Lucy Monroe

Řecké magnólie

PRVNÍ KAPITOLA

„Ta chladnokrevná zmije!”

Savannah Marie Kiriakisová po slovech své švagrové zamrkala, ale jestli se jí zlá slova dotkla, nedala to na sobě znát. Dál upírala pohled na smaragdově zelený trávník.

Tradiční pohřební obřad řecké ortodoxní církve se už chýlil ke konci. Početní smuteční hosté už vyjádřili svůj soucit s pozůstalými, Savannah byla jedinou výjimkou.

Stála na pokraji hrobu, v ruce držela bílou růži a snažila se vyrovnat s tím, že její manželství právě definitivně a nenávratně skončilo.

Cítila, jak se v ní sváří úleva a pocit viny. Ulevilo se jí, že jejím mukám je konečně jednou provždy konec. Od této chvíle jí už nikdo nikdy nebude vyhrožovat, že jí odebere její dvě krásné děti. Vinu cítila z toho, že dovedla s úlevou přijmout smrt lidské bytosti - i když tou bytostí byl Dion, muž, za kterého se před šesti lety z dobré víry a neskonalé naivity provdala.

„Jaké má právo tu s námi být?” pokračovala Iona, když její první poznámka nevzbudila žádnou odezvu ani u Savannah, ani u ostatních příbuzných. Dionova mladší sestra měla odjakživa talent pro dramatično a dělalo jí dobře, když mohla být středem pozornosti. Prostředky, které si k tomu vybírala, byly leckdy na samé hranici dobrého vkusu. Savannah to věděla, a proto předstírala, že její poznámky neslyší.

Hodila pohledem po Leiandrosu Kiriakisovi, Dionovu bratranci. Chtěla vědět, jak na Ionin výlev zareagoval on. Leiandros však nesledoval svou sestřenici, díval se přímo na ni. Savannah to nebylo ani trochu příjemné.

Jeho pohled doslova přetékal pohrdáním. Napadlo ji, že kdyby nebyla tak silná, možná by nedovedla odolat pokušení a skočila by do hrobu za svým bývalým manželem. Leiandrosův pohled sice bolel, ale na bolest způsobenou členy klanu Kiriakisových už byla zvyklá. Pouhý pohled ji stejně nemohl bolet tak, jako ji svého času bolely nevěry jejího manžela a časté výprasky.

Chřípí jí naplnil pach čerstvé země smíšený s vůní květin ve smutečních věncích. Savannah sklouzla pohledem zpět k hrobu.

Je mi to líto,” zašeptala, hodila růži na rakev z tmavého leštěného dřeva a o krok ustoupila.

„To je dojemné gesto, škoda, že úplně bezcenné,” ozval se zpoza jejích zad temný hlas.

Nevrlá slova se jí do srdce zaryla jako ostře nabroušená dýka. Ucítila, jak ji Leiandros spaluje pohledem. Musela v sobě sebrat všechnu sílu, aby se dovedla otočit a postavit se mu čelem. „Je snad bezcenné gesto, když manželka dá poslední sbohem svému manželovi?” zeptala se. Bojovně přitom zvedla hlavu, aby se mu mohla zpříma podívat do očí.

Vzápětí toho zalitovala.

Leiandrosův pohled překypoval pohrdáním. Savannah si dobře uvědomovala, že z celé rodiny má jen on skutečný důvod k tomu, aby jí opovrhoval. Jen Leiandros byl svědkem toho, že svého manžela nemilovala celým srdcem, tak, jak by se na dobrou manželku slušelo a jak by si Savannah sama přála.

„Ano, je to zcela prázdné gesto. S Dionem ses rozloučila už před třemi lety,” pokračoval neúprosně Leiandros.

Nerozhodně potřásla hlavou a přemýšlela, jak mu odpovědět. Stejně jako ostatní členové rodiny, i Leiandros znal jen část pravdy. Věděl jen tolik, že s oběma dětmi proti vůli svého manžela odletěla z Řecka zpět do Států a že když ji tam rodina vypátrala, měla už zažádáno o rozvod.

Leiandros nevěděl, co ji k tomu vedlo, a nevěděl ani to, že tehdy jinou volbu neměla. Možná to ani vědět nechtěl. Možná pro něj bylo pohodlnější, když si mohl na věc udělat svůj názor. A jestli jeho názor neodpovídal pravdě…

V duchu si povzdechla. Co na tom záleželo? Pravděpodobnost, že by se s Leiandrosem ještě někdy setkala, byla mizivá.

Něco z jejích úvah se jí zřejmě muselo odrazit i v tváři, protože Leiandrosovy rysy ztvrdly a koutky úst se mu stáhly do pohrdavého úsměšku. „Je to tak. Tehdy ses s ním nerozloučila. Nechtěla jsi mu poskytnout svobodu, ale přitom jsi s ním ani nechtěla žít. Byla jsi Dionovi přesně takovou manželkou, o jakých se mužům zdá v nejhorších snech.”

Každé slovo, které Leiandros vyslovil, se jí zabodlo přímo do srdce. Protože ale věděla, jak je jeho obvinění nespravedlivé, proto se jím odmítla nechat ponížit. Takové předsevzetí se sice snadno přijalo, ale hůř provedlo.

„Kdyby o to Dion požádal, byla jsem ochotná souhlasit s rozvodem. Měl na to celé tři roky,” prohlásila na svoji obranu. Dion ale vyhrožoval, že když budu trvat na rozvodu, sebere mi děti, dodala trpce v duchu.

Při pohledu do tvrdé Leiandrosovy tváře pochopila, že nemá smysl, aby se s ním pokoušela diskutovat. Dionův bratranec si na ni už svůj názor udělal. I kdyby ho přesvědčovala sebevíc, i kdyby její argumenty byly logické a pravdivé, nemohla by na jeho názoru na ni nic změnit.

Leiandros si o ní myslel své už od večera, kdy se seznámili. Poprvé se setkali na večírku v sídle společnosti Kiriakis International, rodinného podniku, který byl zdrojem nezměrného bohatství celé rodiny.

Savannah se na ten večírek příliš netěšila, pořádal jej člověk, kterého vůbec neznala, ale Dion trval na tom, že tam musí jít. Prohlašoval, že vliv jeho bratrance jim může být v lecčem užitečný. Po dlouhém váhání tedy Dionovi ustoupila a souhlasila.

Večírek probíhal ještě hůř, než předpokládala. Nelíbilo se jí na něm už od chvíle, kdy se od ní hned po příchodu manžel odpoutal a nechal ji samotou uprostřed společnosti, která mluvila jen řecky, jazykem, jemuž v té době ještě příliš nerozuměla.

Stáhla se tedy do koutku, ke dveřím na terasu, stranou ostatních hostů, a smířila se s tím, že bude muset celý večer přetrpět sama. Dionovo chování ji vůbec nepřekvapilo, v té době už se k ní i na veřejnosti choval, jako by se za ni styděl.

„Kalispera. Pos se lene? Me lene Leiandros, oslovil ji po chvíli samoty hluboký mužský hlas.

Bezděky zvedla pohled a v příští chvíli se jí zdálo, jako by do ní udeřil blesk. Spatřila nejpřitažlivějšího muže, s jakým se kdy setkala. Zatajila dech a v první chvíli se nezmohla na jediné slovo.

Když se po několika vteřinách probrala z prvního okouzlení, musela se sama před sebou za tak nepřiměřenou reakci zastydět. Muž proti ní byl sice přitažlivý, ale Savannah byla přece vdaná a navíc byla na večírku s manželem. Neměla nejmenší právo nechat se okouzlit mužem, kterého neznala a o kterém nic nevěděla.

Sklopila pohled k zemi a použila jedinou řeckou větu, kterou se stačila naučit: „ Then katalaveno.“Nerozumím.

Neznámý k ní pomalu přistoupil, natáhl k ní ruku, vzal ji palcem za bradu a zvedl jí tvář tak, aby se mu musela podívat do očí. Pousmál se na ni. Jeho úsměv jí na zlomek vteřiny připomněl dravé zvíře, které si právě vyhlédlo svoji další kořist.

„Zatančete si se mnou,” vyzval ji dokonalou angličtinou. Jeho hlas zněl nevyslovenými, smyslnými přísliby.

Potřásla hlavou, než ale stačila svůj nesouhlas dát najevo i slovy, neznámý ji zlehka vzal kolem pasu a vyšel s ní na terasu. Vzal ji do náruče a pomalu se s ní začal pohupovat do rytmu hudby, která k nim doléhala z haly, kde se bavil zbytek společnosti.

Stále se mu odmítala poddat, proto se k ní naklonil a tiše jí do ucha zašeptal: „Nebojte se, neukousnu vás.”

„Neměla bych s vámi tančit,” vydechla naléhavě. Ucítila, jak ji na tváři pohladil jeho vlahý dech.

„Proč?” zajímal se tiše. „Jste tu snad s přítelem?” „Ne, ale…”

Než mu stačila povědět, že je vdaná, zmocnil se jejích rtů. Pokusila se mu vytrhnout, ale žár jeho těla a síla jeho paží její úmysl zmařila ještě dříve, než se jej mohla pokusit proměnit ve skutečnost.

Sotva na svých rtech ucítila jeho lačná ústa, k vlastní hrůze zjistila, že jí jeho objetí není tak nepříjemné, jak by mělo. Její tělo mu bezděky vyšlo vstříc. Přitiskla se

k němu a než si stačila uvědomit, co dělá, objala ho kolem krku.

Ze rtů neznámého dostávala vše, co jí Dion nikdy nedovedl nebo nechtěl dát. Přála si, aby jeho polibek trval věčně, přestože si až příliš dobře uvědomovala, že jí nezbývá nic jiného než jeho kouzlu i nadále odolávat.

Jeho dlaň se zatím ze šíje zvolna přesunula k jejímu ňadru a zmocnila se ho, jako by k tomu měla plné právo.

Znovu ji překvapilo, jak na intimní gesto zareagovalo její tělo. Ucítila, jak se jí dmou ňadra a jak je jim náhle její podprsenka těsná. Ucítila, jak jejich hroty tuhnou vzrušením, jak se jí podlamují kolena a jak se jí tělem začíná rozlévat sladká, smyslná malátnost.

Uvědomila si, že to, co právě dostává z paží neznámého, s Dionem nikdy nezažila.

Teprve vzpomínka na manžela ji přiměla k tomu, aby se od cizince zhurta odtrhla. Ucítila, jak se jí do tváří dere krev. Během jediného zlomku vteřiny ztratila veškerou sebeúctu a začala sebou pohrdat za to, jak snadno se poddala prvnímu, kdo jí nabídl vzrušení a slast, vše, co v manželství tak bolestivě postrádala. Přestože si uvědomovala, že je to nesprávné, její tělo i teď toužilo po laskání a vzrušujících dotecích jeho dlaní. „Jsem vdaná,” vydechla.

Neznámému se popuzeně zablesklo v očích. Tehdy ještě nevěděla, co ho popudilo víc, jestli odmítnutí nebo to, že se od něj nechala políbit. Několik vteřin proti sobě jen stáli a měřili se pohledy. Oba přerývaně oddechovali, vzduch mezi jejich těly doslova sršel nevyslovenými otázkami.

„Leiandrosi! Vidím, že ses už seznámil s mou manželkou,” ozvalo se v té chvíli od dveří. A v té chvíli Savannah v Leiandrosových očích poprvé uviděla výraz

nenávisti a pohrdání, který ji měl ještě dlouho pronásledovat v těžkých snech.

Jak se právě přesvědčila, na Leiandrosově přístupu se ani po šesti letech nic nezměnilo.

„Tvůj manžel není mezi námi, aby se mohl bránit. Nevěř ale, že se ti povede svoje nepřijatelné chování omluvit nějakými vylhanými důvody. Všechno má svoje meze. Nedovolím, abys rozbíjela rodinu Kiriakisových.”

Leiandrosův hrubý hlas ji vytrhl ze vzpomínek a vrátil do přítomnosti. Dnes v ní už Leiandros žádné kladné pocity nevzbuzoval. Ustoupila od něj a otočila se k odchodu. Nevěděla, kam Leiandros svými slovy míří, a ani se to dozvědět nechtěla. Dionův pohřeb definitivně uzavřel nešťastnou kapitolu jejího života. S rodinou Kiriakisových už nechtěla mít nic společného, patřila minulosti. Teď bylo důležité jen to, jak se do budoucna dovede postarat o dvě Dionovy dcery.

„Neutíkej přede mnou, Savannah!” ozval se zpoza jejích zad Leiandros. „Nemysli si, že se mnou budeš manipulovat tak snadno, jako se ti to dařilo u Diona.”

Nevyslovená výhružka způsobila, že se zastavila, ani teď se se k němu ale neotočila. „Nemám nejmenší potřebu tebou manipulovat, Leiandrosi Kiriakisi,” pronesla důstojně. „Uvědom si, že ode dneška už není třeba, abych se s někým z vaší rodiny někdy setkala nebo s ním mluvila. Pokud to někdy udělám, bude to jen moje dobrá vůle.”

„V tom se tedy pleteš,” utrousil Leiandros tak výsměšně, až Savannah po zádech přeběhl mráz.

„Jak to myslíš?” zeptala se a zhurta se k němu obrátila. Zmocnilo se jí neblahé tušení, že na ni Dion, dokud byl ještě naživu, připravil nějakou past, která právě

sklapla. Bylo by mu to podobné a vlastně by ji to ani nepřekvapilo.

Leiandros si ji přeměřil podmračeným pohledem, sevřel rty a po chvíli přemýšlení prohodil: „O tom si ještě budeme muset promluvit. Ted na to ale není ta správná chvíle. Za několik minut začíná smuteční obřad za moji manželku.” Pokynul bradou ke skupince hostů u druhého otevřeného hrobu.

Savannah se druhého obřadu nechtěla účastnit, považovala jej za věc rodiny Kiriakisových. Kromě toho si dobře uvědomovala, že by mezi hosty nebyla vítaná. Rodina pro ni měla jen pohrdání, i když ho ostatní nedávali najevo tak okatě jako Iona.

Na zlomek vteřiny pocítila soucit - Leiandros přišel o manželku při stejné autonehodě, která ji připravila o špatného manžela. „Je mi to líto,” vypravila sevřeným hrdlem. „Už tě raději nebudu zdržovat.” Zúžily se mu zorničky. „Ty na obřad nejdeš?” „Už mezi vás nepatřím.”

„Iona si to myslí od chvíle, kdy jste se s Dionem vzali. Nezabránilo ti to ale, abys mu nepřijela na pohřeb.”

„Dion byl mým manželem. Proto jsem mu taky přijela dát poslední sbohem. Vzala jsem si ho, proto jsem musela vzdát čest jeho památce.”

„A nemyslíš tedy, že bys měla vzdát čest i Petřině památce? Jednou patříš k rodině, měla bys projevit alespoň trochu zdvořilosti.”

„Nikdo o mě na obřadu nestojí, proč bych tam tedy měla chodit?” zeptala se.

„Stala ses plnoprávnou členkou naší rodiny. Nastal čas, abys dodržela závazky a zaplatila za vše, co z té výsady vyplývá,” prohlásil důstojně Leiandros.

Výsady? Savannah se v duchu nevesele zasmála.

Manželství s členem klanu Kiriakisových jí nikdy nepřineslo nic než trpkost a bolest.

Leiandros možná pochopil, na co právě myslí, protože po chvíli stroze přikývl a prohlásil: „Možná máš pravdu, možná pro tebe skutečně na obřadu za moji manželku není místo. Stačil jeden falešný výjev soucitu s rodinou.”

Odstoupila od něj o další krok. „Ale mně je upřímně líto, že Dion a Petra zahynuli, Leiandrosi,” vydechla zadrhnutým hrdlem.

„Myslím, že tě to mrzet teprve bude,” odvětil a pomalu k ní natáhl ruku.

Nevěděla, jestli jí chce z čela jen odhrnout neposlušný pramínek vlasů, nebo jestli ji chce uhodit, proto raději ucukla. „Co mi tím chceš naznačit?” zeptala se ostražitě. „Zapomeň na to. Musím už jít.”

Přikývla. „Sbohem, Leiandrosi.”

Leiandros vykročil k hrobu své manželky. Cestou si pomyslel, že po roce, až přestane držet smutek za svou manželku, mu Savannah splatí vše, co provedla jeho rodině.

DRUHÁ KAPITOLA

Savannah se usadila k rozvrzanému starému psacímu stolu ve svém domě v Atlante a nepřítomně se zaposlouchala do zvuků, které přicházely z dětského pokoje, kde si hrály její dvě dcery.

Znovu se podívala na dopis od Leiandrose KiriakiseI. Připadal jí jako těžká boxerská rukavice, která ji co nevidět uhodí přímo do tváře.

Leiandros ji vyzýval, aby se dostavila do Řecka a projednala s ním svoji finanční budoucnost. Ještě nepříjemnější bylo, že ji žádal, aby s sebou vzala i Evu a Nyssu, své dcery. V závěru dopisu jí sděloval, že jako jediný správce pozůstalosti po jejím manželovi až do jejich jednání pozastavuje výplatu její apanáže.

Ucítila, jak se jí po zádech plíží ledová ruka strachu. Od smutečního obřadu za jejího manžela už uběhl celý rok.

Každý den sama sobě přísahala, že už se do Řecka nikdy nevrátí. Chápala, že jednoho dne bude muset svým dcerám povědět o jejich otci, ten den ale až do chvíle, kdy dostala Leiandrosův dopis, ležel kdesi v nedohledné budoucnosti.

Zazvonil telefon a už když ho Savannah brala, věděla, kdo bude na druhém konci linky.

„Na který den vám mám rezervovat letenky?” ozval se z telefonu hlas Leiandrosova mladého tajemníka.

„Nemám v úmyslu odletět,” odvětila pevně. „Informujte o tom, prosím, svého šéfa. Tuto věc bych s ním raději vyřídila telefonicky. Ať mi zavolá, až se mu to bude hodit.”

Zavěsila, ale od telefonu neodešla. Věděla, co bude následovat. Telefon znovu zazvonil po necelých deseti minutách. Zvedla sluchátko a ohlásila se: „Haló?”

„Zítra je splatná tvoje apanáž.” Přestože se Leiandros nepředstavil, Savannah už od první chvíle věděla, s kým mluví. Jeho hluboký hlas, zvyklý rozkazovat, se nedal s ničím splést.

„Zdravím vás, Leiandrosi,” pronesla do telefonu. Soudila, že když mu bude vykat, povede se jí s ním jednat rozvážněji.

Leiandros se s odpovědí na pozdrav neobtěžoval. „Rozhodl jsem se, že protentokrát ti apanáž ještě vyplatím. Nebudu ji zatím zastavovat, jak jsem měl původně v úmyslu. To ale nic nemění na tom, že musíte všechny co nejdříve přijet do Řecka. Příští měsíc už ti nepošlu ani cent.”

Vysvětlení se nedočkala, Leiandros jí jen předložil ultimátum.

Savannah si vzpomněla na nekřesťanské peníze, které si účtovala soukromá klinika, která od druhé mrtvice čtyřiadvacet hodin denně pečovala o její tetu Beatrice. Kdyby je měla každý měsíc platit ze svého příjmu, zbylo by jí sotva na jídlo. „Všechno, co potřebujeme projednat, se dá vyřídit po telefonu,” pronesla opatrně.

.Ne.”

Ani teď se od Leiandrose nedočkala vysvětlení, jen nekompromisního příkazu. Promnula si oči a s povděkem si pomyslela, jak je dobře, že Leiandros nemůže její bezradné gesto vidět. „Poslyšte, Leiandrosi…” pokusila se promluvit. „Ohledně letenek se domluv s mým tajemníkem.”

V telefonu klaplo. Nepřítomně se zadívala na oněmělé sluchátko a zavěsila. Po chvilce uvažování si pustila počítač a znovu si prošla příjmy a výdaje za poslední měsíc.

Výsledky byly stejné jako předtím, od rána se nestal žádný zázrak. Musela se postavit skutečnosti čelem a přiznat si, že pokud má teta i nadále dostávat péči, kterou by jí státní nemocnice asi nemohla poskytnout, bude apanáž od rodiny Kiriakisových potřebovat i v budoucnu.

Druhý den ráno zavolala Leiandrosovu tajemníkovi. Jeho tón byl stejný jako včera, věcný a nezaujatý. Savannah souhlasila, že se na cestu vydá příští týden, ale odmítla s sebou vzít dcery. Tajemník její zprávu přijal s tím, že ji předá Leiandrosovi a do hodiny jí potvrdí rezervaci letenek.

Savannah si sotva stačila uvařit hrnek čaje, když se telefon ozval znovu. Zvedala ho s pocitem odsouzence, který čeká na popravu. „Ano, Leiandrosi?”

Doufala, že se jí ho povede alespoň trochu vyvést z míry, její pokus ale dokonale selhal. „Eva a Nyssa musejí přijet s tebou. Proč by nemohly?”

Představa, že by dcery měla vzít do země, která jim byla cizí, jí naháněla strach. „Protože Eva má ještě dva týdny do konce školního roku.”

„Tak přijeďte až o prázdninách,” navrhl Leiandros. „Raději bych přijela hned.” Uvědomila si, že peníze potřebuje ihned, za dva týdny už mohlo být pozdě. “A kromě toho se mi s sebou nechce brát děti na krátkou a namáhavou cestu.”

„Ani když je cílem cesty seznámit je s jejich prarodiči?” namítl Leiandros.

Ucítila na jazyku kovovou pachuť strachu. „Dionovi rodiče o ně nestojí. Helena mi to dala jasně najevo, už když se Eva narodila.” Vzpomněla si na jejich popuzené poznámky k světlým vlasům a modrým očím jejích dcer. Dionovy děti byly podobné své matce, ne otci, a jeho rodiče se s tím nehodlali smířit. Časem se k ní doneslo i to, že Iona pochybovala, jestli jsou děti Dionovy.

„Lidé se mění. Jejich syn je po smrti. Co ti připadá tak divného na tom, že se Helena a Sandros chtějí poznat se svými vnoučaty?”

Savannah se zhluboka nadechla a zadržela dech. “Smířili se už s tím, že nejsou Dionovi podobné?”

„Až se s nimi seznámí, jistě je přijmou za své,” odbyl její starosti Leiandros.

„Jak si tím můžeš být tak jistý?” zeptala se zhurta.

„Viděl jsem jejich fotografie. Dnes už nemůže být pochyb o tom, že Eva a Nyssa patří do rodiny Kiriakisových,” vysvětlil jí netrpělivě.

„Aha. Asi mluvíš o fotografiích z pozůstalosti po Dionovi.” domyslela si Savannah po chvilce uvažování. Sama Kiriakisovým žádné snímky v posledních letech neposlala, Dion jich ale pár pořídil při své poslední návštěvě ve Státech.

„Ano, vyklízel jsem jeho byt v Aténách.” „Jistě, už to chápu.”

„Opravdu?” zeptal se. Z jeho hlasu jasně zazněla nevyslovená hrozba.

Savannah se ale nenechala zastrašit. „Skutečně se Helena a Sandros otevřeně vyjádřili, že se chtějí seznámit se svými vnoučaty?” pátrala usilovně dál. Chtěla, aby jí Leiandros otevřeně popsal, jak se věci mají.

„Usoudil jsem, že je k tomu nejvyšší čas.” Z jeho hlasu zněla neochvějná sebedůvěra. Leiandros očekával, že se celá rodina bez odporu podvolí jeho vůli. Možná k tomu měl jako ředitel rodinného podniku plné právo.

„Ne, v tom případě nesouhlasím,” trvala na svém Savannah. Nechtěla na Leiandrose v ničem spoléhat. „Přijedu, ale děti s sebou brát nebudu.”

„Jak můžeš být tak sobecká?” podivil se. Hlas mu znovu překypoval pohrdáním.

„Sobecká!” zopakovala po něm, jako by nevěřila vlastním uším. Ucítila, jak se jí svírá žaludek. „Tobě snad připadá sobecké, když matka chce chránit své děti před pohrdáním rodiny, která je nikdy nepřijala za své? Když je chce udržet stranou lidí, kteří je měli už od narození milovat, ale z nějakých nepochopitelných důvodů to

odmítli?”

„Sandros a Helena dnes svoje vnoučata přijmou s otevřenou náručí,” prohlásil důstojně Leiandros.

„Proč, kvůli tobě? Kdo si myslíš, že jsi - bůh?” Nechápala, kde se v něm bere tolik sebevědomí. Leiandros si odmítal připustit, že by někdo mohl jednat jinak, než se mu hodí. „Nerouhej se, to se k ženě nehodí.”

V té chvíli se málem nahlas zasmála. Leiandros se k ní choval, jako by byla školačka a on učitel dvorní etikety. Kupodivu ji to neurazilo, spíš pobavilo. „Nechci se nikoho dotknout,” prohlásila nakonec. „Prostě a jednoduše chci chránit zájmy svých dcer.”

„Pokud k zájmům svých dcer počítáš i finanční podporu ze strany rodiny Kiriakisových, přijedete do Řecka všechny,” pronesl důstojně a nesmlouvavě Leiandros. Když se od ní několik vteřin nedočkal odpovědi, zeptal se: „Není ti nic?”

„Celé se mi to ani trochu nelíbí,” přiznala po chvíli s nevolí.

„Savannah, nikomu nedovolím, aby Evě a Nysse nějak ublížil,” prohlásil důrazně Leiandros.

Znělo to upřímně a přesvědčivě, ale Savannah si ihned uvědomila, že jeho ochrana by se vztahovala jen na její dcery. Ona sama by se od něj podpory nedočkala. „Jak bys tomu mohl zabránit?” zeptala se chabě.

„Budeš mi prostě muset věřit,” odbyl ji popuzeně.

„Nevěřím nikomu, kdo se jmenuje Kiriakis,” vypravila sevřeným hrdlem. „Tu chybu jsem udělala jen jednou. Nechci jí zopakovat.” „Nemáš na vybranou,” uzavřel Leiandros.

Leiandros zavěsil a spokojeně se pousmál. Dosáhl svého, přestože mu to dalo víc práce, než původně předpokládal.

Savannah souhlasila, že do Řecka přicestuje i s dětmi hned, jak Evě skončí škola. Musel jí ale předtím slíbit, že se nebude její dcery snažit seznámit s prarodiči dříve, dokud si s nimi nebude moci promluvit jejich matka.

Nebylo mu zcela jasné, proč teď Savannah prokazuje tolik starostí o blaho svých dětí. O lásku rodiny je připravily její lži. Místo aby zůstala v Řecku, v lůně milující rodiny, dcery bez vysvětlení a bez domluvy s jejich otcem odvezla na druhý konec světa.

Nepochyboval o tom, že její argumenty byly falešné. Možná dělala s cestou do Řecka drahoty jen proto, aby z něj mohla vymámit větší apanáž. Suma, kterou jí každý měsíc posílal, sice byla štědrá, ale rozhodně nestačila k tomu, aby Savannah mohla pokračovat v hýřivém životě horních deseti tisíc, který zažila po Dionově boku.

Zvedl telefon a spojil se s tajemníkem. „Zařiďte, aby moje osobní letadlo dostalo za čtrnáct dní povolení k přistání na letišti v Atlantě.”

Vzpomněl si, že Savannah měla výhrady i k letu jeho letadlem. Musel jí zdůraznit, že na palubě proudového letadla, které patřilo jeho společnosti a které používal pro obchodní cesty, jsou lehátka, na kterých se může Eva a Nyssa cestou prospat.

Ústupky, které Savannah učinil, ho nijak nemrzely. V jeho případě účel světil prostředky. Aby mohl se Savannah rozehrát hru, kterou celý rok plánoval, musel ji nejprve přimět k tomu, aby přicestovala do Řecka.

Savannah se na jeho rodině dopustila hříchu, který se nedal prominout. Obratným lavírováním připravila Dionovy rodiče o vnoučata. Tomu však měl být již za dva týdny konec.

Nikdy by si nepřiznal, že svými plány sleduje i vlastní sobecké cíle - setkat se znovu se ženou, po které toužil už od chvíle, kdy ji poprvé spatřil.

TŘETÍ KAPITOLA

Savannah pronesla spící Nyssu celnicí a vykročila za Leiandrosovým osobním stevardem, který vedl za ruku Evu. Cesta byla únavná. Už se nemohla dočkat, až se osprchuje.

Sotva vešli do letištní haly, ucítila, jak se jí na zátylku začínají ježit vlasy. Instinktivně vycítila, že Leiandros je nedaleko a že je už od první chvíle pozoruje. Nepatrně otočila hlavou a hodila očima doprava. Její pocit se ukázal jako správný, Leiandros skutečně stál sotva deset kroků od celnice.

Sotva ho spatřila, zarazila se, jako by do ní uhodil blesk. Nedovedla si pomoci, nohy ji jednoduše přestaly poslouchat. Původně předpokládala, že se s ním setká teprve následujícího dne. Po dlouhé cestě to nebylo nijak příjemné překvapení.

Stevard si všiml, že se zastavila. Otočil se k ní a zdvořile se zeptal: „Paní Kiriakisová, není vám nic?”

Savannah nedovedla rty přimět, aby zformulovaly jediné slovo. Její mysl dokonale rozvrátil jediný pohled na Leiandrose.

Havraní vlasy měl sčesané tak, aby zdůrazňovaly obrysy jeho hlavy. Jeho jindy smyslné, měkké rty teď byly sveřepě sevřené, jeho oči přimhouřené a neproniknutelné. Nevyšel jim vstříc, zůstat stát a čekal na ně uprostřed davu, který kolem něj proudil a tříštil se jako moře kolem útesu.

Savannah si přitiskla na prsa spící dceru. Sotva k němu vykročila, narazila do ní kolemjdoucí. „Promiňte,” omluvila se jí Savannah bez přemýšlení, žena jí ale nevěnovala ani náznak pozornosti a dál rázně kráčela k pásu se zavazadly.

V té chvíli do ní někdo znovu zezadu narazil, tak silně, až zavrávorala. Užuž se bála, že Nyssu upustí, v poslední chvíli však ucítila, jak ji někdo bere za paži. Ohlédla se.

Leiandros teď stál hned vedle ní. Nechápala, jak se k nim mohl tak rychle a nepozorovaně dostat.

„Vypadáš unaveně. Raději ti to děcko vezmu,” prohlásil rázně Leiandros a přesunul dlaň z jejího lokte na Nyssina záda.

Savannah si automaticky přitiskla Nyssu ještě pevněji k tělu a ucukla. „Ne, raději ji ponesu sama… ale děkuju za pomoc,” odvětila.

Leiandrosovi se podrážděně zúžily zorničky. Zhluboka se nadechl.

„Mami…” ozvala se zezadu ospale Eva a nedala tak Leiandrosovi příležitost promluvit. Savannah se k ní obrátila a vděčně se jí zeptala: „Ano, miláčku?”

„Mně se chce spát. Můžu si už jít lehnout?” Savannah jí chtěla vysvětlit, že musí počkat až do hotelu, ale Leiandros byl rychlejší: „Ještě to budeš muset chvilku vydržet. Do postele se hned tak nedostaneš, ale za chvilku se budeš moci prospat v autě. Jsou v něm dost velká sedadla, aby se v nich malá holčička mohla pohodlně vyspat.”

„Mně už je pět,” ohradila se dotčeně Eva.

Leiandros ji obdařil úsměvem: „Jestli je ti pět, tak se určitě jmenuješ Eva. Já se jmenuju Leiandros Kiriakis. Ahoj.”

Eva k němu zvedla hlavu a změřila si ho ospalým, ale pozorným pohledem. „To je zvláštní. já se taky jmenuju Kiriakisová.”

Přidřepl si k ní, aby byly jejich tváře stejně vysoko, tvářil se stejně vážně jako ona, pak se na ni srdečně usmál.

„Aha, tak to tedy je. Tak to jsme asi jedna rodina.”

Eva se vytrhla stevardovi, přeběhla ke své matce a chytila se jí za nohavici. „Je to pravda, mami? Opravdu jsme s tímhle pánem jedna rodina?”

Leiandros vstal a probodl Savannah palčivým, vyzývavým pohledem.

Savannah okamžitě vycítila, co od ní čeká - že příslušnost své dcery ke klanu Kiriakisových popře. Odmítla mu popřát vítězství, proto přikývla a Evě vysvětlila. „Ano, tvůj otec byl Leiandrosův bratranec.”

„A vypadá tenhle pán jako můj otec?” zajímala se Eva

Leiandros probodl Savannah dalším pichlavým pohledem.

„Viděla jsi ho na obrázku, co myslíš?” odvětila Savannah a nechala svou dceru, ať se vyjádří sama.

Ucítila, jak se Eva ošila. Chvilku přemýšlela a pak pomalu přikývla.

„Asi ano, ale je větší.” Vzala Nyssu za nohu, která se jí komíhala nad hlavou, a k Leiandrosovi pronesla: “Tohle je moje sestra Nyssa, jsou jí čtyři.”

Leiandros její zdvořilost odměnil dalším srdečným úsměvem. „Takže když jsme se teď představili, mohli bychom se vydat na cestu, ne? O zavazadla se postará

Felix,” oznámil jim a pokynul k podsaditému muži, který se až dosud držel za ním.

Vyvedl je z letištní haly a teprve venku Savannah doopravdy ocenila, že si na cestu vzala lehký hedvábný kostým. Sotva se za nimi zavřely dveře klimatizované haly, zaútočilo na ni prudké řecké slunce. Přestože byla na teplé podnebí zvyklá z Atlanty, v Řecku jí slunce vždy připadalo pronikavější a ostřejší.

