená jak by měla být. V jeho přítomnosti nebylo nic obscénního, ani odpudivého. Vypadalo to, že náhodou zůstal přimražen uprostřed chůze a nebyl schopen udělat krok ani dopředu, ani dozadu.

„Scully?“ řekla tiše, aby nevzbudila Abigail. Nechtěla, aby její dcera tuhle scénu viděla.

„Nechtěl jsem…“ řekl.

„Já vím,“ odpověděla něžně.

„Myslel jsem, že spíte. Šel jsem ven.“

„To je v pořádku, Scully,“ řekla. „Ale teď byste se měl ke mně otočit zády, abych mohla vylézt z vany a obléknout si něco na sebe.“

Chvíli ještě stál jako zkamenělý, pak se otočil. Evangeline viděla jeho obrysy a všimla si, že se opírá o veřeje, jako by nedokázal stát vzpřímeně.

Evangeline se rychle utřela do pytle od mouky, navlékla si noční košili a župan. „Můžete se otočit,“ zašeptala. Neviděla na něho dobře, ale byla si jistá, že jeho úcta k ní je skutečná. Nechala hořet jenom jednu lampu, aby o něco nezakopla, až půjde do postele. Oheň v krbu už téměř vyhasl a nevydával skoro žádné světlo, avšak sporák byl roztopený na maximum, aby zabránil zimě proniknout zvenku dovnitř, když už nedokázal pokoj vyhřát.

Když byla Evangeline oblečená, Scully se konečně pohnul z místa ve dveřích, přešel ke krbu a přiložil do ohně pár polen. Vyletěly jiskry a vyšlehly oranžové plameny, oheň zapraskal a rozhořel se.

„Asi bych měl odjet hned,“ řekl tichým hlasem kvůli Abigail. „Teď hned. Mohl bych vás s Abigail odvézt do Springwateru. Mohly byste se tam ubytovat na zimu u Jacoba a paní June.“

„Počkejte,“ přerušila ho Evangeline klidně. „I když bych kolem sebe měla ráda přátele, toto je můj domov. Abigailin domov. My neodjedeme, Scully, ať vy zůstanete, nebo ne.“ Uvědomovala si rozporuplnosti mezi tím, co mu říká nyní a tím, co mu řekla předtím, že se cítí v bezpečí v komunitě. Mýlila se. Měla strach, proto tak přemýšlela a mluvila.

Přitáhl si židli, sedl si čelem k opěradlu a opřel se o ně lokty V záři ohně vypadal jako zpustlý norský bůh, i když zdráhavý. Prohrábl si rukou vlasy. „Hrome, Evangeline, vy ale umíte být paličatá, když chcete,“ lamentoval. „A to jste mi zrovna dneska říkala…“

„To je jedno,“ přerušila ho znovu, a z nějakého důvodu si přála, aby jí říkal znovu „Evo“, tak jak to někdy dělával. Vždycky jí to dalo pocit, že začínají tvořit úplně nový svět, jen oni dva a samozřejmě Abigail. „Já zůstanu. Kdo by se staral o zvířata, kdybychom všichni odjeli?“

Scully si povzdechl. „Myslel jsem si, že bych je přivedl do Springwateru, až se tam s Abigail usadíte.“

„Tak to jste si myslel špatně. Můžete jít, jestli chcete, nikdo vás nebude zdržovat, ale moje dcera a já tu zůstaneme.“

„Víte, že vás tu nemůžu nechat samotné, Evo. Proč to děláte tak těžké?“

Splnilo se jí její přání, aby jí řekl jménem, jakým jí ještě nikdo neříkal, kam jí paměť sahala, ale v této chvíli to pro ni nebylo velkou útěchou. „Nechci vám způsobovat potíže, Scully. Jestli chcete odjet, tak si osedlejte Appaloosu a jeďte. My už si s Abigail nějak poradíme.“

Smutně zavrtěl hlavou a plameny mu tančily ve vlasech.

Evangeline v té chvíli napadlo, zda bude mít plavovlasé děti, pokud nějaké zplodí a píchlo ji u srdce. Určitě bude. Byl příliš hezký, silný a hodný, aby zůstal sám. Byl určen k rodičovství stejně jako ona.

Škoda, že každý z nich bude mít děti s někým jiným, ona s Velkým Johnem a on zase s nějakou šťastnou neznámou ženou, která na něho někde čeká.

„Nemůžu vás tu nechat bez pomoci a bez ochrany,“ řekl. „Vy to dobře víte. Velký John by mi nikdy neodpustil, kdyby se vám něco stalo. A já bych si to nikdy neodpustil.“

„Nemůžete nás chránit neustále, Scully,“ odporovala Evangeline.

Proč z jeho odjezdu dělá takovou vědu? Nechce, aby odjel, i když jeho přítomnost pro ni od této chvíle bude jen mučení. „Vzpomeňte si například, co se stalo dneska. Musely jsme spoléhat na štěstí, jako každý jiný.“

Opřel se lokty o stůl a skryl obličej do dlaní. „Dal jsem mu své slovo,“ řekl zastřeným hlasem. Po chvíli k ní zvedl tvář. „Jestli nechcete jet do Springwateru, budu tu muset s vámi zůstat.“

Evangeline se snažila nedat najevo jak náhlý pocit úlevy, tak smutek, které se jí v té chvíli zmocnily jako démoničtí duchové.

„Zvládneme to, Scully,“ řekla po chvíli. „Přežijeme zimu prostě jen tak, že půjdeme krok za krokem kupředu.“

Dlouho mlčel. „Proč se to muselo stát?“ zeptal se a podle tónu jeho hlasu se ptal jak sebe, tak Evangeline. Viděla v jeho očích zase ten starý záblesk uličnictví. „Proč jste nemohla být jedna z těch poďobaných žen se špatnými zuby a zadnicí jako žebřiňák?“

Evangeline si dala ruku na pusu, protože se začala dusit smíchem.

„Takovou jste čekal? Nebo ještě lépe, takovou čeká Velký John?“

„On neví jak vypadáte,“ přiznal Scully. „Jediné, z čeho mohl vycházet, byly staré dopisy od bratrance, kde psal, že jste hezká. Ale sama víte, že je to věcí názoru a pak, byla jste jeho manželka. Big John to nějakou dobu zvažoval a pak se rozhodl, že si hodí kostkou.

Kdyby se ukázalo, že jste ošklivá, snažil by se to nějak vydržet. Víte, Velký John drží slovo.“

Poslední věta je oba opět umlčela. Ticho prolomila nakonec Evangeline. „Je pozdě,“ řekla. „Měli bychom jí spát.“

Scully přikývl a vstal ze židle. Vyšel ven a Evangeline ulehla vedle Abigail, která ležela napříč přes postel, a naslouchala, až uslyší, že se

Scully vrací. Teprve až ho uslyšela vejít, zavřít dveře a zastrčit závoru, napětí v ní povolilo.

Když ráno otevřela oči, už byl zase pryč. Zřejmě zase stopoval mustangy. Rozuměl koním a ty, které chytil, chtěl zkrotit a pak je prodat Jacobovi do spřežení k dostavníkům. Pro Scullyho bylo typické, že o úspěšnosti toho podniku vůbec nepochyboval a ona věděla, že jeho důvěra je opodstatněná. Byl v tom stejný jako Abigail. Když se do něčeho pustil, většinou to vyšlo.

To jim Evangeline záviděla. Byla nadprůměrně inteligentní, ale musela tvrdě pracovat, když něco chtěla a většinou musela překonávat velké překážky. Ale když se jednou něco naučila, uměla to na celý život a nezapomněla to.

Když vstala, zjistila, že podlaha je vyhřátá a oba ohně hoří. Když šla k zásobníku s vodou, zjistila, že je plný. Scully ho naplnil a ještě přinesl dva další kbelíky. Na Abigailinu tabulku jí napsal vzkaz, že ráno spravil dobytek a že se vrátí před západem slunce.

Venku napadl nový sníh a stále padal, ale Evangeline to dnes naplnilo klidnou radostí. Nachystá jídlo, uklidí srub a jinak bude celý den šít. Když bude mít štěstí, dokončí košili pro Scullyho do Vánoc a bude ho s ní moci překvapit. Říkala si, že je to to nejmenší, co může udělat, když mu dá prostou košili za to, že jim s Abigail nakoupil tolik látek.

Byla oblečená, vlasy učesané a zasponkované k hlavě, když zjistila, že Abigail je vzhůru a pozoruje ji velkýma očima.

„Není mi dobře, mami,“ oznámila jí tichým a zastřeným hlasem, při němž Evangeline okamžitě zpozorněla, i když se to snažila nedat najevo.

Když Abigail sáhla na čelo, cítila, že je horké. V hlavě jí proběhlo, co všechno by to mohlo být. Nechtěla se zbytečně lekat, ale dětské nemoci nebylo radno brát na lehkou váhu. Byla svědkem toho, jak v některých rodinách umřely všechny děti za jediný den na spálu, záškrt, nebo černý kašel. Pokusila se o úsměv, ale nebyla schopná udržet ho na tváři.

„Máš trochu teplotu,“ řekla jí tónem, jako by to očekávala. Abigail byla do té doby zdravá a velmi živá. Evangeline to považovala za velké štěstí, svoje i její. „Mám ti udělat bujón?“

Abigail pomalu zavrtěla hlavou. „Nemůžu polykat.“ Evangeline si sedla na kraj postele, odolávajíc touze vzít ji do náruče a vyběhnout s

ní ven v marné snaze najít pomoc. „Bože, prosím, ne Abigail,“

modlila se tiše. „Prosím, prosím, jen ne Abigail.“

Nahlas řekla tím nejnormálnějším tónem, jaký dokázala vykouzlit ve stavu nejvyšší paniky: „Asi jsi nachlazená. Ale stejně musíš něco sníst. Co tak horkou vodu s medem a“…snížila hlas do spikleneckého šepotu, „trošku whisky pana Keatinga?“

Abigail se rozšířily oči. Byla matčiným návrhem překvapená, i když se cítila tak mizerně. „Ty mi dovolíš pít whisky?“ divila se.

Evangeline se sklonila, aby ji políbila na čelo a znovu se vylekala, jak je horké. „Bude to naše tajemství,“ řekla šeptem a polykala slzy.

Tohle bylo mnohem mnohem horší, než setkání s vlkem nebo jinými nástrahami divočiny, ale ona se neodvážila dát najevo, jak se bojí.

„Za zvláštních okolností může být whisky lék. Pomůže ti usnout a uvolní ti krk.“

Ale Abigail to dělalo starosti. „Budu po ní tak zlá jako Mott?“

Tak ona si všimla, že Mott pije. Před Charlesovou smrtí méně, ale po ní pil stále víc. Věděla, že by ji nemělo překvapit, že se toho Abigail tak bojí. „Ne, srdíčko. Slibuji ti, že nikdy nebudeš jako Mott.

Ani když budeš pít whisky.“

Abigail chvíli přemýšlela, potom přikývla na souhlas. I za tak extrémní situace mělo to dítě kontrolu nad sebou a svým osudem, pokud to bylo možné vzhledem k ohrožení, jaké mohla představovat nemoc. Evangeline se modlila, aby nepoznala, že se ve své mateřské starostlivosti pokouší situaci zlehčit.

Když míchala med a trochu whisky do horké vody, ruce se jí třásly.

Počkala pár minut u sporáku, aby se uklidnila, a než se znovu otočila k Abigail, nasadila další úsměv, tentokrát o něco méně roztřesený jako poprvé.

Hortensie se stočila Abigail na břiše, chytala si ocásek a vrněla.

Evangeline ji jemně odsunula a sedla si na kraj postele. Nápoj byl moc horký, tak postavila hrnek na víko od truhly, aby se trochu ochladil.

„Chceš, abych ti něco přečetla?“ zeptala se. Bylo toho málo, co mohla pro svou dceru udělat, kdyby se z horečky vyvinulo něco vážného, ale zbláznila by se, kdyby nemohla udělat vůbec nic.

Abigail se na ni jen mlčky dívala. Mluvení ji zřejmě příliš namáhalo, nebo bolelo.

Scully, prosím, vrať se, modlila se Evangeline. Prosím, vrať se.

Podložila Abigail polštáři, když slyšela, že se jí těžce dýchá a lžičkou jí dávala nápoj s medem a whisky do pusy, stejně jako ji krmívala, když byla malá. Venku padal sníh a velké, čisté a čarokrásné vločky padaly za oknem a přikrývaly zem.

Abigail už odmítla dál polykat a Evangeline přešla ke sporáku, postavila hrnek a vyhlédla z okna. Silou vůle se snažila nezhroutit se, nerozplakat. Abigail by to poznala. Pláč byl přepych, který si Evangeline nemohla dovolit.

Až nad sebou znovu získala kontrolu, vrátila se k posteli a vlezla si oblečená pod přikrývky vedle Abigail.

Nemohla dělat nic jiného, než čekat, modlit se a doufat.

Ale nic z toho nepomohlo a Abigail přes den ještě stoupla teplota.

Při západu slunce už byla ochablá jako vykroucený kapesník a pootevřené oči se jí leskly. Napůl spala, napůl bděla. Zdálo se, že už Evangeline nepoznává.

Ucítil, jak se mu stáhlo hrdlo hrůzou, když je uviděl sedět u krbu.

Všechna pýcha, které byl plný, když přivedl domů dva mustangy, z něho v mžiku vyprchala. Evangeline držela v náruči bezvládné dítě zabalené do kožešin a houpala se s ní na židli, která na to nebyla stavěná a když se podívala na Scullyho, viděl v jejích očích stíny smutku.

Přešel kuchyň, poklekl k ní a položil dlaň Abigail na čelo. Bylo rozpálená jako plotna u roztopeného sporáku.

„Bože na nebi,“ vydechl, zčásti jako modlitbu, zčásti strachem.

Evangeline na něho sklíčeně hleděla. „Ona umírá,“ šeptala. „Ona umírá.“

11

„Ne,“ řekl Scully a odhodil klobouk do kouta. „Ne, Evangeline.

Abigail neumře. My to nedovolíme.“

Evangeline se sklonila, políbila horké, suché čelíčko a upřela zoufalý pohled do plamenů. Houpala se na židli jako zasněná žena a

pobrukovala si starou píseň, na kterou si Scully matně vzpomínal z dětství.

Zpočátku měl v hlavě zmatek, ale silou vůle uklidnil své myšlenky.

Pak zamířil ke spižírně, vytáhl vanu, v níž se Evangeline včera večer koupala – ten pohled a ta vzpomínka v něm zůstanou navěky – a pak s ní vyšel ven. Tam do ní holýma rukama nabíral sníh.

Když byla do tří čtvrtin naplněná, zvedl ji a nesl zpátky do srubu.

Rameno protestovalo tím, že v něm pronikavě píchalo. Postavil vanu na stůl, vzal překvapené Evangeline z rukou Abigail, a rozbalil horečkou ztrápené tělíčko z kožešin.

Byla tak malá a tak křehká. Scullymu vystoupily do očí slzy, když ji položil do vany a obalil ji celou sněhem. Ruce, nohy, hrudníček, prostě všechno.

„Co to děláte?“ vykřikla Evangeline a tahala o za ruku.

Zablokoval jí cestu svým tělem a hlavně širokými zády, ale dlouho to nevydržel. Oddělit ženu, zvláště tuto ženu, od jejího dítěte, by dokázal jen tygr nebo titán, nikoliv obyčejný muž a kdyby to Scully nevěděl už předtím, byl by to teď zjistil.

„Vždyť ji zabijete!“ volala ochraptěle, rozběhla se k němu, škrábala, kopala a tahala ho od dcery.

„Proklatě, Evo,“ řekl Scully a snažil se ubránit jejím útokům, když oběma rukama nahrnul sníh na Abigail, „snažím se jí srazit teplotu!“

Evangeline úplně zkoprněla, ztichla a ani se nepohnula zděšením a Scully by byl dal skoro raději přednost jejím výpadům.

„Přineste víc sněhu,“ řekl jí. „Vezměte si oba kbelíky a naberte ho do nich.“

Chvíli váhala, potom vyšla ven, aby udělala, co jí řekl. Slyšel plechový zvuk kbelíků, zvedl oči, když se otevřely dveře a dovnitř pronikl chladný průvan. Když se zadíval dolů na Abigailinu tvářičku, ještě zčervenalou i přes ten sníh, otevřela oči a zadívala se na něho.

„Udělám andělíčka,“ řekla hláskem tenkým jako ptáčátko a jemu se z toho sevřelo srdce. „Když zamávám rukama a nohama, budu jako andělíček.“

Scully se na ni usmál. „Ano,“ řekl. Mluvila o andělíčcích, jaké dělají děti ve sněhu, jak doufal, nikoliv o andělích v nebi. Bože, prosím, jen ať nemluví o skutečných andělích.

Evangeline se vrátila se dvěma kbelíky sněhu a to bylo dobře, protože první dávka už tála od Abigailina horkého tělíčka. Teď už zase zavřela oči a přestože ležela ve sněhu, stále měla vysokou

teplotu. Scully vzal Evangeline oba kbelíky, vysypal na Abigail čerstvý sníh a zahrabal ji tak, jako se děti na mořské břehu zahrabují do písku.

