Lucy Monroe

Horké noci v poušti

PRVNÍ KAPITOLA

Jade položila mobilní telefon. „To byla Theresa.”

Chalíl na ni pohlédl od čtení novinových zpráv, což měl ve zvyku dělat každé ráno u snídaně. Jeho smyslné rty se v jednom koutku zvedly k úsměvu.

„To jsem pochopil z toho potěšeného vypísknutí, už když jsi ten telefon vzala.”

Jeho výrazné modré oči ji pobaveně a se zájmem sledovaly. Vždycky to tak bylo… to, jak se na lidi dokázal dívat, v nich vzbuzovalo pocit, že kromě nich už nikdo další v celém vesmíru není. A samozřejmě, tato schopnost z něj dělala skutečně velmi úspěšného diplomata. Jen málokdo pochyboval o jeho upřímnosti, o pravosti jeho zájmu o ně samotné či o zájmy a hlediska, s nimiž zastupovali svoje země.

Jeho osobnost ji vtáhla stejně snadno jako všechny ostatní. Nejprve se domnívala, že je pro něj neobyčejně zvláštní a výjimečná. Teď si však začínala uvědomovat, že se s ním tak cítí úplně všichni. Všichni pro něj ale výjimeční být nemohli. A pokud oni nejsou… co ona?

„Děje se něco?” zeptal se a jeho výraz se ve vteřině změnil z pobaveného na starostlivý.

Potřásla hlavou, protože byla odhodlaná nenechat se mučit takovými depresivními myšlenkami. Teď s ním žije.

To z ní skutečně dělá někoho výjimečného. Povzdechla si nad svou snahou přesvědčit sama sebe o tom, na čem jí nesmírně záleželo, a pohlédla z okna. Atény.

Výhled z jejich balkonu skutečně bral dech. V dálce se vypínala Akropolis, zatímco kolem se rozprostírala nejbohatší část města. Všechno to bylo k nevypovědění krásné a ona to tady skutečně milovala.

Líbilo se jí, že spolu žijí v Řecku. Připomněla si, že se Chalíl rozhodl pro život v Aténách především pro její dobro. Z Atén se jí cestuje mnohem lépe, než z malého letiště v Zohře. Kromě toho tady mají přátele a známé, kteří jí projevují náklonnost a přijímají bez otázek a zpochybňování její roli v Chalílově životě.

Na rozdíl od jeho rodiny.

Nechala na sebe chvíli působit nekonečnou krásu pohledu z okna, ale za okamžik na něj pohlédla. „Děje, ale vlastně jsou to skvělé zprávy. Therese se konečně narodilo dítě - nebo spíš

děti.”

„Děti?” zeptal se se sardonickým úsměvem na rtech a zvedl obočí. Starostlivý pohled zmizel jako kouzlem.

Nevšímala si toho, jako si v poslední době nevšímala mnoha věcí. Nebo se o to aspoň snažila. To je asi jediný způsob, jak to celé může přežít.

„Mají trojčata.”

„Trojčata?”

„Ano. Není to úžasné?” „Claudio je určitě hodně šťastný.”

„To tedy je. A Theresa taky. Je trochu v šoku. jako první se narodila holčička, takže bude dědit trůn ona. Theresa očividně nevěděla, že trůn na Isole dei Re mohou zdědit potomci obojího pohlaví.” Jade se rozesmála, když si připomněla šokovaný tón hlasu své přítelkyně. Ukázalo se, že nikdo nepočítal s tím, že místo krále by jejich království mohlo mít v budoucnu královnu. Chalíl pokrčil rameny.

Ten pohyb byl hladký a plynulý, ale přesto odhalil skrytou sílu jeho ramen, paží, celého jeho dokonale vypracovaného těla. Byl na svůj původ nezvykle vysoký, svou výšku i modré oči zdědil po svojí dánské babičce. Ale vše ostatní na něm přímo

křičelo: šejk moderní doby. Jeho husté tmavé vlasy byly zastřiženy nakrátko, tvář měl hladce vyholenou a jeho oděv byl dokonalým oděvem zámožného západního džentlmena, neboť v těchto kruzích trávil nejvíce času.

Už spolu žili dva roky, a přesto se musela vždy zachvět, když na něj pohlédla.

„Je to západní monarchie,” podotkl.

Jade se při této poznámce přestala usmívat. Znovu jí připomněl, jak rozdílné jsou světy, z nichž vzešli. On pocházel z dlouhé řady šejků a způsob života jeho rodiny by se hodil spíše do minulého než do tohoto století. Nikdy se nesetkala s jeho rodiči ani sourozenci, protože s Chalílem nebyli manželé - jen spolu žijí. A něco takového je v jejich kultuře nepřípustné.

Jeho konzervativní rodina se chovala, jako by Jade vůbec neexistovala. Chalíl na druhé straně neudělal nic, aby jejich pokořující postoj změnil. Když se k němu před dvěma lety nastěhovala, přela se s ním a chtěla, aby situaci nějak vyřešil. Namítal, že nemá na vybranou. Nemůže změnit celá staletí zažitého přesvědčení - bez ohledu na to, jak moc by si to přál.

Ale přeje si to skutečně? Pokud pro něj skutečně znamená tolik, proč je pořád jeho milenkou - a ne snoubenkou? „Theresa nás oba zve na křtiny.”

Její mírný důraz na slovu oba Chalílovi neušlo. Lehce se zamračil.

Jade pevně stiskla rty, aby se neomluvila. Nechtěla se omluvit. Věděla, že ho její formulace podráždila - a věděla také, že byla naprosto zbytečná. Chalíl svoje pozvání považuje pochopitelně za samozřejmost. Tím nesamozřejmým hostem je ona.

Jediní členové jeho rodiny, s nimiž se setkala - jeho druhý bratranec Hakím a Hakímova žena Catherine - se také chystali na oslavu narození dítěte: jejich třetího. A vzhledem k tomu, že zbytek Chalílovy rodiny byl pozván na oslavu do Kadáru, nebylo by vhodné, aby se tam v té době objevila i Jade. Před několika dny volala Catherine: pozvala ji a Chalíla na soukromou večeři do paláce o dva večery později, ale Jade stejně bolelo, že je vyloučená z další významné rodinné sešlosti.

„Víš přece, proč se mnou nemůžeš jít na oficiální rodinnou oslavu,” řekl jí, takže věděla, že přesně uhodl, nad čím přemýšlí.

Teď bylo na ní, aby pokrčila rameny. Už se na toto téma bavili tolikrát. Jade věděla, že nikdy nemůže nad jeho argumenty zvítězit. Proto to nechala být. „Budeš moci začlenit do svého programu výlet na Isole dei Re?” zeptala se místo toho.

„Kdy to má být?”

Řekla mu to.

Chalíl se podíval do svého elektronického diáře. „Zrovna ten den mám diplomatickou večeři ve Washingtonu.”

Než mohl cokoli dodat, postavila se. „Zavolám Therese a řeknu jí, aby tedy čekala jen mě.”

„Požádal bych Hakíma, aby mě zastoupil, protože tam jedu jako zastupitel Zohry i Jahwaru, ale…”

„Ale on je čerstvý otec…”

„A Catherine ho potřebuje.”

„Ano.” Otočila se a odcházela. „Jade.”

Zastavila se, ale nepohlédla na něj. „Co

je?”

„Trápí tě něco?”

Napnula se. Měla by mu říct pravdu a ještě jednou se pokusit, aby jí porozuměl? Obrátila se k němu a cítila, že její naděje je díky minulým zkušenostem s podobnými situacemi prakticky mrtvá. „Kdy se setkám s tvými rodiči, Chalíle?” zeptala se ho přímo.