Leiandros jim pokynul k černé limuzíně s tónovanými skly. Zadní dvířka jim už držel přidržená řidič, u dveří spolujezdce stál další rozložitý muž.

Savannah si snadno domyslela, že spolu s Felixem tvoří Leiandrosovu tělesnou stráž. Muž tak bohatý jako Leiandros nemohl cestovat sám, aby se nestal snadnou kořistí únosců.

Pokynula Evě, aby nastoupila jako první. Dcera ji poslechla a zařídila se podle Leiandrosova návrhu - stulila se na velké měkké sedadlo a zavřela oči. Nyssu uložila vedle ní, ta se při tom dokonce ani neprobudila.

Při pohledu na spící dcery se Savannah zmocnila závist. Co by dala za to, kdyby stejně jako ony mohla zavřít oči, usnout a odpočinout si předtím, než bude muset jednat s přitažlivým mužem, který pro ni nikdy neměl nic než opovržení.

Automobil se dal do pohybu. Po několika minutách jízdy Leiandros zřejmě vycítil, co se Savannah honí hlavou, protože nedbale prohodil: „Jestli se ti chce spát, klidně spi, nebudu to brát jako urážku. Cesta z letiště je dlouhá.”

„Nevěděla jsem, že je z letiště do města tak daleko,” poznamenala lhostejně Savannah se špatně skrytým zívnutím.

Pokrčil rameny: „Obvykle ne, ale teď zrovna opravují dálnici. Než se dostaneme do vily, bude to trvat dobré dvě hodiny.”

Cukla sebou a veškerá ospalost byla ta tam. „Do jaké vily? Co tím myslíš? Byla jsem přesvědčená, že budeme bydlet v hotelu.”

„Patříš do rodiny, proto u ní budeš i bydlet,” prohlásil nevzrušeně Leiandros.

“Slíbil jsi mi, že se moje děti s prarodiči neuvidí, dokud s nimi nebudu moci promluvit,” zasyčela na něj.

Nechtěla dcery probudit, ale přitom mu chtěla jasně dát najevo, co si o jeho uskoku myslí. „Trvám na tom, že budeme bydlet v hotelu!”

„Ne.” Leiandros zabloudil pohledem z okénka. Tvářil se, jako by ho celá záležitost neuvěřitelně nudila, jako by jí už teď věnoval víc pozornosti, než si zasloužila.

„Ne? Jak to, že ne?! Slíbil jsi mi to!” Zkřížila si ruce na prsou a bojovně vysunula bradu. „Já věděla, že Kiriakisovým nemám věřit jediné slovo!”

„Nebudete bydlet s Dionovými rodiči,” odbyl ji.

„Jak to? Před chvilkou jsi mi pověděl, že budeme bydlet ve vile.” Sotva ta slova vyslovila, zmocnilo se jí nejasné, ale o to ošklivější podezření. „Moment, ty chceš, abychom bydlely ve tvé vile na ostrově Evia? S tebou!”

Ironicky svraštil obočí. „Bude tam s námi i moje matka. Myslím, že jako gardedáma dokonale vyhoví.”

„Gardedáma? Žádnou nepotřebuju. Potřebuju soukromí. Potřebuju bydlet v hotelu,” trvala na svém.

„Uklidni se, Savannah. Nemusíš kvůli tomu dělat tolik rámusu. Máš s sebou dvě děti. Myslím, že ve vile to pro vás bude podstatně pohodlnější než v hotelu,” argumentoval klidně Leiandros.

Chápala, že v tomto ohledu má pravdu, o své dcery si však v té chvíli příliš starostí nedělala. Daleko více ji znepokojovalo, že by měla s přitažlivým, tajuplným Leiandrosem zůstat pod jednou střechou. „Doufám, že si stále držíš byt v Aténách a že se na ostrově moc zdržovat nebudeš,” nadhodila s nadějí v hlase.

„Ano,” připustil, „ten byt v Aténách pořád používám.” S úlevou si oddechla.

„Samozřejmě jsem si vše zařídil tak, abych mohl po několik budoucích dnů pracovat z vily a mohl tak strávit trochu času s rodinou,” dodal zlomyslně.

Ztěžka polkla. „Jak dlouho se tu máme zdržet?” zeptala se. Odpovědi na tuto otázku se Leiandros při jejich telefonických hovorech vždy úspěšně vyhnul.

Pronikavě se na ni zadíval, jako by jí chtěl číst myšlenky. „O tom si promluvíme až zítra,” pokusil se ji odbýt.

„Raději bych to probrala hned teď.” Snažila se tvářit klidně a věcně. Nevěděla, jestli se jí to daří.

„Jak chceš,” uvolil se. Z držení jeho těla teď vyzařovala ostražitost. „Chci, abyste tu všechny tři zůstaly nastálo.” „Nastálo?” V první chvíli myslela, že se přeslechla.

Rty se mu sevřely do přísné čárky. „Ano. Až příliš dlouho jsi před svou rodinou utíkala. Je nejvyšší čas, aby ses vrátila domů.”

Domů?! V té chvíli se jí chtělo křičet. Na zlomek vteřiny ucítila neodolatelnou chuť udeřit ho. „Já jsem doma v Americe,” vypravila ze sebe s důrazem na každé slovo.

„Budiž, narodila ses tam. Byla jsi tam ale doma, jen než ses provdala za Kiriakise. Dnes je tvým domovem Řecko, a v něm moje vila,” prohlásil pevně.

„Tvoje vila? To ode mě skutečně čekáš, že budu nastálo žít ve tvé vile?” Zdálo se jí, že se ocitla ve zlém snu.

Leiandros otevřel dvířka miniaturní ledničky a vytáhl z ní dvě láhve chlazené vody. Jednu jí podal, druhou si vzal sám. „Ano, přesně to od tebe čekám.”

Nepřítomně upřela pohled na plastovou láhev a několik vteřin si nedovedla vybavit, odkud se vzala. „To nemůžu. To prostě nejde. Myslíš to vážně?”

S odpovědí se neobtěžoval, protože mu v té chvíli zazvonil mobilní telefon a Leiandros hovor bez zábran přijal.

Savannah se pozvolna vynořovala z hlubin spánku. Nevěděla, co ji vzbudilo, a jen matně si uvědomovala, že ji něco tlačí do tváře. Ještě v polospánku ji napadlo, že by si měla pořídit jiný polštář, protože ten, na kterém spočívala, nebyl ani trochu pohodlný. Potom se s ní postel zhoupla a Savannah jako z druhého konce vesmíru uslyšela: „Vstávej, pethi mou, už tam skoro jsme.”

Cukla sebou a prudce otevřela oči. Teprve teď zjistila, že hlavou spočívala na Leiandrosově rameni a že teplá věc, kterou ze spaní cítila na ramenou, nebyla přikrývka, ale jeho paže. To poznání jí kupodivu nebylo ani trochu nepříjemné.

„Evo, jak to, že se máma objímá s tím pánem?” pronikl k ní oparem rozespalosti Nyssin hlas. „A kdo to vůbec je? A kam jedeme?”

Prudce sebou trhla, až málem spadla ze sedadla, několikrát divoce zamrkala a zmateně se kolem sebe rozhlédla. Leiandros k ní chlácholivě napřáhl paži, ale Savanah na poslední chvíli ucukla.

“Nic mi není!” vyhrkla opřekot.

„Ten pán patří přece k naší rodině,” prohlásila mezitím Eva, jako by se tím vše vysvětlovalo. „Jmenuje se Leiandros.”

„Mami?” ozvala se znovu Nyssa, pohledem přitom ale spočívala na Leiandrosovi. Bylo na ní poznat, že je zvědavá a že neví, co si má o celé věci myslet.

Savannah se usadila na sedadle a odtáhla se až ke dveřím, co nejdál od Leiandrose a jeho svůdných paží. „Ano, miláčku?” „Proč jsi toho velkého pána objímala?”

„Neobjímala jsem ho,” vyhrkla Savannah a hodila po Leiandrosovi podmračeným pohledem. Za to, co se teď dělo, mohl jen on. „Spala jsem.”

„Aha.” Nyssa se znovu zvědavě zadívala na Leiandrose, znovu si ho důkladně prohlédla. Něco jí stále vrtalo hlavou. „To sis mu sedla na klín, aby ses mohla vyspat?”

Savannah jen zavřela oči a ucítila, jak se jí do tváří dere krev. Dovedla by pochopit, že usnula a že jí klesla hlava na Leiandrosovo rameno, ale proč si Leiandrosovi ve spaní sedla na klín? Vědomě by nikdy nic podobného neudělala. Bylo možné, že její tělo ve spaní bezděky udělalo to, o čem se jí zdávalo už od chvíle, kdy Leiandrose poprvé a naposled políbila?

Jak měla dceři vysvětlovat něco, co sama nechápala?

Než si však stačila vymyslet nějakou přijatelnou výmluvu, její dcera znovu promluvila na Leiandrose: „Já si občas mámě do klína sednu, když se mi chce spát, jenže ona mě vždycky vyžene, že jsem moc těžká. Vy si nemyslíte, že je máma moc těžká, když vám sedí na klíně?”

Savannah se chtělo z logiky její dcery zoufale vykřiknout.

„Ani ne, myslím, že je tak akorát,” prohodil Leiandros tiše. Jeho hlas byl smyslný a dvojznačný. Ucítila, jak se jí vzrušením svírají útroby.

„Kde to jsme?” zeptala se, jen aby nějak přerušila trapné ticho a zabránila svým dcerám v dalších nebezpečných otázkách,

„Za chvíli přijedeme do vily Kalosorisma. Právě jsme přejeli po mostě na ostrov Evia.” Savannah z Leiandrosových očí vyčetla, že si snadno domyslel, proč tu otázku položila. Podle toho, jak se mu blýskalo v očích, bylo poznat, že se právě královsky baví.

Auto skutečně po několika vteřinách zastavilo. Řidič otevřel dveře a nejprve pomohl vystoupit jejím dcerám. Než došlo na Savannah, stačil už Leiandros obejít auto. Když vystupovala, vzal ji krátce za ruku.

Měla pocit, jako by sáhla na rozpálené železo. Cukla sebou a rychle od něj uskočila. Dcery ji přitom zpovzdálí překvapeně sledovaly a Savannah v té chvíli před Evou a Nyssou znovu bylo neuvěřitelně trapně.

Rozhlédla se kolem. Přestože o vile Kalosorisma slyšela, ještě ji nikdy nenavštívila.

Dion se vždy snažil, aby se zbytkem jeho rodiny nepřicházela do styku. Výjimkou nebyli ani jeho sourozenci. Vysvětloval jí, že nechce, aby se s rodinou vídala, dokud se všichni nesmíří s jejich manželstvím.

Prohlašoval, že příbuzenstvo považuje jejich sňatek za nerovný. Podle jeho slov mu příbuzní měli za zlé, že sňatkem nepřispěl k rozšíření majetku klanu Kiriakisových.

Savannah teprve s odstupem času chápala, jaké byly pravé důvody. Dion nechtěl, aby ji rodina lépe poznala. Měl strach, že by se mohlo ukázat, že jeho manželka není tak nemorální a podlá, jak ji rodině líčil.

Vila měla bílou fasádu a střechu z červených pálených tašek. V přední části byly tři stupňovité terasy s obloukovými klenbami. Pod terasou kvetly magnólie, za zahradou se vzrostlými eukalypty se dalo vytušit nekonečné blankytně modré moře.

„To je ale hezký hotel,” prohlásila nadšeně Nyssa. „To není hotel,” opravila ji bez nadšení Savannah.

„To je můj dům,” přidal se Leiandros. Aniž si toho Savannah všimla, stál jí teď hned za zády.

„Já myslela, že budeme bydlet v hotelu, mami?” nechápala Eva.

„V Řecku je rodina nade vše. Kdybych vám nenabídl svůj dům nebo kdyby vaše maminka moje pohostinství odmítla, považovalo by se to za hrubou urážku,” vysvětloval Evě Leiandros. Nad její hlavou přitom hodil po Savannah výmluvným pohledem.

„Náš dům je daleko menší, protože v něm bydlíme jen my dvě s mámou,” dumala nahlas Nyssa. „Když máte tak velký dům, tak to taky určitě máte spoustu dětí, že? Je moc hezký, vypadá skoro jako zámek z pohádky.”

V Leiandrosových očích se na zlomek vteřiny objevil trpký výraz. „Žádné děti nemám.”

„Ne? A proč? Vy nemáte děti rád?” podivila se Nyssa dříve, než ji Savannah stačila umlčet.

Když Leiandros znovu promluvil, zněl jeho hlas tak smutně, až z něj Savannah píchlo u srdce: „Naopak, já mám děti velice rád.”

Eva k němu vykročila a položila mu dlaň na předloktí. „Nedělejte si s tím hlavu. Jednoho dne jistě nějaké mít budete. Máma vždycky povídá, že když člověk svým snům doopravdy věří, tak se jednoho dne taky vyplní.”

Leiandros se k ní sklonil a pohladil ji po tváři. „Děkuju za radu, pethi mou. Když teď budete se sestřičkou u mě, budu si představovat, že jste moje vlastní děti.” Eva ho za to pohladila po tváři, Savannah jen opodál beze slova lapala po dechu. Vůbec nechápala, co se před jejíma očima odehrává. Eva se k cizím lidem vždy chovala spíš ostražitě. „Jestli chcete, můžeme si zahrát šachy. Slyšela jsem, že to někdy tatínkové dělají,” rozvíjela Eva svůj nápad.

„A taky byste nás mohl s Evou ukládat na noc do postele,” přidala se Nyssa, aby nezůstala pozadu.

Savannah celou scénu pozorovala s pocitem, že se jí to všechno jen zdá. Stále nechtěla uvěřit, že by si její dcery Leiandrose dovedly tak rychle oblíbit.

Stejně podivné jako chování jejích dcer jí připadala i nepředstíraná srdečnost a laskavost, s jakou se Leiandros choval k jejím dcerám.

V té chvíli ji poprvé napadlo, že je sem Leiandros možná pozval proto, aby zaplnil prázdnotu, kterou cítil po smrti své manželky. Takové vysvětlení se ale nezdálo příliš pravděpodobné. Nikdy Leiandrose nepovažovala za muže, který by byl schopný jakýchkoliv citů.

Vedl multimilionový podnik a na jeho bedrech spočívala veškerá péče o blaho klanu Kiriakisových. Savannah si nedovedla představit, jak by do jeho životního stylu zapadla mladá vdova po bratranci a její dvě malé dcery.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Leiandros seděl před krbem v hale, usrkával whisky a čekal, až si sem s ním Savannah přijde před večeří promluvit.

Vilu postavil už jeho dědeček. Byly v ní nejen dvě rozlehlé haly, ale i dvě jídelny, z nichž jednu jeho otec používal jako pracovnu. Druhá ztratila původní účel ve chvíli, kdy do domu přibyla první televize. Ve druhém patře bylo osm pokojů, v přízemí kromě kuchyně byty pro služebnictvo.

V domě bylo dost místa, aby tu Savannah měla dostatek soukromí, po kterém podle svých slov toužila. Leiandros jí ale nehodlal poskytovat tolik soukromí, aby se mu mohla vyhýbat. Jeho plán byl docela jiný. Hned po příjezdu jí chtěl dát jasně najevo, že se do budoucna stane nedílnou součástí jejího života.

Ve dveřích s obloukovou klenbou ji spatřil ve chvíli, kdy se chtěl znovu napít.

Převlékla se do smaragdově zelených hedvábných šatů, světlé vlasy měla na temeni hlavy vyčesané a stažené do elegantního uzlu.

Její oblečení sice bylo hezké, ale Leiandros už na první pohled poznal, že její šaty i šperky jsou laciné a neodpovídají sumě, kterou jí každý měsíc posílal na účet.

Nyssa mu navíc mimoděk prozradila, že jejich dům není velký.

Nevěděl, jestli může její slova brát vážně. Možná Nysse jejich dům připadal malý jen v porovnání s jeho přepychovou vilou. Pokud ale měla Nyssa pravdu, za co Savannah každý měsíc utrácela deset tisíc dolarů, které jeho prostřednictvím dostávala od rodiny Kiriakisových?

Možná si je ukládala stranou, protože tušila, že zdroj jejích příjmů není bezedný, možná si vydržovala milence… Pokud byla Savannah taková, jakou ji rodině líčil Dion, nedala se ani tato možnost vyloučit.

Savannah nerozhodně postávala ve dveřích a bylo na ní poznat, že by nejraději odešla. Děti už byly po večeři a před hodinou je dala spát. Eva s Nyssou chtěly, aby je do postele uložil jejich nový příbuzný. Musel ale vyřídit mezinárodní hovor, a proto jim nemohl vyhovět. Slíbil jim ale, že to nechají na zítra. Jestli Savannah vadilo, že se k němu její dcery tak mají, nedala to na sobě poznat.

Když teď nerozhodně postávala na prahu místnosti, jasně z jejího chování vycítil, že ji jeho přítomnost znervózňuje. „Pojď dál, Savannah, neukousnu tě,” povzdechl si a pokynul jí dlaní.

Nepatrně, nucené se na něj ode dveří pousmála a prohodila: „Samozřejmě že ne. Řečtí multimilionáři jsou příliš dobře vychovaní na to, aby jedli svoje hosty.” Ironicky svraštil obočí. „Chceš něco k pití?”

„Něco nealkoholického. Ještě jsem se nestačila vzpamatovat z časového posunu. Mám pocit, že kdybych si dala třeba jen sklenku vína, usnula bych jak dřevo.”

Obrátil se k servírovacímu stolu s nápoji. Jeho pohyby byly ladné a nenucené, vyzařovala z nich ale skrytá síla. Nalil jí do sklenice s ledem minerálku a přihodil do ní plátek citronu.

Vzala si ji od něj a dávala si přitom dobrý pozor, aby se jejich prsty ani mimoděk nesetkaly. Pak hned zase o krok ustoupila. „Tvoje matka s námi večeřet nebude?” optala se obezřetně.

Odložil svoji sklenku na stolek a pomalu k ní přistoupil. „Odjela na návštěvu k přátelům. Vrátí se až za pár dní.”

„Ach tak. Já ale myslela, že mi bude dělat gardedámu,” zamumlala znechuceně Savannah.

Tiše se zasmál. „Povídala jsi, že žádnou nepotřebuješ. To sis to zase rozmyslela?”

Jeho temný, mužný hlas jí doslova rozechvěl tělo. Ucítila, jak se jí svírají útroby a jak se jí do tváří dere krev. Dlouze se napila chlazené vody. „Pane Kiriakisi, měli bychom si vážně promluvit a něco si hned ze začátku ujasnit.”

„Jmenuju se Leiandros. Ne pan Kiriakis. Ani kyrios Kiriakis. Prostě jen Leiandros. Jsme přece rodina. Nepřeju si, abys mě do budoucna oslovovala tak formálně,” prohlásil s důrazem na každé slovo.

Savannah měla v úmyslu udržet si od něj hned od počátku odstup. Teď měla pocit, že se jí to příliš nedaří. Připadalo jí, že si ho právě dovedla několika slovy znepřátelit. Na druhou stranu nevěděla, jestli má smysl, aby si s tím příliš lámala hlavu. Nejdůležitější bylo co nejrychleji se s ním dohodnout a vrátit se do Států. Každá minuta, kterou musela trávit v jeho společnosti, v ní probouzela vzpomínky na jejich jediný polibek.

„Dobře, budu ti i dál tykat, Leiandrosi,” uvolila se. „Takže. tvoje představa, že bych s dcerami zůstala v Řecku nastálo, je naprosto neproveditelná. Myslím, že to sám dobře chápeš.” Tázavě se na něj zadívala, toužila po sebemenším náznaku toho, že je Leiandros ochotný jednat.

Ten jí ale jen pokynul ke křeslu. Když se usadila, sejdi si proti ní do kožené klubovky, která stála na druhé straně krbu. Svraštil obočí a nesouhlasně potřásl hlavou. „Proč?”

„Doma mám svoje závazky a povinnosti.”

„Jaké závazky, jaké povinnosti?” zeptal se věcně.

S každým uplynulým okamžikem cítila, jak ji jeho blízkost vyvádí z míry. Musela se ze všech sil snažit, aby se na odpověď dovedla soustředit. „Takové ty obvyklé,” prohlásila nezávazně a znovu se napila. „Mám na druhé straně oceánu vztahy, které musím udržovat. Mám tam práci. Musím myslet na blaho svých dětí.”

„Žádnou práci přece nemáš,” odmítl stroze její nepřesvědčivou, narychlo vymyšlenou výmluvu.

Krátkým přikývnutím mu dala za pravdu. „Pokud se ale budu do budoucna muset obejít bez apanáže, budu si nějakou muset najít. Chci být nezávislá a soběstačná.”

„Pokud je pro tebe nezávislost skutečně tak důležitá, proč sis žádnou práci už dávno nenašla? Měla jsi na to čtyři roky,” prohlásil Leiandros a probodl ji nedůvěřivým pohledem.

Zamračila se a její ruka se bezděky sevřela v pěst. „Poslední čtyři roky jsem chodila do školy. Teď mám titul z ekonomie a chci jej použít pro sebe i své děti. Chci, aby o ně bylo dobře postaráno a aby netrpěly nouzí.” Její slova ho dokonale vyvedla z míry, a to ji těšilo. Zřejmě si až do této chvíle myslel, že je na *m zcela závislá.

„Máš ten diplom s sebou?” zeptal se stroze.

Nechápala, kam tou otázkou Leiandros směřuje. „Proč bych ho, u všech všudy, měla vozit s sebou?” vyhrkla udiveně.

„Přece abych si mohl ověřit, že mi povídáš pravdu,” pronesl Leiandros, jako by mluvil s malým dítětem.

Před očima se jí ve zlomku vteřiny zatmělo hněvem, na tvářích jí naskočily rudé skvrny. „Jak je vidět, tvoje povýšenost očividně nezná hranic!” vyprskla zuřivě. „Proč bych zrovna tobě měla něco dokazovat? A kromě toho, můj diplom nijak nesouvisí s předmětem naší debaty!”

„A tím je…?” optal se klidně Leiandros. Jeho hlas v té chvíli zněl neobyčejně smyslně.

Savannah ztěžka polkla. Musela bojovat se slastným brněním, které v ní probudil medový tón jeho hlasu. „Mluvíme tu v první řadě o tom, že se musím i s děvčaty co nejdříve vrátit domů. Zdržíme se tu tak dlouho, aby se moje dcery mohly seznámit se svými prarodiči, a to jen v případě, že si s nimi nejdřív budu moci promluvit o samotě. Nechci, aby se mé dcery staly svědky nějaké nechutné scény. Vím, čeho je schopná například Iona.”

Hodila po něm pohledem, a když Leiandros přikývl, pokračovala: „Pak se ale vrátíme domů a to je věc, se kterou nic nenaděláš a ze které se ti nehodlám zpovídat.”

„Asi by tě překvapilo, kdybys věděla, co všechno s tím můžu dělat.”

Zaskřípala zuby. Nedovedla pochopit, jak je možné, že se vedle Leiandrose cítí bezmocná a že ji přitom její protějšek může neodolatelně přitahovat. „Povídat můžeš, co chceš, ale na tom, že se vrátím domů, nic nezměníš,” odsekla. „Tak to prostě je, musíš se s tím smířit.”

„Kdybys skutečně byla tak nezávislá na měsíční apanáži, jak se mi tu právě snažíš namluvit, proč bys sem vůbec jezdila?” Leiandros upil ze své sklenky a čekal na odpověď. Když se jí nedočkal, pokračoval: „S cestou do Řecka j si souhlasila teprve v okamžiku, kdy jsem ti oznámil, že už ti další peníze nebudu posílat. Kdybys ty peníze nepotřebovala, nebyla bys tu, to je přece jasné,”

Na tuto otázku mu nehodlala odpovídat. „Apanáž nezajišťuješ ty. Pochází ze svěřeneckého fondu mých dcer.” Odložila téměř dopitou sklenici na stolek a vstala z křesla. „Tento hovor mi začíná připadat trochu nechutný. Přisvojuješ si práva, která ti nenáležejí.”

„V posledních letech jsem se fondu Nyssy a Evy nedotkl,” pronesl polohlasem Leiandros.

„Ale.” Překvapilo ji to tak, že se zase posadila. Nevěděla, jak si má jeho slova vyložit. Měla snad znamenat, že všechny peníze jim Leiandros posílal ze svého? Tomu se jí ale nechtělo uvěřit. Proč by to dělal?

„Žádné ale. V posledních letech jsem vás všechny tři podporoval já, a jestli chceš, aby to tak pokračovalo do budoucna, budeš muset přistoupit na jisté podmínky,” pokračoval neúprosně.

V té chvíli jí připomínal Diona. I její manžel jí stále kladl nějaké podmínky. Nechtěla připustit, aby se tato nešťastná etapa jejího života opakovala s Leiandrosem. „O žádnou podporu nestojím. Prostě si najdu práci,” prohlásila pyšně.

„Proč jsi tedy přijela do Řecka?” zeptal se znovu. Bylo na něm poznat, že její slova ani teď nebere vážně.

„Protože tu apanáž budu ještě několik měsíců potřebovat, než se postavím na vlastní nohy.”

„Ty vážně věříš tomu, že najdeš práci, kde ti od samého začátku dají měsíčně deset tisíc dolarů?” Pohrdavě se zasmál, jako by měl co do činění s naprostou hlupačkou.

„Ne. Samozřejmě že ne, ale za několik měsíců mi už bude k životu stačit daleko méně.” Sotva ta slova vyslovila, sevřelo se jí srdce zármutkem.

Lékaři už nedávali její tetě Beatrici žádnou naději. Po její smrti už nebude třeba platit za pobyt v nemocnici. Dům byl její a pro sebe a dcery tolik peněz nepotřebovala. Dovedly by pohodlně vystačit i s nástupním platem.

„Proč to?” zajímal se Leiandros.

„Jsi jako pes, který si pohrává s kostí, kterou už dávno ohlodal,” pokusila se ho odbýt.

Pokrčil rameny. „Stačí, když mi na tu otázku odpovíš, a já ji nebudu muset znovu a znovu klást.”

Podívala se mu přímo do očí. „Do toho ti vůbec nic není.”

Její odpověď ho ani za mák neuspokojila. V očích mu blesklo uraženou pýchou.

„Pleteš se. Každý měsíc ti posílám dost peněz, proto myslím, že je to i moje věc.”

„Jenže já nevěděla, že ty peníze jsou od tebe!” vykřikla zoufale. „Teď už to tedy víš.”

Do jejího hlasu se vkradla bezradnost. „Nemůžu na té věci nic změnit. Zatím ty peníze prostě potřebuju.” Platby za péči o tetu ji už dávno připravily o všechny úspory a další účet měl přijít už za několik týdnů. V té chvíli ji napadlo, jak celou věc se ctí uzavřít. „Možná bychom se mohli dohodnout na půjčce. Až dostanu práci, budu ti postupně splácet vše, co mi od této chvíle pošleš.”

Než mohl Leiandros na její návrh odpovědět, vešel do haly Felix a oznámil, že se podává večeře. Tím pro Savannah nepříjemný hovor alespoň prozatím skončil.

Odebrali se do jídelny, kde už bylo prostřeno pro dva. Savannah večeři snědla bez chuti, přestože Felixova manželka byla vynikající kuchařka. Necítila se ve své kůži a pokaždé, když se nad stolem její oči setkaly s Leiandrosovým pohledem, ucítila podivné šimrání. V takové chvíli dokonce i její oblíbená musaka chutnala jako podešev.

Leiandros dojedl a odsunul prázdný talíř stranou. Zadíval se na její porci, ze které sotva uždibla. „Asi sis večeři měla vzít do ložnice. Možná jsi na jídlo o třech chodech příliš unavená,” poznamenal.

„Bylo třeba, abychom si promluvili ještě dnes,” povzdechla si. Jejich hovor se musel odehrát beze svědků. Nepřála si, aby se její dcery dozvěděly, že si Kiriakis přeje, aby se nastálo přestěhovaly do Řecka.

„Zatím jsem ale mluvil jen já. Na co čekáš? Myslím, že si alespoň nějaké vysvětlení zasloužím. Můžeš začít tím, že mi povíš, jak závratné změny tě zanedlouho čekají, když kvůli nim vystačíš se zlomkem částky, kterou jsi až dosud pravidelně dostávala.”

Přemýšlivý výraz, který se mu usadil v očích, se jí ani trochu nezamlouval. Stále mu nechtěla prozradit, na co jeho peníze potřebuje. Kdyby se Leiandros dozvěděl o její tetě Beatrice, dala by mu zbraň, kterou proti ní tolikrát s úspěchem použil Dion. Mohl by ji vydírat a přimět, aby mu z ohledů na blízkou osobu ustoupila.

„Moje finanční záležitosti jsou moje věc. Jestli mi ty peníze nechceš půjčit, vezmu si hypotéku na dům,” prohlásila odvážně. Neprozradila mu ale, že bez pevného příjmu jí na dům nikdo nepůjčí ani cent. Jediná naděje spočívala v tom, že se jí podaří Leiandrose přesvědčit, aby jí až do tetiny smrti posílal peníze.

Leiandros ale jen mlčel a sledoval, jak hospodyně odnáší ze stolu talíře. Když se vrátila z kuchyně, postavila před ně misku s ovocem a zmrzlinou. Směrem k Savannah přitom prohodila: „Doufám, že aspoň tohle sníte.”

Savannah jí úsměv oplatila. „Ano. Vypadá to… svěže.”

Při dezertu panovalo tíživé ticho. Leiandros pak hospodyni přikázal, aby jim kávu přinesla na terasu, a pokynul Savannah k francouzskému oknu.

Výhled z terasy byl ještě úchvatnější než z oken její ložnice. Moře hluboko pod nimi plálo v paprscích zapadajícího slunce bohatými tóny karmínové a ohnivě oranžové. Narudlé světlo zbarvilo dobronzova dokonce i hladinu vody v bazénu pod terasou. Savannah při tom pohledu jen povzdechla obdivem.

„Není nic krásnějšího,” poznamenal Leiandros, zatímco k litinovému zahradnímu stolu přistrkoval dvě bílé židle z tepaného železa.

Usadila se a její pohled přeskočil z úchvatného západu slunce k snědému muži po jejím boku. „Myslím, že ani východ slunce za těmi magnóliemi není k zahození,” poznamenala. Večerní vánek k ní zanesl těžkou, opojnou vůni květů. Naplnila jí chřípí a okouzlila ji natolik, že na chvilku zapomněla na svět kolem sebe.

Ten se jí ale rychle připomněl. Koutkem oka zahlédla, jak se na ni Leiandros pousmál. Zatímco se opájela vůní květů, pozorně ji sledoval. Líbilo se mu, jak z jejího těla vyprchává napětí, jak rysy v její tváři měknou, jak se její rty vlní v náznaku slastného úsměvu. „Jedno ho dne si možná přivstanu a půjdu se na něj podívat.

A kdoví, možná bych se mohl podívat i do Atlanty.”

Představa, že by Leiandros přicestoval do Georgie, ji celou rozechvěla. Ucítila, jak se jí svírá žaludek. Chvilka klidu byla tatam. Nervózně poklepala špičkami prstů na desku stolu. „Nedovedu si představit, co by tě tam mohlo přivést. leda snad obchod,” vypravila ze sebe, jen aby přerušila napjaté ticho, které u stolu zavládlo po jeho slovech.

V té chvíli naštěstí přišla Felixova manželka se dvěma šálky plnými voňavé řecké kávy. Cestou zpět rozsvítila venkovní osvětlení, takže se teď zahrada i s bazénem koupala v tlumené záři dobře skrytých svítidel.

Několik osvětlených chodníčků vedlo do hloubi olivového hájku a ovocného sadu na svahu pod terasou. Savannah by se v té chvíli ráda vydala na klidnou, pomalou procházku. Ráda by je prozkoumala a vychutnala si šumění listoví ve večerním vánku. Uvědomovala si však, že si takový luxus nesmí dovolit, že musí zůstat s Leiandrosem a dál na něj ze všech sil působit, aby pochopil, že je ve svém úmyslu vrátit se domů naprosto nezvratná.

„Společnost Kiriakis International nediktuje každý okamžik mého života,” prohodil nedbale Leiandros. „Nezapomeň, že jsem její ředitel.”

Z jeho hlasu jí současně mrazilo a polévalo horkem. Neklidně se ošila, nechápala, co se s ní děje. Možná její neklid způsobila únava, možná opojná vůně večerních magnólií. a možná to, že byla po sedmi letech s Leiandrosem znovu sama za vlahého večera, stejně jako tehdy, kdy ji poprvé a naposled políbil.

Při té vzpomínce sebou cukla a násilím se přiměla soustředit na jeho poslední slova. „Tomu se mi nějak nechce uvěřit. Vím, kolik času jsi odjakživa své práci věnoval.” Usrkla kávy a vychutnala si její bohaté aroma. Tento drobný přepych jí v Georgii citelně chyběl.

„Budiž, ale na sňatek jsem si čas udělal,” nedal se Leiandros.

Myšlenka, že Leiandros už byl ženatý, jí z nějakého záhadného důvodu nebyla po chuti. „Určitě sis vzal nějakou Řekyni vychovanou tradičním způsobem, která nikdy nezpochybňovala tvoji roli v manželství,” poznamenala jízlivě.