„Vždyť zmrzne,“ protestovala Evangeline. Měla stejně velké oči jako Abigail a pod nimi temné stíny. A také propadlé tváře, jako by nebděla pár hodin, ale dní, a Scully přemýšlel o tom, i když bylo velmi málo času přemýšlet, jak ji bude schopen opustit. Jaro nejaro, Velký John sem, Velký John tam.

„Zavřete dveře,“ řekl a obrátil svou pozornost k Abigail, „nebo zmrzneme všichni.“ Nechtěl riskovat a chladit Abigail tímto způsobem déle, než deset minut. Nebyl doktor a o chlazení sněhem četl jednou v nějakém almanachu, ale dávalo to smysl. „Připravte jí čistou noční košilku a dejte na postel co nejvíc přikrývek.“

Evangeline ho bez řečí poslouchala, což by v jakékoliv jiné situaci byl jev tak ojedinělý jako hromadně padající hvězdy za úplňku.

Scully vytáhl Abigail z vany, celou mokrou a studenou. Evangeline zatím přišla s košilkou a ručníky, kterými ji utřela, pak jí oblékla noční košilku a odnesla ji do postele.

„Co budeme dělat dál?“ zeptala se s pohledem upřeným na dceru.

Scully se postavil za ni, položil jí ruce na ramena a masíroval jí ztuhlé svaly. „Počkáme,“ odpověděl.

Ohlédla se a podívala se na něho a on by v té chvíli udělal cokoliv, cokoliv na světě, aby sňal z jejích ramenou břímě Abigailiny nemoci a nesl je sám. Ale situace byla taková, že mohl dělat velmi málo, kromě toho, že mohl doufat spolu s Evangeline.

Přinesl židli a postavil ji k posteli. Když se Evangeline na židli podívala, jako by vyrostla z podlahy ve chvíli, kdy nedávala pozor, posadil ji na ni. Přinesl z přístěnku vlastní přikrývku a přehodil jí ji přes ramena, pak šel ke sporáku uvařit kávu. Přál si, aby uměl udělat čaj, aby to byl někdy zkusil. Čaj si vždycky přála paní June, když jí nebylo dobře, šálek dobrého čaje a zdálo se, že jí to vždycky pomohlo. Bohužel, čaj neměli, tak bude muset stačit káva.

Vylil tu, která zbyla od snídaně, a uvařil čerstvou. Když byla hotová, nalil Evangeline do hrníčku, přidal lžičku cukru a velkorysou dávku whisky. Když ho postavil vedle Evangeline na víko od cestovní truhly, zvedla k němu prázdný pohled, neodvažujíc se ani doufat, ale byla statečná i teď. Statečná jako muži, se kterými bojoval, když Seveřané napadli Dixie.

„Vypadá teď růžověji, nemyslíte?“ zašeptala Evangeline.

Scully hodnotil Abigailinu pleť. Měla zsinalé rty od sněhového zábalu, ale pod voskovým povrchem tváře už prosvítalo trochu zdravé barvy. Podobala se čínské panence, dokonale tvarované, ale neživé. Nebyl si vůbec jistý, že přežije noc, ačkoliv Evangeline by to za živý svět neřekl.

„Možná ano,“ řekl opatrně, ale nepřinutil se jí lhát. „Vypijte tu kávu, Evo. Udělá vám dobře.“

Vzala hrnek oběma rukama, zčervenalýma tvrdou prací a sněhem a Scully k ní pocítil dojemnou něhu, hlubší než všechno ostatní, co k ní cítil, a také mnohem bolestnější. Chtěl ji. Nejen do postele, ale na celý svůj život, chtěl, aby jejich jména byla napsána vedle sebe v bibli, aby o nich četly jejich děti a po nich jejich děti.

Ale nikdy ji mít nebude a udělá lépe, když se s tím srovná jednou provždy. Mohl si promluvit s Velkým Johnem, až se vrátí. Říct mu, že se do Evangeline zamiloval, že to nechtěl, ale stalo se a je to tak a rozumně se s ním poradit, co s tím budou dělat.

Velký John by to možná pochopil, možná taky ne. Na Západě bylo málo žen a o tak hezkých jako Evangeline tu člověk slyšel jen velmi zřídka. A že by sem některá taková přijela, se nestávalo vůbec. Pro některé muže by takové přiznání znamenalo největší zradu a důvod k zabití.

Ale byla tu i možnost, že Evangeline k němu necítí totéž, co on k ní. Oh, prozradila toho mnoho, když ji včera líbal v přístěnku, když se postavila na špičky a objala ho rukama kolem krku a opětovala jeho polibek, ale ženy jsou náladová stvoření, měnící se jako počasí, jednu chvíli rozzářené jako slunce, a hned nato zamračené jako bouřkový mrak. Je to součást záhady, která je činila tak žádoucími a tak krásnými.

Scully se podíval z okna nad postelí, v níž spala Abigail a viděl, jak červánky vrhají na sníh purpurové stíny. Slyšel krávu, jak bučí, aby ji šel podojit. „Musím jít obstarat dobytek,“ řekl a byl vděčný za to rozptýlení. Jeho pracovitost mu byla po celý život velkou oporou.

Tvrdá práce nebo lehká práce, to bylo jedno. Pomáhala mu vytříbit si myšlenky a udržet je pohromadě.

Evangeline neznatelně přikývla a pozorovala Abigail. Vzadu na krku se jí uvolnil pramínek vlasů a Scully měl chuť ji tam políbit, ale pochopitelně to neudělal. Jedna z věcí, která činila Evangeline tak přitažlivou, i když to bylo paradoxní, byla, že si nebyla vědoma toho,

že je krásná. Pochyboval o tom, že by ji to vůbec někdy napadlo, i když stála před zrcadlem.

Vzal si kabát a šel do chléva. Musel se brodit po kolena vysokým sněhem. Nejdřív podojil starou Bessii, nakrmil ji a pak ostatní zvířata, slepice a Hortensiiny plaché příbuzné, které se zabydlely v bednách a různých koutech seníku a vypadaly, že jsou docela spokojené. Měly tu neustálý dostatek myší a teplého mléka, a také ovesné slámy, ve které si mohly dělat pelíšky a chodit po ní. Kočce stačí málo ke štěstí, přemýšlel Scully.

Ještě za tepla odnesl mléko ke srubu a postavil ho ke dveřím. Pak šel naštípat dříví. Pořádně se u toho zpotil a taková práce ho uspokojovala, i když ho tentokrát dost nepříjemně píchalo v rameni.

Hromada dříví byla vysoká a slunce zapadlo za zarudlý horizont, když se vrátil do srubu.

„Pojďte se podívat,“ řekla tiše Evangeline. „Myslím, že je jí líp.“

Scully nasypal naštípané dříví do plechového truhlíku u sporáku.

Když byl ještě venku, slyšela Evangeline pravidelné údery sekyry a říkala si, že se pokouší ze sebe dostat strach o Abigail.

Scully přistoupil k posteli, sundal si kabát a Evangeline pocítila palčivou, hořkosladkou touhu patřit mu, jen jemu, nechat se jím držet a utěšovat, dovolit, aby se stal součástí její duše, jako ještě nikdy žádný muž před ním nebyl, ani Charles. Natáhl jí ruku přes rameno a sáhl Abigail na čelo.

„Možná horečka trochu ustoupila,“ řekl opatrně. „Ale ještě se jí špatně dýchá.“ V jeho očích byl smutek, když se podíval na Evangeline. „Uvařím večeři,“ pokračoval. „Chci, abyste něco snědla a pak si lehla za ní. Budu u ní bdít.“

V Evangeline se vzedmula tak mohutná touha po něm, že měla strach, že tím tlakem exploduje a bylo by se jí velmi ulevilo, kdyby mohla plakat, ale její slzy vyschly. A svou energii, každou kapku své energie, věnovala Abigail.

„Děkuji,“ řekla, protože se na víc nezmohla.

Scully vyšel na chvíli ven a vrátil se s kbelíkem mléka. Vylil rozpuštěný sníh z vany a vynesl ji. Pak si umyl ruce a postavil se ke sporáku. Evangeline zatím přemýšlela, jestli se ještě někde na světě najde takový muž jako je on a byla přesvědčená, že ne. Byl dokonale, neomluvitelně a od přírody chlap každým coulem, a přesto

mu nevadilo vařit večeři. Měl v sobě něhu a poezii a věděla o něm, že miluje zemi nejen pro její schopnost uživit ho.

Evangeline vzala Abigailinu ruku do svých dlaní a obrátila se k ní zády. Horečka mírně klesla a Evangeline měla strach doufat, ale nemohla jinak.

Scully udělal k večeři smažená vejce na cibulce s vepřovým masem z konzervy. Šla ke stolu jen proto, že ji zvedl ze židle a postrčil ji jemně tím směrem a sám si sedl místo ní na postel. Pustila se do jídla s chutí, která ji velmi překvapila. Bylo to opravdu moc dobré a lákavě to vonělo.

Když se vrátila k posteli, Abigail byla vzhůru, ale výraz měla jako v transu, jako by nevěděla, kde je.

„Mami?“ zašeptala tenkým, ochraptělým hláskem, při němž se Evangeline svíralo srdce.

„Jsem u tebe, miláčku,“ řekla rychle Evangeline. Seděla na kraji postele a vzala Abigailinu tvář do dlaní, hladila ji palci po tvářích, jako by hladila kuličky růžence. „Jsem u tebe.“

Abigail zamyšleně pokrčila čelo. „Dělala jsem andělíčka?“

Evangeline ta otázka ohromila. Podívala se na Scullyho, který seděl na židli u postele. Byl tak blízko, že cítila teplo jeho těla stejně dobře jako dceřinu horečku.

Scully se usmál. „Ne tak docela,“ řekl. „Byla jsi doopravdy nemocná, tak jsem tě strčil do vany plné sněhu, abych ti srazil horečku.“

„Vážně?“ zeptala se Abigail. Hortensie vyskočila na polštář a několikrát jí strčila čumáčkem do tváří.

„Byla to jediná věc, která mě napadla,“ přiznal se upřímně.

Abigail otevřela pusu a zívla. „Jsem strašně unavená,“ řekla a vzala do rukou kotě, které se jí stočilo na hrudi. Za chvilku už obě spaly.

Evangeline se obrátila na Scullyho. Věděla, že má v obličeji vepsanou všechnu naději v záchranu své dcery, naze a nepokrytě, ale bylo jí to jedno.

„Horečka ještě neustoupila, Evo,“ řekl tiše. „Trochu klesla, ale ještě stále je vážně nemocná a…“

Nemusel to dokončit, protože Evangeline dobře věděla, co chce říct. Vždyť takové nemoci jakou má teď Abigail vidívala dost často.

Voják se dobře zotavoval ze zranění, která utrpěl na bitevním poli a najednou dostal vysokou horečku a zemřel. Když nastoupil zápal

plic, bylo to obyčejně osudné a Evangeline věděla, poznala to ze zkušenosti, že Abigail má s největší pravděpodobností zápal plic.

Může být nemocná několik dní nebo týdnů a to velmi vážně. Nebo může umřít dneska v noci, ve spánku.

„Nenechám ji odejít,“ šeptala Evangeline. „Budu u ní svým srdcem, duší i myslí, ale nenechám ji odejít.“

Scully vstal a zvedl i ji. „Běžte si lehnout, Evo, chvíli si odpočiňte.

To je nejlepší, co teď pro Abigail můžete udělat.“

„Mám strach zavřít oči,“ přiznala se zlomeně. „Mám strach i podívat se chvilku jinam, aby…“

„Budu tady,“ přerušil ji Scully. „Budu vás hlídat obě. Kdyby se Abigailin stav zhoršil, probudím vás. Přísahám, Evo.“

Chvíli se rozmýšlela, ale pochopila, že má pravdu a i když se v ní všechno vzpouzelo poslechnout ho, přikývla. Sundala si boty a šaty, nedbajíc na to, že ji Scully vidí, možná si dokonce přála, aby ji viděl, a v lajblíku a kalhotkách a dlouhých, vlněných punčochách zalezla pod přikrývky.

Pod těžkými kožešinami si přitáhla Abigail k sobě, vyhnala probuzené kotě, aby se šlo stočit jinam, a zavřela oči.

V pokoji byla tma, když se probudila, ale Scully stále seděl u postele. Viděla ve tmě jeho světlé vlasy. Abigail se k ní tulila, stále ještě povážlivě rozpálená a namáhavě dýchala, ale byla v ní síla, špetka její staré, nespoutané energie, která naplnila Evangeline novou odvahou.

„Vy jste tu celou dobu seděl, Scully?“ zašeptala Evangeline.

Viděla jeho bílé zuby, jak se usmál. „Několikrát jsem šel přiložit.“

Cítila se odpočatá a schopná lépe se vypořádat s tím, co se stalo.

Opatrně se odtáhla od Abigail, vstala z postele a oblékla si šaty.

Vlasy se jí ve spánku rozpustily a ona je nechala tak, jak byly, neučesané a volně viset po zádech, protože se jimi nechtěla zdržovat.

„Musíte mít hlad a musíte být unavený,“ řekla. „Kolik je hodin?“

„Řekl bych, že je kolem půlnoci,“ odpověděl.

„Teď už můžete jít spát. Nebo vám připravím něco k jídlu,“

navrhla.

„Neusnul bych,“ odpověděl a zvedl se, aby šel zapálit petrolejku na stole. Zůstal stát a třel si zátylek, očividně z nedostatku jiné činnosti.

Musel už jíst, protože na její návrh neodpověděl.

„Nikdy vám nebudu moci dost poděkovat,“ začala Evangeline.

„Byl jste tak laskavý. Nevím, co bychom si bez vás počaly, Scully.“

„Nevím, co si počneme, až odejdete. Váš odchod bude jako smrt.

„Tady se o sebe lidi vzájemně starají,“ odpověděl se zvláštní plachostí, což se mu občas stávalo. Tím se jí vzdálil. Uvažovala o tom, že možná právě to chtěl. „Jen jsem se choval přátelsky, nic víc.“

„Přátelsky,“ opakovala, ale podezřívala ho, že sám nevěří tomu, co řekl, stejně jako tomu nevěřila ona. Podívala se na Abigail, kterou ozařoval paprsek měsíce, proniknuvší mezerou mezi okenicemi.

Tentokrát ji pohled na dceru nenaplnil panikou, ale klidem.

Přihladila jí kožešiny k tělu a sáhla jí na čelo. Bylo stále horké, ale už ne tolik.

„Mohli bychom si zahrát šachy,“ navrhl Scully.

Evangeline se skoro rozesmála. „Dělejme něco praktičtějšího, Scully,“ řekla. „Potřebujete ostříhat. Oholit se umíte sám, ale kdy jste si byl naposledy stříhat vlasy?“ Stříhání vlasů byla praktická činnost, přesně to, co potřebovaly její ruce i mysl. Část její mysli zůstala u Abigail a byla stále ve střehu.

Zatvářil se zaraženě. „Myslím, že to bylo někdy loni na jaře.

Ostříhala mě paní June, předtím než jsme s Velkým Johnem vyrazili na jih nakoupit dobytek.“

„Je to vidět,“ řekla Evangeline a zamyšleně ho pozorovala. Byl to jeden z nejhezčích mužů, jaké kdy viděla, ale kratší vlasy by to mohly ještě zlepšit. „Tak si sedněte ke krbu. Já si přinesu nůžky na šití.“

Překvapeně se na ni podíval, bezpochyby přemýšleje o tom, proč je najednou ochotná odejít od Abigail, když se ještě před chvílí bála od ní odvrátit oči, ale byl natolik taktní, že se jí nezeptal. Přinesl si židli ke krbu a posadil se na ni.

Evangeline si přinesla nůžky z krabice se šitím a z truhly hřeben a pak zašla ještě do spižírny pro koště. Uvázala mu přes ramena vypraný a rozstřižený pytel od mouky a začala mu česat vlasy.

Teprve v té chvíli, když stála tak blízko něho a dotýkala se ho, si uvědomila, že se zřejmě dopustila chyby. I když mezi sebou měli opěradlo židle, cítila jeho pevná, teplá záda, kterých se dotýkala břichem a spodní částí hrudníku a nenechalo ji to bez účinku.

Připadalo jí, že i on je napjatý. Široká ramena měl ztuhlá a krk strnulý jako sloupek od plotu.

Tiše a nervózně se zasmála, hřeben v jedné, nůžky v druhé ruce.

„Scully, uvolněte se. Já vám neustřihnu uši.“

Zhluboka se nadechl, pomalu vydechoval, ale zůstal napjatý jako divočák, který slyší lovce. „Jak můžu vědět, že to umíte?“ zeptal se svým typickým způsobem, aby zlehčil situaci.

„Budete mi muset věřit,“ odpověděla. Přes celou kuchyň slyšela Abigailin těžký dech. Ale ani jí se nedýchalo o moc lépe a v duchu přemýšlela, že i jejich srdce bijí ve společném rytmu. Uvědomovala si přítomnost Abigail se stejnou intenzitou, jako když s ní ležela v posteli a držela ji v náručí. Byla mezi nimi neviditelná pupeční šňůra, která je k sobě poutala a Evangeline v tom cítila útěchu.