Povzdechl si. „Už jsem ti to vysvětloval. Nechápou, že spolu žijeme jen tak. Nejsou na něco takového zvyklí. V jejich světě existují jen dva druhy žen.”

„Děvky a panny.”

Sevřel rty. „To je trochu drsné.”

„Ale přesné.”

Znovu si povzdechl. „Jsem s tebou moc šťastný, Jade. A ty jsi šťastná se mnou. Moji rodiče a jejich názory s tím nemají nic společného.”

„Jsou neoddělitelnou součástí tvého života. tou součástí, kam já nemůžu.”

„S tím nemůžu nic dělat.”

„Tak to říkáš.”

„Protože je to čistá pravda. Musíme o tom spolu mluvit pořád

dokola?”

„Ne, Chalíle, nemusíme. Pokud jde o mě, bylo to naposledy. Už to nechci.” „Mluvíš vážně?” „Naprosto vážně.” „To je dobře.”

Přikývla a opět se obrátila k odchodu.

„Nezapomeň, že dnes večer spolu večeříme na oficiální akci na americkém velvyslanectví. Snad se tam potkáš s nějakými starými přáteli.”

Měla dojem, že jeho věta je jakousi pomyslnou olivovou ratolestí. Určitě jí chtěl připomenout, že ji bere na tolik oficiálních akcí a otevírá jí tolik oblastí svého života, kolik jen může.

„Nezapomenu.” Měla už rozplánovaný celý den, ale určitě se vrátí zpět včas na to, aby se stihla připravit.

Neslyšela, že by se pohnul, ale najednou na rameni ucítila jeho dlaň. „Počkej ještě.”

Podívala se na něj. „Na co mám čekat?”

„Na tohle.”

A rázem věděla, že ji chce políbit. Neudělal to však hned. Nejprve se jí několik vteřin díval přímo do očí. Jeho pohled ji zkoumal a zároveň jako by ji chtěl o něčem ujistit. „Jsi moje dívka, Jade.”

Nic neřekla. Nebylo nic, co by na to mohla říct. Nemohla jeho slova popřít, ale být jeho dívkou najednou nebylo dost. Chtěla být součástí jeho rodiny. Chtěla být matkou jeho dětí. Záviděla Therese i Catherine - a styděla se za to. Nemohla si však pomoci. Chtěla od Chalíla víc než jen city stravující románek.

Chtěla, aby mu na ní záleželo. chtěla k němu skutečně patřit. Naprosto a úplně, ne jen sexuálně. A chtěla, aby i on takovým způsobem patřil jí.

Toto vědomí v sobě měla už hodně dlouho, ale nikdy si jej takto přímo nezformulovala. Stačilo jí milovat toho úžasného muže a modlit se, aby jednoho dne začal i on milovat ji. A v

okamžiku, kdy začala mít podezření, že se něco takového nikdy nestane, uvědomila si vše ostatní: co od něj chce - a co nikdy nebude mít.

„Jsi pro mě moc důležitá, azíz”

Azízznamená v jeho jazyce milovaná. Ale ona věděla, že není jeho milovanou. Dříve si myslela, že toto oslovení používá proto, aby jí vyjevil city, které není schopen vyjádřit jiným způsobem. Ale pak si uvědomila, že to slovo je pro něj přesně tím, čím je pro její matku slovo miláček. Jade nebyla nikdy miláčkem svojí matky. Byla její dcera. A jedno rozhodně neznamenalo automaticky i to druhé.

A stejně tak to, že je Chalílovou milenkou, neznamená automaticky, že je i jeho milovanou.

Ano, věděla, že s ní je Chalíl šťastný, že ji stále chce, ale jak dlouho mu něco takového vydrží, jestliže mu řekne, že chce něco víc? Asi tak pět vteřin. pokud vůbec. Toto vědomí jí zasáhlo hluboko do srdce. Ani ona sama nevěděla, jak dlouho vydrží milovat někoho, kdo její emoce upřímně neopětuje.

Nebyla si však ani jistá tím, jestli by od něj byla schopna hrdě odejít.

„Chceš mě políbit?”

Usmál se na ni pomalým a trochu krutým úsměvem lovce. „Chceš, abych tě políbil?”

„Možná ano.” Samozřejmě, že to chtěla.

Protože když ji políbil, když se jí dotkl, cítila se k němu tak připoutaná, že jí připadalo nemožné, aby se někdy rozešli. Jen v hlubinách svého bolavého srdce věděla, že jejich trvalé rozloučení je v dohledu.

Chalíl si nebyl vědom jejích temných myšlenek, zasmál se a přitiskl svá ústa k jejím.

Původně očekávala jen rychlý polibek na rozloučenou. Ale to, co od něj dostala, byl naprostý příval pocitů. Jeho ruce ji pomalu hladily po pažích a zanechávaly za sebou cestičky vzrušení. Jeho tělo se přitisklo k jejímu a zaplavilo ji horkem, které bylo intenzivnější než horko rozpáleného řeckého letního dne.

Ochutnával její ústa, laskal je a zkoumal je tím nejněžnějším

tlakem, dokud pomalu nerozevřela rty a nevpustila jej dovnitř.

Objala ho kolem krku a líbala ho neméně vášnivě. Nestyděla se za to, že v ní vyvolal tak rychlou reakci. Toto pro ni nebyl jen sex či erotika. toto je láska, vyjádřená tím nejkrásnějším způsobem, který Jade zná. Pokaždé, když jí Chalíl dal své tělo a zaplavil její smysly slastí, ona mu dávala svoje srdce.

Od smrti jejích prarodičů byl jediným člověkem na světě, který o něj stál. Její rodiče jí projevovali jakousi zdrženlivou a chladnou lásku, ale Chalíl její emocionální velkorysost oceňoval způsobem, jaký u nikoho dalšího nepoznala. Ale teprve nedávno si uvědomila, že její city netouží opětovat.

Rozhodla se, že nedovolí, aby jí tyto bolestné myšlenky zhatily krásnou chvíli. Líbala Chalíla ještě vášnivěji než předtím a hledala v jeho objetí úlevu od vlastní mysli.

Zasténal, a ten zvuk byl zároveň sexy i nesmírně frustrovaný. Pak se od ní váhavě odtrhl. „Neměl jsem to vůbec začínat.”

„Máš schůzky. Já také. A musíme na nich být.”

„Jdeš do Dětské naděje?” zeptal se jí. Centrum dětské naděje byla organizace, která se snažila pracovat pro dobro dětí. Jade zde působila jako dobrovolnice, ale věnovala této aktivitě velkou porci svého času - pracovala zde prakticky na plný úvazek.

„Ano. Chceme uspořádat další ples, abychom vybrali nějaké další peníze. Výtěžek chceme věnovat potřebám dětí, které byly kdekoli na světě postiženy nějakou katastrofou. Chtěla bych, aby to bylo veliké.”

„Můžeš se spolehnout, že vás podpořím.”

Napětí v Chalílovi povolilo, když se jeho krásná partnerka zářivě usmála.

Pohladila ho dlaní po hrudníku. „Já vím.”

Měl tak rád její cituplnou povahu. Byl vychován v kultuře, kde se polibky dávaly na přivítanou a na rozloučenou. Fyzické projevování náklonnosti v ní bylo velmi přirozené. ačkoli ne mezi dvěma pohlavími. Ani páry, jejichž manželství trvalo dlouhé roky, si neprojevovaly fyzickou lásku jinde než za dokonale zavřenými dveřmi.