Zamračil se, bylo na něm vidět, že se mu její poznámka ani trochu nezamlouvá. „Je tohle ten důvod, proč jsi opustila mého bratrance? Možná nevycházel dostatečně vstříc tvé touze být středem vesmíru. Možná nechtěl, aby sis zvykla, že všichni kolem skákají podle toho, jak si pískneš,” nadhodil s neskrývanou nevolí.

Ucítila, jak se jí po jeho nespravedlivém nařčení svírá srdce. „Nikdy jsem si nepřála být středem Dionova vesmíru,” ohradila se důrazně.

Ve skutečnosti tomu bylo právě naopak. Po celou dobu trvání jejího manželství by byla raději, kdyby se Dion staral i o něco jiného než jen o ni. Jeho žárlivé výlevy a majetnický vztah ji dusily a braly jí veškerou chuť do života. Když si vzpomněla na jeho touhu po mužském potomkovi a jeho neustálé pokusy vložit do ní svůj život.

„Tak tomu bych i věřil. Skutečně, dovedu si představit, že by to mohla být pravda. Dionova láska a neustálá pozornost ti jistě bránila v navazování. přátelských vztahů mimo manželství.”

Způsob, jakým ta slova vyslovil, ji nenechal na pochybách o tom, co jimi chtěl vyjádřit. Leiandros byl stejně jako zbytek rodiny přesvědčený o tom, že měla milence.

Nebyla to sice pravda, jen další Dionova pomluva, ale Savannah ji nehodlala uvádět na pravou míru. Tušila, že by to byla zbytečná námaha. Dion ji nikdy nenechal domluvit, nikdy jí nedovolil popřít svá nepodložená podezření. Proč by to s Leiandrosem mělo být jiné?

„Dion nebyl pozorný, jeho vztah byl. vlastnický. Ano, tohle slovo asi nejvýstižněji vyjadřuje to, co ke mně můj manžel cítil.”

„Ten ubožák tě miloval!” vyhrkl Leiandros.

„Zato ty sis jisté dal dobrý pozor, abys k Petře nic tak pošetilého, jako je láska, necítil,” oplatila mu stejnou mincí.

Bojovně vysunul bradu. „O svou ženu jsem se vždy dovedl dobře postarat. Měla život, o jakém mohou jiné jen snít.” Odmlčel se a po chvilce dodal: „V jistém ohledu ale asi máš pravdu. Nikdy jsem jí nepodlehl tak jako Dion tobě.”

Nechtěla uvěřit vlastním uším. Kdyby ji Leiandrosův názor na její manželství tak nebolel, vyprskla by smíchy. Místo toho jen trpce navrhla: „O svém manželství bych se raději nebavila.”

„Proč najednou tolik citlivosti? Snažíš se mě přesvědčit, že je pro tebe takový hovor bolestivý, nebo ti to jen připadá nechutné?” dotíral Leiandros.

Dlouze se napila kávy, aby získala čas na odpověď. „S Dionem jsme se odcizili už dlouho před jeho smrtí. Svoje manželství dnes považuju za uzavřenou záležitost, která nijak nesouvisí s mou přítomností ani budoucností.”

„Zapomínáš na své dcery. Jsou plodem tvého manželství. To chceš ze svého života nadobro vyloučit i je?” Vyslovil to tak, jako by ji chtěl vyzvat k tomu, aby připustila, že její dcery nejsou z manželského lože.

„Moje dcery jsi už viděl na vlastní oči. Nemůžeš pochybovat o tom, že jsou Dionovy,” ohradila se důrazně.

„To nepopírám. Nemůžu se ale smířit s tím, žes je už od narození celé rodině upírala.”

V té chvíli se už musela ze všech sil ovládat, aby nevybudila hněvem. „Nezapomínej, že jsem to nebyla já, kdo zpochybňoval, jestli mají moje dcery krev Kiriakisů. Jestli chceš někoho obviňovat, měl bys začít především u Diona a jeho nesnesitelné žárlivosti. Právě kvůli němu moje tchyně prohlásila Evu za kukaččí mládě a odmítla ji přijmout za svou. S Nyssou se ani ona, ani Sandros nikdy nepokusili sejít. Ani jednou za ten půlrok, kdy jsem ještě byla v Řecku!”

„Jak příhodné! Dnes už je velice snadné klást vinu za odcizení tvých dcer na Diona, když je po smrti a nemůže tě usvědčit ze lži!” ohradil se Leiandros.

V té chvíli už pomyslný pohár její trpělivosti nadobro přetekl. Vstala od stolu a prohlásila: „Jsem unavená. Jdu si lehnout.”

„Vida, teď budeš hrát uraženou? Jak důstojné! Co se to s tebou děje, Savannah? To je ti pravda skutečně tak nepříjemná, že se jí nedovedeš postavit tváří v tvář?” zeptal se jí výsměšně.

Sevřela ruce v pěst, když ale promluvila, zněl její hlas vyrovnaně. „Už dřív jsem zjistila, že nikoho z Kiriakisových nezajímá pravda. Všichni věříte jen tomu, čemu věřit chcete. Pochybuju, že by se mi povedlo změnit tvůj názor na mě a moje děti, Leiandrosi, proto se o to ani nebudu pokoušet. Taky tu ale odmítám sedět a poslouchat soudy svého charakteru, založené na odporných pomluvách. Dobrou noc.” Obrátila se ke dveřím.

Než si to stačila uvědomit, stál vedle ní. Sevřel jí paži, tak pevně, až to málem zabolelo. „Ne, takhle snadno ode mě neutečeš. Dion ti možná dovolil, aby ses k němu chovala jako k neposlušnému psisku, ale na mě si raději dej pozor.”

Zadržela dech a cítila, jak se jí začíná zmocňovat panika. „Pusť mě, prosím,” vydechla. Její důstojnost se při pohledu do Leiandrosových bouřlivých očí rozplynula jako loňský sníh. „Teď ještě ne. Ještě musím něco udělat.”

Napadlo ji, že ji chce uhodit. Odmítla se před ním krčit, jen přemýšlela, jestli jeho úderu dovede včas uhnout. „Co?” vypravila ze sebe po několika vteřinách.

„Když jsme se potkali na letišti, zapomněl jsem tě na uvítanou políbit. Je nejvyšší čas, abych takovou nebetyčnou nedbalost napravil, nemyslíš?” zavrčel.

Jeho slova ji dokonale ochromila. Při jejich posledním setkání na pohřbu si s Leiandrosem sotva potřásla rukou, proto ani nepředpokládala, že by ji na letišti přivítal po tradičním řeckém způsobu.

„To není třeba,” prohlásila.

Otočil ji tak, aby se mu musela podívat do tváře, a volnou rukou ji vzal za bradu. „Já myslím, že ano.”

Chtěla se s ním dál dohadovat, nedal jí k tomu ale příležitost. Sklonil se k ní a zlehka ji políbil na tvář. Jeho rty byly teplé a měkké. „Vítej doma, Savannah.”

Čekala, že se jí zmocní panika. Místo toho si ale uvědomila, že se jí zmocňuje touha nastavit mu tvář a nechat se políbit na rty. Neodstoupil od ní ani potom, kdy ji políbil i na druhou tvář.

Několik dlouhých napjatých vteřin stál tak blízko, že přes tenkou látku šatů cítila žár jeho silného těla.

„Nechceš mi přivítání oplatit?” vyzval ji šeptem.

K vlastnímu překvapení zjistila, že ano. Stoupla si na špičky a zlehka ho políbila na tvář. Chřípí jí na několik vteřin naplnila vůně jeho kolínské. Políbila ho však jen jednou a zlehka, čekala, jak se Leiandros po jejím polibku zachová.

Nenechal ji dlouho čekat. Z hloubi jeho hrdla se vydralo tiché zasténání a hned potom se jeho měkké rty zmocnily jejích rozechvělých, dychtivých úst.

Zavřela oči a okolní svět pro ni přestal existovat, zmizel v chuti jeho rtů a vůně jeho těla. Než si stačila uvědomit, co dělá, přitiskla se k němu a objala ho kolem krku.

Jeho rty jí sklouzly k uchu. Zlehka vzal do zubů lalůček jejího ucha, a zatímco se jeho dlaň plížila k jejímu pasu, pošimral ji na uchu špičkou jazyka.

„Nepochybuju, že naše svatební noc bude stát za to,” zašeptal.

PÁTÁ KAPITOLA

Savannah na Leiandrose vytřeštila oči, jako by nevěřila vlastním uším. Skutečně jí právě naznačil, že si ji chce vzít?

Potřásla hlavou, ale mysl se jí ani teď nepročistila, dál byla opojená mocí jeho polibku.

Bez výstrahy ji vzal do náruče a vykročil s ní do domu. Vystoupal po schodech k její ložnici a uložil ji do postele. Podvědomě postřehla, že se přitom ani nezadýchal.

Položil jí ruku na zátylek, zvedl k sobě její tvář a krátce ji políbil. „Dobrou noc. Plány do budoucna probereme zítra.”

Byla tak vyvedená z míry, že místo aby důrazně popřela, že by měli o čem mluvit, jen přikývla a tiše sledovala, jak Leiandros vychází z pokoje a zavírá za sebou dveře. Snad deset minut je pozorovala a snažila se dobrat smyslu toho, co se večer stalo.

Dovolila Leiandrosovi, aby ji líbal na osvětlené terase, kde je mohl kdokoliv vidět. Její tělo ji dokonale zradilo. Jeho doteky jí nebyly nepříjemné, právě naopak. Dokonce ji ani na chvilku nenapadlo, že by mu mohla vzdorovat. Kdyby ji svlékl a chtěl u ní zůstat přes noc, nebránila by se.

Měla pocit, že po tom, co se toho večera stalo, se Leiandrosovi už nikdy nebude moci podívat do očí. Nedovedla si představit, že by s ním dovedla střízlivě debatovat o penězích a o tom, proč se musí vrátit do Států.

Potom si uvědomila, že jedna kladná věc se v tom, co se stalo, přece jen dá nalézt. Až do dnešního večera byla pevně přesvědčená o tom, že manželství s Dionem ji připravilo o veškerou smyslnost. Teprve před několika chvílemi pochopila, že s Leiandrosem by se snadno poddala touze, mohla by si ji vychutnat a těšit se z ní.

Vstala z postele a s povděkem si uvědomila, že se jí už dokonce ani nechvějí kolena. Napadlo ji, že by se měla osprchovat. Mohla by se tím ochladit a smýt z těla nejen touhu, ale i důkazy o Leiandrosových polibcích. Přešla k prádelníku, sňala si z hrdla náhrdelník a položila jej na jeho desku.

Rozepnula si zip na šatech a uvědomila si přitom, že se jí stále třesou prsty. Vydala se ke skříni a vystoupila ze šatů, hedvábí ji přitom šustivě pohladilo po vzrušených bradavkách. Přitiskla si šaty k rozpáleným tvářím a ucítila z nich jemný nádech Leiandrosovy smyslné kolínské.

Stála tam a opájela se jím, dokud si neuvědomila, co vlastně dělá. Zhurta šaty odhodila do skříně, a když si svlékala prádlo, zjistila, že se jí přitom zmocňuje ještě větší vzrušení, než když ze sebe před chvilkou spouštěla šaty. Nedovedla si představit, že by se teď dovedla osprchovat, proto si jen oblékla noční košili. Vždy ji považovala za střízlivou a možná trochu nudnou, dnes si v ní však připadala jako panna, která čeká na svatební noc.

Uvědomila si, že se jí myšlenky nekontrolované rozbíhají na všechny strany. Když vklouzla do postele, ucítila z povlečení lehkou vůni jasmínu. Vzpomněla si, že

se jasmín považuje za afrodiziakum, a na zlomek vteřiny zcela vážně uvažovala nad tím, že by zítra měla vyhledat hospodyni a požádat ji, aby jí povlečení vyměnila za jiné.

Zaryla hlavu do polštáře, myslela, že v takovém stavu nikdy neusne. Už po několika chvílích jí však ztěžkla víčka a tělo ochablo jako snad nikdy předtím. Na pokraji spánku si ještě stačila pomyslet, že Leiandros je účinnější než prášky na spaní.

Nechat Savannah v ložnici samotnou byl pro Leiandrose nejtěžší úkol, s jakým se v poslední době musel vyrovnat. Toho večera se s ní ale milovat ještě nechtěl. Savannah byla vyčerpaná dlouhou cestou a časovým posunem, a on chtěl, aby ve chvíli, kdy se mu po dlouhých sedmi letech čekání konečně oddá, byla plně při vědomí.

Kromě toho bylo ještě několik věcí, které bylo třeba naléhavě vyřídit. Zvedl telefon a vytočil číslo, které znal nazpaměť. Volaný hovor zvedl hned po druhém zazvonění.

„Haló, Raven,” ohlásil se soukromý detektiv, jehož služby Leiandros v minulosti už nejednou využil při zjišťování informací o obchodních partnerech.

„Leiandros Kiriakis. Budu potřebovat nějaké informace.”

„O osobě nebo společnosti?” „O osobě. Jmenuje se Savannah Kiriakisová a je z Atlanty ve státě Georgia.”

„To je ta vdova po vašem bratranci?” Leiandros se usadil na okraj psacího stolu. „Ano.” „Ach tak, rozumím.” „Ne, nerozumíte.”

„Co chcete vědět?” „Všechno. Chci vědět, s kým se stýká. Jestli má milence. Prohlašuje, že nedávno promovala na univerzitě. Chci to nechat ověřit. Ze všeho nejvíc ale potřebuju informace o její finanční situaci.”

Zadíval se na hromádku platebních příkazů. „V poslední době dostávala pravidelně deset tisíc dolarů měsíčně, ale obléká se jako z výprodeje. Podle její dcery bydlí rodina v malém domě. Chci vědět, kam ty peníze mizí a proč mi Savannah Kiriakisová tvrdí, že je bude potřebovat už jen několik měsíců.”

„To je vše?” zeptal se ironicky Raven a z jeho hlasu zazněl nezaměnitelný anglický přízvuk. „Předpokládám, že jste ty informace potřeboval už včera.”

„Ano.” Leiandros nehodlal nic vysvětlovat. Ani nemusel, Ravenovi platil za to, aby mu získával informace a jen zřídka mu musel vysvětlovat, k čemu je potřebuje.

„Máte štěstí, že touhle dobou je ve Státech teprve odpoledne. Pro moje lidi by neměl být problém ty informace získat ještě během dneška.”

„Výborně.”

„Až je získám, mám telefonovat nebo poslat fax?”

„Fax. Je možné, že se jim podaří získat i nějaké snímky.”

Leiandros v té chvíli myslel především na případného milence. Po tom, jak se dnes večer Savannah chovala, nepochyboval, že nějakého má. Stačilo si vybavit, jak rychle se v jeho náruči vzrušila. „Dobrá,” uzavřel Raven a zavěsil.

Leiandros položil sluchátko a vydal se do své ložnice. Chtěl se osprchovat a v duchu si ujasnit podrobnosti svého plánu. Nesměl dopustit, aby se v něm vyskytla

nějaká chyba. Po tom, co se Savannah prožil na terase, byl ještě odhodlanější připoutat si ji manželstvím. Už nikdy ji nechtěl nechat odejít.

„Podívej se na mě, mami, podívej!” dožadovala se Nyssa pozornosti. Savannah sklouzla pohledem od modravého moře k bazénu na zahradě. Nyssa stála na konci s větší hloubkou a sledovala, jak Cassia, opatrovnice, kterou pro dcery najal Leiandros, šlape vodu několik temp od okraje bazénu.

Savannah si pomyslela, že Leiandros svůj slib vzal vážně. Skutečně se snažil, aby se v jeho vile všechny tři cítily jako doma.

Když u snídaně Savannah hospodyně opatrovnici představovala, byla její první odpověď odmítavá. Nechtěla, aby se o její dcery staral někdo jiný než ona. Mladá Řekyně však zářila nadšením, a protože jí Savannah nechtěla kazit radost, raději si výhrady nechala pro sebe. Rozhodla se, že dá Cassii příležitost dokázat, jestli to s dětmi umí tak, jak o sobě prohlašovala.

Když teď Nyssa viděla, že na ni Cassia čeká ve vodě, vrhla se s hlasitým šplouchnutím do bazénu. Když se po několika vteřinách vynořila z vody, nadšeně zavýskala.

Savannah se podívala na Evu a povzbudivě jí přikývla. Ta zatím seděla na mělčině a bavila se tím, že zadržovala dech, potápěla se a strkala nohy z vody kolmo nad hladinu.

„To je dobré,” volala Nyssa. „A teď chci udělat ve vodě stojku.” Eva se vynořila zpod hladiny. „To se ti povedlo!” zavolala na ni Savannah.

„To ano, souhlasím,” pronesl za jejími zády temný mužský hlas.

Savannah zahučela v uších zpěněná krev a prudce sebou cukla. Po tom, co se včera stalo na terase, se mu bála podívat do očí. Obávala se, že by v jejich temných hlubinách objevila jen další pohrdání. Ne, Leiandros skutečně nemusel vědět, že ji celou noc pronásledovaly smyslné, svůdné sny, v nichž hrál hlavní roli.

Leiandros se vedle ní postavil tak blízko, až měla pocit, jako by vzduch mezi nimi zasršel elektřinou.

„Eva a Nyssa jsou to rozené najády,” poznamenal Leiandros.

Bezděky zabloudila pohledem k terase a při pohledu na židle z tepaného železa se jí sevřelo srdce. Překvapeně a trochu zahanbeně si uvědomila, že se jí nesvírá studem, spíš touhou.

„Ano, Eva i Nyssa mají vodu rády,” prohodila rádoby nedbale. „Když byly Nysse dva roky, začaly jsme společně chodit na plavání.” Doufala, že její hlas zní dostatečně pevně, aby si Leiandros nedomyslel, co se jí ve skutečnosti honí hlavou. Dala si ale dobrý pozor, aby jí neviděl do očí.

Zvedl ze zahradního křesla brožovanou knížku, kterou si přinesla k bazénu. Když ji zvedal, jakoby mimoděk jí hřbetem ruky přejel po noze. „Savannah?”

Ucítila, jak tuhne a jak v ní nepatrný dotek probouzí první náznaky touhy. Věděla, že ten dotek nebyl náhodný, ale zatím nechápala, o co se Leiandros snaží. „Co… cože?”

Stále se nedovedla přimět k tomu, aby se mu podívala do očí.

„Nelíbí se mi, když ti musím mluvit do zátylku,” prohlásil Leiandros a netrpělivě hřbetem knihy poklepal o opěradlo křesla.

Pomyslela si, že jí se zase nelíbí, když s ním vůbec musí mluvit. „Hm,” vydechla ztěžka. Chřípí jí znovu naplnila vůně jeho kolínské. Znepokojeně si uvědomila, že jí začínají tuhnout bradavky. „Opravdu je tak těžké se na mě podívat?”

Sebrala veškerou odvahu a konečně k němu zvedla pohled. Sotva ho spatřila, pochopila, že udělala nejvážnější chybu svého života.

V bílé polokošili a tříslových lněných kalhotách vypadal Leiandros tak přitažlivě, až se jí z toho tajil dech. Pletená košile a vybroušený střih kalhot podtrhovaly každou linii jeho vyvinutých svalů na pažích a stehnech. Bezúspěšně se snažila pohledem vyhnout vypouklině pod jeho pasem.

V té chvíli si také uvědomila, jak zbytečné bylo vyhýbat se mu pohledem. Měla strach, aby z jejích očí nevyčetl, jak na ni jeho přítomnost působí. Bylo to zhola zbytečné, protože znovu ucítila, jak jí tuhnou bradavky. Bylo to daleko výmluvnější, než co by mu mohly prozradit její oči. Složila si ruce na prsou. „Co chceš?”

„Chci si s tebou promluvit.”

O čem s ní chtěl mluvit? O včerejší noci? O její apanáži? O tom, že by měla v Řecku zůstat nastálo. nebo, a to by bylo nejhorší, o své včerejší poznámce, která se týkala jejich manželství!

„Teď na to není správný čas ani místo,” odvětila a pokynula rukou k bazénu, Cassii a svým dcerám.

„Souhlasím, že místo na hovor není ideální. Když nás pořád bude někdo vyrušovat, na ničem se nedohodneme. Jinak ale myslím, že je nejvyšší čas, abychom se do toho dali. Cassia může dohlédnout na děvčata a podle toho, jak náramně se všechny právě teď baví, koupání Evu ani Nyssu hned tak neomrzí.”

„Nechci, aby na slunci dostaly úpal,” namítla Savannah. Byl to dost zoufalý pokus o výmluvu. Uvědomovala si, že i kdyby ji Leiandros přijal, jen by odložila střet, který byl dříve či později nevyhnutelný.

„Myslím, že je Cassia dost schopná na to, aby dovedla děvčata dovést do sprchy a včas jim dát svačinu. Je to školená dětská sestra.”

„Kterou jsi ovšem najal bez toho, aby ses se mnou nejdřív poradil nebo se mě zeptal na můj názor,” poznamenala kysele Savannah.

„Něco se ti na ní nelíbí? Jestli to tak je, stačí říct, najdu někoho jiného.”

„V tom ten problém vůbec nespočívá. Nelíbí se mi, že chceš zasahovat do života mých dětí beze mě.” Tiše se zasmál a pokynul k domu. „Tak jdeme?”

V jediném zlomku vteřiny si přiznala zbabělost i porážku. Pochopila, že Leiandros nechce nechat bez komentáře její včerejší chování. Kdyby hovor s ním dál odkládala, získala by možná trochu víc času, ale na věci by to nic nezměnilo. Včera stačil jediný polibek, aby mu málem podlehla. Kdyby se s ní chtěl pomilovat, nebránila by se. Dnes za to měla po zásluze pykat.

„Tak dobře,” povzdechla si a vstala z křesla, na druhou stranu, než kde stál Leiandros. „Jen mě ještě nech, ať si promluvím s Cassií, pak jsem tvoje.” Sotva ta slova vypustila z úst, napadlo ji, že mohla vyznít dvojsmyslně. Kousla se za ně do jazyka, ale zpět je už vzít nemohla.

Leiandros se ale jen pousmál. Protože měl na nose tmavé sluneční brýle, neviděla mu do očí. „To už přece jsi,” poznamenal ironicky.

Jeho povýšenost ji znovu popudila. Zamračila se na něj a stroze se ohradila: „To tedy nejsem.” Moc přesvědčivě to nevyznělo, a Savannah si v té chvíli připadala jako dítě, které odmlouvá dospělému.

Dál se na ni usmíval, dokonce se ani neobtěžoval s tím, že by se s ní přel. Ve výsledku to bylo daleko účinnější než tisíc slov.

Prudce se od něj odvrátila a uklouzla na kaluži vody, která na dlaždicích zůstala po Nyssině poslední návštěvě u jejího křesla. Divoce zamávala rukama a ucítila, jak ztrácí rovnováhu.

Než však mohla upadnout, Leiandros se k ní přes křeslo natáhl a objal ji oběma rukama těsně pod ňadry. „Opatrně, yineka mou -miláčku.”

Zdrobnělina ji vyvedla z míry stejně dokonale jako jeho dlouhé prsty, které vzápětí ucítila na spodní straně ňader. Měla na sobě jen lehký letní top, a v té chvíli už podruhé trpce litovala, že si k bazénu nevzala plavky s vyztuženou podprsenkou.

„To sis oblékla kvůli mně?” zašeptal jí do ucha, jako by jí četl myšlenky.

„Ne!” odsekla až příliš rychle a hodila pohledem k bazénu. Eva a Nyssa k nim naštěstí byly otočené zády.

Ještě několik vteřin nechal dlaně spočívat na jejích ňadrech, pak je pomalu spustil k bokům. „Cítím, jak tvoje tělo odpovídá na moje doteky. To by vzrušilo každého muže. Ani já nejsem výjimka.”

V té chvíli by mu nejraději vlepila políček a v duchu ho počastovala několika vybranými nadávkami. „Pusť mě, už můžu stát sama.”

Kupodivu ji poslechl.

Přešla k bazénu a vydala Cassii příkazy, co má s děvčaty v nejbližší hodině podniknout. Doufala, že rozhovor s Leiandrosem déle trvat nebude.

Zavedl ji do své pracovny a zavřel za nimi dveře. „Dal jsem Felixovi příkaz, aby nás nikdo nerušil.”

Nervózně si špičkou jazyka navlhčila dolní ret. „Aha.” Stále nevěděla, o čem s ní chce Leiandros mluvit.

„Posaď se.” Pokynul jí k lenošce potažené vínovou kůží, která stála před velkým mahagonovým psacím stolem na druhém konci pokoje.

Bez odporu ho poslechla.

„Něco k pití?” zeptal se a otevřel minibar.

„Ano, vinný střik.”

„Protože podle svých slov alkohol obvykle nepiješ, vykládám si to tak, že se před naším rozhovorem potřebuješ trochu posílit,” poznamenal a ironicky svraštil obočí.

„Zrovna tak bych si mohla dát samotnou minerálku,” odbyla ho. Jeho věčné poznámky ke všemu, co vyslovila, ji už začínaly unavovat.

Leiandros pokrčil rameny, nalil jí do sklenky trochu bílého vína a dolil jej sodovkou. Bez váhání se napila. Pro sebe si Leiandros nalil sklenici džusu, a Savannah usoudila, že právě udělala další chybu. Leiandros si chtěl být jistý, že z něj při jejich rozhovoru nebude mluvit alkohol.

Tiše čekala, až Leiandros promluví. Nechtěla se nechat ponižovat tím, že by mu kladla otázky jako první, otázky, které by prozradily její úzkost. Nejistota ji bolela víc než urážky.

Leiandros pomalu přešel ke stolu a opřel se dlaní o jeho desku. Byl blíž, než by jí bylo milé. Několikrát upil ze své sklenice a upřeně se na ni zadíval.

Zhluboka se napila a přiměla se zvednout pohled k jeho očím. Chtěla mu ukázat, že ji ticho nevyvádí z míry, přestože ho podezírala, že z jejích očí už dávno vyčetl strach. Napadlo ji, že kdyby nebylo včerejšího večera na terase, bylo by teď vše daleko jednodušší.

Leiandros konečně promluvil: „Můžeme se nechat oddat hned příští neděli. Papírování, které s tím souvisí, jsem už vyřídil. Objednal jsem i kněze. Obřad se samozřejmě bude konat v kapli, která patří k vile.”

Sklenice jí vyklouzla z prstů a dopadla na turecký koberec. Zdálo se jí, jako by ji někdo udeřil do obličeje. Leiandros Kiriakis si ji skutečně chtěl vzít, a tentokrát už o významu jeho slov nemohla pochybovat.

Ta představa ji současně děsila a přitahovala. Strach by dovedla pochopit, po zkušenosti s Dionem nechtěla riskovat manželství s dalším členem rodiny Kiriakisových.

Nechápala ale, co ji na té možnosti přitahuje. Bylo nad slunce jasnější, že k ní Leiandros chová jen opovržení. Byl přesvědčený, že byla Dionovi nevěrná. Věděla, že ji Leiandros nemiluje, proto nechápala, proč by si ji najednou chtěl vzít. Odvětila prostě a bez přemýšlení: „Ne.”

Nezdálo se, že by ho její strohá odpověď urazila. Naopak, zasmál se. „Asi jsi to špatně pochopila. To nebyla otázka. Jen jsem ti oznamoval, co se stane.” Do jeho hlasu se poprvé vkradl náznak něhy.

Ucítila, jak se jí po zádech plíží mráz. Nechápala, jak si Leiandros může být tak jistý sám sebou. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se alespoň trochu uklidnila.

„Nežijeme ve středověku. K sňatku jsou potřeba dva. Musí souhlasit i nastávající. A já nesouhlasím,” prohlásila pevně. Svraštil obočí. „Proč ne?”

“Proto.”

.Myslím, že až ti vysvětlím, jak se věci mají, změníš názor.”

„Jaké věci?” zeptala se.

„Asi víš, že Dion mě ustanovil jediným vykonavatelem své poslední vůle.”

„Ano.” Chtěl ji tedy Leiandros vydírat pomocí dědictví?

„A víš i to, že mě Dion ustanovil pro případ své smrti poručníkem Evy a Nyssy?”

„Jak to myslíš? Jsem jejich matka, a proto jsem taky jediná osoba, která má na poručnictví nárok,” ohradila se.

Nahlas se zasmál. „Tak to možná funguje ve Státech, tady jsem ale jejich poručníkem já. Nemůžeš děti odvézt ze země bez mého souhlasu, a já tě ujišťuju, že tě budu sledovat daleko lépe, než jak to dělal můj bratranec. Nemysli si, že se ti bez mého vědomí povede uprostřed noci utéct z domu a propašovat děti za hranice.”

Ucítila, jak se jí svírá žaludek a jak se jí z tváře stahuje krev. „Nemůžeš mi sebrat moje dcery, nemůžeš mi bránit, abych se s nimi stýkala.”

Potřásl hlavou a vážně se pousmál. „To ani nemám v úmyslu. Chci si tě vzít a chci, abychom všichni zůstali v Řecku. Společně, jako jedna rodina.”

„Nemůžu tu zůstat,” vydechla. Vzpomněla si na tetu Beatrice. Její stav byl sice stabilizovaný, ale podle lékařů jí zbývalo už jen pár měsíců života. „Musím se vrátit do Atlanty. Mám tam svoje povinnosti.”

„Povinnosti, které nebudeš moci splnit, pokud ti dál nebudu posílat peníze,” poznamenal významně.

„Ne,” vydechla. Napadlo ji, jestli se Leiandros nějak nemohl dozvědět o tom, kam zmizela většina peněz, které jí posílal. „Proč mi to děláš? Ty si mě přece vzít nechceš…” vyhrkla zoufale.

„V tom se právě pleteš. Náš sňatek považuju za spravedlivé řízení osudu.”

„O jaké spravedlnosti to mluvíš? Souvisí to s Dionem?” Savannah vůbec nechápala, co jí chce Leiandros povědět.

„Kvůli tobě jsem přišel o bratrance a manželku,” poznamenal chmurně.

„Cože.? Co to má znamenat, jak to souvisí se mnou? Když se tvoje žena zabila, nebyla jsem v Řecku.”

Všimla si, jak se mu v těle napínají všechny svaly. V temných očích se mu bouřily potlačované city. „Přesně tak. Nebyla jsi tu, když umíral, ačkoliv jako správná manželka jsi mu v poslední chvilce měla být po boku. Ukradla jsi mu jeho dcery. Udělala jsi z něj paroháče.”

Probodl ji doutnajícím pohledem. „Dion se s tím nikdy nedovedl vyrovnat. Začal hledat útěchu v pití a divokých večírcích. A aby toho nebylo dost, bral Petru s sebou.”

Potřásla hlavou. „Jestli byl Dion tak rozervaný, jak líčíš, proč s ním tvoje manželka na ty večírky chodila?”

„Byli přátelé. Dion byl můj bratranec. K té nehodě došlo proto, že tvůj bývalý manžel řídil opilý. Snažil se žal utopit v kořalce. Ten večer zapíjel, žes odmítla jeho žádost o vydání Evy a Nyssy do Řecka.”

Nechápala, jak může Leiandros věřit takovým povídačkám. „Takže ty si snad myslíš, že Dion byl svatý?” vyhrkla zoufale.

„Ne, svatý nebyl. Byl to jen muž, ke kterému se jeho manželka chovala hanebně.” Naklonil se k ní a probodl ji řeřavým pohledem, jeho oči metaly blesky.

Sepnula si ruce v klíně, aby nebylo vidět, jak se jí chvějí. „Pověděla jsem mu, že může svoje dcery kdykoliv vidět. Nebylo třeba, aby utápěl smutek v pití.” „Ty čekáš, že ti to uvěřím?” „Jestli jsem skutečně tak nečestná a proradná, jak si myslíš, proč si mě chceš vzít?” Na tuto otázku jí zatím neodpověděl.

„Protože musíš splatit dluh.”

„Jaký dluh? Co ti dlužím?”

„Dlužíš rodině Kiriakisových svoje dcery. Vnučky jim musí nahradit ztrátu syna. Mně dlužíš manželku a dítě.” „Dítě?” zopakovala po něm šeptem.

„Když Petra zemřela, byla ve čtvrtém měsíci. Nosila pod srdcem mého syna.”

Savannah vrávoravě vstala z lenošky. Ucítila, jak se jí podlamují kolena. „To není pravda,” vydechla chabě.

„Ale je,” zasyčel na ni. „Vezmeš si mě a dáš mi dítě, o které jsem kvůli tobě přišel.”

Zamrazilo ji a před očima se jí roztočila rudá kola. „Ne,” zasténala.

„Ano.” Jeho hlas nepřipouštěl odpor.

Svět kolem potemněl a Savannah ucítila, jak poprvé v životě omdlévá.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Probuď se, moro mou. Vstávej, Savannah.”

Ucítila, jak ji na čele, tvářích a krku chladí cosi mokrého. Hlas k ní přicházel z neuvěřitelné dálky.

Pootevřela oči. Ležela na gauči na druhém konci pracovny. Leiandros jí seděl u hlavy a něžně jí na čelo přikládal mokrý chladivý obklad.

Zadívala se na něj a několikrát zamrkala. Zdálo se jí, že má ústa plná vaty. Hlava se jí točila, jako by vypila celou láhev šampaňského. Bylo to podivné, docela jasně si pamatovala, že šampaňské nepila. Nebo ano? Ne, měla jen půlku vinného střiku.