Scullymu unikl povzdechl až odněkud z hlubin nitra. „Tak dobře,“

řekl jako muž, který klade hlavu na špalek. „Pusťte se do toho.“

V jejích rytmických pohybech, podobajících se rituálu, bylo něco uklidňujícího. Prameny Scullyho vlasů padaly do ohně, zlaté jako mince v odlesku plamenů. Byly husté, silné a přesto nezvykle sametové, jako nejjemnější krajka. Evangeline se snažila přemýšlet do budoucna, představovala si, že stříhá Velkého Johna, ovšem za předpokladu, že mu zbyly nějaké vlasy. Podobenka, kterou jí poslal, už byla velmi stará.

Když skončila, vytřepala vlasy z pytle od mouky do ohně, potom smetla ty, co spadly na podlahu. Scully vstal a šel se podívat do prasklého zrcadla na holení Velkého Johna, který viselo na zdi u stolku s umyvadlem.

Evangeline se usmívala. „Jste marnivý, Scully Wainwrighte,“

obvinila ho. „To by mě nikdy nenapadlo.“

Obrátil se k ní s úsměvem ve tváři. „Co kdybychom si teď zahráli ty šachy?“

Několik hodin seděli u krbu s tvářemi u sebe a Evangeline hřála Scullyho přítomnost i teplo ohně. Scully vyhrál vícekrát než ona, ale držela se dobře a když konečně uznali, že je čas jít do postele, cítila se mnohem klidnější než předtím. Bylo to, jako by ji objal, přitiskl ji k sobě, pohladil ji po vlasech a řekl jí, že všechno dobře dopadne, že se jí splní všechno, po čem toužila a nikdy nedostala od Charlese ani od jiného muže, i když vlastně jediné, co udělal, bylo, že jí dovolil, aby ho ostříhala a zahrál si s ní šachy.

Zvláštní, říkala si, když se svlékala ve tmě a slyšela Scullyho, jak jde do přístěnku, jak takové obyčejné věci mohou člověku dát pocit lásky.

Abigail se v noci zvýšila teplota tolik, že to Evangeline cítila svým vlastním tělem. Vyskočila z postele a hledala lampu a zápalky a zároveň volala Scullyho.

Přiběhl velmi rychle, bosý a jen ve špatně zapnutých spodcích.

„Je to tady!“ zašeptala Evangeline ochromená strachem. „Dobrý Bože, Scully, udělejte něco! Pomozte jí!“

Vzal ji za ramena a jemně, ale důrazněji zatřásl. „Přestaňte, Evo.

Na to budete potřebovat chladnou hlavu.“

„Přineste sníh,“ mumlala Evangeline a odstrčila ho. Začala stahovat pokrývky, pod kterými byla Abigail doslova pohřbená, a potila se. „Přineste sníh!“

„Znovu už to nezabere,“ řekl Scully, podivně klidný. Prošel kolem ní, zvedl malou z postele spolu s přikrývkami a nesl ji ke krbu, táhna za sebou kožešiny jako vlečku, kterou Hortensie honila. „Teď ji musíme udržet v suchu a v teple. Přineste čistou noční košili, Evo.“

Evangeline se rozběhla k truhle a horečně se v ní přehrabovala, až vytáhla svou vlastní halenku. Jak si vzpomínala, Abigail měla jenom dvě noční košile a ty už spotřebovali.

Zabalili ji do halenky a navíc do Scullyho zimní košile. Abigail se probudila, i když ne docela, a Evangeline si s ní sedla ke krbu, chovala ji a konejšila a snažila se ji přisvědčit, aby se napila studené vody, kterou jí Scully podal.

Pomaloučku teplota ustupovala. Ale Abigail byla vysílená a Evangeline věděla, že jí stále hrozí velké nebezpečí. Ale byla tu naděje a ona se jí držela tak, jako Hortensie držela ve svých pacičkách okraj přikrývky.

Když vyšlo slunce, ještě všichni seděli u krbu. Abigail propotila všechny Scullyho košile a teď byla zabalená jenom v kožešinách a pod nimi neměla nic. Polykala vodu, přestože si stěžovala, že ji polykání bolí a když konečně usnula, byl to milosrdný spánek, nikoliv bezvědomí. Evangeline ji uložila do postele a celé dopoledne strávila praním a rozvěšováním košil, prostěradel a nočních košilí po židlích, po stole i po posteli, protože venku nebylo vhodné počasí na sušení prádla. Ve srubu bylo plno páry a horko, ale zdálo se, že to Abigail usnadňuje dýchání. Evangeline si toho všimla a postavila dozadu na sporák hrnec s vodou, kterou udržovala ve varu.

Scully rozřízl několik cibulí na čtvrtky a položil je na parapet okna nad postelí. Silně páchly, ale on někde vyčetl, že jsou účinným lékem na záněty hrudníku.

Abigail byla bílá a neuvěřitelně slabá. Úplně se seschla, byla apatická a z očí jí vymizelo světlo. Vůbec neprotestovala, že musí celé dny ležet v posteli a to Evangeline zneklidňovalo ze všeho nejvíc. Nevadil jí nočník, který normálně tak nesnášela. To raději riskovala, že potká vlky a indiány a všechno možné, ale šla raději na latrínu. V tom byla stejná jako Evangeline.

Listopad nepostřehnutelně přešel v prosinec a dny plynuly tak nekonečně pomalu, že to Evangeline někdy připadalo, že prožívá stále tentýž dlouhý a šedivý den. Sníh přimrzal a na jeho povrchu se utvořila tvrdá, kluzká vrstva ledu. Scully se staral o dobytek a jezdil na lov, Evangeline vařila, prala a modlila se a stále se jedním okem dívala na Abigail.

Ale čas samozřejmě ubíhal a Evangeline si byla dobře vědoma toho, že se blíží den, kdy se bude muset setkat s Velkým Johnem. V

ten den odjede Scully a vezme s sebou její srdce, to jí bylo jasné.

Nikdy spolu nemluvili o návratu Velkého Johna, ani o jaru, ale to vědomí bylo ve všem, o čem mluvili a co dělali a bylo dokonce i součástí jejich mlčení. Jeho podobenka stále shlížela dolů z krbové římsy jako neustálá připomínka.

Podle provizorního kalendáře, který si Evangeline utvořila v paměti, bylo patnáctého prosince, když se krajinou přehnal další chinook a přinesl s sebou slunce a vysokou teplotu. Byl to teplý vánek. Cítila to, když šla posbírat vejce.

Scully stál ve dveřích a tvářil se rezolutně, vyhlížeje ven do nového dne. „Oblečte Abigail, Evo,“ řekl, aniž by se otočil, s rukama rozšafně opřenýma v bok. „A teple ji zabalte. Vezmu ji na výlet na Appaloosovi.“

Evangeline otevřela pusu. Zbláznil se? Že by ho ta osamělost a izolace od světa spolu se zimou připravily o rozum? Abigail se zotavuje ze zápalu plic, propána svatého. Je tak slabá, že se nedokáže postavit, nemluvě o tom, že by mohla sedět na koni. Kromě toho, i přes to klamné teplé počasí, jsou ještě stále uprostřed kruté zimy. „V

žádném případě,“ řekla pevně, když překonala první šok.

Abigail se na ni podívala z polštáře. Byla skoro stejně bílá jako ložní prádlo. „Mami, prosím tě,“ žadonila. „Prosím.“

Evangelino srdce roztálo jako zmrzlý sníh. „Srdíčko, je zima a ty jsi byla vážně nemocná…“

„Prosím,“ žadonila Abigail ještě naléhavěji.

V jejích očích bylo zoufalé přání, aby zase byla tou starou Abigail, dovádějící a hrající si a vymýšlející klukoviny. A strach z toho, že jí nechtějí říct, že už se nikdy neuzdraví.

„Postarám se, aby se jí nic nestalo, Evangeline,“ slíbil ode dveří Scully měkkým hlasem. „Vy to přece víte. Překonejte svůj strach.“

Evangeline vydechla. Do té chvíle si vůbec neuvědomila, že ho zadržovala. „Tak dobře,“ řekla a podívala se na Scullyho, varujíc ho očima. „Tak dobře. Ale za půl hodiny ji chci mít zpátky doma.“

Abigail se snažila posadit a odkrýt přikrývky. „Mohla bych si obléknout nedělní školní šaty?“ zeptala se s dychtivostí, která rozhodla.

12

Když Scully osedlal Appaloosu, najel s ním zadkem k domu a Evangeline připomněl onen chladný a zasněžený den před několika týdny, kdy ho uviděla poprvé, jak jede ke stanici ve Springwateru.

Myslela si, že je to Velký John Keating, který si jede pro ni a Abigail, aby je vzal domů. Ta vzpomínka ji naplnila hlubokým a bolestným smutkem.

Kůň, který se nemohl dočkat, až si zase vyjede, vesele tančil ve sněhu a Scully se hbitě a lehce vyšvihl do sedla, shlížeje na ni s výrazem, který nedokázala rozluštit, protože jeho oči byly ve stínu střechy klobouku stažené do čela.

Beze slova se obrátila a přešla kuchyň, aby vzala Abigail, oblečenou kvůli riziku ve dvojnásobné vrstvě oděvů a navíc zabalenou v Evangelinině plášti. Byla lehká jako pírko, ale jak jí sluníčko zasvítilo do tváře, usmála se. Evangeline ji nesla přes holou zem a podala ji Scullymu, který se sklonil, aby ji mohl pořádně chytit. Evangeline věděla, že je v sedle skoro stejně sebejistý jako na vlastních nohou.

„Nebudeme venku dlouho,“ slíbil znovu.

„Jeďte rychle,“ požádala ho Abigail.

Zasmál se a pobídl koně. Evangeline se za nimi dívala, dokud jí nezmizeli z dohledu.

Snažila se zabavit prací po celou dobu, co byli venku, odstřihla kusy látky, která jí zbyla z nastřižených šatů, aby jimi mohla přikrýt kožešiny, zametla a nasypala slepicím a pak očistila tetřívky k večeři. Ale když uslyšela ržání koně přede dveřmi, rozběhla se přes celou kuchyň ke dveřím a prudce je otevřela.

Abigailina malá tvářička byla celá zčervenalá čerstvým vzduchem a vzrušením. „Jeli jsme rychle,“ chlubila se tak radostně, až Evangeline vystoupily slzy do očí.

Přesto se káravě zadívala na Scullyho, když se sehnul, aby jí podal dceru. Kožené sedlo pod ním zavrzalo a Evangeline ovanula vůně borovic. „Je celá,“ řekl a měl tu drzost, že se usmál.

„Byli jste pryč mnohem déle než půl hodiny,“ vytkla mu, ale mírně.

„To byli,“ přiznal Scully vesele a dotkl se klobouku. „Vrátím se brzy, abych mohl obstarat dobytek.“

„Viděli jsme mustangy,“ řekla vzrušeně Abigail. „Byli daleko, ale viděli jsme je!“

„Chtěl bych zkusit jednoho či dva chytit do lasa,“ řekl Scully. Měl už dvě klisny v ohradě, zatím nezkrocené, ale Evangeline věděla, že doufal, že jich chytí přinejmenším osm a k nim možná i hřebce.

Domnívala se, že chce peníze, které za ně utrží, použít k novému začátku na novém místě. S nějakou jinou ženou.

Nerada na to myslela. Čas, kdy Scully odjede, už se blížil a nemá smysl trápit se tím už teď.

„Rozsvítím lampu a schovám vám teplou večeři,“ řekla, protože jinak nebylo co říct. Z praktického pohledu byl pro ni Scully jen iluze, něco jako zimní počasí, občas převlečené do slunečného hávu a doprovázené teplými vánky. Udělá lépe, když na to bude neustále pamatovat.

Typicky západním způsobem se dotkl střechy klobouku a otočil se k odjezdu.

„Sbohem, Scully!“ volala za ním Abigail.

Sbohem, Scully…

Ta slova zněla Evangeline v hlavě ještě dlouho poté, co odnesla dceru do srubu a zavřela za nimi dveře.

Vrátil se uprostřed odpoledne a vedl tři kobyly, hnědou, strakatou a rezku, každou na jinak dlouhém provaze. Byla ještě trochu

znepokojená tím, že nerespektoval její přání a byl s Abigail venku déle, než se dohodli, ale byla ráda, že ho vidí. Zatímco byl pryč, upekla chléb a pletla mu tajně ponožky, které mu chtěla dát.

Abigail, které už bylo mnohem lépe, seděla na posteli a hrála si s kotětem a klubíčkem červené vlny. Scully měl pravdu, když trval na tom, že ji vezme ven, ale Evangeline to nehodlala přiznat. Alespoň ne nahlas.

Oprášila si sukni, kdyby na ní náhodou zbyla mouka od pečení chleba a rychle schovala vlněné ponožky s jehlicemi do truhly. Když procházela kolem zrcadla, zadívala se do něj a hodnotila svůj vzhled, jak nikdy nemívala ve zvyku. Nemusela spěchat, protože Scully musel nejdřív odvést koně do stáje a mustangy do ohrady a nakrmit dobytek, než přijde do srubu.

Když vešel do dveří, začínalo se už stmívat. Byl promrzlý a očividně spokojený sám se sebou. „Vypadá to, že počasí den dva vydrží,“ řekl, když si svlékal kabát. „Zítra ráno začnu krotit koně.

Pak už bude snadné naučit je nosit postroje.“

„Mohla bych se dívat?“ volala Abigail z postele. S několika polštáři pod zády, kotětem a spoustou knih kolem sebe, včetně Jacobova dřevěného koníka, vypadala spíš jako královna, obklopená dvorními dámami, než jako invalida, kterému moc nechybělo a umřel.

„Ne,“ řekla Evangeline, protože si vzpomněla na to, jak jiní muži krotili koně tím, že zlomili jejich ducha ranami bičem a nadávkami.

„Jistě,“ řekl Scully současně s ní.

Evangeline na něj vrhla zničující pohled. Scully, kterého to vůbec nerozházelo, přešel kuchyni, zvedl dva kbelíky na vodu a zbytek z jednoho vylil do nádrže na sporáku. „Neuduste ji přehnanou starostlivostí, Evo,“ řekl jí tiše, když byl tak blízko, aby ho Abigail nemohla slyšet. „Nevidíte, co s ní ta ranní vyjížďka udělala?“

Evangeline mírně sklonila hlavu. „Řekla jsem to proto, že miluje koně. Nechci, aby viděla, jak trpí.“

„Trpí?“ Scully se zatvářil upřímně užasle.

„Až je budete krotit,“ vysvětlovala Evangeline. „Viděla jsem to a…“

Svaly ve tváři mu ztuhly, ale hned zase povolily. „Viděla jste, jak se to dělá špatně,“ řekl bryskně, jako by se urazil. S tím se otočil, vzal kbelíky a bez dalšího slova vyšel ze srubu.

„Co se stalo Scullymu?“ zeptala se Abigail. Abigail už znovu žádala a vyptávala se. To byla událost hodná oslavy a Evangeline byla plná vděčnosti a podrážděnosti zároveň.

„Nemám ponětí,“ řekla a hlas se jí mírně zachvěl. Pustila se do připravování večeře.

Toho večera jedla Abigail u stolu, povídala skoro celou dobu, jak to dělávala, než onemocněla, i když byla ještě bledá a slabá a velmi vyhublá. Evangeline přemýšlela o tom, že se bude zotavovat pomalu, ale je tady, živá a projevující stále větší zájem o věci kolem sebe.

Scully byl klidný. Zdálo se, že překonal krizi, ale byl hodně zamyšlený. Někdy to dělával. Stáhl se sám do sebe. Nebylo to nic špatného a nedělal to často, ale Evangeline se pokaždé cítila osamělá.

„Co je to vlastně za jméno, Scully?“ vyzvídala Abigail.

Evangeline potlačila úsměv. Ona sama nad tím mnohokrát přemýšlela, ale nikdy se neodvážila zeptat.

Scully se podíval Abigail do očí. „Bylo to dívčí jméno mé matky,“

řekl.

„Tak jí říkali?“ vyptávala se Abigail zamyšleně. „Scully?“

Zasmál se. „Ne, králíčku. Jmenovala se Mary Ann.“

„Byla hezká?“

„Abigail,“ napomenula ji Evangeline. Její dcera byla zvědavá na všechno, ať se jí to týkalo, nebo ne.

Scully se pobaveně podíval na Evangeline, a pak se s úsměvem obrátil na Abigail. „Byla neobyčejně hezká. Můj táta ji musel opravdu hodně uhánět, aby ji získal.“

Abigail se nad tím přirovnáním zamyslela a okamžitě pochopila.

„Kdybyste opravdu hodně uháněl mou maminku,“ pronesla po chvíli, „přiměl byste ji, aby vám dovolila si ji získat?“

Místností se rozhostilo těžké ticho, jako když se valí balvan ze svahu. Evangeline se mohla rozpustit samými rozpaky a nejraději by byla protekla mezi prkny v podlaze jako rozpálený vosk. Tvář jí hořela a nemohla se Scullymu podívat do očí, i když cítila, že se na ni dívá a usmívá se. Cítila na kůži jeho úsměv jako letní slunce.