Jade však jejich tělesnou blízkost pozvedla na úroveň, která ho nesmírně přitahovala - a někdy mučila. Byla ve svých fyzických projevech tak přirozená - a on si nepřál, aby se to

změnilo. Chtěl, aby vztah, který spolu mají, zůstal nedotčený. Kdyby ji představil své rodině, předpokládalo by se automaticky, že se to musí změnit - že musí být ve vztahu k němu daleko decentnější a uzavřenější.

Připadal si jako v bludišti a neviděl z něj cestu ven. Jeho rodiče by nikdy ve svém domě nepřivítali ženu, s níž žije bez oficiálního sňatku - a nesouhlasili by ani s tím, aby s nimi zasedla ke stolu kdekoli jinde. Ale on se nechtěl vzdát blaha a radostí jejich lásky jen proto, aby získal jejich souhlas. Stejně pochyboval o tom, že by jejich souhlas byl vůbec možný.

Byli nesmírně konzervativní - a proti Jade hrály zejména dvě okolnosti. Není příslušnicí jejich národa. Kromě toho očividně už není ani panna.

Jemu to bylo úplně jedno, avšak jim by to zcela určitě jedno nebylo ani trochu.

Zabořil prsty do zlatého hedvábí jejích vlasů a přitiskl své čelo na její. „Nechci od tebe odejít.”

„To taky vím.” Aby mu dala najevo, co má na mysli, zavrtěla boky proti jeho erekci.

Opět zasténal. „Nemuč mě.”

„Nechci tě mučit. Později si to vynahradíme.”

Představa toho, co bude později, mu roztřásla kolena. Měl pocit, že Jade je pro něj až příliš dokonalá… Fyzicky se k sobě hodili dokonale. Se svými sto pětasedmdesáti centimetry byla rozhodně vyšší, než je obvyklé - určitě vyšší než jeho krajanky. Ale stále ještě byla menší než on. Hodili se k sobě dokonale - v posteli i jinde. Třeba právě teď.

Její kočičí oči byly tmavé a chovaly v sobě tajemství, její rty byly plné a sváděly k polibkům. Křivky jejího těla nebyly přehnaně bujné, nebyla však ani příliš štíhlá. Celé její tělo, její vnady ho mnohdy zanechávaly bez dechu neovladatelnou touhou.

„Možná nechci později, ale už teď hned.” „A chceš zmeškat svoje ranní schůzky?” zeptala se, ale neustoupila od něj.

Sevřel rty a odstoupil od ní. Políbil ji na čelo a spánek, ale neodvážil se políbit ji opět na rty. „Ne, nemůžu je zmeškat. Máš pravdu.”

Usmála se na něj a vzdychla. „Taky si je nemůžu dovolit zmeškat, ale přála bych si to.”

„Já také.”

Pomalu od něj odcházela, ale nepřestávala se na něj dívat. Znal ten pohled. Nechtěla od něj odejít o nic víc, než on chtěl odejít od ní.

„Potřebujeme pauzu. O samotě.” Vzhledem ke Catherinině těhotenství Hakím zůstával víc doma, a v důsledku toho už to bylo hodně dlouho, co Chalíl a Jade měli čas, aby mohli být spolu sami, nerušení jeho povinnostmi diplomata.

„Každý sám?” zeptala se. Viděl, že pobledla a uvědomil si, že nežertuje.

Čas od času se podivoval, odkud se bere všechna ta její nejistota. „Společně. Chci s tebou být. A nechci, aby nás cokoli rušilo.”

„Ach,” usmála se něžně. „To zní krásně.”

„Ano, to ano. Co třeba po těch křtinách? Mohl bych za tebou zaletět na Isole dei Re a pár dní tam zůstat… ležet na sluníčku a milovat se až do vyčerpání.”

Lehce se zamračila. „Zní to krásně, ale já se musím vrátit hned po křtinách sem.”

„Proč?”

„Kvůli tomu plesu.”

„Myslel jsem si, že když jsi vzala tu dobrovolnickou práci -místo toho, abys přijala místo, které jsem ti nabízel já -měla účel, abys se mnou mohla cestovat.”

„Já s tebou chci cestovat. Ale ty teď mluvíš o dovolené -a tu si teď momentálně vzít opravdu nemůžu. Obzvlášť, když jsou ty křtiny a výlet do Kadáru tak blízko sebe.”

„Pověř někoho, ať se postará o tvoje povinnosti.”

„Ne.”

„Kdybys souhlasila, že budeš pracovat v mém týmu, tyto problémy by nenastávaly.” „Já pro tebe nechci pracovat.”

„Proč, zatraceně?” Sevřel zuby. Neklel často a už vůbec ne před ní. Něco takového si od něj nezasloužila, to si moc dobře uvědomoval.

„Chci být nezávislá.”

„Ale ani teď nejsi nezávislá. Jsi závislá - na mně. To, že pracuješ v Centru dětské naděje, na tom nic nemění.”

„Nechci dostat práci proto, že jsem tvoje partnerka. Chci si vydobýt svoje vlastní postavení, i když mi za tu práci organizace neplatí.”

„Velmi dobře víš, že jsi byla ve své práci mimořádně úspěšná, když jsi dělala asistentku diplomata. Tvůj minulý zaměstnavatel tě pouštěl velmi nerad a dal mi to najevo. Nemám ani nejmenší pochybnost o tom, že bys mému týmu byla velkým přínosem.” „Ostatní by to tak neviděli. Mysleli by si, že mám to místo proto, že spolu spíme.” „Není to jedno?”

„Mně to není jedno. A kromě toho, moje práce v Dětské naději se mi líbí a mám ji ráda.” Pohlédla na hodinky. „Musím už jít. A ty taky.”

„Ještě jsem neskončil s tímto rozhovorem.”

„Ale já jsem skončila.” O krok ustoupila, jako by chtěla svá slova zdůraznit.

Vešel za ní do pokoje a cítil se zoufale bezmocný. „Čeká se ode mě, že to jen tak přijmu?”

„Já jsem se tak rozhodla. Ale jestli to přijmeš nebo ne, to je jenom na tobě.”

„Když to říkáš, zní to, jako bych slyšel mého otce.”

„Ne matku?”

„Ne. Ta by se nikdy nehádala.”

Zamračila se a šla dál ke dveřím. „To je asi další věc, která ze mě dělá dokonale špatný materiál na princeznu Zohry, že?”

Otevřel ústa, aby jí odpověděl, ale ona se rychle otočila a otevřela dveře. Chalíl nechtěl uspořádat představení pro hospodyni, která by určitě poslouchala, kdyby na Jade hlasitě volal. Nejraději by s něčím praštil. Místo toho však uchopil svůj kufřík.

Jade měla pravdu. Dnes ráno si nemohl dovolit přijít na schůzku pozdě. V tom dalším se však mýlila. Určitě si spolu ještě popovídají na téma jejího zaměstnání u něj. Je od ní bláznovství, že se tak moc stará o to, co si pomyslí jiní lidé. Byl si jist, že by netrvalo dlouho, a všichni by zjistili, že svou práci dělá mimořádně dobře.

Už skoro dva roky toleroval její potřebu nezávislosti, ale teď s ní chtěl trávit víc času. A viděl jedinou cestu, jak toho dosáhnout: zaměstnat ji ve svém týmu. Kdo ví…? Když bude pro něj pracovat, možná by jeho rodina dokonce začala tolerovat její přítomnost na určitých akcích.

Opravdu se chce s jeho rodinou tak moc setkat? Stačí, když trochu ovládne svou paličatost, a může se to stát.

Něco uvnitř mu však říkalo, že to nebude tak jednoduché, jak to vypadá.