V té chvíli se jí vše začalo vybavovat. Žaludek se jí jako na povel sevřel a svět kolem se znovu zatočil. Ztuha se posadila a zadívala se na Leiandrose. Smetla si jeho ruku z čela a vyhrkla: „Ty mi kladeš za vinu smrt své manželky a dítěte!”

Sotva ta slova pronesla nahlas, zhoupl se jí znovu žaludek.

Leiandros odložil mokrou žínku na stolek. Tvářil se neproniknutelně a Savannah si nedovedla domyslet, co se mu právě honí hlavou. „Dohadovat se o tom, kdo se jak provinil, teď nemá význam. Spravedlnosti bude učiněno zadost tím, když si mě vezmeš a budeš nosit moje dítě.”

Pokusila se od něj odtáhnout, narazila ale na područku gauče.

„Nevezmu si tě, Leiandrosi. Nedovolím, abys moje tělo zneužil jako líheň jen proto, aby sis dokázal svoji mužnost.” To, co právě vyslovila, jí připomnělo hovory s Dionem.

Pousmál se, natáhl k ní ruku a zastrčil jí za ucho pramínek vlasů. Ucítila na uchu dotek jeho prstů a podvědomě ucukla. V té chvíli nedovedla pochopit, jak jí jeho doteky mohly být včera večer příjemné.

„Svoji mužnost si nemusím dokazovat,” pronesl vyrovnaně Leiandros. „Chci ale mít děti, a chci, abys mi je dala právě ty. Je to jen spravedlivé.”

Ucítila, jak se jí znovu zmocňují mdloby. „Ne, to neudělám! K tomu mě nikdy nepřinutíš!”

„Nemáš na vybranou,” prohlásil a připomněl jí tak výhružky, které pronesl, těsně předtím, než se propadla do temné nicoty.

„V tom se pleteš,” ohradila se. Odmítla se poddávat strachu, který v ní jeho slova probudila. „Možná mě můžeš držet v Řecku a vzít si moje dcery jako rukojmí, ale jen do té doby, než tě zažaluju v Atlantě. Soud rozhodne v můj prospěch. A už vůbec mě nemůžeš přinutit, abych si tě vzala.”

„Myslím, že můžu,” prohlásil Leiandros a zlehka jí položil dlaň na stehno.

Nevěděla, jestli ji jeho dotek vzrušuje, nebo ponižuje. „Zkus se nad tím ještě jednou zamyslet, Savannah. Nemáš žádné peníze kromě těch, které ti každý měsíc posílám. Nemáš peníze ani na to, aby sis v Řecku najala dobrého právníka, který by se tvého případu ujal. Nemůžeš zpochybnit skutečnost, že tu jsem poručníkem tvých dcer. Kdyby došlo k soudu, zvítězím. A ty už mě znáš natolik, abys věděla, že bych se nevzdal, dokud bych nedosáhl svého.”

Jeho hlas zněl tak svůdně, že jí téměř unikal smysl jeho slov. „Nechápu to… to by ti přece za tolik úsilí nestálo.”

Jeho rty se zvlnily v nenápadném úsměvu. Pomalu ji začal po noze hladit špičkou ukazováčku. „Skutečné?’

Nedovedla se soustředit, dotek jeho dlaně jí i přes tenkou látku oděvu vysílal do celého těla slastné záchvěvy horka. Sklouzla pohledem z jeho nevyzpytatelných očí k dráždivé dlani. Věděla, že by mu měla přikázat, aby okamžitě přestal, ale potom si zmateně uvědomila, že ze všeho nejvíc touží, aby se jeho dlaň vydala výš, tam, kde by jí jeho dotek přinesl nejvyšší rozkoš.

Vůbec nechápala, co se s ní právě děje. Čtyři dlouhá léta bylo její tělo chladné a nepřístupné. Jak bylo možné, aby se její potlačené libido probudilo díky muži, který ohrožoval pracně nabytou rovnováhu jejího života?

„Eva a Nyssa patří do Řecka,” pronesl Leiandros, ale jeho slova k ní dolehla jakoby z druhého konce vesmíru.

Jako uhranutá sledovala pohyby jeho rtů, uvědomovala si, že by měla naslouchat všemu, co jí Leiandros povídá, ale špička jeho jazyka, která se mezi rty na zlomek vteřiny zamihotala, jí nedovolila soustředit se na nic tak přízemního. Cítila se jako očarovaná, představovala si, jaké by to bylo, kdyby ji jazykem dráždil na nejcitlivějších místech jejího těla.

„Každá žaloba, kterou bys přednesla před řeckým soudem, bude pochopitelně zamítnuta v můj prospěch. V Řecku je rodina nade vše. Navíc vůbec nemám v úmyslu tě od dcer oddělit, jen chci, aby se připojily ke zbytku rodiny.”

Teprve tato slova dovedla proniknout slastným oparem vzrušení. Cukla sebou a smetla jeho dlaň ze stehna právě ve chvíli, kdy se už téměř dotkla jejího klína. Pokusila se Leiandrose odstrčit, ale bylo to stejně zbytečné, jako by se pokoušela zápasit se skalním útesem.

Jediným výsledkem jejího snažení bylo to, že ji přestal hladit. Zkusila na tváři vykouzlit lhostejný úsměv, ale už od první chvíle věděla, že se jí to nepovedlo. „Prodám dům, abych mohla u soudu bojovat,” vyhrkla na samém pokraji zoufalství.

„A co tvoje teta?” zeptal se. Jeho hlas zněl pevně a trochu výhružně. „Než se ti dům podaří prodat, budeš ji muset nechat přeložit do státního zařízení.”

Ucítila, jak jí doslova mrzne srdce. Pochopila, že Leiandros už objevil další páku, kterou proti ní bude moci použít. Uvědomila si, že právě stanula tváří v tvář porážce.

„Jsi ještě horší než Dion,” vydechla.

To ho překvapilo. Zúžily se mu zorničky a tiše procedil: „Jak to myslíš?”

Potřásla hlavou. Odmítala se mu svěřit s tím, co ji bolelo nejvíc, věděla, že by její zranitelnost okamžitě použil ve svůj prospěch. „Jak ses dozvěděl o tetě Beatrice?”

„Včera večer jsem zavolal soukromému detektivovi. Dnes ráno mi poslal hlášení.”

Ucítila, jak tuhne. „Co dalšího ti pověděl?”

„Dozvěděl jsem se spoustu zajímavých věcí.” Znovu jí položil dlaň na vnitřní stranu stehna.

Tentokrát ho za zápěstí uchopila oběma rukama a po chvíli přetahování se jí povedlo jeho dlaň alespoň přesunout níž. „Nepřeju si, aby ses mě dotýkal,” vyhrkla popuzeně.

„Skutečně?” podivil se a podaroval ji výsměšným pohledem. „Líbí se ti to. Před chvilkou jsi o to málem škemrala.” „To není pravda!”

Zasmál se, spíš výsměšně než pobaveně. „Ale ano, je.” Naklonil se k ní a jeho dlaň se znovu vydala na nebezpečnou cestu k jejímu vzrušenému ženství. „Mám ti to znovu dokázat?”

Potřásla hlavou. „Ne… nech toho.” Uvědomovala si, že žadoní, ale bylo jí to lhostejné. Věděla, že kdyby ji teď políbil, byla by nadobro ztracená.

Jejich rty dělila sotva šířka prstu, na rozpálených tvářích cítil jeho vlahý dech. Chřípí jí naplnila mužná vůně jeho těla, před očima se jí vlnily svaly jeho širokých ramen. „Přiznej to,” vyzval ji šeptem.

„Ne,” vyhrkla a odtáhla se od něj, tak daleko, jak jí dovolilo opěradlo gauče. Její hlas však už nezněl vzdorně, jen prosebně.

Usmál se. Dosažené vítězství mu prozatím postačilo. Narovnal se a pokračoval: „Chceš vědět, co dalšího mi ten detektiv pověděl?”

Zatím stačila pochopit tolik, že nedovedl zjistit pravý důvod její cesty do Států. Kdyby ano, nemohl by jí Leiandros i nadále mít za zlé, že od Diona utekla. Nebo snad ano?

Tělo se jí chvělo a Savannah ho v té chvíli nenáviděla za to, že tak očividně vypovídá o jejím stavu. „Ano, chci.”

Trochu dlaň posunul, spočívala jí teď na boku. Druhou dlaň jí zvolna položil na zátylek, a ona se tak stala zajatkyní jeho paží. „S nikým nechodíš. Za ty tři roky, po které tě pečlivě sleduje jistá vdova v pokročilém věku, která bydlí na druhé straně ulice, sis s nikým ani jednou nevyšla.”

Savannah se ani trochu nelíbilo, že Leiandros získal zprávy i o jejím soukromém životě. „Jestli s někým chodím, nebo ne, do toho ti vůbec nic není.”

Sevřel dlaň, kterou ji držel na zátylku. „Týká se mě všechno, co se týká tebe. Budeš mou manželkou a matkou mých dětí.”

„Nebudu.” Napadlo ji, že když mu to bude neustále opakovat, možná jí konečně uvěří.

Nestála mu za to, aby se s ní hádal. „Povídala mimo jiné i to, že jsi na pokraji nervového zhroucení.” „To je k smíchu!”

Potřásl hlavou. „Podle ní málo spíš, trávíš příliš mnoho času cestami do nemocnice Brenthaven a potřebuješ, aby se někdo o děti staral lépe než dívenka, kterou sis na to najala.”

Savannah se před ním cítila jako nahá. Leiandros právě odhalit všechna její tajemství. „O svoje dcery se dovedu postarat. Návštěvy u nemocné mi v tom nebrání.”

„Copak stále nechápeš, že by manželství vyřešilo všechny tvoje problémy? Už příliš dlouho se přepínáš. Postarám se o tebe. Tady bys měla Cassii, která by se starala o děti. Tvoje dcery by konečně měly oba rodiče i prarodiče. Všechno by bylo tak, jak to mělo být od samého začátku.”

Leiandros samozřejmě nemohl chápat, že právě vyslovil to, po čem sama toužila. Problém ale spočíval v tom, že Savannah už jedno manželství zažila. Všechny její sny se s Dionem proměnily v noční můry. Nabízel jí snad Leiandros něco jiného, než svého času Dion?

Pomalu ji pohladil po šíji. „Mohl bych samozřejmě zaplatit i pobyt tvé tety v Brenthavenu.”

„Potřebuje, abych byla s ní,” namítla. „Není to jen otázka peněz.”

„Lékař povídal, že si tě nepamatuje. Potřebuje péči, ale ne od tebe.”

Jeho slova bolela o to víc, že byla pravdivá. Kousla se do jazyka, aby se nerozeštkala, a několikrát rychle zamrkala, protože jí do očí vhrkly hořké, bezmocné slzy. Nikdy neplakala, a rozhodně se nechtěla rozplakat před svým úhlavním nepřítelem.

„Potřebuješ si odpočinout. Jsi vyčerpaná jak tělesně, tak duševně. Vidím to dokonce i já, a to jsi v Řecku teprve čtyřiadvacet hodin.”

Hořce se zasmála. „Aha, takže ty takhle jednáš jen z ohledu na mě. Tvoje pomsta s tím nijak nesouvisí a já jsem vyčerpaná jen kvůli tetě Beatrice. S tebou a s tím, že mě vydíráš, můj stav vůbec nesouvisí.”

Přejel jí špičkou palce po uchu a teprve pak ruku konečně odtáhl. „Chci, aby se spravedlnosti učinilo zadost, Savannah. Nehledám pomstu. Spravedlnost nevylučuje to, že bys z našeho manželství mohla mít prospěch.”

„Prospěch…” Její hlas vyzněl do ztracena. „ Yineka mou.”

Znovu ta zdrobnělina. Jenže ona nebyla jeho milá. Nebyla jeho manželka.

„Stačí, když se tě dotknu, a celá zahoříš. Když mi dáš dítě, nebude to pro tebe žádná strast.”

Znovu ucítila, jak jí tváře rudnou ponížením. „A co když nemůžu?” vyhrkla zoufale.

„Porodila jsi dvě zdravé dcery. Je vidět, že ti početí nedělá žádnou potíž. Petra otěhotněla dva měsíce po tom, co jsme se rozhodli mít dítě. Proč by to s tebou mělo být jinak?”

Složila si ruce před podbřiškem. „Ale co kdyby to jinak bylo, co pak?”

„Proč si s tím tak lámeš hlavu? Nechala ses snad sterilizovat?”

Povzdechla si. „Ne. Taky jsem nikdy nebrala antikoncepční prášky a nenechala si zavést tělísko.” Vzpomněla si na Dionův hněv, když jí v prvním půlroce jejich manželství znovu a znovu přicházely měsíčky.

„Takže v téhle věci si nemusíme dělat starosti,” uzavřel spokojeně Leiandros.

„Zapomínáš, že si tě nechci vzít!” vyhrkla popuzeně. Potřásl hlavou a vstal z gauče. „Jsi tvrdohlavá.” „Ano. A nevezmu si tě,” prohlásila důrazně. „Vezmeš, dlužíš mi to. Dlužíš to Heleně a Sandrosovi, Evě a Nysse.”

Spustila nohy na podlahu a vstala. „Nikomu nic nedlužím,” prohlásila pevně. Zmínkou o svých dcerách se nechtěla nechat vydírat. Otočil se k ní, zamračil se na ni, nadechl se, ale Savannah mu nedovolila promluvit.

„Dost! Co jsi chtěl, to jsi mi pověděl, teď je řada na mně.” Překvapeně si uvědomila, že se chvěje hněvem. „Není moje vina, že si Dion sedl za volant opilý. To rozhodnutí bylo jeho. Tys zase své mladé a nezkušené manželce dovolil, aby se stýkala s mužem, který byl nezralý a nestálý a který si neuměl poradit ani sám se sebou. Jestli ovšem byli jen přáteli.”

Leiandros ztuhl. „Chceš snad naznačit, že měl Dion s Petrou poměr?” zasyčel.

„Možná. Jak to mám vědět? Sám jsi přiznal, žes ji nemiloval. Ženám připadá svůdné, když jim někdo projeví cit. Podle toho, cos mi povídal, jsi s Petrou moc času netrávil. Dával jsi přednost práci pro společnost Kiriakis International. Kdyby se s Dionem dala dohromady, vůbec by mě to nepřekvapilo. Byli si blízcí věkem a Dion mohl přesvědčivě hrát roli pozorného nápadníka vždy, když jsi nebyl doma. Času i příležitostí by k tomu měl dost.”

Leiandrosovi na tvářích naskočily dvě rudé skvrny. Výhružně k ní vykročil, Savannah ale necouvla, jejím tělem stále zmítal hněv. Prudce cukl rukou a ona se bezděky přikrčila. Leiandros ji ale uhodit nechtěl, jen nataženým prstem ukázal ke dveřím. „Ven,” zasyčel.

„Proč? Je pro tebe tak těžké poslechnout si pravdu? Chceš mě obvinit z toho, že jsi jako manžel selhal? Dobře, udělej to, ale nemysli si, že přijmu vinu za to, co sis zavinil sám. Nemysli si, že si tě vezmu a budu ti sloužit jako inkubátor jen proto, abys měl děti. Chceš děti? Tak si vezmi někoho, kdo bude jako Petra.”

„Odejdi, okamžitě, nebo řeknu něco, co nás bude oba mrzet!”

„Co to má znamenat? Mám odejít, než uděláš něco, čeho bych litovala já?” V té chvíli už se ho nebála, naopak, chtěla ho dál popichovat, aby se sám před sebou dokonale znemožnil. „Co uděláš, Leiandrosi, když teď odmítnu odejít? Co uděláš, když budu trvat na tom, že tvoje manželka a můj muž byli víc než jen přátelé? Když od téhle chvíle budu každému na potkání povídat, že byli milenci?”

Jeho tvář ztuhla do strohé masky hněvu. „K čemu mě chceš vyprovokovat? Nestačí ti, že špiníš památku Diona a Petry? Chceš mě snad přimět, abych tě uhodil? O to ti jde, chceš si dokázat, že mě přiměješ udělat něco, co bych nikdy neudělal?” „Neudělal?” provokovala ho dál.

„Ne,” odsekl. „Mohl bych tě políbit, abys konečně zmlkla, jenže to by nebyl trest, tobě se líbí, když tě líbám. Nikdy bych ti tělesně neublížil.”

Jeho tělo se chvělo potlačovaným hněvem. Urazila vše, co mu bylo svaté. Pomluvila jeho rodinu i jeho manželku. Ublížila mu vším, co měla v dané chvíli po ruce. Přesto se ji nepokusil udeřit a pohledem ji vyzýval, aby potvrdila to, co právě vyslovil.

V té chvíli se v ní cosi zlomilo. „Věřím ti to,” vydechla. Nemohl tušit, jak to pro ni bylo těžké. „Tak mi věř i to, že bude lepší, když okamžitě odejdeš.”

Odešla, ale ne proto, že by se ho bála. Potřebovala trochu času sama pro sebe. Vyšla z domu a zjistila, že Eva s Nyssou se vydaly na průzkum zahrady. Vydala se za nimi a vykročila po cestičkách, které vedly do sadu a které jí včera večer připadaly tak přitažlivé.

Našla dcery a usadila se s nimi pod fíkovníkem, kde je také o něco později našel Leiandros. „Zdá se, že jste už našly moje oblíbené místečko,” prohodil a usmál se, ale jen na Evu a Nyssu. Savannah jeho úsměv nepatřil.

„ Theios!” vykřikla Nyssa, vrhla se mu do náruče, nechala se vyhodit do vzduchu a postavit vedle Evy, kterou Leiandros na uvítanou pohladil po hlavě.

„Ahoj, Evo. Máte rády fíky?”

Evě se rozzářily oči. „Ano. Můžeme si vzít? Jsou už zralé?”

„Ano, theios, můžeme si utrhnout, prosím?” nenechala se zahanbit Nyssa.

„Můžete. Ničím je nestříkáme.” Natáhl ruku a utrhl jim dva zralé plody. Konečně se obrátil i k Savannah. „Chceš taky?”

„Ne, děkuji,” odvětila s pohledem pevně upřeným do jeho očí. „To tys je navedl, aby ti říkaly strýčku”?” optala se.

„Ano,” odvětil nedbale.

Savannah si kysele pomyslela, že ho ani tentokrát nenapadlo, že by se jí nejprve měl zeptat, jestli s tím souhlasí. Leiandros se choval, jako by jen on věděl, co je pro všechny kolem nejlepší.

Fík jako obvykle první snědla Eva. Nyssa při jídle vedla dlouhou samomluvu a vůbec ji nezajímalo, jestli ji někdo poslouchá. Eva přistoupila k Leiandrosovi a vzala ho za rukáv. Savannah se stále nedovedla smířit s tím, jak nenucené se její dcery k Leiandrosovi chovají.

„ Theios?”

„Ano, Evo?”

„Chce se mi spát.”

„Tak to bych tě asi měl odnést do postele.”

Eva spokojeně zavřela oči, bylo na ní vidět, jak se jí líbí, že její přání bude bez odkladu splněno. „To by bylo hezké…”

Nyssa se nespokojeně zamračila. Beze slova sledovala, jak Leiandros bere Evu do náruče, pak si ale neodpustila: „Myslím, že Eva hned tak spát nebude. Co kdybys ji tu nechal a místo ní odnesl do domu mě, theios?”

„Jestli se ti opravdu chce spát, můžu vás odnést obě najednou.”

Nyssa zamyšleně svraštila obočí. „Mně se asi bude chtít spát, teprve až odneseš Evu.” Aby dokázala pravdivost svých slov, začala poskakovat na cestičce směrem k domu. Leiandros se s Evou v náruči pomalu vydal za ní.

Savannah se váhavě vydala v jejich stopách. Nevěděla, jak se má postavit k tomu, že se její dcery s Leiandrosem tak rychle spřátelily. Přemýšlela, jak se zachová, pokud tak rychle přilnou i ke svým prarodičům. V té chvíli ji poprvé napadlo, jestli je pro ně skutečně tak dobré vracet se do Georgie, kde by vyrůstaly bez příbuzných.

Přemítala, jaké citové vazby je vlastně k dospělým v Atlantě poutají. Jejich učitelé se měnili každým rokem, ve Státech neměly ani prarodiče, ani další příbuzné. Teta Beatrice, jediný člen rodiny, se kterým se Savannah znala a která jí po smrti rodičů nahradila matku, trpěla Alzheimerovou chorobou už předtím, než se jí narodily dcery. Nikdy k nim nic necítila.

Když nad tím teď přemýšlela z jiného úhlu, dovedla pochopit, proč by soud v Řecku prohrála. Daleko podstatnější ale bylo, že začínala cítit výčitky svědomí kvůli tomu, že Evě a Nysse ve Státech nedovedla zajistit dostatečné citové zázemí. Bolestné bylo i poznání, že k tomu, aby si to uvědomila, potřebovala Leiandrose.

Ten se v té chvíli zastavil a obrátil se k ní. „Jdeš s námi, moro mou?”

Zamračila se na něj, ta zdrobnělina ji stále popuzovala. „Proč mámě říkáš miláčku?” zajímala se Eva. Leiandros se jí zadíval do tváře. „Jak víš, že jsem jí řekl miláčku?”

Eva mu pohled oplatila s výrazem, který jasně naznačoval, že si myslí, že je její nový strýček trochu hloupý. Shovívavě potřásla hlavou a odvětila: „Protože to vím.”

„Ty mluvíš řecky?” zeptal se Leiandros, jako by nevěřil vlastním uším.

Eva pokrčila rameny. „Samozřejmě.” „Já taky,” přihlásila se Nyssa. Leiandros se obrátil k Savannah a udiveně se zeptal: „Tys je učila řecky?”

Mrzelo ji, že to vyslovil, jako by se jednalo o osmý div světa.

„Ano.”

„A ty sama umíš řecky?” „Kdyby ne, nemohla bych je řečtinu učit, nemyslíš?” nadnesla ironicky.

Její tón v něm vzbudil nevoli. „Ráno mluvíme řecky, a taky když jdeme spát. Přes den mluvíme anglicky,” prozradila Eva a ušetřila ji tak dalšího vysvětlování.

Leiandros se na Savannah zadíval a jeho výraz teď byl stejně překvapený jako její, když jí poprvé oznámil, že si ji chce vzít. „Ty učíš svoje dcery můj jazyk?”

V duchu se ušklíbla. Jeho jazyk? Myslel si snad Leiandros, že řecky umí jen on? „Ano.”

„Proč?” zeptal se důrazně. „Protože jsem řečtinu nechtěla zapomenout a protože dětem může jen prospět, když vyrůstají v dvojjazyčném prostředí,” odbyla ho.

„ Theios!”

Leiandros se znovu obrátil k Nysse. „Ano?” „Ty máš děti rád, že?”

Věnoval nad jejím temenem Savannah vlahý pohled. „Ano, mám je moc rád.”

„A chceš svoje vlastní. Povídal jsi to,” pospíšila si Eva.

Dál na Savannah upíral pohled a předával jí zprávu, které raději nechtěla rozumět. „Ano.”

„A nebylo by tedy dobře mít dvě děti, které se už narodily?” ptala se Nyssa s neochvějnou dětskou logikou.

Savannah měla pocit, jako by do ní udeřil blesk. Ucítila, jak se jí svírá hrdlo a nedovedla vyslovit jedinou hlásku. Beze slova čekala na Leiandrosovu odpověď.

„Ano, kdybych zčistajasna dostal dvě holčičky, nebylo by to špatné.” Jeho hlas zněl upřímně a pohled, kterým její dceru podaroval, mluvil sám za sebe.

„Takže kdyby sis vzal mámu, už bys nebyl náš strýček, ale táta, že?” ujišťovala se Nyssa. Eva na Leiandrose jen upírala žádostivý pohled.

„To byste mi ale pak musely říkat bampas, ne theios.”

Obě děvčata se doslova rozzářila. Nyssa se obrátila k Savannah a oznámila jí: „My jsme o tom s Evou mluvily a dohodly jsme se, že když toho tátu z obrázku už nemáme, mohla by ses znovu vdát a my bychom mohly mít opravdového, živého tátu. Nikdo si s námi nechce hrát a nikdo nás neodnese do postele, a theios má dost velký klín, abych se do něj vešla a mohla v něm spát.”

Savannah zavřela oči. Dcery se na ni dívaly s očekáváním, Leiandros ji propichoval zkoumavým pohledem. Cítila se v té chvíli polapená láskou k dcerám, Leiandrosovou nezlomnou vůlí a svou neochotou vzdorovat.

„Myslím, že bych se s vaší mámou oženit mohl. To jsi vymyslela moc hezky. A co kdybychom se teď šli podívat na kapli, kde bych si ji mohl vzít?”

SEDMÁ KAPITOLA

Další zhruba hodinu se spolu procházeli po pozemcích kolem vily. Eva a Nyssa nadšeně souhlasily s prohlídkou kaple, na ospalost docela zapomněly.

Kaple byla bíle omítnutá budova se stejnou rudou prejzovou střechou, jakou měla vila. Zvonice a řecký mozaikový kříž nad vchodem důstojně vypovídaly o jejím účelu.

Děvčata se začala dohadovat o tom, jestli by se kaple hodila i pro svatbu pohádkové princezny. Leiandros se jejich rozhovoru účastnil, Savannah ne.

Poté, kdy znovu padla zmínka o svatbě, začínala být na to slovo alergická. Když z kaple odcházeli, zmocnil se jí neodbytný dojem, že se právě nechala vlákat do pasti, kterou na ni ti tři nastražili.

Cestou k vile se jí nečekaně zmocnil pocit, jako by se vracela domů, kde ji všichni vítají. Mohl k tomu přispět i název vily -Kalosorisma, Dům otevřených dveří.

Pocit byl o to podivnější, že se v domech Kiriakisových nikdy vítaná necítila. Výjimkou nebyl dokonce Dionův byt v Aténách. Byl zařízený po mládenecku a Dion vždy popuzeně odmítl její návrhy, že by se měli poohlédnout po bydlení, které by bylo pro rodinu vhodnější.

Sotva vešli do domu, spustil Leiandros Nyssu z ramen. Ta si totiž v kapli vymínila, že když nesl Evu tam, musí ji nést zpět.

Cassia jim se stydlivým úsměvem vyšla vstříc a zdvořile se dětí zeptala: „Líbilo se vám venku?”

„Je to tu krásné!” rozplývala se Eva. „Je tu spousta místa na hraní a běhání a taky je tu všechno moc hezké a bílé. Chtěla bych tu zůstat navždy. Líbí se mi bazén i moře. Mohla bych tu mít svůj vlastní pokojík. A ty mongol… ne, magnólie pod okny moc krásně voní.”

Evina přímá odpověď Savannah překvapila o to víc, že ji její dcera od prvního do posledního slova pronesla v řečtině.

„Ty nejsi ráda, že máte doma s Nyssou společný pokoj?” podivila se Savannah.

„Ale ano, mami, jenže kdybychom měly každá svůj vlastní, mohly bychom hrát víc her, třeba bychom k sobě mohly chodit na návštěvu.”

Přisadila si i Nyssa: „Když si Eva chce číst, mohla bych si povídat pohádky a ona by se nevztekala.”

Eva se obrátila k Leiandrosovi. „Nyssa umí číst jen po slovech, ale já už čtu opravdu dobře.” Pokrčila nos a dodala: „Řečtina je těžší než angličtina, ale máma povídala, že se zlepšuju.”

Leiandros zabloudil k Savannah pohledem. „Vidím, žes je brzy naučila i číst…”

Místo odpovědi jen pokrčila rameny. „Zdá se, že obě vědí, co chtějí,” pokračoval. Savannah nezbylo než souhlasně přikývnout. „Myslel bych, že mám štěstí, že chtějí totéž co já.” poznamenal významně Leiandros.

„Nejde o to, co kdo chce, ale co se nakonec skutečně stane,” odbyla ho Savannah.

„Myslím, že se tvoje dcery dnes odpoledne obě vyjádřily víc než jasně. Měla bys udělat to, co je pro ně nejlepší.”

Znovu pokrčila rameny. Nemohla popřít, že to, co Leiandros právě prohlásil, má svoji logiku. V té chvíli se jí o tom ale nechtělo debatovat, proto uhnula pohledem a zadívala se na Cassii.

„Mohla bys vzít děti do domu a dohlédnout, aby se před večeří umyly?”

„Jistě, kyria.” Cassia vykročila s Evou a Nyssou k domu.

Savannah se chtěla vydat za nimi, už se těšila na dlouhou, horkou lázeň. Leiandros ji ale vzal za paži a polohlasem pronesl: „Musím si s tebou na chvilku promluvit.”

Odmítla se k němu obrátit, znovu totiž ucítila, jak jí teplo jeho dlaně proniká celým tělem. „Jestli chceš zase mluvit o svatbě a své pomstě, tak na to rovnou zapomeň. K tomu už jsem toho od tebe slyšela víc, než by mi bylo milé.”

„O žádnou pomstu tentokrát nejde.” Jeho dlaň se jí pomalu přesunula na rameno. „Na dnešní večer jsem dohodl večeři s Helenou a Sandrosem v Halkidě.”

Věděla, že to dříve či později muselo přijít, proto ji zpráva ani nijak zvlášť nevyvedla z míry. „O co jde tentokrát?” zeptala se rezignovaně. Dcery dostaly opatrovnici, nemohla se tedy vymluvit, že nikam nemůže, protože se o ně musí starat. Jeho ústa ztvrdla: „Co tím myslíš?”

„Vždycky si uděláš, co se ti hodí, bez ohledu na to, co si o tom myslím já,” povzdechla si a bezděky si uhladila žluté šortky. „Nevím, proč bych se s nimi měla scházet. Myslí si o mně své. I ty sis na mě udělal svůj názor. Podle tebe jsem nestálá ženština, která jim sebrala vnoučata a unesla je do cizí země. Ani za mák si mě ne

vážíš a stejně to bude i s Helenou a Sandrosem. Takže se ptám, k čemu to všechno bude dobré.”

Jeho tělo ztuhlo a Savannah si musela připustit, že v šortkách a polokošili vypadá Leiandros neobyčejně přitažlivě. „Dal jsem ti přece své slovo, že si s nimi budeš moci promluvit bez dětí.”

Pochopila, že znovu urazila jeho pýchu, ale bylo jí to lhostejné. „Budiž, kromě toho jsi mi ale taky vyhrožoval tím, co uděláš, když nebudu jednat podle toho, jak jsi za mě rozhodl. Povídal jsi, co uděláš, když nevyhovím tvé touze po pomstě.”

„Nejde mi o pomstu, chci spravedlnost. To jsou dvě různé věci, neměla bys je zaměňovat.” Tvářil se tak vážně, jako by svému vysvětlení opravdu věřil.

„Chceš snad říct, že kdybych usoudila, že je pro Evu a Nyssu nejlepší, kdyby se se svými prarodiči nesetkaly, tak bys mě v tom rozhodnutí podpořil?”

„To se ale nestane,” pronesl s nebetyčnou sebedůvěrou.

„Jak si tím můžeš být tak jistý? Jen proto, že si nedovedeš představit, že by někdy nějaký Kiriakis udělal chybu? Nebyl jsi u toho, když se Helena veřejně zřekla mých dětí. Byl to zážitek, na jaký se nezapomíná. Nedovolím, aby moje děti zažily ponížení, jakému mě Helena tehdy vystavila.”

Potřásl hlavou a zamyslel se. „Když jsem jim ukázal fotografie, které jsi poslala Dionovi, byli oba dojatí. Teď si nepřejí nic jiného, než aby se mohli seznámit se svými vnoučaty.”

„Kdys jim ty snímky ukazoval?” zeptala se a znovu měla pocit, jako by se na ní osud dopustil další zrady.

„Dva týdny po našem telefonickém rozhovoru. Proč se ptáš, je to důležité?”

„To myslíš ten hovor, kdys mě vydíráním přinutil, abych přijela do Řecka a vzala s sebou své dcery? Ten hovor, při kterém jsi mi slíbil, že bude na mně, jestli je budu chtít seznámit s jejich prarodiči?” zeptala se výsměšně.

„Ta volba je pořád na tobě,” procedil sevřenými rty. „Aha. A když odmítnu, budeš mi i dál posílat apanáž?” nenechala se umlčet. Chtěla kout železo, dokud bylo žhavé. Nejasných narážek si od něj už užila dost.

„Ano,” odsekl nevrle.

Cesta z vily do domu rodičů Leiandrosova bratrance proběhla v hrobovém tichu. Savannah se chovala, jako by místo na večeři s příbuznými jela k soudu.

Sotva se usadila do auta, upřela pohled z okna. Leiandros se pokusil zjistit, co ji tam tak zaujalo, ale kromě stromů a linie pobřeží nic nespatřil.

Savannah si na večeři oblékla červené hedvábné šaty, bílou halenku a lodičky na podpatku. Vlasy měla vyčesané na temeni a spadaly jí k uším ve volných pramenech. Stačil mu jediný pohled na její odhalenou šíji, aby pocítil neodolatelnou touhu dotknout se jí a políbit ji.

„Za chvilku bychom už měli být u Sandrose,” prohodil, jen aby přerušil trapné ticho.

Přikývla, ani teď však neodtrhla pohled od scenérie, která ubíhala za okénkem. „Vím, cestu do jejich domu dobře znám.”

„Dion tě na návštěvy k rodičům asi moc často nebral… to proto jsi dnes večer tak nervózní?” zajímal se Leiandros.