„Abigail,“ zaprotestovala chabě, „proboha svatého!“

Scully si dal načas s odpovědí a když odpověděl, tvářil se už vážně a také jeho hlas byl vážný. „Myslím, že bych to dokázal,“ řekl něžně, „ale tvoje maminka už je zadaná, a tak to nejde.“

Evangeline se zmítala mezi smíchem a slzami, jak se jí u Scullyho často stávalo. On ji chce a ona se sotva odvážila doufat, zda o ni stojí tak jako ona o něho. Ale také měl pravdu v tom, že je zadaná. A v tom to bylo, protože ani jeden z nich by nedokázal žít s tím, že porušil slib.

Toho večera se Scullym nehráli šachy, ani spolu tiše nemluvili, jak to někdy dělávali. Ve vzduchu viselo jakési napětí, které znemožnilo nenucenou zábavu, alespoň pro ten večer, tak se rozešli každý po svém, Scully do přístěnku s lampou a knihou a Evangeline pletla do noci u krbu.

Ráno se vzbudila dřív než on a dala vařit kávu a připravila snídani, než vyšel oblečený z přístěnku. Umyl se a sedl si ke stolu, zatímco Evangeline se k němu obrátila zády a předstírala, že je zaneprázdněná smažením vajec, protože stále nebyla schopná podívat se mu do očí.

Postavil se za ni. Cítila, jak se chvěje po obou stranách pasu, jako by ji chtěl obejmout rukama kolem pasu. Ale nakonec se jí nedotkl.

„Evangeline,“ řekl velmi tiše. „Otočte se a podívejte se na mě.“

Poslechla ho, ne proto, že ji o to požádal, ale proto, že poslechla jakýsi vnitřní příkaz svého instinktu.

„Nemůžeme to vydržet až do jara, když si spolu otevřeně nepromluvíme,“ řekl jí.

Nebyla schopná promluvit, ale nemohla popřít, že má pravdu. Do jara byla ještě dlouhá doba, ale ne dost dlouhá.

Zvedl ruce, jako by ji chtěl vzít za ramena, ale pak je zase bezradně spustil podél těla. „Evangeline,“ řekl a ona viděla v jeho očích jeho srdce, jeho zdatné, čestné srdce. „Miluji vás. Nezapřu to ani před vámi, ani před Velkým Johnem, jestli se mě na to zeptá. Připadá mi, že možná mé city opětujete, přinejmenším částečně. Nepřál bych si nic toužebněji, než abychom se vzali a vychovali spolu celé hejno dětí, a také bych byl hrdý na to, kdybych dostal Abigail za svou dceru. Ale vy víte, že to není možné, víte to?“

Přikývla a nesnažila se skrýt, že pláče štěstím i bolestí zároveň.

Protože našla lásku a hned ji zase ztratila, za jediné roční období.

V té chvíli se odvážil jí dotknout, vzal jí něžně obličej do dlaní a utíral jí slzy mozolnatými polštářky prstů. „Oh, Evo,“ prosil ji, „neplačte. Prosím, neplačte.“

Nedokázala se ubránit. Položila mu hlavu na rameno a tiše plakala zoufalstvím a ramena se jí otřásala. Scully ji objal a přitiskl ji k sobě

a když nakonec zvedla hlavu a podívala se na něho, všimla si, že i on má podezřele červené oči.

„Miluji vás, Scully,“ řekla.

Lehce se dotkl rty jejích, čímž dosáhl jen toho, že jí zlomil srdce dokonale a způsobil, že toužila po tom, co nemůže nikdy mít. „To stačí, lásko,“ řekl. „Já vím, že o mě stojíš a ty víš, že tě miluji. To musí stačit.“

Znovu přikývla a otočila se ke sporáku. Vajíčka byla připálená, ale nevadí. Scully vyšel ze dveří a Evangeline ztratila chuť.

Od té doby mezi nimi byly napjaté vztahy a přestože si Evangeline velmi vážila Scullyho vyznání, které jí učinil toho zimního rána u kuchyňského sporáku, často si přála, aby to byl neudělal. Věděla totiž, že tím všechno ještě zhoršil. Připadalo jí jako malá útěcha, být milována mužem, který bude muset brzy odjet.

Abigail dělala pokroky, přemístila se z postele ke krbu, zabalená do kožešiny, a žila pro chvíle, kdy ji Evangeline zabalila a odnesla ven, k plotu u ohrady, kde se dívala, jak Scully krotí koně.

Nepoužíval bič a když jim nadával, dělal to tak tiše, aby to Abigail neslyšela.

Dvacátého čtvrtého prosince měl svých osm koní; šest už zkrocených tak, že snesli sedlo, ale rozhodl se, že do jara to s hřebcem vzdá. Celé dopoledne strávil venku prohledáváním okolní krajiny a vrátil se v poledne s režným pytlem přivázaným za sedlem a v něm táhl zabalenou stříbrnou jedli. Její větve zanechávaly ve sněhu širokou stopu jako peří.

Evangeline při pohledu na něho poskočilo srdce. Vždycky měla iracionální pocity, když viděla Scullyho, ale většinou nebyly tak vznešené, jako v této chvíli. Kvůli Abigailině nemoci a rekonvalescenci skoro zapomněla, že se blíží Vánoce.

Dívala se oknem, jak odvádí koně i se stromkem do stáje a když asi za čtyřicet minut přišel do srubu s velkou krůtou, předstírala, že je překvapená. Položil krůtu na pracovní stůl ke krbu, sundal si rukavice a kabát a pověsil klobouk. Přešel ke krbu, přiložil pár polen a ohříval si ruce. Abigail spala v posteli, stočená kolem Hortensie do klubíčka.

Evangeline se nezmínila ani o stromku ani o krůtě, která bude opravdovým slavnostním jídlem, nalila Scullymu kávu a naložila na talíř dušené fazole s kukuřičným chlebem, který upekla jak k obědu, tak k večeři.

Scully si umyl ruce v umyvadle na druhé straně kuchyně a přišel ke stolu. „Jak je Abigail?“ zeptal se tlumeným hlasem a vrhl pohled stranou směrem k posteli.

„Lépe,“ odpověděla. Poslední dobou nevěděla, co mu říct.

Vyjasnili si své vztahy a teď už nemohli udělat víc, než přežít zimu, den po dni, hodinu po hodině, minutu po minutě.

Abigail se krátce nato vzbudila a přerušila nepříjemné ticho. „Zítra jsou Vánoce,“ oznámila mazaně.

Scully, který seděl u ohně a mazal kožené postroje, se zasmál.

„Máš pravdu,“ řekl. „Myslíš, že tě Svatý Mikuláš najde, na tak opuštěném místě?“

Evangeline milovala Scullyho Wainwrighta, ale za to, co řekl, by ho byla nejraději zabila. Pro svou dceru neměla kromě pletené šály nic, žádné sladkosti, ani drobné hračky, aby je dala do punčochy, kterou Abigail jistě nezapomene večer pověsit nad krb.

Abigail je překvapila oba. „Žádný Svatý Mikuláš není,“ řekla smutně. „Řekl mi to takový velký kluk ve vlaku, když jsme jeli z Philadelphie. Říkal, že jsou to hlouposti, které si dospělí vymysleli, aby děti byly hodné.“

Scully pobouřeně zamlaskal jazykem. „Tak to ho nepotkal osobně, tak jako já, když ti řekl něco takového.“

Abigailin hlas byl vzrušený a plný úžasu. „Vy jste viděl Svatého Mikuláše?“

„Jistě,“ řekl Scully a vzdoroval Evangeliině spalujícímu pohledu s tvrdohlavostí, kterou už důvěrně znala. Tenhle člověk na ranči pohřbívá svůj talent. Měl by raději prodávat hadí sádlo. „Skoro bych řekl, že jsme přátelé. Potkal jsem ho jednou večer, když jsem hnal dobytek. Byl zahalený v kožešině a seděl na koni bílém jako čerstvě napadlý sníh. Dal mi otvírací nůž se slonovinovou rukojetí a lesklým ostřím a popřál mi veselé Vánoce.“ Zalovil v kapsách a vytáhl zmíněný nůž, aby ho ukázal Abigail.

Abigail se zhluboka nadechla.

„Scully,“ protestovala Evangeline skrze zuby.

Abigail, kterou nůž přitahoval jako magnet, se vyhrabala z postele a cupitala přes kuchyň s neodmyslitelnou kožešinou, kterou táhla po zemi. Hortensie se do ní zachytila drápky a vezla se za ní. Vypadalo to komicky.

Abigail se postavila vedle Scullyho a zadívala se mu do tváře.

„Netaháte mě za nohu, že ne?“ zeptala se.

Zasmál se, odložil postroj a nůž a posadil si ji na klín. Choval se k ní, jako by byla jeho vlastní dítě. „Copak bych mohl?“ zeptal se. „O

Vánocích, když si tolik přeji, abych dostal pár vlněných ponožek a novou košili? Myslíš, že bych lhal, abych se připravil o možnost dostat takový dárek?“

Záře z ohně tančila Abigail po okouzlené tváři plné naděje.

Evangeline byla dojatá a zároveň zuřila. „Víte, co bych chtěla já?“

zašeptala Abigail.

„Co?“ zeptal se Scully také šeptem.

Evangeline zamrkala, aby zahnala slzy.

„Stromeček,“ svěřila se Abigail. „Opravdový vánoční stromeček s lesklými ozdobami.“

Scully střízlivě vážil její přání, zatímco Evangeline poskočilo srdce. „Myslím, že už ses mi o tom zmínila před týdnem, nebo před čtrnácti dny.“

Abigail přikývla. „Loni jsme měli stromeček ve škole. Krásně voněl. Slečna Rachel říkala, že jí ten nápad vnukl princ Albert. Znáte prince Alberta?“

Scully

usilovně

bádal

v

paměti.

„Ne,“

řekl nakonec.

„Nevzpomínám si. Svatý Mikuláš je jediná známá osoba, kterou jsem kdy potkal, kromě generála Roberta E. Leea, samozřejmě.“

„Vyprávějte mi o něm,“ zaprosila Abigail a mazlivě se mu opřela o hruď. „Myslím o generálovi Leeovi.“

„No dobře,“ řekl Scully po dalším pohledu na Evangeline. „Má vousy jako starý Mikuláš, ale ne tak dlouhé a bílé. Jezdí na krásném šedákovi, kterému říká Cestovatel a je to ten nejstatečnější a nejmoudřejší muž na světě.“

Evangeline mohla namítnout, že Abraham Lincoln je sice méně elegantní a romantická postava než generál Lee, ale určitě mu nechybí zmíněné kvality. Ale protože by to bylo přímo nevděčné, vzhledem ke Scullyho velkorysosti, byla zticha.

Brzy nato povečeřeli a Scully si oblékl kabát, vyšel z domu a zamířil do stájí. Abigail usnula poté, co jí Evangeline přečetla dlouhý příběh z knihy o králi Artušovi a odpoledne se začaly dloužit stíny, jako by je vrhali nějací obři a sníh se barvil do ruda západem slunce.

Evangeline si oblékla plášť a vyšla ven naproti Scullymu, který se bude vracet s večerním mlékem. Měli ho víc, než spotřebovali a ona věděla, že ho nechával dost ve stáji. Určitě je nalil do misky kočkám.

Zastavili se v zádveří a dívali se na sebe, kde hvízdal studený vítr, Scully s kbelíky v rukou a zarudlýma ušima, Evangeline v plášti, který si k sobě tiskla v marné snaze zahřát se.

„Bylo od vás moc hezké, že jste přivezl stromek, Scully,“ řekla, „ale neměl jste v Abigail vzbuzovat zbytečné naděje zmínkou o Svatém Mikuláši. Utratila jsem skoro všechny peníze, i ty, které poslal Velký John, abychom se sem dostaly, a tak nemám nic, co bych jí dala. Ani stužku do vlasů.“

Ve Scullyho očích byla smutná něha, když se na ni usmíval.

„Mějte aspoň trochu víry, Evangeline. Jsou Vánoce, čas zázraků.“

„Jak můžete po takové válce věřit na zázraky?“ vybuchla s tak náhlou netrpělivostí a prudkostí, až ji to zarazilo. Určitě v sobě dlouho dusila hněv a deziluzi, a to si myslela, že je vymýtila, a že už jsou dávno pryč. Jak hluboce se mýlila.

„Jak bych mohl nevěřit?“ zeptal se Scully a prošel kolem ní do srubu.

Nechal Evangeline dvě možnosti. Buď půjde za ním, nebo venku zmrzne. Zvolila tu první, ale bez velkého nadšení.

„Vy nevěříte v nic, Evangeline,“ řekl jí o patnáct minut později, když oba stáli u sporáku. „Slyšel jsem vás, jak se modlíte za své dítě.

Viděl jsem vás číst bibli. Ale ve skutečnosti nevěříte, že? Vaše víra zemřela s těmi hochy, kteří padli u Gettysburgu.“

Odvrátila pohled, pak se zadívala na něho. „Ano,“ přiznala.

„Obávám se, že ano.“

S povzdechem se napil horké kávy. „Pak je mi vás líto,“ řekl. A to bylo všechno, jen ta jedna věta. Odešel ke krbu, sedl si a vzal do ruky postroj a kus látky na leštění.

Ona zase šla po svém a ostentativně utírala stůl. „Vy jste neztratil svou víru?“ provokovala ho, mluvíc tiše, aby ji neslyšela Abigail.

„Po všem, co jste viděl, slyšel a cítil, jste nepřestal věřit?“

Zvedl k ní pohled. Za okny padal sníh, čistý jako požehnání a ve světle petrolejek vypadaly trámy pevnější a střecha vyšší. „Neměl jsem nic jiného, čeho bych se mohl zachytit,“ odpověděl. „Přišel jsem domů a všichni, kdo mi byli blízcí, byli pryč. Dům byl vypálený do základů, pole zdupaná a zpustošená. Zbyl jsem jen já a starý kůň ve stáji a věci, ve které jsem vždycky věřil. Tak jsem se jich pevně chytil a ony mi pomohly přežít, Evo.“

Nevěděla, co mu odpovědět. Nepodobal se žádnému muži ani ženě, s jakými se v životě setkala. Byl zvláštní kombinací světce a

hříšníka, anděla a ďábla. Dobrý Bože, jak ho milovala, takového jaký je, a jak to všechno bylo beznadějné.

Abigail brzy nato vstala, oči veliké a plné očekávání a Scully přinesl šachovnici k posteli a hrál s ní tak dlouho, dokud nenastal čas večeře. Evangeline pořádně roztopila oheň a dovolila jí, aby si sedla ke stolu. Při jídle mluvili Abigail se Scullym o divokých koních.

Abigail se bála, že je jim v ohradě moc zima a Scully ji ujistil, že jsou dost chytří, aby se k sobě přitulili, když přijde vánice.

Po poslední větě se podíval na Evangeline a mírně zčervenal.

Alespoň se jí to zdálo, i když se to dalo těžko říct, když místnost osvětloval jen oheň a několik petrolejek.

Po večeři se Abigail musela umýt a Evangeline jí přečetla další příběh, tentokrát o Lukovi… a na tom poli byli pastevci, kteří v noci hlídali svá stáda…

Abigail šla rychle, skoro nedočkavě do postele, ale napřed poprosila Evangeline, aby pověsila jednu její punčošku na krbovou římsu, aby ji Ježíšek našel. Evangeline jí vyhověla, ale srdce jí pokleslo, a Scullymu neřekla jediné slovo kromě „dobrou noc“.

Dokončila jeho košili a vlněné ponožky, zabalila je do hnědého papíru a převázala provázkem, který našla ve spižírně, ale neměla náladu mu je teď dát.

On zase nejevil známky toho, že by chtěl jít pro jedli, kterou uřezal, jen seděl u krbu a leštil ten zatracený postroj a přitom si pobrukoval něco, co mohla být odrhovačka, soudě podle nestydaté melodie.

Evangeline se svlékla, oblékla si noční košili a s drkotajícími zuby si vlezla k Abigail. Její strana postele byla jako obvykle ledová jako zamrzlý rybník a chvíli trvalo, než se přestala třást a zahřála se.

Očekávala, že nebude moci usnout, ale upadla do hlubokého spánku a zdálo se jí, že putuje věčně zeleným lesem plným vůní.

Abigailin nadšený křik ji vzbudil tak nemilosrdně a nečekaně, že se prudce posadila na posteli s rozbušeným srdcem.

Scullyho strom stál uprostřed místnosti, jako by tam vyrostl, rozsvícený a ozdobený saténovými pentlemi všech možných barev, jaké si bylo možné představit.

Evangeline zatajila dech a mrkala. Nikdy v životě neviděla krásnější vánoční strom, i když byl tak prostý.

„Podívej, mami!“ vřískala Abigail, tleskala rukama a skákala jako pominutá. „Svatý Mikuláš si vzpomněl, našel nás!“

Evangeline, bez ohledu na rozpuštěné vlasy, bosé nohy a noční košili, s úžasem přistoupila ke stromku a prohlížela ozdoby. Záře vycházela z víček miniaturních cínových konviček, naleštěných a propíchnutých, kterými byly provlečeny krátké provázky a za ty byly zavěšené na větvích. Přejela prstem po celé délce zkroucené pentle narcisové žluti a pak hledala pohledem Scullyho.