DRUHÁ KAPITOLA

Jade stála vedle Chalíla a hovořila s několika diplomaty a jejich manželkami ve velkém a elegantním přijímacím pokoji. Světlo svíček a křišťálových lustrů se odráželo od nákladných šperků většiny žen a dokonce i některých mužů. Diplomatická kariéra v jedenadvacátém století rozhodně nebyla určena masám.

Ale to asi nebyla nikdy. Většina diplomatů, s nimiž se kdy setkala, se s penězi buďto už narodila nebo je byli schopni vydělat.

Nenásilně se bavili o světové politice a jakoby mimochodem vystavovali svůj vkus, který byl rozhodně na místě, neboť většina z přítomných přitahovala hledáčky reportérů předních světových deníků. Na jednom z takových večírků kdysi potkala i Chalíla. I jeho bohatství bylo okamžitě očividné ze značkového obleku a ručně šitých polobotek. To však její pozornost nepřitáhlo.

I přesto však byla hluboce zasažená od první chvíle, kdy ho spatřila. Nejen že úžasně vypadal, měl také neuvěřitelné charisma. A tento dojem se poté, co se spolu seznámili, ještě zvýšil. Zjistila, že je mužem, kterému skutečně leží na srdci stav moderní společnosti i role, kterou hraje jeho země na světové scéně. Kromě toho všeho měl neobyčejnou zásobu šarmu - a byl pochopitelně také velmi, velmi sexy.

Ještě toho večera ji pozval na večeři - a od toho dne si udělal čas ve svém přeplněném diáři, aby se s ní mohl denně vidět. Poprvé se spolu milovali asi dva týdny po začátku jejich známosti - poté, co ji podpořil plamenným projevem o potřebách a právech dětí. O další dva týdny později se k němu odstěhovala.

Když dostal pokyn, aby svou domovskou základnu přesunul z Washingtonu do Evropy, souhlasila s tím, že skončí se svou prací a pojede s ním. Líbila se jí pozice asistentky diplomata, ale přesto ihned odmítla Chalílovu nabídku, aby pracovala pro něj. Svou první práci dostala díky konexím svého otce. Byla odhodlaná získat své další místo čistě na základě svých vlastních předností.

Byl to Chalílův nápad, aby poskytla svůj čas nějaké neziskové organizaci, a ona souhlasila. On se postaral o jejich životní náklady - a ona měla naspořeno dost na to, aby vystačila se svými potřebami. Chalíl navíc trval na tom, že jí bude kupovat šaty a další věci, které bude potřebovat k tomu, aby se po jeho boku cítila dobře a sebevědomě.

Napadlo ji teď, zda neudělala chybu. Líbilo se jí, že měla možnost s ním cestovat, ale nezamlouvalo se jí, že je na něm plně závislá. A také se jí nelíbilo, že byl hotov mávnout rukou nad důležitostí jejích zodpovědností jen proto, že za svou práci nebyla placená.

Byl to nový přístup - alespoň měla ten dojem. Její pozice v Dětské naději jen zřídkakdy kolidovala s jeho plány a záměry: tentokrát to bylo poprvé, co s ním odmítla někam jet. Ale ten ples bude opravdu důležitý. Navíc byl jejím nápadem, a proto se za jeho uskutečnění i průběh cítila osobně zodpovědná. Kromě toho silně věřila v celou jeho myšlenku.

Chalíl jí lehce položil ruku na rameno. „ Jade…”

Pohlédla na něj. Jeho oči hleděly do jejích, jako by se jí snažil přečíst myšlenky.

Polkla. „Uniklo mi něco?”

„Jen jsem se ptala, zda se zamýšlíte ucházet o pozici na americké ambasádě,” ozvala se manželka jiného diplomata.

„Ach. nevěděla jsem, že je na velvyslanectví vypsaný konkurz.”

„Myslím si, že to nezveřejňovali.”

Jade přikývla. Většina konkurzů na volná místa neprocházela běžnými veřejnými kanály. Ona se však o takových věcech většinou doslechla přes Chalíla. Věděl o tom?

„To je pro mě novinka,” odpověděl, než se jej mohla zeptat. Věřila mu.

Nikdy neprojevovala obzvláštní touhu pracovat na americkém velvyslanectví, takže si byla jistá, že v tomto směru nechová žádné obavy. Nechtěla se nikoho dotknout, a tak byla ráda, že se o této možnosti dozvěděla včas na to, aby ji nemusela odmítnout oficiálně, pokud by jí byla nabídnuta. Těžko by to vysvětlovala -diplomatické prostředí v tomto směru bylo horší než americké maloměsto.

Usmála se na tu ženu, ale promluvila pevným a rozhodným hlasem: „Jsem moc spokojená na svém místě v Centru dětské naděje. A kromě toho mi tato práce umožňuje uspořádat si moje záležitosti podle Chalílova pracovního diplomatického rozvrhu.”

Žena se zatvářila pochybovačně. „Ach ano, chápu. Ale to přece není placené místo, nebo snad ano?”

„Ne, není,” odpověděl Chalíl, než měla Jade možnost cokoli říct. „Ale pokud by Jade chtěla pracovat za peníze, má možnost přijmout trvalou nabídku stát se součástí mého týmu.”

„Ale to by bylo divné, ne? Chci říct, kdybyste se vy dva rozešli, pak by byla v nezáviděníhodné pozici: musela by si hledat novou práci i -” odmlčela se a přivřela oči ,,-hm. místo k bydlení.”

Samozřejmě, i člověku s polovinou mozku bylo jasné, co vlastně chtěla naznačit - a lidé v jejich skupince rozhodně nebyli hloupí. Ano, udělala tu pauzu záměrně, aby jim dala čas na představu, co asi tak Jade bude hledat. Z jejího tónu bylo jasné, že ve skutečnosti chtěla říci, že si bude hledat nového muže, který ji bude vydržovat - tak pohlížela na Chalílovu roli v jejím životě.

Jade se snažila neustále usmívat, ale Chalílův obličej pokryl mrak. „Nemám ve zvyku předpokládat špatný vývoj situace,” odpověděl nicméně hladce.

„Zřejmě si můžete dovolit přehlížet nevyhnutelné.”

„To rozhodně ne. Jde jen o to, že ten den, o kterém hovoříte, je ještě hodně daleko - pokud vůbec nastane.”

„Skutečně?” pousmála se ta žena. Nezdálo se, že na ni Chalílova ujištění udělala nějaký dojem. „Takže už brzy uslyšíme svatební zvony? Nepředpokládala bych, že vaše rodina bude schvalovat takový svazek.”

Jade neměla ani ponětí, proč se ta žena chová tak neomaleně -věděla jen, že pochází z velmi staré konzervativní rodiny. Možná ji Jadeino postavení v Chalílově životě osobně uráželo. Nejen že nejsou svoji, ale Jade nikdy nebude moci být jednou z nich.

Než by zareagovala neslušně, raději se kousla do jazyka. Už čelila horším urážkám jen proto, že byla Američanka. Teď musí zachovat důstojnost a klid - už kvůli muži, jehož miluje.

„Jade by byla ideální partnerkou pro jakéhokoli diplomata. Je inteligentní, taktní a má velké porozumění pro život za hranicemi jejího světa,” promluvil Theo, řecký obchodník.

On a Jade spolu sdíleli vášeň pro pomoc dětem v zemích zmítaných válkou a seděli spolu v charitativním výboru spojeném s Dětskou nadějí. „Myslím si, že by ji v jakékoli diplomatické rodině uvítali s otevřenou náručí. I v Chalílově.”

Chalíl vedle ní ztuhl.