Hodila po něm pohledem. Jeho hlas zněl upřímně, ale z očí se mu nedalo vyčíst, na co myslí. „Nejsem nervózní, jen v sobě nějak. nedovedu pro tu návštěvu vzbudit dost nadšení.”

Kousl se do rtu, aby nepronesl něco, co by ho mrzelo. Musel si připomenout, že Savannah jeho rodinu vnímá jinak než on. A nejen to, stále nehodlala připustit, že se na ní svým jednáním provinila. Upřít prarodičům vnoučata mu stále připadalo hanebné. „Všechno bude fajn. Musíš mi věřit, Savannah,” pronesl vyrovnaně. Tušil, že na dnešním večeru závisí budoucnost Evy a Nyssy. Nechtěl připustit, aby ji něco ohrozilo.

„Musím? Probodla ho ledovým pohledem. „Ne, to by ode mě asi nebylo moc moudré. Nikomu z Kiriakisových už nevěřím ani půl slova.”

„Nechci ti ublížit a nedovolím, aby někdo ublížil Nysse nebo Evě. To ti zcela vážně přísahám.” Čekal, co Savannah na jeho slova odpoví.

V té chvíli se v sobě nevyznal. Proč mu záleželo na tom, jestli mu Savannah věří, nebo ne? Už mnohokrát jej urazila a zranila jeho hrdost. Chtěla i nadále popírat roli, kterou měla v jeho životě do budoucna hrát? Odmítala si i teď připustit, že se stane jejím ochráncem a milencem? Zabloudil k ní pohledem.

Savannah si špičkou jazyka navlhčila rudě nalíčené rty:

„Děkuju.”

To, že jeho slova přijala, aniž by se s ním začala znovu hádat, si vyložil jako dobré znamení. Zatoužil ji políbit na smyslné rty, chtěl polibkem zpečetit jejich úmluvu, ale ve chvíli, kdy se k tomu odhodlal, limuzína zastavila před domem Dionových rodičů. Řidič vystoupil a vydal se pro Sandrose a Helenu.

Savannah zatajila dech a její pleť dostala popelavý odstín. Nalíčené rty teď v její tváři vypadaly jako krvácející rána.

„Budeš mi důvěřovat,” prohodil k ní tiše - k ženě, která důvěrou nikdy neplýtvala.

Zavřela oči, zhluboka se nadechla, zadržela dech a po několika dlouhých vteřinách vypustila z plic vzduch se zvukem, který se až příliš podobal zasténání. „Asi ti věřím,” připustila. „Upřímně řečeno, nahání mi to ještě víc strachu než setkání s tchánem a tchyní.”

V té chvíli se k autu vrátil řidič se Sandrosem a Helenou. „Je s nimi i Iona,” vyhrkla překvapeně Savannah a probodla ho podmračeným pohledem. „Na to jsi mě neupozornil!”

„Nezval jsem ji a nevěděl jsem, že pojede s námi. Je to ale tvoje švagrová, patří k rodině. Navíc je o sedm let mladší než ty. Myslím, že pro tebe žádnou hrozbu nepředstavuje. Koneckonců, bude tam s rodiči. Nelam si s ní hlavu.”

Savannah se zadívala na přicházející skupinku. „Myslím, že na tom teď už nesejde. Stejně bych se s ní dříve či později potkala…” Leiandros přikývl. „To rád slyším.”

Když řidič otevíral dvířka, stáhla se Savannah do nejzazšího kouta sedadla. Jako první nastoupila Helena. S Leiandrosem se objala a políbila, Savannah nevěnovala jediný pohled a usadila se na druhé straně auta.

Iona se při nastupování na Leiandrose usmála a poznamenala: „Ahoj, bratrance. Máma mě pozvala, abych dnes večer jela s vámi. Doufám, že ti to nevadí.”

Leiandros ji na uvítanou políbil. „Vůbec ne.” Iona se usadila vedle něj. „Moc ti to dnes sluší.”

Leiandros se jen zasmál a teprve po chvilce laškování se sestřenicí si všiml, že jediný, kdo si sedl vedle Savannah a přivítal ji tradičním polibkem na tvář, byl Sandros. Savannah byla nehybná jako solný sloup a tvář měla ztuhlou do nepřirozeného úsměvu. Bylo na ní na první pohled poznat, že jí tradiční uvítání nebylo příjemné.

Zatímco Leiandros přemítal, jak by jí pomohl, začala Helena s Ionou probírat nejnovější módu. Na Savannah se ani jednou nepodívaly, chovaly se, jako by tam s nimi ani nebyla.

Iona pronesla jakousi poznámku o tom, že Američanky nemají smysl pro krásu a jejich oblečení je vulgární a nevkusné, s čímž Helena z celého srdce souhlasila. Mluvily řecky a neuvědomovaly si, že jim Savannah rozumí.

Sandros jen tiše seděl a tvářil se ustaraně.

Po chvíli už měl Leiandros pocit, že je nejvyšší čas, aby zasáhl. „Rád bych vám připomněl, že jsme se dnes večer sešli, abychom Savannah znovu přivítali do rodiny. Myslím, že by bylo jen zdvořilé, kdybyste se bavily i s ní, teto,” pronesl důrazně. „Ach, jistě,” odvětila bez nadšení Helena. Iona se jen pohrdavě ušklíbla.

Sandros ji za to probodl výstražným pohledem a poklepal své ženě na ruku. „Pamatujte, že byste měly mluvit anglicky. Je nezdvořilé mluvit jazykem, kterému náš host nerozumí.”

Leiandros po jeho slovech podaroval Helenu a Ionu pohledem, který měl jinak vyhrazený pro nechápavé zaměstnance. „To nebude nutné. Asi to nevíte, ale Savannah se naučila řecky. Dnes řecky rozumí a plynule hovoří. Naučila řecky dokonce i svoje dcery. Ta starší se už učí i číst v alfabetě.”

„A to máš od ní?” optala se Iona a nedůvěřivě se na něj ušklíbla. Savannah se pečlivě vyhnula pohledem. „Tedy, Leiandrosi, od tebe bych takovou naivitu nečekala. Té starší není víc než pět. Dítě v tomhle věku ještě číst neumí, natož aby znalo řecké písmo, když vyrůstá v prostředí, kde se používá latinka.”

Leiandros koutkem oka postřehl, jak Savannah znovu ztuhla. V té chvíli si také uvědomil, že Ioniny netaktní poznámky mohou celý večer snadno pokazit a přivést všechno jeho úsilí vniveč. „V tom se právě pleteš, Iono. Ujišťuju tě, že obě děti řecky umí. protože jsem si s nimi dnes dlouho povídal. A Eva už skutečně umí číst, dokázala mi to, když jsem ji ukládal do postele.”

Iona se poprvé podívala přímo na Savannah. “To je od tebe chytré. Není ale tragické, že ses o svoje schopnosti nechtěla podělit především se svým manželem? Žes musela odvézt děti do Ameriky, aby se naučily řecky?”

Leiandros cítil, jak se mu události vymykají z rukou. „Iono, teď mě dobře poslouchej. Buďto se budeš večer chovat zdvořile, nebo přijedeme k restauraci a já ti rovnou zavolám taxík a pošlu tě zpátky domů.”

Ioně se v očích zaleskly slzy. „To není fér! Chováš se k nám jako ke zločincům, a přitom za všechno může ona! Chová se k nám pohrdavě! Vymínila si, že se s námi nejprve setká, aby si mohla ujasnit, jestli jsme pro její dcery dost dobří! To je tak ponižující. Copak to sám nevidíš?”

„Moje dcery mají jména, Iono. Jmenují se Eva a Nyssa. Jsou to lidské bytosti, mají své city a potřeby Nejsou to věci, o kterých byste se dohadovali při řešení pozůstalosti,” vmísila se nečekaně Savannah. Její hlas zněl chladně a vyrovnaně. „Eva je ta starší. Tvoje matka se s ní jednou setkala. Nebudu zmiňovat, jak to tehdy dopadlo. Nyssa je o rok mladší a nikdo z vás ji nikdy neviděl.”

Helena se po jejích slovech zarazila a nadechla, jako by chtěla něco povědět, ale na poslední chvíli si to rozmyslela. Sandros se tvářil utrápeně a bylo na něm poznat, že mu rozhovor není ani trochu příjemný.

Iona zaprskala a chtěla pokračovat ve svých vývodech, Leiandros ji ale prudkým posunkem přerušil. „Byl bych rád, kdybychom si něco vyjasnili. Tohle setkání nevymyslela ani nezorganizovala Savannah. To já vám dovolil, abyste nás doprovodili na večeři, a musím přiznat, že už teď začínám pochybovat o tom, jestli jsem udělal dobře. S tím, že by ses večeře účastnila i ty, Iono, jsem nepočítal. Chováš se jako rozmazlený fracek. S tím taxíkem jsem to myslel úplně vážně.”

Iona zalapala po dechu. Místo aby se zamračila na Leiandrose, podarovala pichlavým pohledem Savannah. „Vím, že Leiandros s touhle schůzkou souhlasil jen proto, žes ho k tomu donutila. Vím, co jsi zač, i mého bratra jsi donutila dělat věci, které by sám od sebe nikdy neudělal.”

Leiandros vzal Ionu za paži a výstražně ji sevřel. „Jsem správce Dionovy pozůstalosti. Jsem poručník jeho dcer a zastupuju proto hlavu rodiny. Je moje povinnost dohlédnout na to, aby bylo o Evu a Nyssu co nejlépe postaráno. Je to moje povinnost a ujal bych se jí i bez Savannah.”

V té chvíli poprvé promluvil i Sandros: „Přesně tak.”

Leiandros chvilku počkal, aby měla jeho následující slova co nejvyšší účinek.

„Nemyslím si, že by bylo Evě a Nysse ku prospěchu, kdyby se násilím udržovaly vztahy s rodinou, která nemá ráda jejich matku a chová se k ní s otevřeným nepřátelstvím.”

„Leiandrosi, to přece nemůžeš myslet vážně, ozvala se Helena. „Nemůžeš ji podporovat v tom, jak pokrevným příbuzným upírá možnost poznat vnučky.”

Sandros si neklidně poposedl a bezděky se tak posunul blíž ke své snaše. „Jestli se o to nepostará Leiandros, vezmu si to na starost já. Nehodlám dopustit, aby byly moje vnučky do budoucna vystaveny výstupům, ke kterým tu teď došlo.”

Rozhlédl se kolem a povzbudivě Savannah sevřel zápěstí. Helenu a Ionu probodl vážnými pohledy.

„Ani moje manželka, ani moje dcera zatím bohužel nedovedly prokázat ani náznak laskavosti, dokonce neuměly být ani zdvořilé. Náš hovor byl zatím neplodný a dokonce bych řekl, že nechutný. Ne, opravdu nechci, aby při něčem podobném byly i moje vnučky.”

„Rád bych vám připomněl, že umím držet slovo,” navázal na jeho slova Leiandros. „Víte snad o tom, že bych ho někdy nedodržel?”

„To ne,” připustila neochotně Iona.

„Víme, že umíš držet slovo,” pospíšila si i Helena. Její oči neklidně těkaly sem a tam, bylo poznat, že si není jistá, kam Leiandros směřuje.

„Budiž. V tom případě vezměte na vědomí, že vám tu všem zcela vážně slibuju, že se s Evou a Nyssou neuvidíte, dokud se neusmíříte s jejich matkou.”

Iona se od něj odtáhla, jako by měl nakažlivou nemoc. Překřížila ruce na prsou a vypadala v té chvíli jako vzdorné dítě, které trucuje, protože dostalo vyhubováno. Savannah si při pohledu na ni poprvé uvědomila, že Iona je už ve věku, kdy by se mohla vdávat. Musela jejího nastávajícího už teď litovat.

Leiandros se pevně zadíval na Helenu. „Jak se k tomu postavíš,teto?”

„Budu se snažit,” vypravila ze sebe Helena.

Sandros se na ni usmál a povzbudivě jí poklepal na ruku. „Jsi manželka hodná úcty, yineka mou.”

Savannah stále seděla v rohu sedadla. Leiandros teď Ioně přikázal: „Vyměň si se Savannah místo. Podle tvého chování je zřejmé, že se budeš cítit lépe vedle svého otce.”

Hodil pohledem po Savannah. Nepřítomně se dívala z okna a jeho slova asi ani neslyšela, proto znovu poznamenal: „Savannah, pethi mou, pojď ke mně.”

Zamrkala a překvapeně se na něj zadívala: „Mám jít k tobě?”

Iona netrpělivě potřásla hlavou: „Nedělej ze sebe hloupou. Jestli jsi dovedla naučit děti řecky, dovedeš snad pochopit tak jednoduchý příkaz, ne?”

Leiandros tentokrát nechal Ioninu poznámku bez komentáře, protože jeho sestřenice, i když to jistě nebylo jejím úmyslem, Savannah složila poklonu.

Natáhl k Savannah ruku a pomohl jí přesednout vedle sebe. Vzal ji za ruku a několikrát jí špičkou palce přejel po dlani.

Zachvěla se a přitiskla se k němu. „Děkuju,” zašeptala tak, aby ji slyšel jen on.

OSMÁ KAPITOLA

Po tom, co se stalo cestou do restaurace, Savannah chvilku trvalo, než začala vnímat elegantní okolí, ve kterém se ocitla. Sandros navrhl večeři v restauraci, která patřila k pětihvězdičkovému hotelu, a na prostředí to bylo poznat.

Stůl, u kterého seděli, byl prostřený jemnými ubrousky, křišťálovými skleničkami, stříbrnými příbory a talíři z nejjemnějšího porcelánu. Ani na okamžik nezapochybovala, že pokrmy budou stejně vznešené a honosné jako prostředí.

V té chvíli jí to však bylo zcela lhostejné, neměla na jídlo ani pomyšlení. Po tom, co se stalo v autě, a po tom, jak musela sedět tak blízko Leiandrosovi, se netěšila ani na jídlo, ani na hovor s prarodiči svých dětí.

Jestli Leiandros její napětí postřehl, nedal to na sobě znát. Nedbale položil paži na opěradlo židle za její záda a povzbudivě ji objal kolem ramen. „Klid, pethi mou. Všechno bude v nejlepším pořádku.”

Zhluboka se nadechla a znovu se mu pokusila uvěřit. Bylo to ale těžké, a proto jen vydechla: „Proč myslíš? Nenávidí mě. Odkud mám vzít naději, že se to někdy změní? Nejde o mě, ale o Evu a Nyssu.” Dlouze, konejšivě se na ni zadíval. „Helena a Sandros o tvých dětech uvažují jinak než o tobě. Už teď si je zamilovali, jen ze snímků, které jsem jim ukázal. Jen si představ, jak budou uchvácení, až se s nimi setkají osobně. Neboj, všechno se nakonec obrátí.”

Nevěděla, jak si má jeho slova vyložit. Leiandros asi vůbec nebral v úvahu, že si setkání s jejími dětmi podmínila tím, jak dopadne její schůzka s prarodiči. Zřejmě to již považoval za hotovou věc. Nelíbilo se jí to, ale než mohla zaprotestovat, přistoupil ke stolu číšník.

Leiandros, aniž by se kohokoliv u stolu optal, co si přeje, objednal pro celou společnost večeři a místní víno. Jediné, co svěřil Sandrosovi, bylo jeho ochutnání.

Savannah si vybavila, jak jí kdysi Dion vyprávěl o tom, že je jeho otec odborník na místní vína.

Její tchán ochutnal a prohlásil víno za přijatelné. Pokynul číšníkovi, aby jim nalil.

Když se číšník blížil k Savannah, Leiandros se jí optal: „Nedala by sis raději střik?”

Pomyslela si, že by měla raději mít všech pět pohromadě, proto přikývla: „Ano, prosím.”

„To stačí,” zarazil Leiandros číšníka, když byla její sklenka plná sotva do třetiny. „Přineste nám, prosím, sodovku.”

„Jsou řecká vína na tvoje patro moc silná?” ozvala se přes stůl pichlavě Iona.

Savannah ucítila, jak se jí po jejích slovech znovu svírá hrdlo. Iona ji zřejmě ani teď nechtěla nechat na pokoji.

Leiandros si povzdechl. „Myslím, že je nejvyšší čas, abych zavolal ten taxík, Iono. Odmítáš se chovat zdvořile, přestože jsem tě o to důrazně požádal nejen já, ale i tvůj otec. Zřejmě ještě nejsi natolik dospělá, abys dovedla pochopit, že tvoje poznámky nám všem jen ztěžují situaci, která je pro nás všechny už tak dost obtížná.”

Savannah napadlo, že si Leiandros možná myslí, že když Ionu pošle pryč, vše ostatní se vyřeší samo od sebe…

V té chvíli se Ioně v očích nečekaně zaleskly slzy. „Mrzí mě to. Promiň, Leiandrosi.”

Leiandros se dál tvářil nepřístupně.

„Už v autě jsem ti povídal, co se stane, pokud do Savannah nepřestaneš rýt. Mně se neomlouvej, měla by ses omluvit své švagrové.”

Iona obrátila tvář zbrocenou slzami k otci. „Tati, nedovol Leiandrosovi, aby mě poslal pryč. I já přece patřím k rodině.”

Sandrosův výraz byl však ještě přísnější než Leiandrosův. „Podle mě má Leiandros plné právo na to, aby tě poslal domů. Pamatuj, že jsme tu jen hosty.”

Iona zaštkala, vypadala teď ještě mladší a nejistější. „Mami?”

Její matka mlčela a nejisté těkala pohledem mezi dcerou a manželem.

Savannah položila Leiandrosovi ruku na předloktí a pomalu pronesla: „Byla bych raději, kdyby tu Iona zůstala s námi.”

Leiandros se na ni úkosem podíval a probodl ji podezíravým pohledem.

„Ty nechceš, abychom se dohodli,” pronesl k ní polohlasem, tak, aby jeho slovům porozuměla jen ona. “Hledáš si záminku, proč dál bránit svým dcerám, aby poznaly svou rodinu. Chceš pokračovat v tom, cos dělala poslední čtyři roky.”

Svým způsobem jeho způsob uvažování chápala, ale jeho slova ji přesto zabolela. Možná byl Leiandros upřímně přesvědčený, že jí vůbec nezáleží na tom, jak se na ni Dionova rodina dívá.

„Ty si snad myslíš, že můžu Evu a Nyssu seznámit s prarodiči, aniž bych je současně seznámila s Ionou?” odvětila potichu. „Jestli ji teď pošleš pryč, nikdy mi to neodpustí a při první příležitosti mi to bude chtít vrátit.”

Leiandros se zhluboka nadechl, potom však zamyšleně svraštil obočí a poklepal prsty na stůl.

Stáhla dlaň z jeho předloktí, ve špičkách prstů ale dál cítila teplo jeho těla. Když se od něj nedočkala odpovědi, pokračovala: „Poslyš, ty se pleteš. Já chápu, že k dětem patří i prarodiče. Kdybych je dovedla do života svých dcer uvést tak, aby jim to neublížilo, ráda to udělám.” Bez ohledu na to, jak se budou chovat ke mně, dodala v duchu.

V té chvíli se vrátil číšník. Odtrhla pohled od Leiandrose, poděkovala číšníkovi a dolila si víno sodovkou. „Máš pravdu, Iono,” prohlásila zdvořile ke své švagrové. „Řecká vína mají jistou zvláštní příchuť a člověk si na ně musí nejdříve zvyknout. Někdy to může chvilku trvat.”

Iona, kterou to, jak Savannah zasáhla v její prospěch, dokonale vyvedlo z míry, se jen nejisté pousmála.

Než mohli v hovoru pokračovat, ozvalo se pípání mobilního telefonu. Leiandros hovor vzal a po několika úvodních slovech v řečtině plynule přešel do jazyka, který Savannah zněl jako italština. Vstal, omluvně se na ně pousmál a prohlásil: „Promiňte, ale tenhle telefon musím nutně vyřídit. Budu se snažit, aby to netrvalo dlouho. Omluvte mě.” Naklonil se k Savannah a do ucha jí zašeptal: „Buď hodná, pethi mou.”

Sotva odešel, zmocnila se jí nervozita. Nepříjemné bylo i jednání s Leiandrosem, ale bez něj se s rodinou Kiriakisových cítila naprosto bezbranná.

U stolu zavládlo trapné ticho, všichni čtyři se jen měřili nejistými pohledy a nikdo nevěděl, jak a čím začít.

Helena po chvíli odložila sklenku, aniž by se z ní napila, nadechla se a upřela na Savannah zraněný pohled. „Proč jsi mému synovi řekla, že ty děti nebyly jeho? Tolik ho to mrzelo… Všechny nás to mrzelo.”

Savannah se své tchyni pevně zadívala do očí.

„Nic takového jsem nikdy nevyslovila. Jestli vám to pověděl Dion, nechápu, proč to udělal. A pokud si budete chtít vzpomenout, jistě se vám vybaví, že jste se na Evu podívala jen jednou a pak hned prohlásila, že není Kiriakisová.”

Pomalu přesunula pohled na Ionu. „Stále ti připadá nesprávné, že jsem se s vámi nejprve chtěla setkat, než vás představím svým dětem? Co kdybyste něco podobného prohodily před nimi?”

„To bychom nikdy neudělaly,” prohlásila důrazně Helena.

„Dion ale povídal, žes mu byla nevěrná!” bránila se Iona.

Savannah se rozhodla, že nejprve odpoví Ioně. Helenin výlev nepovažovala za důležitý, věděla, že na něm není ani zbla pravdy. „Nikdy, opakuju, nikdy jsem mu nebyla nevěrná.” „Ale…” začala Iona.

Savannah ji posunkem umlčela, nechtěla se nechat přinutit k ústupu. „Za žárlivé scény a nepodložené představy tvého bratra nemůžu. Nezavdala jsem mu k nim žádný důvod.”

K jejímu neskonalému údivu se jí v té chvíli dostalo pomoci od Sandrose. Ten přikývl a zvolna, uvážlivě pronesl: „Dion byl žárlivý kvůli sobě. Měl pocit, že selhal jako muž. Se Savannah to nijak nesouviselo.”

Překvapeně se na něj zadívala. Věděl snad Sandros o výsledcích vyšetření, ze kterých vyplývalo, že Dionovo sperma bylo na samé hranici plodnosti? To se jí nezdálo pravděpodobné. Přesto. že by se po všech scénách, které jí provedl v souvislosti s tím, že nepočala syna, se svým stavem svěřil otci?

„Co to povídáš, Sandrosi?” zeptala se nechápavě Helena, tváře jí při tom zrudly studem.

Sandros si dlouze povzdechl, jako by na jeho bedrech spočívala všechna tíha světa. „To ráno před nehodou za mnou náš syn přišel a chtěl si se mnou promluvit.”

„To jsi mi ale nikdy neprozradil.” zalapala po dechu Helena. „Proč jsi mi nic nepověděl? Takové věci jsem se přece jako matka taky měla dozvědět!”

„Nemohl jsem,” vysvětloval Sandros a vzal ji za ruku. „Jsou věci, o kterých se dá mluvit jen mezi muži. To ale nakonec ani není tak důležité. Dion povídal, že předchozího večera volal Savannah do Států a žádal po ní, aby přivezla děti do Řecka. Odmítla.”

Po jeho slovech nastalo napjaté ticho. Helena se doslova zalykala nevyslovenou záští.

„Pověděla jsem mu tehdy, aby za dětmi přijel do Atlanty,” pospíšila si s vysvětlením Savannah.

„Dion mi tehdy pověděl, že její nabídku považuje za štědrou,” pokračoval Sandros. „Musím přiznat, že jsem s ním zpočátku nesouhlasil, ale když mi přiznal, že nám lhal o nevěře, které se Savannah měla dopustit, nakonec jsem souhlasil. Přiznal, že za jejich rozchod padá vina jen na něj, a já uznal, že v takové situaci byla nabídka jeho manželky rozumná.”

„Ale vždyť děti odvezla až na druhý konec světa! Tak daleko od rodiny…” Podle Helenina hlasu se dalo poznat, že je na samém pokraji pláče.

Sandros ji pevně uchopil za obě ruce. „Přiznal mi, že kvůli pochybám o sobě samém odmítl přijmout povinnosti otce. Chtěl za každou cenu syna, i kdyby to mělo znamenat, že přijde o svoje dcery.”

Sandros zvedl pohled k Savannah a ona v jeho očích ke svému úžasu spatřila nefalšovanou lítost. Teprve když pochopila, že Sandros narozdíl od Heleny a Iony ví, o čem mluví, odvážila se nahlas vyslovit to, co jim chtěla povědět už dávno.

„Když se Dion ženil, byl ještě mladý,” začala pomalu a rozvážně. „Nebyl připravený na to, aby se stal otcem. Proto mě taky vinil ze všech svých neúspěchů. Nechtěl se odcizit těm, které odmalička miloval.”

Sandros nesouhlasně potřásl hlavou. „Jsi k němu až příliš shovívavá. Náš syn se už od počátku vašeho manželství postaral o to, abychom tebou pohrdali.”

„Jak to myslíte?” optala se udiveně Savannah. Ještě než Sandros promluvil, vytušila, že se zanedlouho bude muset vyrovnat s nějakou další Dionovou lží, o níž dosud nevěděla.

„Povídal nám, že ses nechala přivést do jiného stavu, abys ho přiměla ke sňatku,” pronesla Helena roztřeseným hlasem.

Kdyby nebyla situace u stolu tak napjatá, musela by Savannah vyprsknout smíchem. „To by ale byl zázrak, druhé neposkvrněné početí,” poznamenala ironicky.

„To není možné!” vykřikla Iona, která až do této chvíle jen poslouchala. „Dion nám pověděl, že se zachoval jako moula, že po tobě před svatbou ani nechtěl těhotenské testy! Povídal, žes mu lhala i o tom, že jsi těhotná! Kdybys byla panna, neuvěřil by ti!”

Savannah upila ze sklenky a pokrčila rameny. „Asi se snažil zastřít první lež druhou. Po svatbě to trvalo dost dlouho, než jsem otěhotněla. Určitě ho to muselo vyvést z míry. Nic jiného mě nenapadá.”

„Ano, bylo to tak,” povzdechl si ztěžka Sandros. „To ráno, kdy za mnou přišel, jsem mu pověděl, že muž je dobrý jen tím, jak dobře se chová ke své rodině, ne tím, kolik má synů. Myslím, že onoho dne pil i kvůli tomu, co jsem mu pověděl. Bylo to poprvé v životě, kdy jsem se za něj styděl.”

Sandrosovi se v očích zaleskly neprolité slzy. „Můj syn lhal o své manželce. Teprve v den své smrti mi přiznal, že to všechno byly jen lži. Všichni jsme se k Savannah a našim vnučkám kvůli němu chovali naprosto hanebně. Věřili jsme všemu, co nám napovídal.”

Savannah v té chvíli se Sandrosem soucítila. Dionův otec vzpomínal na smrt svého dítěte, a ona si dovedla živě představit, co v té chvíli cítí. „Nebyla to vaše vina,” pokusila se ho uklidnit. „Tati, co nám to tu povídáš?” vyhrkla nedůvěřivě Iona.

„Nikdy jsi mi nic z toho neprozradil,” podivovala se zaraženě Helena.

Sandros sklonil hlavu. „Jak jsem už povídal, jsou věci, které si muž přiznává jen nerad,” povzdechl si. „A já si musím přiznat, že jsem ze syna vychoval nezodpovědného slabocha.”

Savannah v té chvíli nevěděla, jak dál. Napila se střiku, jen aby získala čas na přemýšlení, a po chvíli nadnesla: „To všechno je dnes už jen minulost. Musíme se soustředit na přítomnost a budoucnost. Eva a Nyssa si to od nás zaslouží. Všichni si to zasloužíme.”

Sandros, který už překonal nečekaný nával zármutku, důstojně přikývl. „Všichni jsme Diona milovali, ale musíme si přiznat, že nebyl svatý. Ztratili jsme několik let Evina a Nyssina života jen proto, že jsme věřili něčemu, co nebyla pravda. Byl bych rád, kdyby dneškem skončilo zbytečné vzájemné obviňování a veškerá zášť.”

Heleně se po tvářích rozkutálely slzy. „Chtěla bych konečně obejmout svá vnoučata,” štkala.

Iona si jen pohrávala s vidličkou a tvářila se, jako by ji vysvětlení, kterého se jí dostalo, příliš neuspokojilo. „Pořád mi ale není jasné, proč by nám Dion lhal,” trvala na svém.

Na tuto otázku jí Savannah odpovědět neuměla, proto mlčela. Zašla už ve snaze o usmíření nejdál, kam mohla. Zbytek teď záležel jen na rodině Kiriakisových.

V té chvíli se jako na zavolanou vrátil ke stolu Leiandros. Posadil se vedle ní a omluvil se: „Promiňte, že jsem se tak zdržel.” „Skoro nám to ani nepřišlo,” poznamenala Savannah.

Leiandros škádlivě svraštil obočí: „Skutečně?” Rozhlédl se po prázdném stole a udiveně poznamenal: „Vy jste nic nejedli.”

„Povídali jsme si,” odvětila Savannah. Leiandros se na ni tázavě zadíval. Čekal snad, že z její tváře vyčte porážku? „Dohodli jsme se, že po dlouhé době konečně nastala správná chvíle pro to, aby se moje děti setkaly se svými prarodiči,” vysvětlila mu.

Čekala, že se Leiandros bude tvářit vítězoslavně, ten si ji však jen dál měřil zkoumavým pohledem: „Vyhovuje ti to tak?”

Prudce od něj odvrátila pohled. „Nesnaž se tvářit, jako by ti na tom záleželo.” Vyslovila to polohlasem, aby ji ostatní neslyšeli.

Ztuhl, a když promluvil, nezáleželo mu, kdo ho uslyší. „Záleží mi na tom. Myslel jsem, že jsem tě o tom přesvědčil, ještě než jsme vyrazili na cestu. A i kdyby ne, myslel jsem, že po tom, co se odehrálo v autě, už o mé upřímnosti nemůžeš pochybovat.”

„Přesvědčil jsi mě jen o tom, že jsi odhodlaný dosáhnout za každou cenu smíru, i kdybys kvůli tomu měl chránit ženu, kterou pohrdáš. Ale budiž, vyhovuje mi to.”

Leiandros se tvářil, jako by chtěl celý problém rozebírat dál, ale Helena mu k tomu nedala příležitost. „Savannah, myslíš, že bys na pár dnů mohla dát děti k nám? Už se nemůžu dočkat, až je poznám.”

Savannah ztuhla a uvědomila si, že má poslední příležitost odmítnout. Pak však ucítila, jak se v ní cosi láme, a přikývla. „Zítra se za vámi Eva s Nyssou jistě rády podívají. Doufám, že bude Leiandros natolik velkorysý, aby nám na cestu půjčil auto.”

Leiandros však potřásl hlavou a k Heleně a Sandrosovi pronesl: „Ve vile Kalosorisma jste vždy vítáni. Děti vás nejprve musejí poznat a zvyknout si na vás. Teprve potom vás budou moci navštívit ve vašem hezkém domě.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Leiandros počkal, dokud Sandros s oběma ženami nevystoupili z auta, a teprve když osaměli, obrátil se k Savannah. Dotkl se její ruky ukazováčkem a zlehka ji pohladil. „Ta schůzka pro tebe určitě byla obtížná,” poznamenal zkusmo. Byl zvědavý, jak se Savannah zachová.

Ucukla. „Ano, byla.”

Potlačil povzdechnutí. Savannah už zase byla podrážděná a odmítavá. „Přesto ses k nim chovala mile a zdvořile.” Po Ioniných nevhodných poznámkách mu to připadalo pozoruhodné. Chápal, jak blízko byli neúspěchu.

Lhostejně pokrčila rameny. „Nic jiného mi nezbylo.”

„Bála ses, že by odmítli tvé děti stejně, jako kdysi odmítli tebe, nebo toho, že budou dál nenávidět tebe?” zajímal se. Kousla se do rtu. „Obojího.”

„Teď už si s tím nelam hlavu. Myslím, že je po dnešním večeru nenávisti konec. Všichni zakopali válečnou sekeru, dokonce i Iona.”

V její tváři se něco změnilo. „Měl jsi pravdu. Při představě, že se konečně uvidí s Evou a Nyssou, Dionovi rodiče změkli jako vosk.”

Neklidně se na sedadle po jeho boku ošila a pokusila si odsednout, vzal ji však kolem pasu, druhou rukou ji objal těsně pod ňadry. Stačil by nepatrný pohyb palcem, aby ji mohl pohladit po jejich spodní straně.

Ucítil, jak mu na čele vyráží pot. Chtěl ten pohyb udělat, a věděl, že to Savannah ví. Ztuhla a přerývaně se nadechla. Sklonil se k ní a zlehka ji políbil na ucho. „Krásně chutnáš, yineka mou. Tak, jak by žena chutnat měla.”

„Tohle už jsme taky probírali,” vydechla. „Nejsem tvoje žena. Nejsem tvoje manželka.”

Políbil ji na bradu a přejel rty po její čelisti, dlaní zespodu pronikl pod tenkou látku jejích šatů. „V tom se od samého začátku pleteš.”

Ucítila, jak jí začínají tuhnout bradavky a zalapala po dechu jako běžec na konci maratónu. „Přestaň,” zasténala.

Vítězoslavně se usmál a volnou rukou jí začal dráždit vzrušenou bradavku.

Její tělo se vypjalo do oblouku. „Leiandrosi! Prosím!” vydechla.