Stál ve dveřích přístěnku, oblečený, opřený jedním ramenem o veřeje. Měl rozcuchané vlasy a modrozelené oči mu zářily tajemstvími, která tak dlouho a pečlivě střežil proto, aby je teď odhalil.

„Šťastné vánoce, Evo,“ popřál jí.

Abigail byla úplně bez sebe. „Podívejte, Scully!“ křičela.

„Podívejte se na ten strom! Na všechny ty pentle! Viděl jste někdy něco tak krásného?“

Scullyho pohled byl stále upřený na Evangeline a o něco vážnější než předtím. „Myslím, že neviděl,“ odpověděl.

„A v mých punčochách taky něco je,“ pokračovala Abigail. „Je tam pence a peprmintové cukroví a káča.“

Evangeline jí jemně sevřela ruku, částečně proto, aby ji uklidnila, ale nemohla odtrhnout pohled od Scullyho a on zase od ní. „Děkuji,“

zašeptala neslyšně.

Pokrčil trochu plaše rameny a odlepil se od dveří. „Půjdu obstarat dobytek,“ řekl. Nasadil si klobouk a bez dalšího váhání vyšel z domu.

Evangeline se rychle oblékla, učesala a svázala si vlasy a podívala se na sebe do zrcadla. Štípla se do tváří, aby dostala zdravější barvu.

Pak přinesla dárky pro Scullyho a Abigail a zastrčila je mezi voňavé větve stromu.

Když se Scully vrátil, usedli ke snídani. Abigail bez přestání mluvila a už se zase velmi podobala dítěti, jakým bývala. Evangeline přemýšlela, že o letošních Vánocích dostala opravdu velký dar.

Dostala zpět svou víru. Znovu uvěřila v dobro a velkorysost, lásku a zázraky, možná stejně jako Abigail, přinejmenším pro tento den.

Scully vypadal dojatý, když dostal od Evangeline dárky. Dala mu je, když uklidila ze stolu a on řekl, že košili si schová pro lepší příležitosti. A pokud jde o ponožky, oči mu zazářily a řekl, že je potřeboval, protože z posledního páru už mu lezou paty. Zul si boty a navlékl si nové ponožky. Pak šel pro krůtu a ponořil ji do horké vody, kterou dala ohřát Evangeline, aby ji oškubal.

Během dopoledne už se pekla v troubě a vůně, která z ní vycházela, závodila s vůní jedličky. Abigail si hrála s káčou a zkoušela si různé barvy stužek do vlasů. Když usnula, s dárky rozloženými kolem postele, Scully zašel do přístěnku a vrátil se s krabicí převázanou modrou stužkou.

Evangeline si nebyla jistá, zda se jí netřásly ruce, když ji od něho brala. Jednou jí k vánocům dal Charles zástěru a podruhé sadu utěrek. Nebyl nakloněn rozdávání dárků, protože věřil, že odpoutávají pozornost od slavnostnosti svátku, ale dovolil, aby Abigail dostávala drobné dárky.

Evangeline si sedla na nejbližší židli, protože se bála, že by se jí podlomila kolena a opatrně rozvázala stužku. Sundala víko z krabice a našla v ní elegantní kartáč na vlasy se stříbrnou rukojetí, zrcadlo a hřeben. Úplněji to vyrazilo dech.

„Až ty věci budete používat,“ řekl Scully velmi měkce, „možná si na mě vzpomenete.“

Zadívala se mu do očí. „Jako bych na vás na jediný den mohla zapomenout, Scully Wainwrighte.“ Podívala se na luxusní soupravu, která byla tím nejkrásnější a nejneočekávanějším darem, jaký kdy dostala. „Jak… kde…?“

Scully se usmál svým uličnickým úsměvem. V té chvíli v něm nebylo ani kousek anděla. „Většina lidí věří, že Svatý Mikuláš jezdí na bílém koni – já sám jsem to řekl –nebo, že chodí pěšky a v jedné ruce nosí dárky. Ale někdy jezdí s vozem taženým chudákem starou mulou.“

Calvin T. Murdoch, samozřejmě. Scully od něj koupil pentle a cukroví a ten krásný dárek pro Evangeline a celou dobu je schovával.

„Vy jste záhadný muž, Scully,“ řekla Evangeline.

Jeho úsměv byl ještě kouzelnější než předtím. „Říkají to o mě,“

odpověděl bez špetky skromnosti. „Říkají to o mě.“

13

Když byly vánoce za nimi, Evangeline připadalo, že čas změnil povahu. Ubíhal stále rychleji a rychleji, jako když se kutálí velký kulatý kámen ze strmého kopce.

Leden byl velmi studený, přinesl hory sněhu a ozdobil okapy dlouhými ledovými krápníky. Únor, jeho blízký bratranec, přinesl modrobílý led.

Evangeline mohla chodit po zamrzlé tůňce, která se utvořila kolem pramene. Chodila teď pro vodu velmi zřídka, od té události s černým vlkem, většinou ten úkol připadl Scullymu, ale když šla, musela prorazit led pažbou pušky. Bez pušky nešla nikdy dál než na záchod a do chléva, i když už neviděla ani divoká zvířata, ani indiána.

V březnu začalo tát. Země se začínala probouzet. Dalo se to spíš vytušit, než poznat smysly, země ožívala pod hlubokým sněhem. V

tůňce začaly ledem prosakovat pramínky vody.

V tu dobu už Abigail nabyla svou bývalou sílu a byla natolik vpředu s výukou, až Evangeline zoufala, že se svými znalostmi nebude schopná dát své dceři patřičné vzdělání. Nejen, že uměla číst a počítat mnohem lépe, než se žádalo od žáka základní školy, ale uměla číst z mapy a znala i něco z astronomie a její energie narůstala s každým dnem. Byla znuděná tím, že musela trávit většinu dní uvnitř srubu a Evangeline jí to neměla za zlé. Ona sama už ve srubu trpěla ponorkovou nemocí.

Jen Scully se toulal po lesích a pláních a neúnavně pročesával lesy ve svém kabátě s dírou na rameni, lovil zvěř na jídlo a hledal mustangy, aby rozšířil své malé stádo. Nosil domů králíky, různé ptáky a jednou dokonce i divočáka, dělal nejtěžší práce a držel si Evangeline stále víc od těla. Zdálo se, že věří, že dokud ji bude ignorovat, nebude existovat ani ona, ani jejich dilema.

Velmi často, i když spolu seděli večer u ohně, si uvědomovala, že už odešel a že muž, kterého má vedle sebe, je jen přízrakem, obtiskem ve vzduchu, jako otisk prstu na sklenici.

Koncem března se u nich objevil jezdec na koni, indián, který byl silně cítit potem, dlouho nepraným šatstvem a jakýmsi rybím tukem.

Přespal ve chlévě, kde už nebyla tak velká zima, protože venku se oteplilo a při večeři se zmínil, že ve Springwateru bude tancovačka.

Prý se zastavil u McCaffreyových a oni ho poprosili, aby pozval Scullyho, Evangeline a Abigail, pokud je uvidí. Slavnost se měla konat za tři týdny.

Scully Evangeline velmi překvapil hned na druhý den ráno, po odjezdu indiána. Stál v otevřených dveřích, upíjel z hrnku kávu a přehlížeje moře bláta před domem, pozoroval ji, jak nalévá mléko do

odstředivky na verandě a promluvil k ní, jako by mezi nimi od Vánoc nebylo žádné napětí.

„Měli bychom na tu tancovačku jít.“

Evangeline byla sehnutá a točila klikou odstředivky. Chtěla stlouct máslo na čerstvý chléb, který pekla. Bochníky už ležely v troubě nad sporákem a začínaly se péct. „Co jste to říkal?“ zeptala se, ačkoliv ho slyšela. Byl od ní jen pár kroků, i když podle toho, jak se uzavřel do sebe, mohl zrovna tak být v Číně.

„Já myslím, že jste mě dobře slyšela,“ odpověděl.

Zoufalá, vystrašená a nesnesitelně rozrušená, se Evangeline narovnala. „Proč tam chcete jet, pro všechno na světě?“

„Jacob umí dobře hrát na housle,“ odpověděl Scully s náznakem svého starého úsměvu. „Kromě toho tam bude pár lidí, se kterými bych se mimo McCaffreyovy rád rozloučil.“

„Tak jeďte,“ řekla Evangeline, která nesnesla pomyšlení na jejich rozloučení, které už bylo bezprostředně blízko. Velký John může přijet příští měsíc, jestli vydrží počasí, a jestli k tomu dojde, její soukromá idylka navždy skončí. „Abigail a já zůstaneme tady.“

„Nesmysl,“ namítl Scully tichým hlasem, aby ho malá neslyšela.

„Vy jste jen paličatá. Chcete to dítě připravit o tu trochu společnosti a možná i o to, že se s někým spřátelí?“

Evangeline cítila, jak ji pálí oči. Snažila si namluvit, že je to od toho věčného šití a pletení při lampě. „Já neumím tancovat,“ řekla a vyhnula se pohledu na Scullyho. „Můj manžel neměl takové věci rád. Říkal, že jsou hříšné.“

Scully tiše, ale výmluvně zafuněl. „Hříšné? Musel to být únavný starý hlupák,“ poznamenal a dopil kávu.

„Byl to hodný člověk,“ bránila ho Evangeline spíše z loajality, než z přesvědčení. Charles opravdu byl únavný starý hlupák, alespoň poslední léta, ale byl také laskavý a hodný živitel. Ten by v ní určitě nezpůsobil takový emocionální převrat jako Scully.

„Ať je to jak chce,“ řekl Scully a zúžil ty své zářivé modrozelené oči, když se na ni podíval, „tady v tomto kraji nežije moc lidí, ale nějací tu jsou a vy byste měla využít příležitosti, abyste se s nimi seznámila. Naučím vás kroky rejdováku hned po večeři.“

Evangeline na něho hleděla dokonale vyvedená z míry. Bylo proti jejímu předsevzetí dovolit Scullymu, aby se jí dotýkal, i za účelem tance, a přece ji ta představa připadala příliš lákavá, aby striktně

odmítla. „Vždyť jste se mnou od Vánoc skoro nepromluvil,“ vyčetla mu. „A teď mě chcete učit tančit. Proč, Scully?“

Zranilo ji to, po tom krásném vánočním svátku, po stromku, Abigailiných stužkách do vlasů, poté, co jí daroval tu luxusní soupravu, že se od ní tak najednou odtáhl. Odešel o Štědrém večeru spát jako její přítel a příští ráno vstal jako cizí člověk, který jen projíždí kolem, mluvil na ni co nejméně mohl a snažil se jí vyhýbat.

„Vy víte proč,“ řekl.

Od krbu bylo slyšet Abigail, jak svým typickým způsobem žvatle na kotě a na dřevěného koníka. Hrála si na učitelku a kočka a koník byli její žáci. V jejím nevinném tlachání bylo cosi uklidňujícího.

„Ne,“ řekla Evangeline upřímně. „Nevím. Už se skoro neznáme, Scully. Co se stalo?“

„To není o tom, co se stalo,“ odpověděl. „Ale o tom, co se stane.

Už velmi brzy. Velký John tu bude za několik týdnů, Evo. A my dva už nemáme právo být si tím, čím jsme si byli. Ale chci si s vámi zatančit. Chci mít záminku, abych vás mohl držet, než vás budu muset opustit.“

Do očí se jí nahrnuly slzy. Otočila se k němu zády, vydala hluboký a rozechvělý povzdech a otřela si oči lemem zástěry, kterou si sama ušila. „Já to nevydržím,“ vydechla šeptem a jarní vítr její slova odnášel.

Dotkl se jí. Neudělal to už od Vánoc. Položil jí ruce na ramena a obrátil ji tváří k sobě. „Odpusťte mi, Evo,“ řekl. „Nechci to dělat ještě horší. Jen jsem chtěl…“

„Nemyslíte, že to chci také?“ zvolala Evangeline. „Potřebuji víc, než tanec, Scully. Potřebuji, abyste zůstal…“

Scully jí položil prst na rty a naklonil hlavu k rameni, aby jí připomněl, že Abigail je nablízku. „To nejde,“ řekl. „Na tom už jsme se shodli. Ta tancovačka má být oslavou návratu Velkého Johna, Evo. Jacob vás bude chtít sezdat, když budete na stanici.“

„Je mi jedno, co chce Jacob,“ zasyčela, „nebo co chce Velký John!

To všechno mi připadalo… přijatelné poté, co pan Keating zemřel a Abigail a já jsme musely odejít z farmy, ale teď, když k tomu má doopravdy dojít…“

„Poslouchejte mě,“ přerušil ji Scully. Jeho tón byl neobvykle ostrý, i když tlumil hlas kvůli Abigail. Nakláněl se nad ní a jednou rukou se opíral o zeď Evangeline nad hlavou. „John Keating je prima chlap, jeden z nejlepších, jaké znám. Byl tady tak osamělý, že mi připadal

jako tělo bez duše, jak se ploužil okolo a trápil se. Poslal pro vás v dobré víře a vy jste souhlasila, že přijedete. Věřil mi, že se o vás postarám, dokud se nevrátí. Já mu nezlomím srdce a neuděláte to ani vy, paní.“

Jeho řeč měla na Evangeline stejný účinek jako pádný políček.

Možná to tak bylo myšleno. „Jak to můžete dělat?“ zeptala se, i když dobře věděla jak. Byla to bezvýchodná situace a chtít ji změnit, bylo marné.

„Zvládám to jen velmi těžce,“ odpověděl ochraptěle a jeho oči se vpíjely do jejích. Vypadal v té chvíli nelítostně a skoro krutě.

„Problém je v tom, že bych nenáviděl sám sebe, kdybych takhle zradil přítele. Nebyl bych vám dobrým manželem, Evo, i když vás miluji víc, než vlastní duši. Zničilo by nás to oba.“

Tuto bolestnou pravdu už měli za sebou. Evangeline nevěděla, co ji to popadlo, že s tím začala znovu.

Zaštkala. „Velký John rád tančí?“ zeptala se ve statečné snaze změnit téma.

Scullyho úsměv ji překvapil a zabolel. Jak se může usmívat, když je jejich rozloučení tak blízko? „Ano,“ odpověděl. „Na tak statného muže má lehký krok.“

Jeho veselost proklála Evangeline jako šíp, i když to pochopitelně nedala znát. „No dobře,“ řekla s rozhodným úsměvem, „asi bude chtít nevěstu, která si s ním bude umět zatančit o svatbě valčík.“

Scullyho výraz se opět změnil. Oči mu potemněly a dostaly barvu rtuti. Možná si představoval, co bude následovat po svatebním obřadu, až je Jacob sezdá a po tancovačce, až zhasnou lampy. Až ona a Velký John budou sami v manželské posteli.

„Hádám, že bude,“ řekl. Pak se otočil a vešel do srubu pro pušku a pro kabát. Potřeboval být chvíli sám. Už ho znala natolik, aby to poznala. S trochou štěstí přinese domů jednoho či dva králíky, několik pstruhů, nebo tetřívky.

Vrátil se jako obyčejně před setměním a přinesl dva králíky. Když vešel do dveří, byl celý od bláta. Chvíli stál na prahu s posledním slunečním svitem za zády, který ho halil do zářivé aury a zlatil mu vlasy.

„Podívejte se na sebe,“ řekla Evangeline a myslela tím jeho zablácené oblečení, boty i tvář. Připadal jí jako přerostlý chlapec ve válce na straně prohrávajícího vojska. „Co se stalo?“

Usmál se. „Seskočil jsem z Appaloosy, abych dostal toho králíka a rozblácený svah mi ujel pod nohama. A já se skutálel dolů.“

Evangeline kroutila hlavou, zato Abigail zářila obdivem. Její matka ji podezřívala, že by si to se Scullym ráda vyměnila, ať už by z toho vyvázla s trestem, nebo bez trestu.

„Potřebuji koupel,“ prohlásil.

Evangeline ztuhla, ačkoliv Scullyho logiku nemohla popřít. Šla do spižírny pro vanu a odnesla ji do přístěnku, vrátila se ke sporáku a dala ohřát vodu. V přístěnku byla stále zima, ale Scully to bude muset vydržet, protože jinde se nemohl svléknout do naha.

Sám si nanosil horkou vodu a pak se do ní ponořil. Zůstal v přístěnku velmi dlouho, šplouchal a zpíval si jako kovboj, který se vrátil z dlouhé cesty.

Pokud šlo o Evangeline, nedokázala se přinutit k tomu, aby s ním sdílela jeho dobrou náladu. Kdyby záleželo na ní, Velký John by se nikdy nevrátil a ona by byla volná a mohla si vzít Scullyho, milovat ho veřejně přede všemi a rodit mu děti.

Snažila se zaměstnat se přípravou večeře, zabila jednu slepici, aby ji upekla a králíky se rozhodla nechat na zítřek, ale celým svým bytím a každou buňkou svého vědomí si uvědomovala přítomnost Scullyho, který se koupal vedle, úplně nahý a tak mužný. Její Scully, který není a nikdy nebude její v pravém slova smyslu.

Když po dlouhé době vyšel z přístěnku v košili, kterou mu dala o Vánocích a v čistých montérkách a mokré vlasy se mu leskly v tlumeném světle, byl tak hezký, že se Evangeline stáhlo hrdlo a srdce se jí zpomalilo tak, že měla strach, že přestane bít.