„Skutečně máte tento názor?” zasmála se žena skepticky. „Vždycky jsem si myslela, že řecká mentalita je v mnoha důležitých ohledech blízká mentalitě Zohry a Jahwaru.”

„V tom případě možná těmto mentalitám nerozumíte tak, jak jste si myslela,” odpověděl Theo.

„To je víc než zjevné,” dodal Chalíl ledově. „Je také zjevné, že ve vás váš manžel nenašel takový poklad, jaký jsem našel já v Jade. Nikdy ještě neurazila partnerku jiného diplomata - a drby ji nezajímají.”

Žena byla Chalílovou odpovědí šokovaná, nemohla však být překvapená víc než Jade. Nikdy ještě nezažila, aby Chalílova diplomatická uhlazenost sklouzla stranou. Tato žena může být manželkou nějakého menšího diplomata, Chalíl si však rezervoval svoje drsnější stránky jedině pro vyjednávání. Kromě toho byl mimořádně dobrý v tom, aby uhladil jakýkoli společenský problém.

„Nechtěla jsem nikoho urazit,” odpověděla žena a vypadalo to, že svých hloupých poznámek skutečně lituje. „Skutečně ne?”

Než mohla odpovědět, Chalíl vzal Jade za paži a odcházel s

ní.

„Je načase, abychom popřáli našemu hostiteli dobrou noc a vydali se domů.”

Jade neměla příležitost se s nikým rozloučit, nestihla ani poděkovat Theovi za jeho laskavost. Když spolu už seděli v autě, postěžovala si na to.

Šlápl na plyn a vůz zrychlil. „Chtěla jsi snad s Theem mluvit

déle?”

„Chtěla jsem mít šanci slušně se rozloučit.”

„Možná se ti zamlouvalo, jak se za tebe postavil?” V Chalílově hlasu teď zazníval osten, kterému nerozuměla.

„Vždycky je pěkné vědět, že někdo, koho obdivuješ, má o tobě vysoké mínění.”

„Takže ty ho obdivuješ?”

„Samozřejmě, že ano. Je to nesmírně bohatý muž, ale věnuje čas a obrovské množství peněz na to, aby vylepšil podmínky života dětí ve válečných oblastech.”

„A já nedělám nic jiného, než že se snažím zachovat mír mezi nestabilními zeměmi a ovlivnit politické klima v zemích zmítaných finančními a přírodními katastrofami.”

Jade hleděla na Chalílův profil. Náhle jí to došlo. „Ty žárlíš!”

„Na co bych měl žárlit? Na muže s nímž trávíš tak málo času a vždy ve společnosti jiných lidí? To opravdu ne. Jsi moje. Vím to. A on to taky ví.”

„Nevím, proč se tady biješ do hrudi a něco si dokazuješ, ale ráda bych tě upozornila, že jsem tvoje partnerka, ne otrokyně. Jsem jen svoje - ne tvoje.”

„Já to tak nevidím.”

„Takže ty na mě pohlížíš jako na nějaký druh otrokyně?” naléhala.

„To ne, ale patříš mi.”

„Ach, skutečně?” zeptala se. I její vlastní hlas nebezpečně zesládl. Naprosto netolerovala mužskou nadřazenost - a on to moc dobře věděl.

„Ano, skutečně,” odpověděl ironicky. „A co víc, Theo to vidí stejně. Nikdy by se o nic nepokusil, dokud jsi pod mojí ochranou.”

„Pod tvojí ochranou?”

Rychle se na ni podíval. „Víš dobře, co mám na mysli.”

„Ne. Myslím, že nevím. Objasni mi to, prosím.”

„Jsi moje. Už jsem to řekl.” „Tvoje co? Tvoje partnerka… přítelkyně… milenka?” zeptala se nevěřícně. „Ano.” „Ano co?” „To všechno.”

„Ty na mě vážně pohlížíš jako na svou vydržovanou milenku?”

„Pohlížím na tebe jako na svou dívku. Snažíš se mi říct, že ty to vidíš jinak?”

Tak to bylo chytré. Míč se vrátil zase k ní. Věděla, že tyhle věci Chalíl dokáže dokonale.

„Já se vnímám jako tvoje partnerka - ne milenka,” odpověděla, protože nechtěla upadnout do pasti zjednodušujících odpovědí.

„Chceš Thea?” „Ne!”

„Patříš mně… do mojí postele, Jade.” „Jsem víc než jen nějaký pohodlný polštářek, Chalíle.” „To jsi. Jsi toho hrozně moc - a jsi moje.” Lehce utěšená jeho ujištěním, odpověděla: „Stejně tak, jako jsi ty můj… a jako ty patříš do mojí postele.” „To je jasné.”

„Je to rovnocenný vztah, Chalíle.” „Nikdy jsem nechtěl naznačit, že není.”

Tomu věřila. „Takže se shodneme na tom, že patříme jeden druhému… že ten vztah je vzájemný?”

„Ano.”

„Tak proč v tom případě žárlíš na Thea?”

„Nežárlím.”

„Jasně.”

Dlouho mlčeli, ale Jade na něj hleděla zkoumavým pohledem. „Znáš mě až moc dobře,” povzdechl si nakonec Chalíl. „Anebo skoro vůbec ne.”

Rychle na ni pohlédl. „No dobře, zrovna jsem otevíral pusu, abych to nějak diplomaticky urovnal, když jsem slyšel, jak se za tebe postavil. Bylo to, jako by si tě přivlastňoval - a to mě rozzlobilo.”

Náhle porozuměla. Chalíl je vynikající diplomat, ale je také skutečný muž - za jeho charismatem se skrývá spousta machisma. Ano, mezi muži je vždy přirozeným vůdcem, a proto někdy dosahuje výraznějšího vlivu než diplomaté z mnohem větších zemí.

A přirozeně se mu nezamlouvá, když nějaký jiný muž zaujme ochranitelský postoj vůči jeho dívce. Musela potlačit úsměv. „Ty ses za mě taky postavil.”

„Ale neudělal bych to.”

„A to je to, co tě vlastně rozzlobilo, že?”

„Ano.”

Theo prošlápl cestičku, kterou teď Chalíl vnímal jako tu správnou. A zlobil se sám na sebe za to, že jeho diplomatické návyky mu zabránily, aby se tak zachoval rovnou.

„Když jsem s tebou začala tento vztah, věděla jsem, že jsi diplomat. Chápu omezení a limity, které ti ta práce přináší.” „Opravdu?” Jeho tvář byla ve stínu, a tak nedokázala určit, jak se asi tváří. „Ano.”

„Ale omezení, která na mě klade má rodina, nechápeš.”

„Nelíbí se mi pocit, že se za mě stydíš.” Tak se ve skutečnosti necítila, ale neměla k něčemu podobnému daleko.

To, co ji skutečně trápilo, bylo to, že se za ni stydí jeho rodina. Věděla však, že ho miluje, a nedokázala by si představit, že by od něj mohla odejít. Teď - ani jindy.

„Já se nestydím.”

„Ale tvoji rodiče by se styděli, kdyby se se mnou měli setkat.” Cožpak vážně nerozumí, o co jí jde? Jak moc ji to bolí?

„Ti mají jiný pohled na život.” „Nechtějí se setkat s tvojí milenkou?” Zatvářil se netrpělivě. „Ne.”

„Ale já nejsem tvoje milenka. Jsem tvoje partnerka.”

„Moje rodina ten rozdíl nevnímá.” Odmlčel se a věnoval se řízení. Ona však cítila, že přemýšlí. „Napadlo tě někdy, že kdybys pro mě pracovala, je možné, že by se s tebou na základě

toho setkali?”

Ne, na to nepomyslela. „Ale neuznali by náš vztah?”