Obrátil si její tvář k sobě, aby ji mohl políbit na měkké, sladké rty. V šeru, které vládlo uvnitř auta, se její oči zdály temné a bezedné, plné vášnivých příslibů.

Zlehka ji špičkami prstů pohladil po tváři. „Klid.”

V dalších protestech jí zabránily jeho rty. V okamžiku, kdy se zmocnily jejích úst, Savannah věděla, že znovu prohrála.

„Toužím po tobě, Savannah,” vydechl Leiandros. Hlas mu vycházel z hlubin hrdla a zněl přidušeně.

Odpověděla mu, teprve když zaútočil na knoflíky její halenky. „Toužíš po mně, nebo jen po inkubátoru pro svoje děti?” vypravila sevřeným hrdlem.

Přestože byla jeho mysl zastřená smyslnou mlhou, pochopil, jak je pro ni odpověď důležitá. „Toužím po tobě.”

„Určitě?”

Nejistota, která zazněla z jejího hlasu, ho přesvědčila, že ji pouhá slova nepřesvědčí. Pochopil, že nastal čas přikročit k činům. Stáhnul jí halenku z ramen, pokryl horní stranu jejích horkých, tepajících ňader řetězem žádostivých polibků, a nepřestal ji líbat, ani když jí rozepínal zip na šatech.

Nebránila se. Chřípí jí naplnila mužná vůně jeho těla, její smysly byly omámené rozkoší, kterou jí dávaly doteky jeho horkých dlaní. Ucítila, jak jí v uších duní zpěněná krev, jak jí vlhne lůno, jak se její tělo dychtivě připravuje na spojení, které tolikrát prožila ve svých nejtajnějších snech.

„Jsi nádherná, pethi mou,” zašeptal, zatímco se v šeru pohledem vpíjel do jejího těla. Klekl si před ni na podlahu auta a vtiskl se mezi její kolena.

Netrpělivě jí vyhrnul šaty k pasu a uchopil její hedvábné kalhotky na bocích právě ve chvíli, kdy auto zpomalilo a zastavilo.

Savannah to ani nepostřehla, tvář měla staženou žádostivostí a touhou, oči zavřené, její tělo se cele oddávalo slasti, kterou nalezlo v jeho pažích.

V té chvíli by Leiandros nejraději zaklel ve všech pěti jazycích, které ovládal, nedostal k tomu ale příležitost. Spíš rychle než šikovně jí stáhl šaty tak, jak byly původně, a natáhl se po jejich zipu.

Otevřela oči. „Leiandrosi?” vydechla nepřítomně. „Co se stalo? Proč jsi přestal?”

„Právě jsme přijeli k vile,” prohlásil hlasem zhrublým neukojenou touhou.

Nepřítomně se na něj zadívala, pak několikrát zamrkala a rozhlédla se kolem, jako by nechápala, kde je a jak se tam ocitla. Pomalu se posadila a pokusila se obléci halenku. Povedlo se jí to až na druhý pokus, protože rukávy byly naruby. „Pomoz mi s tím přece!” vyhrkla.

Poslední knoflík jí Leiandros zapnul právě ve chvíli, kdy řidič otevřel dveře auta. Vystoupil a podal jí ruku. „Ještě jsem neskončil,” pronesl polohlasem, aby ho řidič neslyšel.

Podle výrazu v jejích očích poznal, že jeho slovům porozuměla. „Dobrou noc.”

Uchopil ji za ramena. „Žádnou dobrou noc!” Rozšířily se jí zorničky. „Nemyslela jsem…”

„Dnes večer budeš jen má. Už nikdy nebudeš moci prohlásit, že nemám právo říkat ti yineka mou.” Nehodlal se smířit s tím, že by ho po tom, co se málem stalo v autě, nechala odejít jako nějakou náhodnou známost z večírku.

Její půvabné rty se zvlnily, nevyšel z nich však jediný zvuk, jediný vzdech. Její odpověď nepotřeboval, vyčetl ji z držení jejího těla a přerývaného dechu. Sklonil se k ní a právě když ji chtěl políbit, rozlétly se za jejich zády dveře vily dokořán.

„Leiandrosi! Konečně jste zpátky. A Savannah, vy jste zde! Můj nemožný syn se vůbec neobtěžoval s tím, aby mi oznámil, že přijedete na návštěvu. Kdybych o tom věděla, nikam bych nejezdila a přivítala vás tu, jak se sluší a patří!” To vše dovedla Baptista Kiriakisová vychrlit na jediné nadechnutí.

Leiandros jen zalapal po dechu. Hořce si pomyslel, že si s ním osud znovu ošklivě zahrál. Jeho matka stála ve dveřích a spočinula na něm pohledem právě ve chvíli, kdy se skláněl k Savannah, aby ji mohl políbit.

Znamenalo to v podstatě tolik, že s vášnivou nocí bude muset počkat až do svatby. Věděl, že jeho matka má na předmanželské styky jasně vyhraněný názor, a nedovedl si představit, jak by jí ho mohl během pěti minut vyvrátit.

Savannah se ze všech sil snažila porozumět rychlé řečtině Leiandrosovy matky. Její přivítání bylo narozdíl od Helenina vřelé, Baptista ji hned mezi dveřmi objala a políbila na obě tváře.

„Jsem tak ráda, že jste přijela a že tu zůstanete,” pokračovala cestou do domu a poklepala jí na rameno. „Leiandrosovi jen prospěje, když vás tu i s dcerkami bude na nějakou chvíli mít. Příliš pracuje a neumí si na nic jiného udělat čas.” Baptista probodla svého syna nesouhlasným pohledem.

Jeho rty se místo odpovědi jen ironicky ušklíbly.

„Jsem velmi ráda, že jsem za vámi mohla přijet,” odvětila Savannah. Nechápala sice tak docela, o čem Leiandrosova matka mluví, ale nechtěla jí kazit tak vřelé přivítání.

Leiandrosova matka je oba nasměrovala do haly s krbem.

„Co kdybychom si dali skleničku na dobrou noc? Musím ti toho spoustu povědět, Savannah. Se svým synem si promluvím později.”

Savannah už teď bylo Leiandrose líto. Na druhou stranu byla jen jeho vina, že se teď musela setkat s jeho matkou a dumat nad tím, jak asi vypadá po tom, co se stalo v autě cestou od Kiriakisových.

Uvědomovala si, že to nebyla jen chvilková ztráta sebeovládání. Naopak, byl to zážitek, který mohl změnit její dosavadní život. Teprve Leiandros v ní dovedl znovu probudit rozkoš a touhu. Nedovedla si představit, že by se někdy mohla milovat s někým jiným, a to poznání jí nebylo nepříjemné.

Baptista nakázala Leiandrosovi, aby jim nalil šampaňské, a pak se se Savannah usadila do gauče v rohu. Prohlásila, že se musejí napít na její návrat do Řecka.

„Seznámila jsem se s tvými dcerami. Pověděla jsem jim, že jsem jejich prateta,” vysvětlovala Baptista o překot. Mluvila pouze na ni, Leiandrose jen podarovala dalším káravým pohledem. „Tenhle mi asi vnoučata nikdy nedopřeje.”

Savannah se zalkla a málem šampaňské vyprskla. Rozkašlala se a zrudla.

Co by si upovídaná, srdečná Baptista asi pomyslela, kdyby věděla, že ji její syn vydíráním nutí k tomu, aby si ho vzala a dala mu děti?

Leiandros si k ní přisedl z druhé strany a natočil se tak, aby viděl na ni i na svou matku. Otřel se jí přitom nohou o stehno a Savannah při tom nepatrném doteku znovu ucítila vlnu neodolatelného vzrušení. „Není ti nic,pethi mou!” optal se jí nevinně.

Potřásla hlavou a pokusila se na rtech vykouzlit nenucený úsměv: „Nic mi není, jen asi nejsem zvyklá na šampaňské tak pozdě v noci.”

„Eva a Nyssa jsou krásná děvčata,” pokračovala Baptista. „Ta zlatíčka mě pozdravila řecky. To je od tebe moc hezké, že ses naučila náš jazyk a předala ho i svým dětem.”

„Děkuju,” odvětila Savannah. „Jste asi první, kdo to ocenil.”

V té chvíli se Baptista na svého syna omluvně usmála: „Myslím, že je nejvyšší čas, abys šel do postele, Leiandrosi. Rády bychom si se Savannah promluvily v soukromí. Máme co dohánět.”

Leiandros jen cosi zabručel. Bylo na něm poznat, že se mu nelíbí, že s ním matka jedná jako se školákem, ale asi neměl náladu se s ní dohadovat.

Savannah nechápala, o čem s ní chce Baptista mluvit. Při prvním pobytu v Řecku se s ní setkala jen asi dvakrát, musela ale připustit, že se k ní Leiandrosova matka vždy chovala srdečně.

Možná to bylo tím, že nebyla rozená Kiriakisová - do rodiny se přivdala. Teď jí však představa, že by s ní měla zůstat o samotě, nebyla příjemná. Hodila po Leiandrosovi prosebným pohledem.

Zlomyslně se na ni ode dveří pousmál a pokrčil rameny. Bylo poznat, že ji tu nechává samotnou naschvál. Naklonil se k ní a zlehka ji políbil na čelo. „Dobrou noc, Savannah, a sladké sny.” Jeho slova sice zněla nevinně, Savannah ale z jeho hlasu jasně vycítila skrytý, dvojsmyslný podtón. Potom se rozloučil i s matkou a odešel z místnosti.

„Takže…” Baptista si Savannah změřila dlouhým pohledem a po několika vteřinách spokojeně přikývla. „Ty teď spíš s mým synem?” Savannah po jejích slovech málem spadla z gauče.

Následujícího rána se Savannah stále zamýšlela nad Baptistinými přímými otázkami a svými upřímnými odpověďmi. Stejně jako večer, i teď došla k závěru, že Leiandrosova matka by proti vztahu mezi ní a Leiandrosem nic neměla, právě naopak.

Otočila se na plážovém lehátku na záda a sáhla po sklenici s chlazenou limonádou. Zabloudila pohledem k bazénu, kde si děvčata hrála s Leiandrosem. Než se na zahradě objevil Leiandros v odvážných plavkách, koupala se v bazénu s dcerami. Sotva ale skočil do bazénu, vylezla z něj a šla si odpočinout.

Eva a Nyssa měly dost energie na to, aby unavily celý šik dospělých. Navíc si nedovedla představit, jak by se po tom, co se stalo včera, vyrovnávala s blízkostí jeho téměř nahého těla.

Při pohledu na to, jak si její dcery s Leiandrosem rozumějí, si poprvé začala v duchu srovnávat, co by jí sňatek s Leiandrosem přinesl. Její dcery by získaly otce a rodinu, a to by jim do budoucna mohlo jen prospět.

Jak se ale měla vyrovnat s představou manželství bez lásky? Leiandros ji nemiloval a kladl jí za vinu smrt své manželky, která ve svém lůnu nosila jeho syna. V tomto bodu úvah Savannah vždy ucítila, jak jí po zádech přebíhá mráz.

Co by se stalo, kdyby se sňatkem souhlasila, kdyby s Leiandrosem otěhotněla a jejich dítě by bylo další děvčátko? Leiandros po ní přece žádal, aby mu nahradila ztraceného syna…

Jak by se zachoval? Byl by stejný jako Dion, vyčítal by jí, že rodí jen dcery? Z té představy se jí dělalo mdlo.

S povzdechem sledovala, jak Leiandros v bazénu zvedá Evu vysoko do vzduchu a s mohutným cáknutím ji hází do vody. Nyssa se okamžitě začala dožadovat, aby si theios stejně hrál i s ní.

Její dcery si Leiandrose zamilovaly už první den, o tom nemohlo být pochyb. Nechtěly jen nějakého otce, tím otcem by musel být Leiandros. A Leiandros, narozdíl od jejich skutečného otce, se k nim choval vřele a srdečně, tak, jak bylo v Řecku obvyklé, a její dcery mu náklonnost oplácely. Nemohla jim to mít za zlé.

Čím dál otevřeněji si přiznávala, že dychtí po tom, aby se jejich těla spojila v pradávném aktu lásky. Věděla, že Leiandros po ní touží, včera večer jí to jasně dokázalo jeho vzrušení. Vědomí, že vedle ní jindy chladný Leiandros nad sebou ztrácí kontrolu, ji neobyčejně vzrušovalo.

Budiž, byla už ochotná připustit si, že je jejich touha oboustranná. Nevěděla ale, z jakých pohnutek vychází. Zatímco ona po Leiandrosovi toužila díky nejasnému citu, který v ní probouzel pohled na to, s jakou srdečností se chová k jejím dcerám, Leiandros po ní možná dál toužil jen proto, aby ukojil svou touhu po pomstě.

Bezradně si povzdechla a nanesla si na nohy další vrstvu opalovacího krému. Přiznávala si, že se v celé věci nedovede vyznat. Nevěděla ani, jestli by Leiandrose dovedla uspokojit, pokud by skutečně došlo k tomu, že by se milovali. Její milování s Dionem bylo vždy krátké a poněkud. jednostranné. Vcelku bez odporu uznávala, že v sexu není ani zdaleka tak zběhlá, jak by se dalo čekat u matky dvou dětí.

Znovu zabloudila pohledem k bazénu. Eva s Nyssou právě stály na jeho okraji a chystaly se do něj skočit. Leiandros na ně čekal ve vodě a povzbuzoval je, aby se vody nebály.

V té chvíli si Savannah nečekaně uvědomila, že celé čtyři roky žila v neustálém strachu. To poznání přišlo jako blesk z čistého nebe.

Zůstávala Dionovou manželkou ze strachu, že by jí sebral dcery. Bála se intimních vztahů s muži, protože se obávala, že selže při milování. Nechtěla dcery přivést do Řecka kvůli obavám z toho, jak je tu přijme Leiandrosova rodina.

A kdyby k sobě chtěla být naprosto upřímná, musela by si přiznat i to, že se cesty do Řecka bála zejména proto, že nevěděla, jak si má poradit se skutečností, že ji Leiandros neodolatelně přitahuje už od jejich prvního setkání a krátkého, vášnivého polibku.

Znovu zabloudila pohledem k Leiandrosovi. Co by se stalo, kdyby jeho nabídku k sňatku odmítla? Skutečně by jí přestal vyplácet apanáž, kterou potřebovala na zaplacení péče pro svou tetu?

Instinkt jí napovídal, že nejspíš ne, nechtěla na něj ale spoléhat. Už jednou ji zradil - tehdy, když jí napověděl, aby si ve věku dvaceti let vzala slabošského hejska.

Uvědomovala si, že pro Leiandrose je rodina vším a že by v jejím případě neváhal použít jakýchkoliv prostředků, jen aby ji udržel pohromadě. Leiandros by jí nikdy nedovolil, aby dcery odvezla do Států.

Na druhou stranu, k tomu, aby zůstala v Řecku, si ho přece nemusela rovnou brát.

Eva skočila do bazénu a nechala se Leiandrosem vylovit a vystrčit zpět na okraj. Při tom pohledu se Savannah dojetím sevřelo srdce.

Pochopila, že se jí nabízejí jen dvě možnosti. Mohla dál zůstat uzavřená ve svém světě plném úzkosti. Nebyl to hezký svět, ale dobře jej znala. Druhá možnost spočívala v tom, že by sebrala odvahu a vykročila do nového, neznámého světa, který jí otvíralo manželství s Leiandrosem.

S mužem, kterého i proti své vůli začínala milovat.

S mužem, po němž toužila a kterého potřebovala stejně, jako ho potřebovaly její děti.

Bylo možné, aby dovedla svoji budoucnost postavit na lásce, ne na strachu?

V té chvíli chtěla věřit, že ano.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Jaké podmínky máš na mysli?” zeptal se ostražitě Leiandros. Mísil se v něm hněv a úleva nad tím, že se Savannah konečně vzdala marného odporu.

Ustoupila od něj, jeho tón ji nepříjemně překvapil. Nejprve se jí úlekem rozšířily zorničky, potom však bojovně vysunula bradu. „Chci záruku, že budeš Evě a Nysse věnovat pozornost i poté, kdy se mi narodí tvoje dítě.”

Obvinění, že by si po narození svého potomka jejích dětí přestal všímat, Leiandrose do hloubi duše urazilo. “To se rozumí samo sebou,” odsekl.

„Ne, nerozumí.” Zatvrzele se na něj zamračila.

Leiandros vůbec nechápal, kam Savannah svými nesmyslnými požadavky míří. Proč si myslela, že by její dcery zanedbával?

„Eva a Nyssa se stanou mými dětmi. Na tom nic nezmění ani narození dalších potomků. Jako moje dcery budou mít vždy nárok na moji pozornost a lásku,” prohlásil důstojně.

Pozorovala ho, jako by právě v duchu zvažovala, zda mu může uvěřit. Po chvíli přikývla a trochu se uvolnila. Čekal, že bude pokračovat, ale Savannah jen uhnula hledem a skryla tvář za vodopád zlatavých vlasů.

„Zmínila ses o několika podmínkách,” pokračoval úsečně Leiandros.

Její tělo se okamžitě znovu napjalo. „Ano.” Sevřela ruce v pěst. „Musíš mi taky slíbit, že mi budeš věrný.”

Nechápal, kde se v ní vzalo tolik troufalosti. Nepamatoval, kdo ho kdy naposled urážel tak, jako znovu a znovu Savannah. „Podívej se na mě, nehodlám ti mluvit do zátylku,” zavrčel nevrle.

Pomalu se k němu otočila, její tvář postrádala jakýkoliv výraz, v hlubinách očí jí však vřely nevyslovené city. „No?” bylo na ní poznat, že si ještě nevyjasnila, jestli mu bude důvěřovat.

Konečně pochopil, že si Savannah ani neuvědomuje, že uráží jeho čest, vše, v co kdy věřil a co považoval za důležité. „Až se vezmeme, staneš se mou ženou, součástí mého života. Nezneuctím ani tebe, ani sebe,” vychrlil na ni ostřeji, než měl původně v úmyslu.

Zamrkala, ale bylo na ní vidět, že se nechce nechat zastrašit. „Ne všichni muži považují manželství za závazné,” bránila se. „Nalijme si čistého vína. Skutečnost je taková, že si mě nevážíš, ani co by se za nehet vešlo. Potřebuju si být jistá, že když už ne mě, budeš si vážit aspoň našeho manželství.”

„Nikdy jsem neřekl, že bych si tě nevážil,” ohradil se vážně. „Máš ještě nějaké další podmínky?” zeptal se. „Jde mně o syna, kterého bych ti měla porodit.”

„Nebo syny,” opravil ji. Když viděl její překvapený výraz, pokračoval: „Všichni muži chtějí syny, to je jejich přirozenost. Nikdo ale nemůže poručit osudu. Chci zdravé děti a manželku, která je bude milovat tak, jako miluje Evu a Nyssu.” „A kolik jich chceš?”

Tiše se zasmál. „Neboj, skutečně po tobě nebudu žádat, abys byla v jednom kuse těhotná.” Měl k tomu i sobecké důvody - toužil po dětech stejně silně jako po jejich matce.

Položila mu dlaně na hruď. „Chci slyšet číslo.” Zarazil se a zpozorněl. „Pro tebe bylo těhotenství přítěží? Bylo snad komplikované?” Potřásla hlavou. „Ne, těhotenství se mi líbilo.” „Tak v čem je tedy problém?”

Odhodlaně se mu zadívala přímo do očí. „Problém je v pohlaví tvého potomka a v tom, co ode mě budeš očekávat, když ti nenahradím syna, o kterého jsi přišel.”

Povzdechl si. Savannah chtěla slyšet číslo. Budiž. „Dvě. Myslím, že výchova čtyř dětí nás dostatečně zaměstná, hlavně jestli ty dvě další budou po Evě a Nysse.”

Poslední poznámkou ji chtěl rozveselit, což se mu také povedlo. V očích jí zajiskřilo a oplatila mu podobnou mincí: „Jestli budou po otci, budu muset jít do předčasného důchodu.”

Přivinul ji k sobě. „To v žádném případě. Budeme na to dva, yineka mou, na to nezapomínej.”

K dalším úvahám už nedostala příležitost, protože Leiandros zpečetil jejich úmluvu polibkem. Po chvíli, která jí připadala delší než celá věčnost, se od jejích úst odtrhl a zašeptal: „Máš ještě nějaké další podmínky?”

K jeho nekonečnému zármutku znovu přikývla. „Musím se vrátit do Atlanty.”

Sevřel jí zápěstí tak pevně, až ji to trochu zabolelo. „To v žádném případě.” Nehodlal jí dovolit, aby jej opustila stejně jako kdysi Diona.

Chlácholivě mu položila dlaň na hrud. „Musím se vrátit, abych se postarala o tetu Beatrice. Už to… nebude dlouho trvat.”

V očích se mu objevil náznak bolesti. Sklonil se k ní a dlouze ji políbil. Vzal její tvář do dlaní, jako by z ní chtěl sejmout břemeno zodpovědnosti za osud její jediné příbuzné. „Ne,” zopakoval, a vyznělo to tak, že o tom nechce dál mluvit.

Pokusila se od něj odtáhnout. „Já se tam musím vrátit, Leiandrosi. Nikdy bych si neodpustila, kdybych tam tetu nechala samotnou.”

Zmocnil se jejích úst a zlehka ji políbil. „Ne,” trval neochvějně na svém

„Nechováš se rozumně,” obvinila ho. „Jsem jen opatrný. K čemu mi bude naše manželství, když budeš v Atlantě? Nechci dopadnout jako Dion. Nechci být stejně naivní, jako byl on.”

Z tváří se jí stáhla krev a v očích se jí objevila bolest. „Tehdy to bylo jinak. Diona jsem musela opustit, už kvůli dětem. Tebe opustit nechci, ale moje teta mě potřebuje.”

„Můžeš se tam vydat po líbánkách.”

Konečně se jí trochu ulevilo.

„Ale děvčata zůstanou tady,” dodal Leiandros vzápětí.

„To nejde!” vyhrkla a vytrhla se z jeho objetí. „Nevím, jak dlouho budu pryč! Eva s Nyssou tu zůstat nemohou!” Zarazila se, a když se trochu uklidnila, dodala: „Prosím, Leiandrosi, zkus mě pochopit…”

Nepřál si, aby žadonila. Chtěl, aby zůstala s ním. „Budu se k nim chovat jako k vlastním a postarám se o ně,” slíbil jí vážně.

Divoce potřásla hlavou. „Ne. Chci, aby Eva a Nyssa jely se mnou. Je to nutné.”

„Tohle už jsme probírali. Z téhle země je prostě už nikdy neodvezeš. Váš domov je tady, ne v Atlante. Smiř se s tím.”

V té chvíli si přiznala porážku. „Tak to asi opravdu nepůjde.”

Souhlasil. Nebylo možné, aby zůstali jeden bez druhého. Musel se postarat, aby k tomu nedošlo. Stále si však nedovedl ujasnit, co je pravou příčinou toho, že se Savannah chce vrátit do Atlanty. Podle jeho zpráv ji její teta už nepoznávala. Chtěla se skutečně vrátit kvůli tetě, nebo to byla jen záminka, poslední pokus dostat se i s dětmi z Řecka?

„Nemůžu si tě vzít,” prohlásila nečekaně. Zatímco se jí oči plnily slzami, jemu se srdce sevřelo strachem. „Cože? Dala jsi mi přece slovo! Nedovolím ti, aby sis zase všechno rozmyslela!”

„Povídala jsem, že budu souhlasit, ale že mám svoje podmínky. Nepřistoupil jsi na ně.” Rychle zamrkala, aby z očí vypudila slzy, a otřela si dlaní obě tváře.

Znovu se mu sevřelo srdce. „Možná bychom se mohli dohodnout na nějakém kompromisu,” prohlásil po chvíli neochotně. Už jen představa toho, že by měl udělat kompromis, mu byla proti mysli. Kompromisy až dosud vždy považoval za polovičatá, nedokonalá řešení.

„Kompromisy, jak si je představuješ ty, mi k ničemu nebudou,” vypravila sevřeným hrdlem. Hlas se jí přitom třásl. „Podle tebe je kompromis jen to, když je vždy po tvém.”

Nevzal její poznámku na vědomí. „Mluvil jsem s ošetřujícím lékařem tvé tety. Pověděl mi, že si oblíbila jednu sestru. Můžu tě čestně ujistit, že o tvoji tetu je a bude dobře postaráno.”

„Vím, kterou myslíš, jenže ta právě otěhotněla. Co bude, až odejde na mateřskou dovolenou? Dovolíš mi pak odjet?”

„Podle lékaře tou dobou tvoje teta mezi námi už nebude.” Už když ta slova pronášel, mrzelo ho, že musí být tak krutě otevřený.

Savannah se ale kupodivu netvářila zarmouceně, naopak, v očích se jí zablesklo hněvem. „Teta je pro mě nejbližší člověk, jakého jsem kdy poznala. Je to moje jediná rodina. Jak by ti bylo, kdybych ti upírala rozloučení s jediným člověkem, který tě kdy miloval a který tě vychoval?”

„Nemáš pravdu. Teta není tvoje jediná rodina. Nepočítáš mě, moji matku, Sandrose, Helenu a Ionu. To je skutečně tak snadné na nás všechny zapomenout? Zapomínáš i na své děti? Copak my všichni nejsme tvoje rodina?”

„Tak jsem to nemyslela.” Její hněv se jako mávnutím kouzelného proutku vytratil. Pochopila, že právě Leiandrosovi ukřivdila. „Teta je jen moje. Celý život jsem ji chápala jako svoji matku.”

„Dnes ale jsi Kiriakisová,” nedal se Leiandros. „Přijala jsi naše jméno a tím ses stala součástí naší rodiny.”

„Miluju ji, Leiandrosi. Nemůžu ji nechat umřít samotnou. To si ode mě nezaslouží, po všem, co pro mě udělala.”

Leiandros se nechtěl nechat dojmout, její prosba ho ale přece jen vyvedla z míry. „Podle lékařů je její stav stabilizovaný,” namítl. „V této chvíli ano,” souhlasila. „Jak ses to dozvěděl?”

„Volám do Brenthavenu každý den,” oznámil jí stroze. Protože zodpovídal za Savannah, zodpovídal i za její příbuznou.

Rozšířily se jí zorničky a do tváře se jí jako zázrakem vrátila barva. „Ty skutečně voláš do Brenthavenu každý den?” „Ano.”

Trvalo jí několik vteřin, než si přebrala význam toho jediného slova a vše, co z něj pro ni vyplynulo. „Jestli se její stav zhorší, chci za ní jet. A i kdyby se nezhoršil, chci ji navštívit.”

„Tak odjed jen na pár dní a děvčata nech tady,” navrhl Leiandros.

Savannah po chvíli přemítání přikývla. „A co když se teta Beatrice zhorší?”

Přistoupil k ní a objal ji. „To probereme teprve, až k tomu doopravdy dojde, pethi mou.”

Zachvěla se a krátce přikývla, jeho návrh se jí zdál rozumný.

„Dobrá.”

Tentokrát se už Leiandros úlevu ani nesnažil zakrýt. Zalila ho jako Středozemní moře při přílivu.

Příštího odpoledne Savannah nervózně čekala, až se v hale vily Kalosorisma sejde rodina. Leiandros usoudil, že bude nejlepší, když jejich svatbu oznámí všem najednou. Baptista prohlašovala, že to bude jen malé setkání a že proto není třeba pořádat ho ve druhé, větší hale, ale Savannah místnost i tak připadala dost velká na to, aby se do ní vešel celý její dům v Georgii.

Stále ještě zápasila s posledními záchvěvy pochyb, ale na druhou stranu se už smířila s tím, že nemá příliš na vybranou. Usadila se na pohovku u okna a rozhodla se, že vše, co bude následovat, odevzdá do rukou osudu.

Leiandros si k ní přisedl, zlehka ji objal kolem pasu a přitiskl ji k sobě blíž, než bylo na malé pohovce třeba. „Jsi už připravená na oznámení naší svatby?” optal se tiše.

Zabloudila pohledem k Evě a Nysse, seděly po boku Heleny, a přijala to, čemu už nechtěla ani nemohla zabránit jako hotovou věc: „Ano.” Mohla jen doufat, že rodina Kiriakisových přijme zprávu o jejich sňatku s větším nadšením, než když si brala Diona.

Leiandros jí povzbudivě sevřel ruku a upřel na ni pohled, ze kterého ji příjemně zamrazilo. „Přijmou tě jako moji manželku.” „To doufám.”

„Netroufnou si proti tomu protestovat.” Pousmála se, jeho slova jí připadala nepřiměřeně sebevědomá. „Samozřejmě, jak jinak. V opačném případě bys jim zastavil apanáž,” popíchla ho.

Když se všichni konečně usadili, Leiandros před ně předstoupil a vyžádal si pozornost. „Dnešek znamená pro rodinu Kiriakisových nový začátek. Vrátila se k nám Savannah a přivedla s sebou své dcery, aby obnovila vztahy se zbytkem jejich rodiny.”

Heleně se v očích zaleskly slzy. Baptista se souhlasně pousmála. Sandros a Iona jen přikývli.

Leiandros sebevědomě pokynul dlaní a pokračoval: „Jediná věc, kterou lze tuto skutečnost ještě vylepšit, je přijmout Savannah do rodiny i oficiálně.”

Ovzduší v místnosti zhoustlo nejasným očekáváním.

Leiandros se obrátil k Savannah a usmál se na ni. Když mu úsměv vracela, napadlo ji, jestli se Leiandros před rodinou zmíní i o tom, že ji k sňatku přiměl vydíráním.

Leiandros se znovu zadíval na skupinku u krbu. „Doufám, že se mnou souhlasíte?”

Všichni přikývli, ale bylo poznat, že nikdo neví, kam svými slovy Leiandros míří.

„V tom případě byste mi měli poblahopřát, protože Savannah přijala moji nabídku k sňatku.”

Eva a Nyssa zavýskaly, rozběhly se napříč pokojem a vrhly se Leiandrosovi a Savannah do náručí.

„To znamená, že teď budeš náš opravdový táta?” ptala se Eva vzrušeně, zatímco ji Leiandros zvedal ze země.

„Opravdu se ty a theios budete brát?” zajímala se Nyssa a skočila Savannah do klína.

Savannah byla v té chvíli tak dojatá, že se zmohla jen na chabé přikývnutí. Nyssa znovu zavýskala a skočila k Leiandrosovi, chtěla, aby ji také zvedl ze země. Eva využila příležitost a vrhla se Savannah na klín.

Mezitím k nim přistoupil Sandros. Sklonil se k ní a políbil ji na tvář. Potom se obrátil k Leiandrosovi a poplácal ho po rameni. „Už když jsme přednedávnem přijímali pozvání na večeři, tušil jsem, že je něco ve vzduchu,” poznamenal a obrátil se k ostatním. „Leiandros totiž Savannah po cestě objímal tak těsně, že skoro nemohla dýchat. Málem nám ji udusil.”

Jeho slova vyvolala bouři veselí.

Sotva smích utichl, postavil Leiandros obě děti na zem a pomohl Savannah vstát z pohovky. „Je dávným zvykem vyměnit si při ohlášení sňatku zásnubní prsteny,” pronesl důstojně.

Ostatní znovu zašuměli očekáváním. Savannah se sevřelo hrdlo tak, že by v té chvíli nedovedla vyslovit jedinou hlásku. Leiandros ji beze slova vzal za ruku a nasadil jí na prsteníček prsten s velkým smaragdem vybroušeným do čtverce, s drobnými brilianty po okrajích. Přiložil si její ruku k ústům a zlehka ji políbil. Potom jí do dlaně upustil další prsten.

Překvapeně se na něj zadívala. Byl stejný jako ten její, a teprve po několik vteřinách pochopila, že si přeje, aby mu ho před rodinou nasadila. Udělala tedy totéž, co před chvilkou on, a všichni kolem zatleskali.

Baptista je vyzvala, aby se všichni objali a políbili. Sama se toho úkolu ujala jako první. Když Savannah líbala na tváře, zašeptala jí: „Jsem moc ráda, že to tak dopadlo. Myslím, že spolu budete šťastní.”

Po mnoha dalších gratulacích a objetích se kdosi zeptal, kdy a kde bude svatba.

„Obřad bude už tuhle neděli,” odvětil Leiandros.

„To je ale už za tři dny!” vykřikla jeho matka. „Do té doby nestačíme nic zařídit!”

„Všechno už je zařízené.”

Leiandrosovo sebevědomí očividně překvapilo i jeho matku. Složila si ruce na prsou a zamračila se tak, že by to přivolalo bouřku z čistého nebe. „Pche. Co to znamená, to všechno? Nemohl jsi přece pozvat všechny hosty tak, abych se o tom nedozvěděla. Chceš snad, aby si tvoje nevěsta myslela, že se za ni stydíš?”

Savannah ztuhla. Podívat se na celou věc z tohoto pohledu ji ještě nenapadlo. Co když se za ni Leiandros před svou početnou rodinou skutečně styděl, a proto plánoval svatbu jen s nejbližšími?

Leiandros si změny jejího výrazu všiml. Přitiskl ji k sobě ještě pevněji a bojovně prohlásil: „Ne, nestydím. Jen se už nemůžu dočkat, až se stane mojí manželkou.”

Sandros se zasmál, Iona zrudla, ale Baptista se dál tvářila nespokojeně.

„Nejste už ve věku, kdy byste se nedovedli ovládat. Jsi dospělý muž, synu, klidně to můžeš ještě několik týdnů vydržet. Tvoje nevěsta si zaslouží, aby na svatbu vzpomínala s radostí, ne s lítostí.”