„To kuře voní tak krásně, jak vonívala kuřata, která jsme mívali doma, ve Virginii,“ řekl.

Nebylo to žádné hlubokomyslné konstatování, a přece Evangeline zvláštně dojalo. Snažil se z jejich těžké situace udělat to nejlepší a ona by se měla pokusit o totéž, i kdyby ji to mělo zabít. Někdy si myslela, že se to doopravdy může stát.

Večeře byla výtečná, i když Evangeline zjistila, že sama nemá chuť. Nakonec přestala předstírat, že jí a pustila se do práce, kterou dělala po každém jídle. Scully seděl s Abigail na klíně u krbu a ona mu předčítala z knihy o králi Artušovi, kterou měl nejradši.

Evangeline sklidila ze stolu a myla nádobí.

Když potom oblékla Abigail do noční košile a chystala ji do postele, Scully šel ven, do stájí a do ohrady, naposledy zkontrolovat zvířata a nakrmit je.

Když se vrátil, jako stín obklopený šerem, Abigail už spala.

Evangeline stála zády ke sporáku a tiše ho pozorovala. Snažila si zapamatovat jeho vzhled do posledního detailu, jeho pohyby, držení těla, samotnou jeho podstatu. Chtěla, aby si ho tak dokázala vyvolat z paměti až do konce života. Aby si dokázala vzpomnět na zvuk jeho hlasu, na to, jak chodí i jezdí na koni. I když bude stará a smysly jí začnou jeden po druhém slábnout, Scully zůstane v jejích vzpomínkách takový, jak vypadal dnes večer po koupeli, silný a mladý a plný ušlechtilosti.

Zavřel dveře na závoru, stáhl si rukavice a zastrčil je do kapsy u kabátu, pak si kabát sundal a jako obvykle ho pověsil na hřebík. I to si zapamatovala.

Pomalu k ní přistoupil, zastavil se pár kroků od ní a udělal před ní tu nejhlubší úklonu, jakou kdy Evangeline viděla. Nikdy se před ní žádný muž tak neuklonil, ale na začátku války, kdy byli lidé ještě plní optimismu, viděla, že se vojáci podobně klaněli, když žádali mladé dívky o tanec.

Evangeline se znovu stáhlo hrdlo tak, že mohla stěží dýchat. Scully jí nabídl ruku a ona ji přijala, ne proto, že by to bylo moudré, to rozhodně nebylo, ale proto, že nedokázala odolat pokušení dotýkat se ho, byť jen nakrátko. A ve vší počestnosti.

Držel její pravou ruku ve své a levou jí zlehka položil na záda. Ve chvíli, kdy ucítila jeho dotyk, jakkoliv nevinný, celým tělem jí projel žár. V zádech ji zvláštně šimralo, jako by na sobě neměla šaty a jako by její páteř byla měděná tyč a po ní sjížděly blesky.

„Nechte se vést,“ řekl jí a začal pobrukovat pomalou a známou melodii.

Evangeline byla zpočátku nemotorná a toporná, protože nikdy předtím netančila. Scully ji pevně držel, její prsa byla přitisknutá na jeho hruď a jak se pohybovali, třeli o sebe boky. Evangeline si připadala jako hříšná kurtizána, ale nemohla se přinutit, aby se od něj odlepila.

„M-musíme se takhle… musíme se k sobě tak… tisknout?“ zeptala se nakonec. Nedostatek svědomí nikdy nepatřil k Evangelininým nedostatkům, jinak početným.

Usmál se. „Ne,“ odpověděl. „To nemusíme.“

„Tak proč t-tančíme?“

„To už jsem vám řekl, Evo. Protože je to možná jediná šance, jakou kdy dostaneme.“

Evangeline se zalily oči slzami. Nedokázala se tomu ubránit.

Opřela se Scullymu čelem o rameno a snažila si zapamatovat jeho vůni, tak jako mnoho jiných vlastností. Vzal jí bradu do dlaní a zvedl její tvář k sobě.

„Neplačte,“ řekl. To jediné slovo bylo příkazem i něžně vyslovenou prosbou a Evangeline znělo v srdci ještě dlouho poté, co jí odeznělo v uších.

Tančili stále dál, kolem dokola, tak dlouho, že Evangeline ztratila pojem o čase. Celou tu dobu si s pocitem hořko-sladkého štěstí uvědomovala, že tu vzpomínku v sobě bude nosit jako poklad, bez ohledu na to, co přinese budoucnost.

Byl to Scully, kdo začal tančit a kdo také přestal. Uprostřed tance od ní odstoupil a držel ji od sebe na délku paží, vzal ji za ramena a pronikal jí pohledem do duše.

„Bude lepší, když toho necháme,“ řekl. Šel si pro kabát a vyšel ven. Byl pryč tak dlouho, že ho Evangeline, která si šla lehnout a neklidně se převalovala v posteli, ani neslyšela přijít.

Na druhý den ráno byl zase ten odtažitý cizinec. Pouhý známý, obchodní partner jejího budoucího manžela, spolehlivý ochránce její počestnosti.

Evangeline vřela zlostí a zároveň mu byla nesmírně vděčná.

Nebyla si jistá, zda by dokázala tak pevně odolávat, kdyby byla situace jen v jejích rukou. Po celý svůj dosavadní život byla slušnou a počestnou ženou, ale když šlo o toho jediného muže, připadala si, že cítí a jedná jako děvka a velice ji mrzelo, že je proti tomu bezmocná.

Snažila se zaměstnat svého ducha plánováním zahrady. Našla ve spižírně nerozbalené sáčky se semeny a věřila, že vzklíčí, když je zaseje. Schovávala si skořápky od vajíček a použila je jako malé květináčky, do nichž zasela semínka cibule, kukuřice a špenátu.

Během zimy si schovávala odřezky brambor a chtěla je zasadit do země hned, jak přestane hrozit nebezpečí mrazů.

Čistit půdu od plevele a kamenů byla těžká a namáhavá práce, ale Evangeline měla strach, že by přišla o rozum, kdyby neměla čím zaměstnat své ruce a svou mysl. Celé dny kopala motykou, plela a sázela, odmítala všechny Scullyho nabídky pomoci. Potřebovala a

chtěla mít tu práci jenom pro sebe, i když Abigail dovolila, aby jí pomáhala. Konec konců Abigail jednoho dne povede svou vlastní domácnost a přijde jí vhod, když bude vědět, jak pěstovat zeleninu.

Kromě toho pro ni bylo útěchou, když měla malou u sebe i s kotětem, které mezitím vyrostlo a neúnavně skotačilo kolem ní.

V těch dnech pro ni bylo požehnáním i Abigailino neustálé štěbetání. Teplota venku stoupala stupeň za stupněm, na rozdíl od Evangelinina srdce, ve kterém byla stále větší zima a následkem toho křehlo. Samozřejmě si i přes své úsilí byla každou minutou vědoma Scullyho přítomnosti i jeho odchodů, jeho vstávání i spánku, práce i odpočinku.

Jednoho dne uprostřed dubna Scully náhle oznámil, že je čas, aby jeli do Springwateru. Datum tancovačky se nezadržitelně blížilo, i když ještě nějaký čas zbýval. Ale Evangeline se ho nemusela ptát, proč zvolil právě tento den. Věděla to. Divila se jen, jak může vědět, že Velký John brzy přijede, ale byla příliš vyděšená a ochromená, aby se ho zeptala.

Vzadu ve stájích byl lehký čtyřkolák, který samozřejmě patřil Velkému Johnovi, jako dům a polovina pozemků kolem něj, a jako ona sama, a Scully ho rychle připravil na cestu.

Než si Evangeline stačila uvědomit, co se děje, zapřáhl do dvoukoláku dva ze svých nově zkrocených koní, nakrmil dobytek a naložil Evangeline i Abigail na vůz. Appaloosu zapřáhl dozadu, pro případ, že by ho potřeboval, a chtěl se později vrátit, aby dohlédl na zvířata, i když si možná vezme jiného koně.

Ráno bylo svěží a jasné, slunce svítilo a Evangeline by se z něj byla radovala, kdyby si nepřipadala jako francouzská šlechtična, kterou vezou pod gilotinu. Uvědomovala si přítomnost Abigail zachumlané vzadu ve dvoukoláku s malým uzlíčkem svých věcí, dřevěným koníkem a Hortensií, a ještě víc si byla vědoma přítomnosti Scullyho, který seděl na tvrdé lavici vedle ní. I přes její snahu vyhnout se dotyku s ním, dotýkali se vnější stranou stehen, a Evangeline se z toho mohla zbláznit a přijít o svou nesmrtelnou duši.

„Řekla jste jí to?“ zeptal se Scully koutkem úst. Vůz vrzal a skřípěl a dělal spoustu hluku. Postroje cinkaly a koně ržáli, jejich kopyta se bořila do bláta a občas je z něj nemohli vytáhnout.

Evangeline se rozhořčeně naježila, i když věděla, že na to nemá právo. Konec konců Abigail je její dcera, nikoliv Scullyho. „Co jsem jí měla říct?“ zeptala se, jen aby ho dopálila. Samozřejmě věděla, že

mluví o tom, že měla Abigail oznámit, že už brzy odjede. Abigail, která ho tak zbožňuje, bude úplně zničená a on to musí vědět, i když uznávala, žádné jiné řešení neexistuje.

„Vy víte co,“ procedil skrze zuby. „Vrátím se potom na ranč pro koně, ale tím to skončí. Jak se dohodnu s Velkým Johnem…“

„Já nemůžu,“ řekla Evangeline.

„Jak to myslíte, že nemůžete?“ řekl Scully už přímo netrpělivě.

„Musíte jí to říct, Evo. A vy to víte. Dřív, než k tomu dojde.“

„Tak jí to řekněte vy,“ namítla Evangeline. „Není to moje rozhodnutí, ale vaše.“

„Vy zatraceně dobře víte, že nemám na vybranou.“

Jak na to mohla odpovědět? Nemohla popřít, že je to pravda. Oba jsou v zajetí svých vlastních zásad a svědomí. „Potom,“ zamumlala na vrcholu zoufalství.

„Kdy?“ naléhal Scully.

„Až přijede Velký John. Možná si ho hned získá.“

„Tím jsem si jistý,“ řekl Scully s jistotou. „John má rád děti. Ale není jako já.“

Ne, musela uznat Evangeline, alespoň v duchu sama pro sebe, to jistě není. Potom už toho moc nenamluvili.

Byl to dlouhý den.

Do Springwateru dorazili právě včas, aby si Scully půjčil od Jacoba koně, protože Appaloosa byl moc unavený, a vrátil se na noc na ranč. Evangeline stála u okna na stanici a dívala se za ním.

Abigail zatím čile povídala paní June o vlkovi a indiánovi a o vánočních stužkách, které jí přinesl Svatý Mikuláš. O tom, jak vykouzlil uprostřed srubu vánoční stromek, který svítil a třpytil se.

Velkého Johna zatím nikdo neviděl, ani o něm neslyšel, řekl Jacob Evangeline, když jí Scully zmizel z dohledu a ona neochotně odešla od okna. Bylo by snazší a milosrdnější, kdyby se už se Scullym neviděli, ale život není tak milosrdný. Scully chtěl mluvit se starými přáteli, než odjede. Chtěl tu být na svatbu a na tanec.

Evangeline nedovolila svým myšlenkám zajít ještě dál. V takových chvílích si téměř přála, aby byla šla do kláštera a nevdala se. Ale kdyby to byla udělala, neměla by Abigail a to si neuměla představit.

Navíc nebyla katolička.

„Vypadá to, že jste přezimovali docela dobře,“ konstatovala June, když Jacob odešel vyhlížet na cestu očekávaný dostavník, ale její modré oči byly plné starosti a znepokojení. June McCaffreyová

nebyla hloupá. Pravděpodobně poznala hned, že Evangeline a Scully o sebe stále stojí, přestože Jacob vážil tak dalekou a nebezpečnou cestu na ranč, aby se ujistil, že v té věci mají jasno a urovnal to.

Evangeline se ani nepokoušela skrýt své city před June-bug, svou jedinou přítelkyní, teď, když byla tak daleko od Rachel a ostatních, které znala v Pennsylvánii. Skutečnost, že Abigail stála na špičkách na druhém konci místnosti a vyhlížela z okna stejný dostavník jako Jacob, jí umožnila mluvit otevřeně.

„Nevěděla jsem, že je možné cítit něco takového, co cítím ke Scullymu. Nebyla jsem na to připravená.“

June jí vzala obě ruce do svých a stiskla je. V její laskavé tváři nebylo odsouzení, jen soucit a smutek. „Oh, drahoušku,“ řekla.

„Drahoušku.“ Nic jiného neřekla, jen ta dvě obyčejná slova a přece to Evangeline poskytlo malou útěchu. Jen prosté vědomí, že má někoho, komu se může svěřit, a komu není lhostejná.

„Scully odjíždí,“ pokračovala Evangeline zoufale, když si s June sedly na lavici ke stolu. „Prodá svůj podíl na ranči a dobytek Velkému Johnovi a hned odjede.“

„Myslím, že je to nejlepší, co může udělat,“ řekla June-bug smutně. „Ale jednomu by to zlomilo srdce.“

A také zlomilo, Evangeline byla živým obrazem zlomeného srdce.

Další den kolem oběda se Scully vrátil. Jeden z honáků Velkého Johna dorazil v době jeho přítomnosti na ranč a zůstal tam, aby dohlédl na zvířata. Podle toho, co říkal, je Velký John s ostatními honáky a stádem asi týden cesty za ním. Týden, říkala si Evangeline a zoufala.

Uplynulo jen pět dní, během kterých Evangeline pomáhala June-bug vařit pro cestující z dostavníků, které teď jezdily pravidelně, když se na obzoru ukázaly první známky běžícího stáda. Scully už mezitím prodal zkrocené koně Jacobovi a pomáhal mu venku s pracemi, vyhýbaje se Evangeline co nejvíc to šlo. A každou volnou chvíli trávil tím, že odjížděl na lov.

Cítila se jeho chováním ošizená o poslední dny jeho přítomnosti, i když věděla, že jeho pozornost a laskavost by všechno ještě zhoršily.

Navzdory tomu, že země byla stále ještě rozblácená a uplynou ještě dlouhé týdny, než přijdou letní horka, blížící se stádo zvedalo prach ve velkých, valících se mračnech, která zatemnila oblohu. Země se

třásla, jak tomu bývalo, když se krajem přehnali bizoni, jak vzpomínal Jacob, ještě za starých dobrých časů, kdy jich bylo nepřehledné množství a jejich bučení bylo slyšet na vzdálenost několika mil.

Evangeline se obrnila vůči příjezdu muže, kterému se zaslíbila.

Abigail, která zjevně ještě nevěděla, že tím, že přijme Velkého Johna, ztratí Scullyho, byla vzrušením úplně bez sebe. Nemohla se dočkat, až se stádo přiblíží a stokrát se ptala Scullyho, jestli ji Velký John nechá na některé krávě svézt.

Scullyho neustále opakovaná „ne“ vůbec nic neubrala na jejím nadšení.

Nakonec tu byli honáci i dobytek, kolem celé stanice, všude, kam oko dohlédlo, zvířata se chovala jako duše odsouzené k záhubě a honáci křičeli kletby a povely vyschlými hrdly, které zněly jako z předpeklí. Jacob se Scullym vyběhli ven, uvítat Velkého Johna a ostatní muže, ale Evangeline zůstala u okna a klouby jí zbělely, jak svírala okenní parapet.

„Vidíte ho?“ zeptala se June velmi slabým a zlomeným hlasem.

Žena vedle ní zavrtěla hlavou. „Myslím, že zůstal vzadu. Je opravdu moc špatně vidět, že? Ale on je tak velký, že ho nelze přehlédnout, takže bychom ho už měly vidět.“

Prachu bylo tolik, že to bylo neuvěřitelné. Vystoupil do takové výšky, že zastínil slunce a muži i zvířata v něm vypadali jako přízraky, které se pohybují v tornádu. Abigail skákala vzrušením.

„Já chci jít ven!“ křičela. „Já chci jít ven!“

Při představě ostrých koňských kopyt a kovbojů, kteří nejsou zvyklí mít pod nohama malé děti, a v neposlední řadě s ohledem na jejich hrubý jazyk, prohlásila Evangeline přísně: „V žádném případě!“

Abigail se kousla do rtu. „Scully tam je,“ fňukala plačtivě, což naštěstí nebylo její normální chování. „S ním se mi nic nestane.“

„Ne,“ opakovala Evangeline. „Nikam nepůjdeš a tím to končí.“

Pokud šlo o tvrdohlavost, vyhrála by i nad Abigail.

„Támhle je!“ zvolala June najednou a rychle si rozvazovala zástěru. „Propáníčka, je to on!“

Evangeline se snažila v tom zmatku sledovat směr, kterým June ukazovala. Bylo jasné, že myslí Velkého Johna, protože je to její přítel, stejně jako je přítelem Scullyho a Jacoba. Bylo pochopitelné, že má radost, že ho vidí.