„To samozřejmě ne.”

„V tom případě nechci, děkuji.”

Rozzlobeně vydechl. „Proč ne? Říkala jsi, že se s mojí rodinou chceš sejít. Tohle je možnost.” „Možná. Není v tom žádná záruka.” „To je pravda,” připustil neochotně.

„A i kdyby mě rádoby přijali, nebylo by to přijetí do rodiny. Stejně bych z ní byla vyloučená.”

„Ano.”

Zachvěla se, když si takový život představila. Znělo jí to hůř než současná situace. To, co navrhoval, by byl život ve lži - a to by nesnesla. „Jak jsem řekla na té recepci - mám svou práci ráda.”

„Ale já bych se s tebou chtěl víc vídat.”

„To, že bych pro tebe pracovala, by nemuselo znamenat, že bys mě vídal víc. Svého šéfa ve Washingtonu jsem nepotkala celé dny.”

„Pracovala bys pro mě na jiné pozici.”

„Co by se ode mě čekalo? Sex na pracovním stole?” zasmála se bez humoru.

Podíval se na ni tak, že se vnitřně zachvěla. „To zní docela slibně.”

„Ani náhodou.”

„Dobře. Tak jak by ti zněla pozice mojí osobní asistentky?”

„Vždyť máš osobního asistenta.”

„Tak bych měl dva. Násir by nějakou pomoc uvítal.”

„Násir by mohl vést OSN a ani by se nezpotil.”

„Proč mi to děláš tak těžké?”

„A proč nejsi schopen přijmout, že pro tebe nechci pracovat?”

„Protože tě chci ve svém týmu.”

„A když něco chceš, musíš to dostat?”

„Tebe jsem dostal, nebo ne?”

„Ano, ale myslím, že nevíš, co si teď se mnou máš počít.”

„V tom se dokonale mýlíš. Vím naprosto přesně, co bych s tebou chtěl dělat.”

„Milovat se.” Její hlas byl plochý a nevýrazný. Tenhle rozhovor se jí moc nelíbil.

„Je na tom něco špatného?”

„Není, ale nemůže jít jen o to.”

„Víš přece, že to tak není.”

„Myslíš, že to vím?”

„Na co se mě ptáš?”

„Jestli ti na mně tak záleží, proč ve tvém životě existuje tak velká a důležitá oblast, do které nemám povolený vstup?”

„Říkala jsi, že už se o tom nikdy nebudeme bavit.”

„Tys s tím začal.” No, to nebyla moc pravda, ale… nemohla si pomoci. On však v rozhovoru pokračoval.

„Já jsem začal jen s tím, abys pro mě pracovala.”

„Abych se mohla potkat s tvou rodinou na jiné bázi než jako tvoje hanebná milenka. Děkuji, ale to nechci. To, co máme teď, je alespoň upřímné. Ráda bych, aby to tak zůstalo.”

„Nemám ve zvyku lhát.”

„Ale v zájmu klidu v rodině jsi ochoten ignorovat očividnou realitu.”

Neodpověděl, ale jeho rychlá jízda a vzteklé pohyby volantem jí mohly o jeho náladě vyprávět celé romány.

Zrovna se svlékali, když přerušila ticho. „Podařilo se ti upravit svůj program, abys mohl se mnou jet na křtiny Theresiných dětí?”

„Neřekl jsem, že to udělám.”

„Ale já jsem věděla, že se o to pokusíš.” Toto byla oblast, v níž se naučil chovat rovnocenně velmi brzo.

Jade se snažila přizpůsobit svůj program jeho možnostem, a proto očekávala totéž úsilí i od něj. Řekla mu, že pojede sama jen proto, že ji podráždila skutečnost, že lidé, kteří pro něj tolik

znamenají, ji nechtějí přivítat ve svém středu - ne proto, že by od něj očekávala, že s ní skutečně nepojede. „Snažil jsem se.”

„A?”

„Můj otec nepovažuje krtiny za adekvátní omluvu pro odřeknutí diplomatické večeře ve Washingtonu.”

„A?”

„A dobře víš, že Hakím neodjede od své ženy a novorozeného dítěte tak brzy. Stejně tak po ní nemůže chtít, aby s ním zrovna teď jela tak daleko.”

„Vysvětlil jsi svému otci, že ti na tom osobně záleží?”

Měl už na sobě jen kalhoty a teď zahákl prsty za pásek. „To by ničemu nepomohlo.”

Jako obvykle ji pohled na jeho tělo vzrušil. Směrem k pásku kalhot se chloupky na jeho hrudi zužovaly jako šíp, který ji zval do jeho intimity. Teď si však nemohla dovolit, aby ji její touha rozptylovala. Toto je příliš důležité. „Takže ty skutečně očekáváš, že tam pojedu sama?”

„Je mi to líto.” Jeho výraz, oči, smutný pohled, to vše jí říkalo, že mluví pravdu. „Přál bych si to změnit, ale nemůžu.” „A ty si myslíš, že kdybych pro tebe pracovala, něco by se na takových situacích změnilo?” Sevřel čelist. „Ne.”

„Ani já si to nemyslím. Jen by to všechno bylo pro tebe mnohem pohodlnější.”

„A ty pro mě proto nechceš pracovat? Protože tvoje výhody nebudou stejně velké jako ty moje?”

Brzo se jí začne ptát, proč s ním nechce trávit víc času, když ve skutečnosti chce. Tam se v tomto rozhovoru nenechá zavést. Jsou na kluzkém svahu, na němž by bez opory mohla lehce uklouznout. „Nechci pro tebe pracovat proto, že si chci najít svou vlastní cestu.”

„Skoro dva roky žiješ v mém domě, spoléháš se na mou podporu.”

„A co tím chceš říct?” zeptala se se strachem, že opět vytáhne to ošklivé slovo - milenka.

Byla daleko rozrušenější, než si sama myslela. Její srdce, o kterém se domnívala, že si s tímto vztahem radí dobře, ji ve skutečnosti bolelo bolestí, kterou se snažila několik měsíců nevnímat. Ale dál už to nešlo… napětí se v ní sbíralo a hrozilo vybuchnout silou nukleární nálože.

„Chci tím především říct, že fakt, že bys pro mě pracovala, z tebe neudělá závislou ženu. Okolnosti našeho vztahu se nezmění.”

„Možná mě už vnímáš jako závislou ženu. Ženu v zajetí?”

„Ne. Nic se nezmění, protože jsi krásná a inteligentní, máš svá vlastní práva a práce pro mě to nemůže ovlivnit.”

Zvolil přesně ta pravá slova… diplomatická a ujišťující… neukonejšila však bolest, kterou cítila. Takže on ji skutečně vnímá jako svou milenku. Skutečně to tak je. Určitě to tak bylo vždycky, jen si to neuvědomovala, protože ona sama se tak nikdy neviděla. To jen vysvětluje, proč má pro postoj své rodiny tolik pochopení.

Zřejmě k ní nechová ani úctu. Alespoň ne dostatečnou na to, aby se jim postavil a vzal si ji za ženu. Ale muži, jako je Chalíl, se se svými milenkami nežení… Ta žena na recepci to vystihla vlastně přesně.

Teď, když s ním Jade žije, jeho rodina by ji nikdy nepřijala jako jeho nevěstu. A to Chalíl věděl ještě před tím, než ji vůbec požádal, aby s ním začala bydlet. Nezáleželo mu na tom, protože s ní nijak nespojoval svou budoucnost. Proč jí jen trvalo tak dlouho, než to pochopila?

„Jade?”

„Co je?” zeptala se, když mířila do koupelny, kde se plánovala konečně pořádně vyplakat ve sprše.