Leiandros matce neochotně ustoupil: „Budiž, od neděle za týden. To dá tobě i Savannah dost času na to, abyste zařídily všechno, co je podle vás nezbytné. Toto datum je ale konečné, nebudu čekat ani o den déle.”

Baptista váhavě souhlasila, poznala, že ze svého postoje Leiandros už nesleví. Místo dalšího dohadování začala nahlas přemýšlet o organizování svatby. Eva s Nyssou jí přitom neustále skákaly do řeči a zdůrazňovaly, že svatba jejich maminky musí být stejná jako ta v pohádce o Popelce.

Následující dny se Savannah setřely do jediné zmatené vzpomínky.

Baptista si nedala vyvrátit názor, že muž nemůže nikdy vědět, co je k správné svatbě potřeba. Všechny Leiandrosovy plány obrátila naruby, vzala Savannah do hlavního města na nákupy a dokonce jí objednala několik lekcí tradičních řeckých tanců. Zejména jí záleželo na tom, aby Savannah dovedla před obřadem zatančit kapesníčkový tanec.

S Leiandrosem se Savannah v těch zmatených dnech téměř neviděla. Občas přijel z práce, aby s ní a s dětmi mohl pobýt, ale sotva její dcery uložil ke spánku, zmizel do své pracovny. Vysvětloval jí to tím, že se během posledních týdnů nebezpečně zpozdil a že si musí v práci vše zařídit tak, aby mohl s klidným svědomím odjet na líbánky.

Dojalo ji, jak vážně bral jejich svatbu, a s každým dnem se znovu a znovu přesvědčovala, že Leiandros rozhodně není jako ostatní muži. Přípravy na svatbu ho zajímaly a dokonce leccos věděl i o průběhu tradičního řeckého svatebního obřadu. Svatební šaty, které si s Baptistinou pomocí vybrala, prohlásil za natolik vznešené, že by si je beze studu mohla obléct i princezna.

Pro kytici vybral její zamilované magnólie, obstaral gardénie a další květiny, které Savannah ani neznala jménem, které ale podle jeho slov byly součástí tradiční řecké svatební kytice.

Několikrát důkladně prošel seznam hostů, aby se ujistil, že pozvánku dostanou všichni příbuzní, důležití partneři a obchodní společníci. Hostů bylo tolik, že by se do kaple všichni nevešli, a dokonce se jednu chvíli zdálo, že je nedovede pojmout ani celá vila Kalosorisma.

Ve svatební den Savannah nemohla dospat, a když jí služka přinesla do ložnice snídani, byla už dávno vzhůru. Zatímco v posteli pila kávu, přišla ji navštívit Baptista s Evou a Nyssou. Její nastávající tchyně otevřela okno do zahrady a zvenčí do pokoje zalétly tóny nějakých strunných nástrojů, které doprovázely jediný mužský hlas.

„Co to je?” zajímala se Eva, zatímco se šplhala k Savannah do postele. Nyssa už byla schoulená po jejím boku.

„To je hudba k oblékání,” vysvětlila Baptista. „Je to tradiční zvyk. V Řecku ho zařizuje ženich pro nevěstu.”

Savannah Baptistina slova zahřála u srdce a zbytek dopoledne uběhl za veselého žvatlání modistek a příbuzných, které Savannah v jejím pokoji oblékaly pro obřad. Přišla i kadeřnice, která se postarala o účesy a líčení.

Když si Savannah konečně mohla obléknout svatební šaty, vzbudilo to u jejích dcer nadšení. Shodly se na tom, že jejich matka vypadá jako opravdová princezna, a Savannah si musela přiznat, že se tak v té chvíli i cítí.

Potom někdo zaklepal na dveře a Baptista je otevřela, jen na dva prsty. „Je nejvyšší čas,” uslyšela Savannah z chodby.

To, co následovalo, vnímala jen jako ve snách. Před vilou čekali seřazení hosté, kteří je měli doprovázet ke kapli.

Savannah zapátrala pohledem po Leiandrosovi a když ho konečně spatřila, zastavilo se jí srdce.

Byl oblečený do fraku a sněhobílé hedvábné košile, na rukou měl bílé rukavice. Nablýskaný cylindr ještě zvyšoval jeho urostlou postavu. V té chvíli vypadal každým coulem jako princ z pohádky.

Vykročili ke kapli. Před jejími dveřmi na ně čekal pravoslavný kněz s plnovousem, aby jim podle tradičního zvyku požehnal snubní prsteny.

Samotný obřad připomínal spíš mši, přestože jim kněz, s ohledem na Savannah a zvyky jejího vyznání, položil i otázky obvyklé v západních církvích. Baptista jí už předtím vysvětlila, že svatba podle řecké ortodoxní církve představuje spíš spojení dvou duší než manželskou přísahu, proto Savannah průběh obřadu nepřekvapil.

Podrobnosti stejně nevnímala, protože když se jí Leiandros zadíval do očí a slavnostně prohlásil, že od této chvíle přijímá ji a zavrhuje ostatní ženy, málem se dojetím rozplakala.

Roztřeseným hlasem slíbila, že ho bude navždy ctít a milovat.

Teprve tehdy poprvé spatřila čelenku, kterou pro ni Leiandros vybral. Byla tak krásná, až se jí z toho pohledu zatajil dech. Byla z ryzího zlata, ozdobená perlami a drahokamy. Když jí kněz tiáru pokládal na hlavu a Leiandrosovi její podobný, jen o něco střízlivější protějšek, ženy v kapli zavzdychaly a ozvalo se i několik dojatých vzlyků.

Kněz je pak podle řeckého zvyku prohlásil za manžele a Leiandros ji políbil, vášnivě a trochu majetnicky. „Teď jsi jen moje,” zašeptal jí do ucha.

A Savannah věděla, že má Leiandros pravdu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Ten kapesníčkový tanec jsi zvládla výborně.” Savannah se pousmála a obrátila se k Ioně. Na svatbě už spolu dovedly vyjít a svým způsobem se z nich staly přítelkyně, při všech hovorech se však obě podvědomě vyhýbaly všem zmínkám o Dionovi.

„Bylo to zábavné. Baptista chtěla, aby to proběhlo dokonale, proto mi dokonce zaplatila i hodiny tance. Cvičila jsem to tak dlouho, až se mi zdálo, že mi upadnou ruce i nohy.”

Iona přikývla a usmála se. „Povedlo se ti to. Podle toho, jak to mezi tebou a Leiandrosem jiskřilo, myslím, že byl spokojený i on.”

Savannah napadlo, že Ionino přirovnání ani zdaleka nevystihuje to, co cítila při tanci. Jí samotné to spíš než jiskry připomínalo divoký lesní požár.

„Podívej…” pokynula jí Iona.

Savannah se zadívala směrem, kterým mířila ruka její švagrové. Muži si svlékli saka, vyhrnuli rukávy a utvořili kolo na prostranství u bazénu, které bylo už od počátku vyhrazené pro tanec.

„To se chystají k tradičnímu tanci na tvoji počest,” vysvětlovala Iona.

Leiandros byl o hlavu vyšší než ostatní. Pod bílou košilí a kalhotami se mu vzdouvaly svaly. Díval se jí přímo do očí až do chvíle, kdy za zvuků lidové hudby začal tanec.

Savannah koutkem oka postřehla, jak se za nimi tvoří hlouček přihlížejících a zaslechla, jak se obdivné výkřiky mísí s potleskem. Její pozornost však patřila jen Leiandrosovi, jejímu manželovi.

Napadlo ji, že jeho tělo by dovedlo vzbudit touhu ve všech ženách v celém Řecku. Sledovala, jak se mu s každým pohybem pod tenkou látkou hedvábné košile vlní svaly, vychutnávala si odlesky středomořského slunce na jeho havraních vlasech i to, jak mu při tanci něžně čechral vánek od moře.

Muži z kola postupně odstupovali, až s Leiandrosem zbyl poslední. V té chvíli se na ni Leiandros znovu podíval a Savannah ucítila, jak se jí sevřelo hrdlo.

„Už je čas, dítě,” ozval se zpoza jejích zad Baptistin hlas.

Savannah byla jako očarovaná leskem potu v rozhalence Leiandrosovy košile. Roztřesenou rukou uchopila talíř, který jí Baptista podala, a hodila jej Leiandrosovi pod nohy.

Leiandros se na ni usmál a pohledem ji pobídl, aby pokračovala. Vzala tedy další talíř, tentokrát od Iony, a znovu jej hodila. Rozbil se nedaleko prvního.

Leiandros teď na prostranství zůstal sám. Uchopila další talíř a znovu jej hodila, přímo před špičky jeho bot. Znovu se na ni usmál, jeho oči byly plné smyslných příslibů. Po dalších třech talířích začal Leiandros s rukama za zády tančit směrem k ní. Zastavil se přímo před ní a natáhl k ní paže.

V té chvíli se už Savannah dovedla soustředit jen na jeho smyslné rty. Sklonil se k ní a za jásotu přihlížejících hostů ji vzal do náruče. Nevnímala nic než mužnou vůni jeho těla a sílu jeho paží.

Vykročil s ní k přistávací ploše pro vrtulník a cestou prohodil k hostům něco, čemu nerozuměla. S Evou a Nyssou se rozloučili už na začátku večera, a proto jim teď nic nebránilo v tom, aby mohli hosty ponechat svatebnímu veselí a konečně být poprvé za celý den o samotě.

Když nastoupili do vrtulníku, Savannah se na Leiandrose ani nepokoušela mluvit. V řevu motoru a svištění vrtule by stejně nerozuměl jedinému slovu. Let vrtulníkem byl dalším překvapením večera. Až do této chvíle si myslela, že odjedou limuzínou do hotelu, kde byli s Kiriakisovými na večeři.

Teprve po několika minutách letu si uvědomila, že vrtulník míjí hlavní město ostrova a pokračuje nad moře.

Otočila se k Leiandrosovi a vykřikla: „Kam to letíme?” Tajuplně se na ni usmál a potřásl hlavou.

Po necelé půlhodině letu rozeznala hluboko pod vrtulníkem obrysy Atén. O dalších deset minut později přistáli na střeše mrakodrapu v obchodní čtvrti. Leiandros otevřel dvířka, vyskočil ze stroje, vzal ji do náruče a odnesl ji z dosahu rotující vrtule.

Otevřely se dveře nástavby na střeše a někdo je vpustil dovnitř budovy. Leiandros ji snesl ze schodů, pronesl dlouhou chodbou a postavil ji na zem teprve před bezpečnostními dveřmi. „Kde to jsme?” zeptala se zvědavě.

„Zkus hádat, yineka mou,” navrhl, zatímco zadával do klávesnice vedle dveří bezpečnostní kód. Dveře se otevřely a ukázalo se, že je za nimi výtah. Leiandros jí pokynul dovnitř a když se za nimi dveře zavřely, zmáčkl tlačítko. Klesli o několik pater a dveře se znovu otevřely.

Savannah vyšla z výtahu a zjistila, že stojí v nevelkém prosvětleném foyeru. Rozhlédla se kolem a zkusmo navrhla: „Asi jsme ve tvém bytě v mrakodrapu společnosti Kiriakis International, ne?”

Okolí jí bylo trochu povědomé, ale nebyla si jistá. Byla tu jen jednou, onoho osudného večera, kdy se poprvé poddala moci jeho polibků.

Leiandros ji znovu vzal do náruče a vykročil napříč vstupní halou k obývacímu pokoji. Rozhlížela se kolem sebe a s každým jeho krokem jí bylo všechno čím dál povědomější.

„Vypadá to tu stejně jako tehdy,” vydechla překvapeně. „Skoro jako by tu ani nikdo nebydlel.”

Leiandros přikývl a trochu zvážněl. „Petru tenhle byt nezajímal. Většinou se zdržovala v domě, který jsem jí koupil nedaleko místa, kde bydlí její rodiče.”

Savannah si uvědomila, že by si do takového domu nikdy netroufla vkročit. Patřil jiné ženě, a to, že byla po smrti, na věci nic neměnilo. „Petra tedy ve vile Kalosorisma nikdy nežila?” Ani si neuvědomila, že zadržela dech. Napjatě čekala na Leiandrosovu odpověď.

Zadíval se jí do tváře, jeho oči byly dokonale nečitelné. „Nikdy, jen tam párkrát byla na návštěvě u mé matky.”

Savannah si s úlevou oddechla a usmála se. Byla ráda, že její budoucí domov bude patřit jen jí, že se o něj nebude muset dělit s duchem zemřelé.

„Jsi za to ráda?” zajímal se Leiandros. Nechtěla to popírat: „Ano.” „Jsi majetnická, ale to já taky,” odvětil s úsměvem a zamířil s ní na terasu. Teprve tam ji postavil na zem,

ale ihned se k ní přitiskl. V šeru mu Savannah neviděla do tváře a nedovedla odhadnout, na co právě myslí.

„Pamatuješ?” vypravil zhrublým hlasem.

Pochopila, že mluví o jejich prvním polibku. „Ano.” Jak by na něj mohla zapomenout?

„Té noci jsem po tobě toužil, Savannah. Rozzlobilo mě, když jsem zjistil, že už patříš jinému muži, a že je tím mužem můj vlastní bratranec.”

Vzpomněla si, že si tehdy jeho hněv vyložila docela jinak. Myslela, že se na ni hněvá proto, že se s ním líbala, ačkoliv byla vdaná. „Teď už ale patřím jen tobě,” vydechla. Chtěla, aby si to Leiandros uvědomil stejně silně, jako si to uvědomovala ona.

Něco si řecky zabručel a stejně jako oné osudné noci ji políbil. Snažil se z jejích rtů vyčíst každý závan probouzející se rozkoše. Zmocnil se jejích rtů a začal je pustošit vášnivými, neodolatelnými polibky. Vůně jejího těla mu s každým dotekem jejich těl připadala temnější, smyslnější a pronikavější.

Vzrušení, které ještě před několika okamžiky cítil jako mírný, ale o to neodbytnější tlak, se teď probudilo k plné síle. Roztřásly se mu ruce a musel bojovat s touhou milovat se s ní tady a teď, na terase zalité měsíčním světlem. Bojoval s tím přáním veškerou silou, kterou v sobě v tom okamžiku dokázal najít.

Zabořil jí prsty do vlasů a zvedl jí tvář.

Savannah měla zavřené oči, a když ucítila na tváři jeho horké dlaně, jen bezmocně zalapala po dechu. Byla to poslední pobídka, kterou potřeboval, aby jí dychtivě sklouzl rty po tváři a po hrdle, až do údolíčka mezi ňadry.

Zaryla mu nehty do šíje. Její bradavky se pod dotekem jeho dlaní jako kouzlem proměnily ve dva tuhé hroty. S každým pohlazením, s každým polibkem, s každým pohybem jeho zubů po tenké látce svatebních šatů objevovala nové, nepoznané hlubiny rozkoše. Ucítila, jak v její duši praskají poslední zábrany.

„Leiandrosi, ach… Chci, aby ses se mnou miloval. Chci… ne, potřebuju, aby ses se mnou miloval,” vydechla a dychtivě mu začala rozepínat košili. Zoufale se chtěla dotknout jeho kůže, chtěla zjistit, jaké to je, když může pod citlivými špičkami prstů pocítit jeho horké, vzrušené tělo. Stáhla mu košili a pokryla mu hrudník a šíji řetězem palčivých polibků.

Leiandros zasténal a usoudil, že je nejvyšší čas, aby se vrátili dovnitř. Vzal Savannah do náruče, odnesl ji do ložnice a jemně uložil do velké manželské postele, která mu až do této chvíle vždy připadala zbytečně velká. Pomalu se položil vedle ní a pak jí dlaní přejel po vnitřní straně stehen. Zastavil se až tam, kde pulzovalo její zjitřené, nedočkavé ženství.

Jemné pohyby jeho prstů jí do celého těla vysílaly nové a nové vlny dráždivé rozkoše. Později si nikdy nedokázala vzpomenout, jestli jí šaty svlékl Leiandros, nebo jestli si je stáhla sama.

Jako ve snách si uvědomovala, jak se Leiandros ukládá mezi její nohy, jak ji jeho silné tělo mačká do pokrývek.

Zmocnil se zuby jejích vzrušených bradavek, položil jí dlaň na pahrbek přirození a začal ho pozvolna mnout a hladit. Otevřela se mu a Leiandros nenápadně pronikl prsty do jejího mokrého, pulzujícího ženství.

„Tak dlouho jsem po tobě toužil,” vydechl hlasem sotva silnějším než šepot. „Na tuhle noc jsem čekal sedm let.”

„Ach, Leiandrosi…” Objala ho kolem krku a v příští vteřině ucítila, jak do ní pomalu vplouvá. Vyšla mu vstříc boky a ucítila, jak se její srdce vznáší do nadoblačných výšin.

Věděla, že na tuhle chvíli nikdy nezapomene. Minulost byla zapomenuta, zítřek se ještě nezrodil. Záleželo jí jen na tom, co prožívá právě teď.

Nejdříve se v ní pohyboval pomalu a mělce, potom čím dál hlouběji a rychleji. Její šíje a záda se vypjaly do žádostivého oblouku. Z hlubin jejího ženství vycházela dosud nepoznaná rozkoš, s každým jeho pohybem byla čím dál mocnější, dokud se neproměnila v ohňostroj oslnivých pablesků.

Vykřikla a potopila se do horkých, nekonečných vln osvobozujícího vyvrcholení. Leiandros se do ní naposledy ponořil a Savannah hned nato ucítila, jak v ní vybuchuje řeka jeho plodnosti. Ještě jednou, naposled se otřásl a zabořil jí tvář do vlasů.

Poslepu se k němu přivinula. Oči měla zavřené a cítila se příjemně malátná. Mysl měla ještě pořád zastřenou opojnou mlhou, hluboko uvnitř si ale připadala jako poutník, který po dlouhém bloudění konečně našel cestu k bezpečnému útočišti. Usmála se na něj. „Asi jsem umřela.” Podíval se na ni. „Nemyslím.”

„Ale ano, musela jsem zemřít,” dobírala si ho. Zvedla hlavu z polštáře a políbila ho. „Jinak bych přece nebyla v nebi.”

Jeho pohled zajiskřil uspokojením. „Pamatuj, že jsem jediný muž, který tě tam může vzít. Teď patříš jen mně, yineka mou, a nikdo se tě už nikdy nedotkne tak jako já.”

Podtón jeho hlasu ji píchl u srdce. Jak ho mohlo, třeba jen na zlomek vteřiny, napadnout, že by po tom, co se mezi nimi právě stalo, mohla zatoužit po pažích jiného muže? „Jak jsi to poznal?” zeptala se s jazykem ve tváři, chtěla rozptýlit vážnost chvíle.

Zarazil se a Savannah ucítila, jak v ní jeho tělo znovu tuhne. „Co myslíš?”

„Že jsem se ještě nikdy necítila tak jako teď.” Pohrávala si s porostem jeho hrudi, tiskla prsty k napjatým svalům, které cítila pod jeho horkou kůží, vychutnávala si blízkost jeho těla a vědomí, že se ho smí dotýkat jen ona. „Leda snad tehdy na té terase,” připustila po chvilce.

„Skutečně nikdy?” podivil se nedůvěřivě. „Nikdy,” potvrdila pevně. „To proto, že jsem se ještě nikdy nemilovala s tebou.”

Upřel na ni temný pohled a Savannah ucítila, jak v ní jeho mužství znovu tuhne.

„Ach,” zavzdychala, „už zas? Tak brzy?” Leiandros ji ale už neposlouchal, dotýkal se všech citlivých bodů jejího těla a objevoval i ty, o nichž až dosud neměla nejmenší tušení.

Po dlouhých hodinách milování položil hlavu na její ňadra a dlaní ji i z polospánku hladil, vzrušoval a poznával. Pokusila se potlačit zívnutí, ale nepovedlo se jí to.

Cukl sebou, zvedl hlavu a zlomyslně se na ni pousmál. „Jsi unavená, moro mou?”

Chtěla se ho dál dotýkat, byla ale už příliš vyčerpaná, než aby dovedla pohnout rukou. „Ano,” vydechla.

„To je škoda,” pronesl hlasem, z jehož tónu se jí znovu divoce rozbušilo srdce.

„Opravdu?” zeptala se nepřítomně. V té chvíli se už dovedla soustředit jen na jeho prsty, které znovu obratně pronikly do zdroje její rozkoše.

„To je opravdu velká škoda.”

„Proč?” zeptala se a když ji podráždil palcem, uvízl jí dech v hrdle.

„Protože jsem ještě neudělal vše, co jsem udělat chtěl.”

Chtěl se s ní snad znovu milovat? Pokolikáté by to už bylo -počtvrté, pošesté? Nevěděla. „Co tím myslíš?”

Políbil ji na vzrušenou bradavku a podráždil ji špičkou jazyka. „Třeba tohle.” Jeho rty ji znovu začaly smyslně dráždit a sát.

„Tak to asi znamená, že hned tak spát nepůjdu,” zavzdychala. Snažila se, aby to znělo zklamaně, ale příliš neuspěla. Věděla, že by teď nedovedla usnout ani za všechno zlato světa.

Sevřela v prstech porost jeho hrudi a zabloudila k jeho ploché bradavce. Sevřela ji a on se vypnul proti její dlani, dál jej dráždila palcem a ukazováčkem, dokud dychtivě nezasténal.

„Pokračuj, nepřestávej,” vydechl, a Savannah ho bez odporu poslechla.

Usnuli teprve ve chvíli, kdy obzor obarvily první paprsky vycházejícího slunce.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Vstávej, yineka mou, už je nejvyšší čas.” Leiandrosův hlas jen stěží a zvolna pronikal oblaky spánku. Savannah zkusmo pootevřela oko a zamumlala: „Cože?” Byla ještě příjemně malátná a jen pomalu si uvědomovala, že ji bolí celé tělo. Víčka měla nateklá a připadalo jí, jako by pod nimi měla písek.

„Vstávej, agapi mou. Otevři oči.” Prudce oči otevřela a bleskurychle se posadila. Přikrývka v sněhobílém povlaku se jí svezla k pasu. Skutečně ji Leiandros právě nazval svou láskou! Zadívala se mu do tváře, ale nenalezla v ní ani náznak něhy.

Leiandros se tvářil vážně, rty měl sevřené a ramena tuhá. „Musíš být silná.”

Ucítila, jak jí srdce svírá ledová ruka strachu. „Co se stalo? Stalo se něco Evě? Nebo Nysse? Mým dětem?”

„Ne, nic jim není.” Natáhl k ní ruku a vzal ji za rameno. „Jde o tvou tetu.”

Savannah se zhluboka nadechla a několikrát otevřela ústa, nedovedla se ale přimět, aby nahlas vyslovila své nejčernější obavy.

„Neboj, je naživu, ale… měla další mrtvici. Lékaři už nepředpokládají, že by se z ní zotavila.”

Savannah se pozadu zhroutila do polštářů. „Co tím chceš říct?” Už když tu otázku vyslovila, věděla, jak je zbytečná. Další mrtvice znamenala jen jedno - že teta Beatrice umírá. „Jak dlouho to ještě bude trvat?”

„To neumějí odhadnout. Možná den, možná týden.”

„Budu muset odjet.” Ztuhla a v duchu se už předem připravila na jeho odmítnutí.

„Letadlo na nás čeká na letišti. Poletíme vrtulníkem, ten od včerejška stojí na střeše. Osprchuj se a obleč, nasnídat se můžeme v letadle. Věci už jsem nám zabalil.”

Nechtělo se jí uvěřit vlastním uším. „Ty pojedeš se mnou? Ty mě necháš odcestovat do Atlanty?”

„Jistě,” pokrčil rameny. „Jsi přece moje manželka. Tvoje starosti jsou teď i mými starostmi.”

Jeho slova ji tak překvapila, že si teprve ve sprše vzpomněla na děvčata. Osprchovala se, převlékla se do civilních šatů, které tam pro ni Leiandros připravil, a vyběhla z koupelny. Leiandrose našla v pracovně, právě s někým telefonoval.

Když ji spatřil, jak vchází do místnosti, domluvil a obrátil se k ní. „Můžeme už jít, jinak nedostaneme povolení k odletu.”

„A co děti?” Nedovedla jasně přemýšlet, vše se to seběhlo příliš rychle.

„Děvčata budou spokojená u babiček. Povídali jsme jim přece, že budeme pryč celý týden. Není třeba, abychom je všechny tou smutnou zprávou zbytečně rmoutili. Jsou to jejich první společné chvíle.”

Přikývla. Děti brala k tetě Beatrice jen zřídka, protože tetu rozčilovalo, když kolem sebe viděla cizí tváře, a to zas pravidelně rozplakalo děvčata. „Já jsem připravená.” Promnula v prstech tenkou látku šatů bez rukávů, které jí spadaly až ke kotníkům. „Ty šaty jsou velmi pohodlné.”

Zlomyslně se na ni usmál. „Přiznávám, že když jsem je vybíral, na pohodlí jsem moc nemyslel.”

Ucítila, jak se pod jeho pohledem červená. „Aha… Tys ty šaty skutečně vybíral sám?”

„Ano.” Tím považoval Leiandros hovor za uzavřený a pokynul jí ke dveřím. Prošli stejnou chodbou jako včera večer a nechali se výtahem vyvézt na střechu.

V letadle Leiandros trval na tom, aby se cestou prospala. Poslechla ho, lehla si na sklápěcí lehátko v kabině, ale usnula teprve tehdy, když si k ní lehnul i on. Let do Atlanty trval pouhých osm hodin. Když se nad tím podivila, Leiandros jí vysvětlil, že malé proudové letadlo je rychlejší než obvyklé dopravní letouny a že pilotovi přikázal, aby letěl nejvyšší povolenou rychlostí.

Na celnici Leiandros zařídil přednostní odbavení a před letištěm na ně čekala limuzína, která je odvezla rovnou do Brenthavenu. Leiandros ji celou cestu objímal kolem pasu a do nemocnice vkročili ruku v ruce.

Chodby byly prázdné a strohé a pokoj tety Beatrice byl cítit dezinfekcí, stejně jako všechny nemocniční pokoje na celém světě. Horní část těla její tety spočívala na několika polštářích a její tvář měla barvu ložního prádla. Savannah k ní pomalu, s pietou přistoupila. Dech její tety byl namáhavý a přerývaný.

Spočinula na ní dlouhým pohledem a ucítila, jak se začíná chvět. Několikrát zavzlykala a musela se kousnout do rtu, aby se nahlas nerozplakala. Do očí jí vhrkly slzy.

Věděla, že se právě uzavřela jedna kapitola jejího života. Už nemělo smysl namlouvat si, že se jednoho dne teta Beatrice probere a bude stejná jako dřív. To, co teď Savannah viděla, už nebyla lidská bytost, kterou znávala a milovala, bylo to jen bezmocné, zubožené tělo v komatu, na samém prahu věčnosti.

Ucítila, jak ji Leiandros zlehka bere kolem ramen. „Pověz mi o ní něco.”

Vyprávění jí zabralo několik hodin. Povídala mu o tom, jak ji teta vychovávala poté, kdy její matka zemřela a otec ji opustil. Vyprávěla mu o hrůze, kterou prožívala od svých devatenácti let, kdy lékaři u tety diagnostikovali Alzheimerovu chorobu. Vzpomínala, jak musela tetu po první nehodě dát do státního zařízení a jak jí bylo líto, že se jí za její celoživotní péči nemůže alespoň ve stáří lépe odvděčit.

„Diona sis tedy vzala hlavně proto, abys mohla tetu nechat přeložit sem,” poznamenal Leiandros.

O svém předchozím manželství nechtěla mluvit, proto jen pokrčila rameny. „Ne, nic nebylo tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.”

Leiandros se už dál nevyptával, jen seděl vedle ní a nechal ji, aby se vypovídala. Když usoudil, že dostala hlad, objednal jídlo. Savannah prohlásila, že nemá hlad, ale po dlouhém přemlouvání se alespoň napila pomerančového džusu.

O deset hodin později teta Beatrice tiše a navždy opustila svět. Za tu dobu, kdy u ní seděli, ani jednou nenabyla vědomí.

Když se Leiandros domlouval s lékařem na dalším postupu, byla už Savannah klidná. Její výraz se nezměnil, ani když z nemocnice odcházeli a nasedali do limuzíny. Teprve když si Leiandrosovi sedla do klína, dala naplno průchod svému zármutku.

Zabořila mu tvář do hrudníku a snažila se v teple jeho silných paží nalézt útočiště před okolním světem. Do očí jí vhrkly slzy a ona se je snad poprvé za celý svůj život nesnažila skrývat.

Leiandros ji objal ještě pevněji. „Vyplač se, pethi mou. Vyplač se, jinak se zármutku nezbavíš.”

Poslechla ho a jednou provždy se vyplakala z let samoty, ze ztraceného manželství, z Dionovy zrady a Leiandrosova pohrdání. Nejvíce však plakala za ženu, která jí celý život byla matkou.

Leiandros ji beze slova objímal a konejšil, dokud nepřijeli k jejímu skromnému domku. Vynesl ji v náruči ke dveřím, zatímco ona mu dál máčela náprsenku košile a rameno slzami.

„Kde je naše ložnice?” zeptal se, když překročili práh.

Beze slova mu pokynula na druhý konec chodby. Pronesl ji pokojem a postavil na zem až v koupelně. Pomalu ji začal svlékat. Slzy jí došly, teprve když oba stáli pod proudem horké vody. Objala ho kolem pasu a přitiskla se k němu. I pod horkou vodou se chvěla zimou.

„Milovala mě tak, jako nikdo jiný. Teď budu navždy sama.”

Položil jí dlaně na ramena a odtáhl se od ní jen tak, aby se jí mohl podívat do očí. „Teď už nejsi sama. Patříš mně.”

Jeho slova na její duši zapůsobila jako hojivý balzám. Nechala se bez odporu vyvést z koupelny a osušit jako nemluvně. „Běž si lehnout, přinesu ti trochu studené vody.”

Bez odporu vklouzla do postele. Leiandros se po chvíli do pokoje vrátil s podnosem, na kterém stála karafa s vodou, dvě sklenice a dvě broskve.

„Kde jsi je vzal?” zeptala se při pohledu na ovoce. „Z letadla jsem zavolal úklidové službě, aby tu vyvětrali a nakoupili nějaké potraviny.”

Vlastně ji to ani nepřekvapilo, Leiandros znovu myslel na vše. Vzal půlku broskve a podal jí ji. Přijala ji od něj a nechala si po rtech stéct svůdně sladkou šťávu. Když mu tu drobnou službu oplatila, svůdně jí olízl konečky prstů.

„Potřebuju tě, hned teď,” vydechla a přitiskla se k němu. Když po dlouhém, něžném milování ležel Leiandros vedle ní, přitáhl si ji k boku a políbil ji na spánek. „Teď už nejsi sama. Jsem navždy s tebou, yineka mou.”

Nemluvil do větru. Stál u ní na pohřbu a pomáhal jí zabalit věci její i jejích dcer. Savannah si ale i nadále jeho blízkost nejvíc uvědomovala v posteli.

Každého večera po dlouhém milování usínala schoulená v jeho náruči a její láska k němu s každým dnem sílila, dokud si neuvědomila, že nezná hranic a dokud to nevzala s uspokojením na vědomí.

Večer před návratem do Řecka trvala na tom, že uvaří večeři, přestože Leiandros najal na poloviční úvazek hospodyni, aby jí usnadnil život. Když dojedli, zavedla ho do obývacího pokoje na kávu. Položila podnos se šálky na nízký konferenční stolek před gaučem, nalila do nich z konvice kouřící kávu a usadila se vedle Leiandrose.

Přitiskl smyslné rty k okraji hrnku a zkusmo upil. „Tvoje káva je sice výborná, pethi mou, ale už se nemůžu dočkat, až zase okusím pravou řeckou,” poznamenal.

Neurazilo ji to, jen se pousmála. Káva ji právě ani za mák nezajímala, její pozornost patřila jen Leiandrosovi. Odložila svůj šálek zpět na stolek a přivinula se k němu. „Po tomhle domě se mi bude stýskat,” prohodila.

V době, kdy se její manželství rozpadlo, pro ni představoval jediné útočiště.

Položil jí dlaň na zátylek a pohladil ji špičkou palce pod uchem. „Mrzí tě, že se musíš vrátit do Řecka?” zeptal se.

Prudce zvedla hlavu a zadívala se mu do temných očí. „Jak se mě tak můžeš ptát?” Copak Leiandros už dávno nepochopil, co pro ni teď znamená? Nikdy nenašla dost odvahy, aby mu nahlas řekla, že ho miluje. Tiše předpokládala, že to už dávno poznal.

Pokrčil rameny a přitiskl si její tvář k hrudi. „Na tom teď stejně nezáleží. Patříš už jen mně.”

Zasmála se, jeho sebevědomí ji pobavilo. „Ale ty zas patříš mně, na to nezapomínej.”

Neodpověděl, ale ani jí její slova nevyvracel. Dopili kávu a probrali několik posledních drobností, které souvisely s jejím stěhováním do Řecka. Leiandros byl ale duchem někde docela jinde a jejich rozhovor po chvíli uvízl na mrtvém bodě.

Po chvíli mu oči potemněly nepojmenovatelným citem. „Pověz mi něco o tom milenci, který ti tak ublížil.”

Překvapilo ji, že tak nečekaně změnil téma. „O čem to mluvíš?” zeptala se nechápavě.