Evangeline zúžila oči a soustředila se na postavy v sedlech mezi dobytkem a koňmi, ale nakonec to vzdala. Vždyť na tom nezáleží, kdo je pan Keating a jak vypadá. Stane se jejím manželem v dobrém i zlém.

Volnost skončila. Velký John se vrátil.

John Keating byl opravdu velký, vyšší a statnější než Scully i Jacob, a ti oba byli muži působivého vzrůstu. Jeho prošedivělé vlasy z podobenky, kterou poslal, mu prořídly a byly bílé jako sníh. Na sobě měl oblečení z hrubé látky jaké nosili honáci a v ruce držel pomačkaný a zaprášený klobouk. Když tak stáli tváří v tvář přede dveřmi springwaterské stanice, Evangeline připadalo, že se jí nemůže podívat do očí. Myslela si, že se mu možná nelíbí a že je zklamaný.

June, Bůh žehnej jejímu zlatému srdci, se postavila vedle Evangeline a vzala ji pod paži. Všude kolem nich byli honáci a koně, ale jeden jezdec, vysoký a štíhlý, v dlouhém kabátě, stál tiše a pozorně vedle Velkého Johna a poslouchal každé slovo.

Velký John pozdravil svou nešťastnou nevěstu pokývnutím hlavy a upřel pohled na June. „Nevíš náhodou, co popadlo Scullyho?“ zeptal se hlasem, který by dokázal způsobit zemětřesení, kdyby ho z nějakého důvodu zvýšil. „Dal mi tenhle dopis, nasedl na koně a ujel dřív, než jsem se zmohl na slovo.“ Zatřepal před ní papírem na důkaz. „Píše, že přijme jakoukoliv slušnou cenu za svůj podíl na pozemcích a dobytku, ale že musí pryč. Nic víc nenapsal.“

„Scully odjel?“

To byla Abigail. Do té chvíle si Evangeline neuvědomila, že ji má za sebou. Nebyla za nic na světě schopná s ní promluvit.

Vtom se objevil Jacob a chytil Abigail do náruče, kde byla v bezpečí před kopyty krav i koni. „Teď nemluv o Scullym. To je Evangeline,“ řekl majitel stanice Velkému Johnovi. „Tvá nevěsta.

Ta, pro kterou jsi poslal.“ Zmýlila se Evangeline, nebo v sobě měla Jacobova slova ostrou výtku? Jeho tmavé, vážné oči, se zavrtaly do očí jeho přítele a souseda. „Vzpomínáš si na to, Johne, doufám? Jak jsi té ženě napsal, když zemřel tvůj bratranec?“

Velký John se ohlédl přes masité rameno na postávajícího jezdce, který ho strčil zcela nehonáckým způsobem do zad. Johnova opálená a ošlehaná tvář byla plná lítosti, když se zase obrátil. „Já si nemůžu

vzít ženu,“ řekl Evangeline a neodvážil se podívat na Jacoba. „Už jsem si jednu našel v Denveru. Já a Tessie chceme žít na jejím ranči, na jih odtud. Přijel jsem jen proto, abych to tady urovnal a přivedl Scullymu jeho část stáda.“

Jezdec předstoupil a smekl klobouk a ukázalo se, že je to ona. Měla husté hnědé vlasy a krásné, široko posazené oči stejné barvy. Byla pokrytá prachem z cesty jako její manžel a její nesmělý úsměv byl upřímný. Podala ruku Evangeline. „Já jsem Tessa,“ představila se.

Evangeline se okamžitě zalíbila, ačkoliv ji napadlo, že mnoho jiných na jejím místě by se cítilo mizerně. Zírala na Velkého Johna a po tváři se jí rozlil přihlouplý úsměv. „Vy jste ženatý?“ zvolala rozjásaně.

Trhl sebou a ustoupil – chudák, nemohl tušit, jak radostnou novinu jí sdělil – a přikývl. Tessa se k němu přitiskla a on ji vzal kolem pasu, hledaje u ní morální oporu a zároveň ji poskytl jí. „Myslím, že se najde pár lidí, kteří řeknou, že jsem porušil slovo,“ řekl robustní rančer a vrhl poloomluvný a polozahanbený pohled na Jacoba, než se znovu podíval na Evangeline. „Láska se nedá vysvětlit. Někdy se to prostě stává. Ale s vámi se vyrovnám, ma’am, to vám slibuju.“

„Ale to už jste udělal!“ zajásala Evangeline, která už nedokázala skrýt svou radost. „Už jste všechno napravil, všechno!“ Objala Velkého Johna kolem krku a vlepila mu pusu na tvář. „Děkuji!“ Pak se otočila a vyrazila mezi kovboje a dobytek do dusivého prachu.

Když se dostala přes tuto překážku, vykasala si sukni a rozběhla se jako o život.

Tou dobou už Scully na Appaloosovi splývali v jedinou siluetu a rychle se vzdalovali.

Utíkala jak nejrychleji uměla a volala ho jménem, odhodila hrdost a běžela po rozblácené zemi, sem tam ještě potkala udiveného honáka, nebo zatoulaného býka.

Scully nezastavil a neohlédl se. Nevěděla, zda neslyšel její volání, nebo zda ji jednoduše ignoroval. Ať už je to jak chce, nenechá ho odjet, pokud to bude v jejích silách. Nikdy nebude milovat žádného muže tak, jak miluje Scullyho Wainwrighta, to bylo jisté. Jestli má ještě někdy mít manžela, pak chtěla, aby to byl on.

Vrhla se kupředu s ještě větší vervou, udýchaná a klopýtající a znovu volala jeho jméno. „Scully! K čertu, Scully, stůj!“

Konečně zpomalil, obrátil koně a seděl vysoko v sedle a díval se, jak se k němu škrábe přes kameny, králičí a syslí nory, držíc si sukně

rukama. Měl klobouk stažený hluboko do čela, a tak neviděla jeho výraz.

Když k němu doběhla, byla tak udýchaná, že nemohla mluvit a nechybělo moc a zhroutila se mu u nohou. Stála tam a lapala po vzduchu a on celou tu dobu neřekl jediné slovo, ani neseskočil z toho ďábelského koně. Napadlo ji – neuvěřitelná představa – že ji nebude chtít, ani když se dozví, že jí Velký John dal volnost tím, že si přivezl ženu z Denveru. Možná už o Tesse dokonce ví a rychle se dal na útěk v naději, že uprchne dřív, než ho Evangeline s tou zprávou dostihne.

Slzy jí pálily v očích. Jestli ze sebe udělala blázna, tak ať. „Slez z toho proklatého koně!“ vykřikla. „Mluvím s tebou!“

Chvíli se rozmýšlel, pak svižně sklouzl na zem, ale zůstal stát a v jedné ruce držel otěže. A nepromluvil ani teď.

Evangeline se rozhodla skočit do toho po hlavě. Celá její budoucnost závisí na tomto rozhovoru. Tak ať už je to za nimi, ať už to dopadne dobře, nebo špatně. „Velký John si přivezl domů nevěstu.“

Scully pustil otěže. „Cože?“

Evangeline jako v extázi úlevou zavzlykala. Takže to nevěděl.

Nechtěl před ní ujet, než bude mluvit s Velkým Johnem a dozví se pravdu. Rozběhla se k němu jako kurtizána a objala ho rukama kolem krku. Ale bylo to úplně jiné objetí, než předtím u Velkého Johna, když jí oznámil tu převratnou novinu. Visela mu na krku s nohama ve vzduchu. „Scully, Velký John je ženatý! Jmenuje se Tessa a je krásná a potkali se v Denveru. Přijeli sem, protože budou pokračovat v cestě na její ranč. A ten dobytek… ten je tvůj.“

Scully zajásal a roztočil Evangeline s takovým nadšením, až se jí zatočila hlava. Pak ji postavil na zem, sklonil hlavu a začal ji líbat se stejnou vášní a hladovostí, jakou cítila ona k němu. Stačila na celý život a ještě o kousek dál.

„Evangeline Keatingová, „řekl, když je konečně polibek vyčerpal, „chceš si mě vzít?“ Jeho úsměv byl široký a zářivý a plný naděje jako letní východ slunce.

Hlasitě se zasmála a rozpažila ruce a teď se roztočila ona neskonalým štěstím. „Ano!“ křičela k nebi, k budoucnosti, ke Scullymu. „Ano, ano, ano!“

Svatba se konala ještě téhož odpoledne u krbu na springwaterské stanici a oddával je Jacob McCaffrey. June-bug se slzami v očích šla za svědka a s ní Velký John s Tessou, která mezitím vyměnila zaprášené honácké oblečení za kalikové šaty, které si vezla v sedlové brašně. Během obřadu stála Abigail na židli po matčině levici a poslouchala tak nábožně, jako by ona byla nevěsta.

Evangeline si připadala jako ve snu. Vždyť si ještě donedávna myslela, že si bude brát jiného muže. Ale zasáhl bůh a osud a když si před Jacobem řekli své „ano“, byla Scullyho ženou. Jeho novomanželský polibek byl cudný, ale sliboval mnoho.

Evangeline zrůžověla, když se otočila k tleskajícím svatebčanům.

Scully si vysadil Abigail za krk, jak to často dělával, a Evangeline ji políbila na čelo.

„Je teď Scully můj tatínek?“ zeptala se Abigail s očima velkýma vzrušením, když se podívala na matku.

Scully ji uchopil za ramena a postavil ji na zem. Pak si před ni klekl a zadíval se jí do drobné, vážné tvářičky. „Ty jsi moje malá holčička,“ řekl jí. „Předtím jsi měla jiného tatínka a neměla bys na něho nikdy zapomenout, protože by to nebylo správné. Vždycky bude součástí tebe. Ale jestli mi dovolíš, abych ho teď zastoupil a dělal ti tatínka, budu na to pyšný.“

Abigail zářila a Evangeline si osušila slzy kapesníčkem, navoněným verbenou, který jí vtiskla do dlaně June. Abigail políbila Scullyho na čerstvě oholenou tvář. „Dobře,“ souhlasila se slavnostní vážností, „ale nesmíš mě bít. Ani když budu moc, moc zlobit.“

Scully se rozesmál a zvedl ruku k přísaze. „Žádné bití, slibuji.“

Abigail mu podala svou malou ručku na stvrzení dohody.

Potom nastalo kolo srdečných gratulací. Pro Evangeline to bylo jako sen. Hlas Velkého Johna duněl celou stanicí. Poplácal Scullyho po zádech a Evangeline dal mlaskavou pusu na tvář. Přesto, jak se bála jeho příjezdu, přistihla se teď, že je jí Charlesův bratranec docela sympatický a doufala, že spolu s Tessou prožijí spoustu šťastných let.

Zpráva o svatbě se roznesla po kraji oním záhadným způsobem, jakým se šíří oheň, a na slavnost se začali sjíždět lidé, aby blahopřáli oběma párům. Všichni byli oblečení do nedělních šatů a jedna rodina usedlíků, Tom a Sue Bellweatherovi, přivezla i dceru Kathleen, která byla jen o rok starší než Abigail. Trey Hargreaves se také zastavil,

aby poblahopřál Scullymu a přivezl svou dceru Emmu. Měla velké a zasněné hnědé oči, výrazně vystouplé lícní kosti a skoro černé vlasy.

Abigail byla štěstím bez sebe. Nejen, že dostala Scullyho za tatínka, ale měla i dvě nové kamarádky, Emmu Hargreavesovou a Kathleen Bellweatherovou. Byla jen mírně zklamaná tím, že se Emma nejmenuje Elisabeth, jak čekala. Ale svěřila se Evangeline, že je ráda, že její jméno alespoň začíná na „E“.

Někdo přinesl housle a začalo se tančit. Evangeline kroužila po místnosti se Scullym, s Jacobem, s Velkým Johnem a znovu se Scullym a po celou dobu byla rozechvělá štěstím. Díky June-bug dokonce měli i svatební dort, ale Evangeline do sebe nemohla dostat ani kousek.

Byla tak plná lásky a štěstí a nesmírného vzrušení z toho, že patří Scullymu a on patří jí, navěky. Navěky. Jaké krásné slovo.

Před západem slunce se svatební hosté začali rozcházet, sbírali své věci, sedlali koně a zapřahali dvojspřeží do vozů. Pro ně slavnost skončila, pro Scullyho a Evangeline všechno teprve začínalo.

Zamávali posledním hostům z verandy, všichni si vzájemně slíbili, že se přijedou navštívit, a když Jacob s June zašli do stanice, Jacob se spící Abigail na rukou, Scully s Evangeline zůstali venku.

„Miluji tě,“ řekl Scully. „A chci ti to dokázat, Evo, dnes v noci a po zbytek života.“ Nedaleko bučel dobytek, který honáci Velkého Johna hnali k potoku, kde byla hojnost čerstvé trávy.

Evangeline cítila chvění a hrdlo se jí sevřelo dojetím a láskou. „A já miluji tebe, Scully Wainwrighte.“

Líbal ji na rty tím svým omamně dráždivým způsobem, zatímco slunce zapadalo na obzoru a svádělo plamennou bitvu s nadcházející nocí. „Zítra brzy ráno my dva vyrazíme na ranč. Abigail může pár dní zůstat u McCaffreyových, jestli proti tomu nic nemáš. Velký John s Tessou ji přivezou, až k nám poženou stádo.“

Představa, že bude nějakou dobu sama se Scullym byla lákavá, i když jí bude dcera chybět. Zatím se spolu ještě nikdy za Abigailin poměrně krátký život nerozloučily. Objala manžela kolem krku a políbila ho na téměř neviditelnou jamku na bradě. Potom přikývla na souhlas s jeho návrhem a usmála se na něho.

„Budeš muset co nejdřív přistavět ty ložnice, pokud chceme mít nějaké soukromí.“

„S tím si nedělej starosti, paní Wainwrightová. Spravíme si dům tak, aby nám vyhovoval. Když jsme se rozhodli, že odkoupíme od

Velkého Johna jeho část půdy, nezbudou peníze na postavení nového domu na louce v horách. Alespoň prozatím ne. Bude tě to moc mrzet?“

„Jsem ochotná bydlet třeba v kurníku, jen když to bude s tebou,“

odpověděla Evangeline a myslela to vážně. Nějakou dobu budou bydlet ve velmi stísněných podmínkách, ale ona a Scully si vždycky dokáží najít soukromí, když budou chtít. Měla v úmyslu se o to postarat.

Zasmál se. „Než se nám narodí první dítě, budeš mít ten nejhezčí dům odtud do Denveru, jestli do toho můžu mluvit. Možná dokonce ten na objednávku, jak o nich stále mluví paní June-bug, s vodovodními rozvody a zásobníkem na horkou vodu.“

V té chvíli ho milovala tak, že měla strach, že umře, jak v ní byl ten cit silný, a nejlepší bylo vědomí, že se Scullym ještě ani neseškrábli vnější skořápku toho, co spolu budou mít, co spolu mohou za svůj život vybudovat, když budou pracovat bok po boku.

Nějak se jim podařilo přežít večeři i každodenní rituál ukládání Abigail do postele, pochopitelně v přítomnosti dřevěného koníka a Hortensie. Jacob s June-bug jí ustlali provizorní lůžko přímo ve svém pokoji. Manželská ložnice byla venkovský pokoj zastrčený úplně vzadu na stanici, kam se chodilo jen málo a Evangeline se začervenala, když si uvědomila, že ho McCaffreyovi vybrali pro jeho diskrétní vzdálenost od ostatních místností v domě.

Na nočním stolku hořela jediná lampa, když vešli do ložnice a June povlékla postel čistým povlečením a odhrnula přikrývky. U

petrolejky stála váza s barevnou kyticí lučních květů a okno bylo pootevřené, aby vpouštělo dovnitř čerstvý vzduch. Dokonce tu měli nachystanou horkou vodu. U oprýskaného toaletního stolku stál kbelík s kouřící vodou, na něm umyvadlo, mýdlo a ručníky.

Všechno bylo velmi prosté, ale pro Evangeline byl ten pokojík stejně luxusní jako kdyby byli v některém z drahých hotelů ve Philadelphii. Tady se konečně oddá Scullymu, na dnešní noc a na celý další život. Bylo to víc než jen rituál lásky, bylo to splynutí dvou duší v jednu.

Před svatbou se ona i Scully vykoupali, ale stejně šla k toaletnímu stolku a dlouho si oplachovala obličej. Tolik toužila po tom, co přijde, a přece si najednou připadala tak plachá a nejistá, jako by byla panna a ne vdova s šestiletým dítětem. Netřeba říkat, že s Charlesem bylo všechno jinak o jejich svatební noci. Poslal ji spát do

jejího pokojíku za kuchyň a sám vystoupil po schodech do svého pokoje a nedovolil si k ní víc, než štípnutí do tváře.

Scully ji něžně vzal za ramena, otočil ji tváří k sobě a políbil ji.

Nejdřív na ústa, potom na oční víčka, na tváře, pak na koutky úst, linie čelistí a po celé délce hrdla. Roztřásla se, když jí rozpustil vlasy.

„Neboj se,“ řekl jí a dlouze vdechl.

„Mohli bychom zhasnout tu lampu?“ zeptala se a hlas se jí mírně chvěl.