Milenky přece nemohou nechat své milence vidět jejich slzy. „Jsi v pořádku?”

Jak by na to měla odpovědět? Její srdce už nedokáže unést další otevřený rozhovor. „Jdu se osprchovat,” odpověděla vyhýbavě.

Položil jí ruku na rameno, a to ji také bolelo. Ne fyzicky, ale bolestí, která byla krutější než jakákoli bolest těla. Musela použít veškeré své síly na to, aby se nezhroutila. Jeho dotek jí vždy

přinášel potěšení a radost. Ale teď věděla, že musí z jeho dosahu okamžitě utéci.

Milovala tohoto muže, ale on ji nikdy nevnímal jinak než jako dočasnou milenku.

Hladil ji po šíji a promluvil jí do ouška: „Opravdu mě ty křtiny hodně mrzí. Kdybych mohl změnit svůj rozvrh, udělal bych to.”

Dotkl se jejího krku teplými rty.

„Taky se omlouvám za to, že jsem se choval tak hloupě

ohledně Thea. Vím, že chceš jen mě, tak jako já chci jen

tebe.”

„To je v pořádku.” Musí se dostat od něj pryč. Ale věděla, že když se vymaní z jeho doteku, půjde za ní a bude se dožadovat odpovědi na to, co se s ní děje.

A to bylo to poslední, co si teď přála.

„Jsi tak příjemná a vábná,” šeptal jí a jeho ústa ji líbala na paži a rameni. „Možná bych tě dokázal přemluvit, abys byla ještě vstřícnější?”

Rozechvívající melodie jeho hlasu ji nenechala na pochybách ohledně toho, co má na mysli. Měla by být rozzuřená tím typicky mužským způsobem, jak ukončit hádku nebo spor. Ale jeho hlas zasáhl všechny její smysly a probudil v ní pocity, které bojovaly s její bolestí. Pocity, které ji mohou alespoň na chvíli zahnat.

Srdce ji prosilo, aby tyto pocity nezaháněla a připomínalo jí, že slast a potěšení jsou krásná místa, kam se může před svou bolestí skrýt.

Toto se naučila, když potkala Chalíla těsně po smrti svého dědečka. Zemřel pouhé dva roky po její babičce a žal z jejich ztráty byl zahlcující. Byli to dva lidé, které milovala nejvíc na světě a kteří jako jediní skutečně milovali ji.

Z té kruté bolesti se léčila v Chalílově objetí.

Obrátila se k němu tváří a hledala opět tentýž lék…

TŘETÍ KAPITOLA

Jejich oči se setkaly. Ty jeho byly plné příslibů slasti a zranitelnosti upřímné touhy. Možná si s ní nepředstavuje společnou budoucnost, nemohla však pochybovat o tom, že ji chce a potřebuje právě teď.

Objala ho oběma rukama kolem krku a přitiskla se k němu.

„Možná mě přemluvíš, abych si tu sprchu dala společně s tebou.”

„V tom případě bych byl doopravdy šťastný muž.” Rukama sklouzl po jejích nahých zádech a Jade se zachvěla touhou. „V tom se s tebou nemůžu přít.” Zasmál se hlubokým hlasem. „Jsi svůdkyně, víš to?” „Nechci, aby ses se mnou nudil.” „To se nemůže stát.”

Přála si celým srdcem tomu věřit. Ale podstata jejich vztahu jí začala být jasná - je na dobu určitou. Nevěděla jen to, jaké je konečné datum. Kdyby k sobě měla být skutečně upřímná, musela by si přiznat, že ho ani znát nechce.

„Přestaň.”

„S čím mám přestat?” „S přemýšlením.”

„Ale já nepřemýšlím.” No dobře, možná přemýšlela.

Ale nechtěla. Potlačila svoje chmurné myšlenky a vzdychla. „Chci jen cítit.”

Vzal ji do náruče. „To jsi tak dekadentní?”

Objala ho jednou rukou kolem krku a druhou dlaní ho pohladila po bradavce. „A jsem?”

„Ano.”

Zarazila se. „Je to snad stížnost?” „To rozhodně ne. Je to kompliment.”

„Tak to je dobře.” Začala se ho dotýkat způsobem, o němž věděla, že jej spolehlivě vzruší.

Vzal ji do náruče a odnesl do koupelny. Měl pocit, že pod jejími doteky taje.

„Jsi poklad, víš to?” promluvila.

„Poklad?”

„Skvěle vypadáš, máš úžasné svaly, šarm, charisma -a dokonce i peníze.”

„Penězi jsem na tebe dojem snad neudělal!”

„Tvoje mužnost mě zajímá mnohem víc, to je pravda.”

„Mužnost?”

Sklopila hlavu a hleděla na jeho mocný hrudník. „Rozhodně.”

„Tak to ano,” vydechl. Tvrdě ji políbil. „Souvisí to s udržováním teritoria, víš? Nevěděla jsi, že všichni šejkové jsou velmi mužní?”

„Ty máš mužnosti rozhodně na rozdávání.”

„To jsem rád, že si to myslíš.”

Usmála se.

„Já ale zrovna teď nemyslím, nevzpomínáš si?” „Hlupáčku.”

Políbila ho lehce na krk a vzápětí na ústa. Pak se odtáhla. „Ano, hlupáček - to jsem celá já.” „A taky jsi moc sexy.”

„Myslíš?” „Vím to.”

„Je fajn to slyšet.” „A dost už řečí.”

Pohlédla na něj, ale neřekla ani slovo.

Usmál se na ni a záblesk jeho bělostných zubů, jež se odrážely od opálené tváře, ji rozechvěl. Jeho úsměv… ten ji vždycky srazil na kolena. Pak ji znovu políbil, vášnivě a prudce, rovnou na její třesoucí se rty. Rozevřela je a on si ji okamžitě podmanil.

Postavil ji na zem a svlékl si kalhoty. Jejich rty se však nerozpojily, jejich jazyky spolu tančily ve smyslném tanci, z něhož slábla v kolenou. Líbal se s ní dokonce i tehdy, když konečně pustil sprchu.

Slyšela zasyčení vody, ale přesto zalapala po dechu, když ji vmanévroval do sprchy tak, že jí její trysky lehce masírovaly tělo. Hlavice nad nimi byla vypnutá, voda jí stříkala jen na záda a stehna. Vodní masáž ještě zvýšila její vzrušení a Jade se pověsila Chalílovi na ramena, aby se udržela na nohou.

Nakonec přerušil polibek a otočil ji zády k sobě, takže se rameny opírala o jeho hrudník. Voda nyní stříkala přesně na její ňadra, malé trysky masírovaly její tvrdé bradavky s něžnou silou. Proud spodních trysek mířil na její stehna, laskal její rozcitlivělou pokožku a rozechvěl ji touhou po tom, aby se jí Chalíl dotýkal na jejích nejintimnějších místech.

„Toto není zrovna poloha, která poskytuje oboustranné potěšení,” vydechla.

„Musím si přece svoje místo ve sprše zasloužit,” odpověděl. „A rozhodně si nemysli, že mi nepřináší potěšení, když se tě dotýkám.” Vztáhl ruku pro masážní rukavice, které si koupila v jednom malém obchůdku ještě ve Státech.

Koupila si je, aby s nimi odstraňovala odumřelou pokožku po holení nohou, ale Chalíl pro ně velmi brzy našel mnohem smyslnější použití. Nasadil si je před ní, aby ho viděla, a pak si je navlhčil sprchovým olejem. Jeho vůně smíchaná s vodními parami ještě zvýšila sexuální atmosféru, kterou se snažil vytvořit.