Teprve po několika vteřinách pochopila. Leiandros stále věřil, že byla Dionovi v manželství nevěrná, že měla milence. Pochopila, že ani jejich manželství nic nezměnilo na tom, co si o ní myslí.

Vzal ji za ruku, možná ji chtěl uklidnit, ale Savannah byla příliš rozčilená, než aby cítila něco jiného než hněv.

„Nemusíš se tomu vyhýbat. Vím, že ti někdo ublížil. Když jsi přijela do Řecka, bála ses mě a uhýbala jsi, jako bys myslela, že tě budu tlouct. I dnes je na tobě vidět, že se v mužské společnosti necítíš ve své kůži. Uhýbáš dokonce i před Sandrosem,” pokusil se Leiandros zmírnit svoje slova.

Znejistěla. Až do této chvíle byla pevně přesvědčená, že když ji na svatbě všichni přítomní podle starého zvyku líbali na tváře, chovala se přirozeně. Leiandros jí ale teď povídal, že se vedle mužů ani na svatbě přirozeně nechovala.

„Jestli jsem to dobře pochopila, ty se teď ptáš, který z mnoha mých milenců mi ublížil,” vyhrkla s důrazem na každé slovo.

Jeho rty se přísně sevřely. „Chceš mě snad přesvědčovat, že se to nestalo? To není třeba.”

Vyskočila z gauče, celá se chvěla potlačovaným hněvem. „K čertu s tebou, Leiandrosi! To jsi skutečně tak slepý?” vykřikla. Překvapeně na ni vytřeštil oči. „Nenadávej.”

Zamračila se na něj, byla tak rozhněvaná, že než mohla znovu souvisle promluvit, musela nejprve zadržet dech. „Můžu si nadávat, kdy se mi zachce!”

Otevřel ústa, ale než stačil promluvit, pokračovala: „Kde máš jaký důkaz o mé nevěře!” Divoce rozhodila rukama a potřásla hlavou. „Kde, pověz mi, kde?!”

Mlčel, výraz v jeho tváři nic neprozrazoval.

„Ano, tak to je! Žádný důkaz nemáš - a ani mít nemůžeš! Svoje obvinění od samého začátku odvozuješ jen z toho, co ti pověděl tvůj bratranec, a ten o mně vaší rodině od samého začátku jen lhal! Souhlasil jsi s tím, že moje dcery jsou Kiriakisovy. Nenapadlo tě někdy, aby ses zamyslel nad tím, jaká je pravděpodobnost, že by obě byly Dionovy, kdybych skutečně byla tak přelétavá, jak si myslíš?”

Zhluboka se nadechla, jen aby mohla pokračovat: „Viděl jsi někdy, že bych s někým flirtovala? Viděl jsi někdy, že bych dělala oči na cizí muže? Ten tvůj najatý čmuchal ti zjistil, že jsem v posledních třech letech s nikým nechodila. Proč si, proboha, pořád myslíš, že to předtím bylo jinak?” „Kvůli tomu polibku,” pronesl vážně.

„Ach tak! Kdo ale tehdy přestal, kdo ten polibek přerušil? Od koho ses dozvěděl, že jsem vdaná? Ode mě! Ano, nechala jsem se líbat a sama jsem tě líbala, ale k ničemu dalšímu jsem tě nepobízela! O ten polibek jsem nestála, a když už k němu došlo, co jsem dělala potom? Vyhýbala jsem se ti, a to i tehdy, když jsem nejvíc potřebovala, aby mi někdo pomohl!”

„Tomu nerozumím. Co tím chceš říct? Vysvětli mi to.” „Vysvětlím. Zůstaň tady a počkej tu na mě.”

Vyběhla z místnosti a vtrhla do kuchyně. Otevřela nejvyšší skříňku v lince a vytáhla z ní silnou obálku z hnědého papíru. Vrátila se do obývacího pokoje a hodila obálku na stolek před Leiandrose. „Odpovědi najdeš uvnitř. Otevři ji.”

Když Leiandros vešel do ložnice, seděla Savannah na staromódním gauči a právě si z vlasů vytírala poslední kapky vody. Usoudil, že se sprchovala. Měla na sobě jen hedvábný župan, stažený v pase širokou stuhou.

Povzdechl si. Z jejího držení těla vyplývalo, že si nepřeje, aby se jí dotýkal. Neměl jí odmítnutí za zlé, z toho, co viděl a co si přečetl, se mu dělalo nevolno.

Jejich pohledy se setkaly v zrcadle na protější stěně. Savannah oči stále plály hněvem, dál si však pomalu sušila vlasy. „Předpokládám, žes došel k názoru, že jsem si to zasloužila,” poznamenala po chvíli pohrdavě. „Jsem přece nemorální běhna.”

„ Theos mou, nic neříkej,” vypravil ze sebe namáhavě Leiandros. Nelíbilo se mu, že Savannah předjímá, co si bude myslet. Natáhl k ní ruku se snímky. „Kolikrát se to stalo, než jsi ho opustila?”

Odložila hřeben, ale dál se dívala do zrcadla, ne na Leiandrose. „Co na tom záleží?”

„Kolikrát?”

„Jednou,” odsekla vzdorně.

„Pověz mi pravdu,” naléhal. Prudce se k němu obrátila, oči jí plály dávným utrpením. „Proč? Vždyť ty si myslíš, že všemu už dávno rozumíš, ne? Podle tebe jsem v době, kdy jsem byla provdaná za tvého bratrance, byla promiskuitní neukojitelná běhna, která střídala partnery stejně často jako ponožky! No, a Dionovi pak jednoho dne prostě došla trpělivost a nechal se unést spravedlivým hněvem!”

I kdyby tomu tak skutečně bylo, nedovedl by to Leiandros přijmout jako omluvu za to, co Dion Savannah provedl. „Pověz mi pravdu. Pověz mi, co se tehdy doopravdy stalo,” prosil.

V očích se jí ostražitě zalesklo.

„A uvěříš mi?”

Leiandros už dávno nevěděl, čemu má a nemá věřit. Všechny informace, které zatím o manželství Savannah a Diona získal, si dokonale protiřečily. To, jak Savannah rodině líčil Dion, vůbec neodpovídalo tomu, jak ji poznal on. Povzdechl si a pokrčil rameny.

Jeho bezděčné gesto rozhodlo. Savannah popuzeně vyskočila z gauče a než se mohl pokusit zachránit, co se dá, vydala se k posteli a vzala si z ní polštář. „Až si to rozmyslíš, pak teprve si já rozmyslím, jestli ti vůbec budu něco vykládat,” prohodila k němu přes rameno.

Vykročila k prádelníku, vytáhla z něj složenou přikrývku a obrátila se ke dveřím.

V té chvíli vůbec nechápal, co se kolem něj děje. „Kam jdeš?” zeptal se zmateně.

Probodla ho ledovým pohledem. „Myslím, že dnes budu raději spát na gauči v obýváku.”

Vychrlil na ni první, co mu slina na jazyk přinesla: „Nemysli si, že mnou budeš manipulovat tím, že se mnou nebudeš chtít spát.” Sotva ta slova vyslovil, uvědomil si, že právě udělal další chybu.

Ve tváři se jí nepohnul jediný sval. „To by mě ani ve snu nenapadlo. Vlastně, když se nad tím zamyslím, dnes už jsem dost moudrá na to, abych žádné sny neměla.”

Než se Leiandros stačil vzpamatovat, byl v ložnici sám. Savannah si lehla na gauč a pokusila se uklidnit. Gauč byl jedním z jejích oblíbených kusů nábytku. Pamatovala si ho ještě z dětství, z dob, kdy žila v domě i s tetou Beatrice. Vždy v něm hledala soukromí a pocit bezpečí, dnes jí však k jednomu ani k druhému nepomohl.

Bylo jí nad slunce jasnější, že jí Leiandros stále nevěří. Tím, že mu ukázala svoje snímky s podlitinami a šrámy, které na ní zanechal výprask od Diona, mu dokonale obnažila svoji duši. V obálce byly i kopie lékařských zpráv a soudní výrok o ublížení na zdraví.

Nebylo to k ničemu, Leiandros i teď věřil, že jeho bratranec byl v právu.

Žmoulala v pěstích okraj deky, jako by to bylo záchranné kolo na rozbouřeném oceánu. Nevěděla, co bude dál. Další její sny se rozplynuly jako obláček dýmu, budoucnost byla znovu šedá a nevlídná.

Leiandros od ní žádal, aby mu pověděla pravdu, chtěl ale slyšet jen to, co by potvrdilo jeho názory. Ponechával si právo soudit pravdivost jejích slov. Kousla se do

rtu a pokusila se udusit vzlyky, které se jí draly z hlubin hrudi. Až do této chvíle si myslela, že by se dovedla smířit s neopětovanou láskou, že by se jí časem povedlo zvítězit nad jeho nedůvěrou a předsudky. Místo toho se musela vyrovnat s tím, že to byl jen další zbytečný a nesplněný sen.

Pokud Leiandros i po pohledu na snímky věřil, že byl Dion obětí okolností, nemohla doufat, že by se jí po Leiandrosově boku otvírala společná budoucnost. Navždy by je oddělovala jeho neochota připustit pravou Dionovu povahu. Leiandros jí prostě nevěřil, a Savannah věděla, že se s jeho nedůvěrou nedovede nikdy vyrovnat. Přestože ani na okamžik nezapochybovala o tom, co k Leiandrosovi cítí, nedovedla si představit, že by její láska přestála léta nevyslovených obvinění a ostražité nedůvěry.

Schoulila se na gauči do klubíčka a ze rtů jí splynulo tiché zaúpění.

Ucítila na zápěstí teplou, měkkou ruku. Druhá dlaň jí z tváře setřela horkou slzu, jedinou, kterou právě prolila. „Promiň, miláčku. Promiň, moc mě to mrzí, moro

Překvapeně sebou cukla a otevřela oči. V šeru pokoje sotva rozpoznala rysy jeho tváře. Leiandros klečel vedle gauče a byl nahý.

„Pojď si lehnout do postele, yineka mou.” Jeho tichý hlas žadonil, prosil a současně ji sváděl.

Potřásla hlavou. „Nechci s tebou spát.”

Po zlomek vteřiny se jí zdálo, že se Leiandros začervenal, tu myšlenku ale hned zavrhla s tím, že se nejspíš jednalo jen o optický klam. Muži jako Leiandros přece studu schopní nejsou, pomyslela si.

„Jestli se se mnou nechceš milovat, nebudu tě do ničeho nutit,” pronesl tiše a pomalu, jako by si musel každé slovo nejprve dobře rozmyslet. „Chci tě jen objímat. Potřebuju tě.”

Pochybovala, že by Leiandros někoho potřeboval, a ze všech nejméně ji. Byla pro něj jen nástrojem pomsty, způsobem, jak získat vytouženého dědice a přivést Nyssu a Evu do lůna rodiny Kiriakisových.

„Běž si lehnout, Leiandrosi,” přikázala mu. „Je už pozdě. Musíme si na zítřek odpočinout.”

„Já ale odpočívat nemůžu, po té hlouposti, kterou jsem před chvílí provedl,” vyhrkl Leiandros.

Možná od ní čekal slitování, protože jí ale sám žádné nikdy nenabídl, nechtěla mu poskytnout výhodu. Zavřela oči, aby se nemusela dívat na jeho nahé tělo. Nejspíš to byl jen další uskok, možná ji chtěl svést, jen aby znovu bylo po jeho. „Je mi to jedno,” prohlásila unaveně.

Pohladil ji zlehka po vlasech. „Mně ale ne, Savannah. Mně na tom, co mezi námi je, záleží. Ještě nikdy mi na ničem tak nezáleželo. Mrzí mě, že jsem se tě dotkl, že jsem nejdřív mluvil a teprve pak myslel. Mrzí mě, že tě můj bratranec bil.” Sklouzl jí dlaní z vlasů na šíji. „ Víš, jaká byla moje první myšlenka, když jsem viděl ty snímky?”

Tvrdohlavě si pomyslela, že to vůbec není důležité. Ať si myslel, co chtěl, nahlas vyslovil jen další urážky. Mlčela.

Povzdechl si a palcem ji pohladil po klíční kosti. Hlasem, který se mu zadrhával v hrdle, tiše pronesl: „Napadlo mě, že kdyby můj bratranec už nebyl po smrti, s radostí bych ho vlastnoručně zabil.”

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Tón, jakým Leiandros výhružku vyslovil, ji nenechal na pochybách, že svá slova myslel smrtelně vážně. Prudce otevřela oči. „Ale vždyť jsi sám…”

Položil jí ukazováček na rty a umlčel ji. „Pst… byl jsem překvapený. Nedovedeš si představit, co všechno se mi honilo hlavou, když jsem si pročítal ty lékařské zprávy. A pak jsem uviděl ty snímky, měla jsi na nich modřiny a šrámy v obličeji. Tvářila ses na nich jako odsouzenec těsně před popravou.”

Teď byla řada na ní, aby kladla otázky. „Pověz mi, cos přitom cítil. Pomoz mi, abych si to dovedla představit.” Napadlo ji, že když myslela, že je mezi nimi konec, mohla se mýlit. Možná jí uvěřil, ale byl příliš překvapený, než aby to dovedl dát najevo.

Ucítil pod palcem na její šíji zrychlený pulz. „Byl jsem rozzlobený, tak rozzlobený, že jsem nedovedl jasně přemýšlet. Byl jsem zmatený a otřesený, a taky jsem se cítil trochu provinile. Byl to přece můj bratranec.”

Pustila deku a vzala do obou dlaní jeho ruku. „Tak proto jsi tedy mlčel.”

„Ano,” vypravil ze sebe, a zatímco jí palcem přejížděl po rtech, vzal ji druhou rukou za zápěstí a sevřel je tak pevně, až ji to skoro zabolelo.

Ucítila, jak se jí znovu začínají zmocňovat smyslné pocity, které už tak důvěrně znala. Odmítala se jim ale podvolit, to, co se právě dělo, bylo nanejvýš důležité. „A co bude teď?”

Sklonil se k ní a zlehka jí přejel ústy po rozbolavělých rtech. „Kdybys mi pověděla, že je nebe rudé, uvěřil bych ti.”

Usoudila, že je to vcelku trefné přirovnání. „Ach,” vydechla, když se jeho rty znovu dotkly jejích úst.

„Vrátíme se do ložnice?” zeptal se, jeho hlas zněl nejisté.

Bylo to poprvé, kdy se Leiandros choval jinak než jako svrchovaný pán a vládce světa. Několik vteřin mu nedovedla odpovědět.

Usoudil, že na její odpověď čekat nebude. Vzal ji do náruče i s polštářem a dekou, zůstal ale stát nad gaučem, mlčel a ani se nepohnul. Teprve po několika vteřinách se otočil ke dveřím a vykročil k ložnici.

„Takže už nemám na vybranou?” zeptala se cestou. Musela si připustit, že jí jeho rázné chování tentokrát není proti mysli. Přitiskl si ji k hrudi.

„Dal jsem ti na vybranou, ale tys neprotestovala. Myslím, že se sama chceš vrátit do postele, a já tě tam potřebuju.”

Znovu ho uslyšela mluvit o tom, že ji potřebuje. Skutečně tomu tak bylo, skutečně ji Leiandros potřeboval? Ucítila, jak se jí v duši rozsvěcí jiskřička naděje.

Spojila dlaně za jeho krkem a vtiskla mu tvář do ramene. „V tom případě skutečně nemám na vybranou.”

Otřásl se a přitiskl ji k sobě ještě pevněji. Když došli do ložnice, opatrně ji uložil do postele a svlékl jí župan. Jeho prsty se na jejím těle mihotaly jako motýlí křídla.

„Rozmyslel sis to i s tím sexem?”

„Ne,” zamračil se na ni tak, až se jí zmocnila touha spasit se útěkem. „Mezi námi není jen sex, my se milujeme.

Ucítila, jak se jí po jeho slovech sevřelo hrdlo, a pomyslela si, že by Leiandros takové věci neměl říkat nahlas. Oči se jí zalily horkými slzami, od smrti tety Beatrice se jí to stávalo čím dál častěji. Nedovedla ze sebe vypravit jediné slovo. Leiandros jen stál u postele a čekal, zda ho přijme. Rozevřela mu náruč a on její pozvání bez váhání přijal.

Milovali se tak něžně, pomalu a dlouho, až se z toho znovu rozvzlykala.

Pohladil ji a konejšivě zašeptal: „Co se stalo, moro mou?

Přitiskla mu tvář na hrudník a zaposlouchala se do tlukotu jeho srdce, chtěla z něj načerpat sílu a odvahu. „S Dionem jsme naposled. spali, když jsem byla ve čtvrtém měsíci a čekala Nyssu. Když se Dion dozvěděl, že i druhé dítě bude holčička, nechtěl se mnou už nic mít. Nevadilo mi to. Bylo to docela jiné, než když se miluju s tebou. Později, když jsem se dozvěděla, kolik měl milenek, jsem za to byla dokonce ráda. Nechtěla jsem riskovat pohlavní chorobu jen proto, že si Dion potřeboval dokazovat svoji mužnost s každou, která byla ochotná se s ním vyspat. Tehdy zemřely poslední zbytky lásky, které jsem k němu ještě cítila.”

Leiandros se nadechl, chtěl něco povědět, ale na poslední chvíli zůstal zticha.

„Copak?” optala se ho.

„Nechtěl jsem tě přerušovat, ale nechápu, proč by si Dion potřeboval dokazovat svoji mužnost.? Oženil se přece s nádhernou ženou a stal se otcem dvou překrásných dcer.”

Jeho lichotka ji zahřála u srdce. Byla ráda, že Leiandros znovu potvrdil, že svět vnímá jinak než jeho bratranec. „Asi vám všem napovídal, že jsme se brali jen proto, že jsem byla těhotná. Už od začátku naší známosti se snažil, abych otěhotněla. Nevím proč, vždy jsem myslela, že si dětmi chtějí partnera pojistit jen ženy. Když jsem ale nebyla těhotná ani po svatbě, poslal mě za lékaři a nechal udělat testy na plodnost.”

Vzpomněla si, jak jí to bylo trapné. Tehdy ještě nemluvila řecky a vůbec netušila, co Dion po lékaři vlastně chce.

„Testy dopadly dobře, nezjistilo se nic, co by mi bránilo v otěhotnění. Byla jsem tehdy na Diona rozzlobená, že mě k tomu přinutil a že mi ani předem neoznámil, o co se jedná. Ten lékař pro mě byl úplně cizí člověk, nikdy předtím jsem ho neviděla. Ze vzteku jsem tehdy trvala na tom, aby si testy nechal udělat i Dion. Ustoupil mi a poslechl mě, ale i tohle drobné vítězství se nakonec obrátilo proti mně.”

Leiandros jí špičkou ukazováčku opisoval na zádech drobné kroužky a dychtivě naslouchal jejímu vyprávění.

„Z výsledků jeho testů vyplynulo, že v jeho spermatu je málo aktivních spermií. Ta zpráva se ho tehdy neuvěřitelně dotkla a zranila jeho ješitnost. Stal se posedlý myšlenkou na to, že musí dokázat svoji mužnost. V jeho představách k tomu stačilo, abych mu dala syna. Podle jeho způsobu uvažování byly dcery urážkou, rukavicí, kterou jsem mu vmetla do tváře. Evu jsem navíc počala teprve v jedenáctém měsíci našeho manželství.”

Povzdechla si a přitulila se k Leiandrosovu silnému tělu.

„Každý měsíc jsem musela snášet jeho hysterické výlevy nad tím, že jsem znovu dostala měsíčky. Obviňoval mě ze všeho, co ho napadlo - že beru antikoncepci, že jsem si nechala podvázat vaječníky. Bylo to pro mě těžké, ale nebylo to nic ve srovnání s tím, co jsem zažívala, když jsem konečně otěhotněla. Choval se ke mně jako k chodícímu inkubátoru, a teprve později jsem se dozvěděla, že mi tou dobou také začal být nevěrný.”

Leiandros znepokojeně potřásl hlavou. „A já tě vydíráním přiměl, abys souhlasila s tím, že mi dáš dítě,” vypravil sevřeným hrdlem.

Položila mu dlaň na srdce a pokusila se ho tím nenápadným gestem uklidnit. „Kdybych tvoje požadavky nechtěla splnit, nikdy bych na ně nepřistoupila. Asi jsem někde hluboko uvnitř už na začátku pochopila, že by ti nezáleželo na tom, jestli bude naše děťátko holčička nebo chlapeček. Chtěla jsem tvoje dítě. a stále ho

chci.”

Objal ji kolem pasu a přitiskl ji k sobě. „Děkuju ti… ani si tě nezasloužím.” Sklonil se k ní a políbil ji na temeno hlavy. „Pověz mi, prosím, o té noci.”

„Právě jsem se na to chystala.” Zhluboka se nadechla, aby sebrala odvahu dopovědět svůj příběh až do konce. Kromě lékaře, který ji vyšetřoval po návratu do Atlanty, se s ním ještě nikomu nesvěřila.

„Jednoho večera, to bylo Nysse asi šest měsíců, se Dion vrátil domů opilý. Chtěl se mnou spát a já ho odmítla. Křičel na mě, následovala obvyklá žárlivá scéna, vyjadřoval se o mém charakteru a tvrdil, že jako manželka mu k ničemu nejsem. Prohlásil, že jsem frigidní a zasypal mě urážkami, které ani nechci vyslovovat nahlas.” Sevřelo se jí hrdlo a odmlčela se.

Leiandros poznamenal: „Zmínila ses o tom, žes za mnou nepřišla ani tehdy, když jsi potřebovala moji pomoc. Myslela jsi tím ten večer?”

Přikývla a položila mu tvář na hrudník. „Měla jsem strach. Cítila jsem, jak všechno začíná být čím dál nezvladatelnější, a nevěděla jsem, jak se mám zachovat. Cítila jsem, že bys dovedl Dionovi zabránit, aby ublížil mně i mým dětem, vždycky jsi pro něj představoval autoritu. Protože jsem ale potlačovala touhu po tobě, potlačila jsem i víru, že se na tebe mohu obrátit s prosbou o pomoc.”

„Takže když ses s ním odmítla vyspat, zbil tě?” Starostlivý tón Leiandrosova hlasu ji současně hladil a dojímal.

„Ne. Pověděla jsem mu, že jestli se mě pokusí zmocnit násilím, odjedu z Řecka. Odešel, a když se pak znovu vrátil, nebyl už jen opilý. Myslím, že si vzal nějaké drogy, byl v rauši a nevěděl o sobě. Nejdřív mi znovu nadával a proklínal mě, pak mě začal tlouct. Bránila jsem se, ale tehdy jsem za sebou ještě neměla kurs sebeobrany. Nikdy jsem nepředpokládala, že by se mi někdy mohl hodit.”

Lehla si na Leiandrose, aby mu viděla do očí, chtěla z jeho těla načerpat sílu k tomu, aby si ve vzpomínkách znovu dovedla prožít onen osudný večer. „Potom mě Dion ztloukl skoro do bezvědomí. Když mu došly síly, usnul. Nikdy v životě jsem nebyla za nic tak vděčná. Zbytek už znáš.”

V očích mu zazářila něha a lítost. „Ano, zbytek už znám. Uprchla jsi z Řecka a rodině jsi oznámila, že se ti v Řecku nelíbí a že se chceš vrátit do Států. Dion tehdy dovedl celou rodinu přesvědčit o tom, že ho to upřímně mrzí.”

Sklonila se k němu a políbila ho. „Věřím, že ze sebe dovedl přesvědčivě udělat oběť.”

„Ve skutečnosti jsi ale byla obětí ty.”

„Ne,” vyhrkla důrazně. „Nebyla jsem obětí. Udělala jsem, co bylo třeba. Zbytek rodiny ale věřil jeho lžím. Ztratili kvůli němu první roky života mých dcer. Skutečnými oběťmi byli Dionovi rodiče.”

„Jak bych tě mohl nemilovat, když dovedeš být tak velkorysá, agapi mou?” Zvedl hlavu a políbil ji tak vášnivě, až se jí zadrhlo hrdlo. „‘Agapo -miluju tě. ‘Agapo.”

Ucítila, jak se jí dojetím rozbušilo srdce. „Ty mě miluješ?” vydechla překvapeně.

„Miluju tě, jako jsem ještě nikdy nikoho nemiloval. Chápu, že po tom všem, co se stalo, mě ty milovat nemůžeš. Bude asi dlouho trvat, než mi dovedeš odpustit, že jsem tě vydíral a byl k tobě tak bezcitný. Vím, že jsem udělal chybu, ale jestli se mnou zůstaneš, přísahám, že se budu ze všech sil snažit, abych ji odčinil.”

V té chvíli se jí zmocnil neodbytný pocit, že leží v posteli s naprosto cizím člověkem. Nedovedla si ujasnit, jestli jí Leiandros v takovém duševním rozpoložení dokonce trochu neděsí. Napadlo ji, že by mohla jeho náladu využít ke svému prospěchu a povědět mu vše, co už dávno chtěla vyjádřit v souvislosti s jeho vydíráním, po krátkém pohledu do jeho očí si to však rozmyslela. I tato věc už patřila minulosti a nezáleželo na ní.

Dráždivě se mu posunula pánví po břiše. „Myslíš, že bych tu teď s tebou byla, kdybych tě nemilovala? Po tom, co jsem si prožila s Dionem?”

Vypnul se v bocích a potřásl hlavou. „Možná jsi mě milovala tehdy, ale určitě mě nemiluješ teď. Nevěřil jsem ti, ublížil jsem ti a nedovedl tě ochránit před krutostí svého bratrance. Nezasloužím si to, ale slib mi, prosím, že mě nikdy neopustíš. Nedovedu si představit budoucnost bez tebe a tvých dcer.”

Do očí jí vhrkly slzy a pomalu jí stekly po tvářích. „Nechci tě opustit, hlupáčku. Miluju tě, Leiandrosi. Miluju tě už od chvíle, kdys mě poprvé políbil, jen jsem si to nechtěla přiznat.”

Tvářil se, jako by nechtěl uvěřit tomu, co právě vyslechl. „Jsi příliš vyrovnaná, než abys mohla takovému citu propadnout,” namítl.

I přes slzy se na něj dokázala usmát. „Tys zase dovedl odolávat touze po mém těle až do svatby.”

„Bylo to víc než touha. Tu noc jsem se do tebe zamiloval. Když jsem s tebou pak musel být v jednom pokoji, prožíval jsem muka. Dlouhých sedm let jsem musel bojovat se svými pocity. Cítil jsem se tak provinile, že jsem svoji lásku chtěl považovat jen za touhu. Nikdy si nedovedeš představit, co jsem zažíval, když se Petra a Dion zabili.”

„Dovedu, ztratil jsi najednou ženu i dítě.” Ušklíbl se. „Truchlil jsem za ně, ale ne tak, jak by si zasloužili. Smrt dítěte mě bolela víc než smrt Petry. Její tělo ještě nestačilo vystydnout a já už přemýšlel, jak bych tě získal. Namlouval jsem si, že mi jde jen o to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost, že chci jen náhradu za to, co jsem ztratil. Pravda ale byla jiná. Už tehdy jsem si uvědomil, že bez tebe nemůžu žít. Zmizela poslední překážka a s ní i moje zábrany.”

Krátce ho políbila a pousmála se na něj. „A proto ses rozhodl, že mě k manželství přinutíš vydíráním.”

Souhlasně přikývl. „Dovedeš mi to někdy odpustit? Dovedeš mi důvěřovat, když teď víš, jak špatným manželem jsem byl Petře?”

„Nejsi tak docela špatný manžel,” konejšila ho. „Kdyby Dion zahynul a Petra přežila, zůstal bys jí věrný a nikdy bys nedovolil, aby se dozvěděla, že miluješ jinou. Znám tě, Leiandrosi, vím, že by to tak bylo. Jsi příliš zásadový, než abys mohl jednat jinak.”

Políbil ji s vášní, která vycházela z pocitu bezmoci a zoufalství. Neopustil její rty, dokud bezvládně neklesla na jeho tělo. Zasněně se pousmála. „Nemáš si co vyčítat.”

Tvář se mu stáhla nevolí. „Musím si vyčítat, jak jsem se k tobě choval. Věřil jsem všemu, co o tobě povídal můj bratranec. Nechtěl jsem uvěřit, že jsi jiná, než jakou tě líčil, ačkoliv jsem si to celou tu dobu dobře uvědomoval. Zatoužil jsem po manželce svého příbuzného, a to je hřích.”

„Odpouštím ti. Miluju tě. Vždy tě budu milovat,” ujistila ho znovu.

Vzal do dlaní její plná ňadra a zadíval se jí do tváře. „Miluju tě, Savannah. Miluju tvého nezlomného ducha a tvoji umíněnost. Miluju pohled na to, jak se směješ, když jsi šťastná, a jak objímáš své děti, když jsou unavené. Vážím si toho, jak ses dovedla vyrovnat s libůstkami mé matky před svatbou. Ze všeho nejvíc ale sobecky miluju tvoje něžné srdce, které dovede odpouštět křivdy spáchané v minulosti a dál štědře milovat.”

Zasněně se na něj usmála a ucítila, jak se jí dojetím svírá hrdlo.

Leiandros jí úsměv vrátil, natáhl k ní ruku a zastrčil jí za ucho neposlušný pramínek vlasů. Špičkou ukazováčku ji pohladil po ušním lalůčku a pokračoval: „Vážím si tě za to, jak ses dovedla postarat o svou starou tetu ve věku, kdy se většina lidí ještě neumí postarat ani o sebe.”

„Bylo mi tehdy už devatenáct,” protestovala. „Právě to jsem myslel.” „Dnes je mi sedmadvacet. Myslíš, že jsem už dost stará na to, abych se o sebe dovedla sama postarat?” škádlila ho.

Jeho pohled zvážněl. „Ano, jsi na to už dost stará, zkušená i silná. Chtěl bych se ale o tebe i o celou rodinu postarat sám. Poskytneš mi tu výsadu?”

Vtiskla mu ňadra do horkých dlaní. „Ano,” vydechla z hlubin hrdla. „Můžeš se o mě postarat vždy, kdy se ti zlíbí.”

Zasmál se a převalil ji pod sebe, a Savannah se s ním smála, dokud ji pohyby jeho těla nepřiměly k prvnímu slastnému zasténání.

O několik měsíců později řecký lékař, se kterým Savannah Leiandros seznámil ihned po jejich návratu do vily Kalosorisma, prohlásil, že kyria Kiriakisová je v desátém týdnu těhotenství. Savannah se o tu zprávu s Leiandrosem nadšeně v posteli podělila hned toho večera.

Přestože zpráva Leiandrose vzrušila, začal v první řadě nahlas přemýšlet nad tím, co Savannah bude a nebude moci do budoucna dělat. Jako první úkol jí uložil, aby se každé odpoledne pořádně prospala. Brzy se ukázalo, že hodlal vždy odpoledne spát s ní, takže si příliš neodpočala.

Eva a Nyssa byly ze zpráv o sourozenci nadšené a jejich babičky se o Savannah začaly starat jako dvě kvočny.

Šest týdnů po tom, kdy Savannah zjistila, že je těhotná, se na ultrazvuku zjistilo, že děti budou dvojčata. Pohlaví se povedlo určit jen u jednoho plodu, a ukázalo se, že nejméně jedno děťátko bude holčička. Jestli měla Savannah ještě nějaké pochyby o tom, jak její manžel takovou zprávu přijme, Leiandrosovo nadšení je dokonale rozptýlilo.

O pět měsíců později, při prvních kontrakcích, Leiandros důrazně prohlásil, že další těhotenství už nepřipustí. Při pohledu na stahy jejího břicha nabyla jeho tvář poněkud popelavý odstín.

Savannah mu starost oplatila úsměvem, věděla, že děti budou za utrpení stát.

Třetí dcera se jí narodila jako první. Dostala jméno Beatrice, které si Eva s Nyssou okamžitě zkrátily na Bea. Jako druhý se narodil syn, a když Leiandros vzal dvojčata do náruče, zdálo se, že poprvé v životě omdlí.

Savannah trvala na tom, aby se syn jmenoval po otci, a děvčata usoudila, že mu budou říkat Leo.

O něco později ležela Savannah v posteli na soukromé porodnické klinice a držela syna v náruči, Leiandros seděl na židli vedle postele s jejich novorozenou dcerou a Eva s Nyssou se usadily do klína babičkám.

Leiandros k ní od dcery zvedl zvlhlý, dojatý pohled a zadíval se jí přímo do očí. „Agapo, yineka mou. Ty a naše děti jste to nejcennější, co jsem kdy měl. Jste moje budoucnost. Jste moje boží dary.”

Všimla si, jak se mu zamžily oči. Zeptala se Evy s Nyssou, jestli si nechtějí sednout na hranu postele, a o několik chvil později byl jejich rodinný kruh úplný.

Savannah se zadívala do hnědých hlubin očí svého manžela. Už nebyly tajemné ani výhružné, plála v nich stálá, neochvějná láska ke všem jejím dětem.

„Děkuju ti,” vydechla. Její srdce tak přetékalo citem, že nic víc nedovedla vyslovit.

Leiandros jí slíbil, že už nikdy nebude sama, a svůj slib dodržel. Obklopil ji svou láskou, rodinou a přáteli, vším, čeho se jí celý život nedostávalo. V té chvíli pochopila, že když se kdysi rozhodla, že svůj život založí na lásce, rozhodla se správně.