Usmál se. „Ne,“ odpověděl. A tak, jak byli, jí začal svlékat šaty, jeden kousek po druhém, až před ním stála nahá a chladným jarním vzduchem jí naskočila husí kůže. Vysokým oknem, na kterém vlály textilní závěsy, nakukoval velký stříbrný měsíc.

„Scully,“ zavzdychala.

Svlékl i sebe, nejdřív skopal boty, pak si svlékl čistou košili a kalhoty, které mu June půjčila z Jacobova šatníku, protože jeho věci byly příliš špinavé, aby se v nich mohl ženit. V matném světle petrolejky vypadal jako bájný válečník a dobyvatel, který se chystá vyhlásit válku. „Bude to chvíli trvat,“ varoval ji a přitáhl si ji k sobě tak, že se jejich nahá těla dotýkala.

Evangeline nevěděla přesně, co má čekat, přinejmenším pokud šlo o její vlastní reakce, ale ať už přijde cokoliv, chtěla to. A brzy.

Znovu zavzdychala a zmalátněla. Nebyl v tom žádný spěch, nic falešného a žádná přetvářka. Bylo jasné, že si Scully míní dát načas, kvůli sobě a kvůli jim oběma, protože to byla oslava jejich lásky.

Zasmál se a líbal jí ramena a současně vzal jedno její ňadro do dlaně. Když se sklonil, políbil jí bradavku a vzal ji do úst, slastně zasténala a postavila se na špičky, jako by se mu chtěla celá nabídnout. To, co cítila, pro ni bylo něco úplně nového, byla překvapená, jak se cítí bezstarostně a lehce.

Zvedl ji do náruče, nepouštěje přitom její bradavku z úst, a odnesl ji na postel. Evangeline cítila, jak jí pulsují všechny nervy v těle jako samostatné bubínky a přestože bylo otevřené okno a jarní noc byla chladná, ocitla se v zajetí takového žáru, že když ji Scully položil, kroutila se jako list v ohni.

Natáhl se vedle ní, dlouze ji líbal a pak se začal mazlit s druhým ňadrem. Hladil a dráždil je dlouhými tahy pravé ruky. Evangeline zmalátněla a znehybněla vzrušením a když sestupoval níž, k jejímu břichu, byla už napůl šílená.

„Ššš,“ utišoval ji a zlehka jí kroužil jazykem kolem pupku. „Ještě ne, lásko.“

„Dobrý bože, Scully,“ prosila, ale nevěděla přesně, o co. Co to je za divoké, frenetické pocity, které v ní probouzí? Nemá na ní ležet, jak to dělal Charles, a vniknout do ní?

A pak tam najednou byl, tam, na tom tajném místě, které po něm volalo, když sebou Evangeline zmítala ze strany na stranu, divoká a nenasytná jako vlčice pářící se v zalesněných horách při studeném měsíčním světle. Posunul ruku vzhůru a položil ji na prsa, která tak dobře připravil, a tím ještě znásobil žár v jejím podbřišku. Když jí rozdělal nohy a vzal do úst ten malý skrytý výrůstek, vykřikla rozkoší.

Neúnavně ji přiváděl hlouběji a hlouběji do plamenů, až nakonec prohnula záda vysoko nad matraci a explodovala v sérii křečovitých záchvěvů. Scully jí pevně držel dlaně pod hýžděmi a pomalu ji položil zpátky na prostěradlo, když záchvěvy odezněly a opatrně, aby ji netížil celou svou vahou, si na lehl.

Cítila jeho erekci mezi stehny, byl tvrdý a roztoužený a neskutečně velký a ona ho chtěla. Chtěla tu věc, kterou nikdy nechtěla od Charlese, ani žádného jiného muže.

Scully ji znovu líbal a ústa mu mírně voněla pižmem, a ona roztáhla nohy. „Miluji tě, Evo,“ řekl ochraptělým hlasem.

„Pojď ke mně,“ odpověděla rozechvělým šeptem. „Prosím, Scully, hned.“

Zvedl jí hýždě rukama a vnikl do ní jediným dlouhým a plynulým pohybem. I když před malou chvílí dosáhla uspokojení, byla okamžitě znovu v plamenech, zvedala se a klesala pod ním, podřizovala se jeho vedení a přiměla ho, aby se on podřizoval jejímu.

Dosáhla vyvrcholení jako první, otřásala se vlnami rozkoše, ze všech pórů jí vyrazil pot a dával jí pocit, jako by se rozpustila do hladkého prostěradla.

Ale protože vnímala, že se Scully prudce pohybuje, a protože chtěla, aby dosáhl stejně opojeného vyvrcholení, jaké prožila ona, zvedla se a vrhla se mu vstříc se stejnou divokostí, s jakou se pohyboval on. Když do ní konečně vstříkl své sperma, s hlavou zakloněnou, svaly na rukou, hrudi a ramenou viditelně napjaté, byla to pro ni dostatečně velká odměna. Navíc byla překvapená sladkým,

nečekaně svíravým pocitem ve svém nitru, který jí vehnal do očí slzy bezmezné oddanosti.

Teď už patří doopravdy celá Scullymu a on jí.

„Chci mít spoustu dětí,“ řekla mu dlouho potom, když už klidně leželi vedle sebe, stále v objetí. Ačkoliv teprve před chvílí prožili vášnivou lásku, začaly se znovu u obou objevovat první známky nové touhy, klíčily jako semínka v teplé půdě, která se chystají prorazit na povrch.

Zlehka ji líbal, jazykem opisuje linii jejích rtů, což byl příslib dalších intimností, které přijdou. „Udělám, co bude v mým silách, paní Wainwrightová,“ řekl.

Objala ho rukama kolem těla a vychutnávala pocit tepla a pevnosti.

Žádný vysněný Scully, ani vzpomínka, ani sen. Toto je skutečný, živý muž, z masa a krve, mající duši i ducha a je celý její, navěky věků. „Opravdu bys býval odjel?“ zeptala se. „Prostě odjel bez rozloučení s Abigail a se mnou?“

„Ty víš, že ano,“ odpověděl. Nebyl schopný nečestnosti, její Scully, proto mluvil tak stroze. „Připadalo mi to jako nejlepší řešení.

Méně bolestné pro nás pro všecky.“

„Už bych tě nikdy neviděla,“ zašeptala. A nikdy by to nepřestalo bolet, možná by bolest časem otupěla a ustoupila do podvědomí, ale nikdy by neskončila.“

„Pravděpodobně ne,“ souhlasil. Jeho úsměv se nad ní rozsvítil ve stříbrném svitu měsícem zalitého pokoje. „Ale jsem tady, Evo. Jsem tvůj muž a ty jsi moje žena.“ Zamručel a sklouzl níž, aby znovu našel její prsa. „Hmmm, líbí se mi, jak to zní, paní Wainwrightová,“

řekl. „Moc se mi to líbí.“

Evangeline slastně sténala. „Mně taky,“ řekla a odstrčila mu ramena. „Ale chci od tebe omluvu, Scully.“ Zvedl hlavu. „Proč?“

„Protože ses měl rozloučit, nezávisle na tom, jak by to bylo těžké.

Dlužils nám to. A dlužil jsi to i sobě.“

Položil jí čelo na její a povzdechl. „Máš pravdu, jako obvykle. Byl jsem zbabělý. Můžeš mi odpustit?“

Tvářila se, že jeho otázku zvažuje. „Myslím, že ano,“ odpověděla škádlivým hlasem, „když mi slíbíš, že nejdřív ze všeho vykopeš studnu přímo u domu.“

Zasmál se. „Ještě něco?“ dobíral si ji.

Objala ho rukama kolem štíhlého pasu. „Ano,“ řekla, „skoro všechno.“

Ráno ženich s nevěstou brzy vstali, aby včas vyjeli domů. Abigail ještě spala. Evangeline ji chtěla vzbudit a rozloučit se s ní, i když jí už předtím vysvětlila, že se Scullym odjedou na ranč dřív, zatímco ona s Hortensií přijedou o několik dní později s Velkým Johnem a Tessou.

Keatingovi už seděli u stolu na dlouhé lavici a snídali, Jacob seděl naproti nim s rukama sepjatýma na stole, jako by se modlil.

„Přijíždí sem stále více rodin,“ řekl. „Myslím, že tu vyroste město, než se nadějeme.“

Evangeline s Tessou se na sebe srdečně usmály.

„Evangeline, Scully, posaďte se,“ řekla June-bug a ukázala směrem ke stolu. „Potřebujete vydatné teplé jídlo, abyste tu dlouhou cestu vydrželi.“ Hned potom se zapojila do rozhovoru. „Je to hanba, nevěstinec! Tady, když tu ještě nemáme ani školu, nebo kostel a Trey Hargreaves si tu chce postavit nevěstinec!“

„Ale no tak, June,“ napomenul ji velmi mírně Jacob. „Tyhle pozemky patří dostavníkové společnosti. Jestli chtějí kus odprodat za účelem legálního podnikání, mají na to právo.“

June nesouhlasně mávla rukou. „Hloupost. Někdo by si s ním měl promluvit. Má takovou sladkou dceru, která bude potřebovat křesťanskou výchovu, ostatně jako každé dítě, chudinka bez matky, a co on dělá? Chce postavit kostel, nebo sem pozvat dobrou učitelku?

Ne! To Treye Hargreavese ani nenapadne. Chce místo toho postavit nevěstinec. Jestli tohle pro něj není typické!“

Scully vyslal sympatizující úsměv k Jacobovi. Když se Evangeline posadila ke stolu, překročil lavici a usedl vedle ní. „Měl by sis dávat pozor, starouši,“ řekl majiteli stanice s úsměvem v očích. „Nebo to tvoje žena jednoho dne vezme do vlastních rukou a postaví město, jaké jí bude vyhovovat.“

Evangeline do manžela šťouchla loktem.

Vidět, jak se Jacob usmívá, byla opravdu vzácnost. „Nemá smysl zavírat vrata, když kůň přiváží plnou fůru dřeva,“ poznamenal.

Big John se hřmotně rozesmál a jeho zase šťouchla loktem Tessa.

Evangeline mrzelo, že nebude mít čas, aby se s ní lépe seznámila.

Tessa musí být velmi inteligentní a zajímavá žena, když má vlastní ranč. Evangeline měla tisíc otázek, na které se jí chtěla zeptat.

Ale místo toho obě mluvily tiše o obyčejných věcech, zatímco muži se přeli o to, který z nich má nejhorší zkušenosti s nevěstincem.

Vyhrál to Velký John, kterému někdo zapíchl v Juarezu nůž do břicha a on si lehl na kulečníkový stůl a nechal si ránu zašít přímo na místě.

„Moc hezké téma u snídaně,“ zlobila se June-bug, ale její živé modré oči se usmívaly.

„John má ještě pořád strach se na vás podívat,“ svěřila Tessa Evangeline. „Vracel se sem, aby si vás vzal, opravdu. Ale když jsme se potkali, šlo to vážně rychle.“

„Bylo to pro nás všechny to nejlepší, co se mohlo stát,“ ujistila ji Evangeline. Myslela si, že z ní musí vyzařovat štěstí, ale Tessa byla také nevěsta a chápala ji. „Věděla jsem už dlouho, že tím pravým mužem pro mne je Scully.“

June postavila talíř se smaženými vejci před Evangeline tak prudce, že tím ukončila jejich konverzaci. „Nebude to pohroma pro všecky?“ zabručela, znovu dopálená tím, že do Springwateru přijde hřích. „Nevěstinec!“

Evangeline souhlasila, že škola by byla lepší investicí a hned pomyslela na Rachel, která se v Pennsylvánii nudí a touží po dobrodružství. Rachel má mnohem větší odvahu, než ona sama.

Možná by o tak ušlechtilý projekt měla zájem. Soudě podle počtu rodin, které se včera sjely na jejich svatbu, malých žáků by měla dost. Rozhodla se, že přítelkyni při nejbližší příležitosti pošle dopis a napíše jí o svém nápadu.

Rachel nade všechno miluje nové výzvy a přísahala, že se nikdy nevdá, takže určitě bude mít čas a energii, aby se mohla takovému projektu věnovat.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se jí Scully a zvědavě se na ni zahleděl.

V očích měl lišácké jiskry. Vypadáš tak, paní Wainwrightová, že přinutíš muže k zamyšlení.“

Usmála se na něho. „Ženy jsou záhadná stvoření,“ řekla poněkud ostýchavě. „A já nejsem výjimkou.“

„Řekl bych, že nejsi,“ souhlasil Scully a na chvíli to vypadalo, jako by všechno a všichni kolem nich zmizeli do nějakého jiného, sekundárního světa, mimo jejich dosah. „Dojezte snídani, ma’am.

Pojedeme domů hned, jak vyjde slunce.“

Pocítila nával vzrušení z představy, že bude sama se svým manželem v tom milovaném srubu na ranči. Přikývla a pustila se do

jídla, i když byla ve skutečnosti příliš nervózní na to, aby mohla polykat. Ale cesta bude dlouhá a náročná a bude potřebovat hodně energie.

Abigail se probudila, aby se rozloučila s matkou a vyjádřila naději, že ji Velký John nechá na zpáteční cestě na ranč jet na jedné z těch krav, ale hned zase upadla do hlubokého spánku. Evangeline ji s úsměvem políbila na čelo, přihladila jí kožešiny k tělu a po špičkách vyšla z přítmí pokoje.

Toho rána bylo překrásné svítání, když ji Scully vysadil Appaloosovi na hřbet a pak se vyšvihl za ni. Když vzal otěže, cítila kolem pasu jeho pevné a silné ruce a jeho teplý dech jí ovanul vlasy na šíji, když ji políbil.

Evangeline se o něho pohodlně opřela, spokojená, že konečně jedou domů.

28. ledna 1874

Drahá Rachel,

Byla jsem nadšená, když jsem dostala tvůj dopis, kde slibuješ, že přijedeš do Springwateru a ujmeš se úkolu učit naše děti v úplně nové škole. Je pravda, že stojí přímo naproti nevěstinci, ale během dne se tam moc nestřílí, takže z toho nemusíš mít strach.

I když Abigail tam nebude chodit, protože od nás je to velký kus cesty, mám velkou radost, ze budeš tak blízko, abychom se mohly pravidelně navštěvovat. Už se velmi těším, moje drahá přítelkyně, až uslyším tvůj hlas a pohlédnu do tvé drahé, známé tváře. Je toho tolik, co ti chci vyprávět a samozřejmě jsem zvědavá na naše přátele a známé v Pennsylvánii. Ujišťuji tě, že si nemusíš dělat starosti s tím, abys mě ušetřila skandálů, chci slyšet úplně všechno!

Přestěhovali jsme se do nového domu na horské louce a jak Abigail, tak malý John Jacob (říkáme mu JJ, jak si jistě vzpomínáš) rostou jako letní plevel. JJ už má dva roky a drží se Abigail mnohem víc, než je jí milé. Ona neustále jezdí na koni a JJ chce také jezdit.

Scully ho to učí. Často ho obě děti provázejí, když jede s pomocnými dělníky hledat nějaký ztracený kus dobytka. Musím mít v nebi nějakého příznivce, protože se neustále modlím. Doufám, že naše

další dítě, které se má narodit přibližně ve stejné době, kdy přijedeš, bude holčička a bude mít spíše dívčí zájmy. Abigail nejeví žádný zájem o šití a podobné věci.

Touhle dobou už bys měla dostat bankovní směnku na cestu a slabikáře (čítanky), které jsi tak laskavě souhlasila koupit a přivézt s sebou. Udělala bys pro mě jednu velkou laskavost, bude-li to ve tvé moci? Samozřejmě pochopím, když odmítneš, ale během těch dlouhých zimních dní jsem přemýšlela o té velké staré pivoňce, která roste v rohu Clařiny zahrady, té, co má tak jasně červené květy. Je tam ještě? Nemohla bys mi, prosím, z ní přivézt řízek, až sem přijedeš? Pečlivě bych ho opatrovala, jak jistě víš, a byla bych ti nesmírně vděčná.

Ale chtěla jsem ti toho říci mnohem víc o našem domě. Scully ho postavil vlastníma rukama, z velké části, i když mu někteří honáci pomáhali. Je to dlouhá stavba, dost velká a má dvě patra. Jsou tu tři kamenné krby a čtyři ložnice. A nejlepší ze všeho je, že máme zásobníky na vodu, jeden v kuchyni a jeden v koupelně. Je to luxus, Rachel! Mám horkou vodu na koupel, kdy si vzpomenu, což je skoro každý večer. Přiznám se, že si připadám skoro dekadentní.

Samozřejmě všichni tvrdě pracujeme, protože půda to vyžaduje.

Nejdražší přítelkyně, vím, že jsi přísahala, že se nikdy nevdáš, ale prosím tě, abys své rozhodnutí znovu zvážila. Nikdy jsem si nemyslela, že je možné být tak šťastná jako jsem já se Scullym.

Máme rozepře, jako každý, ale když mě objímá, stále mám závratě a když mi řekne, že mě miluje, vím, Že je to pravda, protože mi to dokazuje vším, co říká a co dělá. Mám tě ráda a chci, abys byla stejně šťastná jako já, abys měla život naplněný radostí a bohatstvím.

Oh, spěchej, Rachel, Springwater na tebe nedočkavě čeká a já také. Tolik jsi mi chyběla.

S láskou Evangeline