Pozorovala jeho ruce a věděla, že se jí brzy začnou dotýkat -měla pocit, že se jí srdce rozskočí touhou.

Jako kdyby to věděl, přitiskl jí ústa na ouško. „Tohle se ti líbí, že ano?”

Její tělo se k němu místo odpovědi pevně přitisklo. Pak zaklonila hlavu a opřela se mu o rameno.

Zasmál se a vzal do rtů její ušní lalůček. Zachvěla se a cítila, že celá zvlhla na místě, kterého se mohl dotýkat jen a jen on.

„Taky se mi to líbí, azíz. Moc rád hladím a pečuji o tvoje nádherné tělo jakýmkoli způsobem, ale myslím, že tenhle mám ze všech nejraději.”

„Já vím… ” zasténala, když jí začal umývat ramena drsnými rukavicemi. Kontrast kluzkého mýdla a mírně hrubého povrchu rukavic probouzel její smysly naplno.

Jeho ruce se pohybovaly v malých kruzích a laskaly každý centimetr jejího těla. Umyl každičké místo na jejích pažích, nohou, zádech a zadečku, když si před ni nakonec klekl a umyl a namasíroval jí chodidla.

Pak ji políbil na zadeček a pomalu, velmi pomalu přesunul svoje ruce na přední stranu jejích nohou - tak lehce, že si skoro nebyla jistá, zda se jí skutečně dotýká. Třásla se touhou a to se ještě nedotkl citlivé pokožky na vnitřní straně stehen.

Chalíl ji naučil, že v rukou jejího milence je celé její tělo jednou erotickou zónou. Každé pohlazení zvyšovalo její připravenost a touhu. Nikdy se necítila víc jako žena, než když se jí Chalíl dotýkal s celou jeho mužskou intenzitou a zájmem.

A dnes přesně toto chtěla. Potřebovala fyzicky vyjádřit svou vlastní lásku - a není snad milování daleko krásnějším vyjádřením lásky než bezmocný pláč, kterému by se místo něj zcela jistě oddala?

Ano, pláč může přinést úlevu, ale nic nezmění. Toto se naučila už před dlouhou dobou - ani si nepamatovala, kdy přesně. Možná to bylo tehdy, kdy ji její rodiče poprvé zanechali u babičky a u dědečka, aby si mohli naplňovat svoje vlastní sny a ambice. Ale určitě už to věděla v době, kdy v šesti letech nastoupila na internátní školu. Rodiče za ní přijeli během vánočních prázdnin, ale zůstali naprosto nepohnutí jejími slzami, když je prosila, aby s nimi mohla zůstat do doby, než začne další pololetí.

A nežila s nimi ještě celý další rok.

Nechtěla, aby její stará bolest zasáhla do toho všeho, co se dnes večer snažila prožívat, a tak prudce zavřela a zamkla dveře do vzpomínek.

„Dotýkej se mě,” zaprosila. Věděla, že když se brzy neponoří do slasti, zaplaví ji smutek.

„Vždyť se tě dotýkám, azíz,” ozval se za ní Chalíl smyslným šeptem.

„Víc… potřebuji víc.

Políbil ji na pokožku na zádech. „Tak dostaneš víc,” zašeptal.

Začal ji hladit na bříšku a ona sténala a pohybovala boky. Líbal ji a laskal jazykem na zádech, přesouval se k její šíji a spolu s ním se vzhůru posouvaly i jeho ruce, až ji začal hladit pod ňadry. Zachvěla se, když ji opět prostoupila nová a prudká vlna vzrušení.

Lehce ji kousl do šíje. „Jsi tak sexy.”

„Jen pro tebe.”

„Jen pro mě.” Z jeho hlasu zaznívalo hluboké uspokojení -Jade věděla, že její slova slyšel rád.

„A ty bys to nedělal pro nikoho jiného, že ne?”

„Nikdy.”

Položil jí dlaně na ňadra a rukavicemi dráždil bradavky těmi nejdrobnějšími pohyby.

Nesmírně toužila po tom, aby se jí dotýkal v samém středu její bytosti, ale stejně tak se jí líbilo, co s ní dělal, takže balancovala na pokraji potěšení a mučení.

„Je načase, abych tě umyl intimně.”

„A tohle není intimní?” zalapala po dechu, když jí stiskl ňadra, než z nich odtáhl ruce.

Místo odpovědi si stáhl rukavice a přikryl rukou jemné kudrlinky, za nimiž se ukrývalo její teplo a vlhkost. „Toto je intimní. I když i to, že se tě mohu dotýkat jinde, je úžasné privilegium, azíz”

„To je dobrá odpověď.”

Vklouzl jedním prstem do její svatyně. „Otevři se pro mě, má holubice.”

Odtáhla od sebe stehna a její svět se zúžil na toto místo a tuto chvíli. Nic kromě tohoto malého prostoru sprchového koutu

neexistovalo, jen doteky jeho rukou. Jeho prsty se prodíraly dál a hlouběji jejím vlhkým sametovým centrem.

Oba zasténali rozkoší nad tím pocitem.

Jeho erekce horce pulzovala proti jejímu tělu a ona cítila potěšení nad tím, že jej vzrušuje stejně jako on ji. Přesně toto vědomí teď potřebovala. Vzájemnost jejich touhy byla v dané chvíli tím nejdůležitějším. Přesvědčovala ji o její důležitosti pro něj - teď. A teď muselo být tím jediným, na čem záleží… co si povolila.

Vztáhla ruce za sebe a pohladila ho po hýždích. „Miluju tvoje svaly.”

„Mám sval, který ti bude za dotek velmi vděčný.”

Zasmála se. „Ty jsi ale. To není sval.”

„Ale určitě je to něco velmi pevného a tvrdého.”

Znovu by se zasmála, kdyby si Chalíl nevybral právě tuto chvíli pro to, aby ji něžně štípl do jedné z bradavek. Vykřikla vzrušením.

„Tyhle jsou také tvrdé… jako nádherné a sladké bonbony, které už brzy ochutnám.” „Ach, ano… “

Nezdálo se, že spěchá s tím, aby se jí přestal dotýkat. Obrátil si ji čelem k sobě. Jade byla ztracená v pocitech a slasti. Dotýkal se jí na tom nejkrásnějším místě a ona se trhaně chvěla.

Vzpínala se proti jeho dotekům, hladově toužící po dalších a dalších. Přivedl ji až k prvnímu vyvrcholení, které však bylo jen pouhým začátkem veškerých slastí, jež se jí chystal poskytnout. Zdálo se, že přesně ví, co potřebuje, dával jí to bez oddechu a přiváděl její tělo k jednomu orgasmu za druhým.

Ve chvíli, kdy ji zradily nohy a ona se zhroutila na jeho tělo, si uvědomila, že křičí jeho jméno tak hlasitě a silně, až ji bolí v krku. Pověsila se na něj, protože neměla v nohách už žádnou sílu. S jednou rukou na jejím zadečku a druhou na boku našel vchod do její svatyně. Prostoupilo ji jeho žhavé teplo, a ona jej přijala, jak nejhlouběji mohla.

Naplnil ji beze zbytku, takže nebyla schopná unést další dráždění. Trhla sebou.

„Nemůžu. To je příliš,” zašeptala.

Ačkoli byl napjatý touhou po vlastním uvolnění, nezačal se v ní pohybovat, ale namísto toho vztáhl ruku a zastavil vodu, aby jí nedopadala do tváře. Pak se jí dotýkal všude tam, kde předtím, ale tentokrát s útěšlivou něhou, která uklidnila její zjitřené smysly. A v okamžiku, kdy se uvolnila, pevně ji přitiskl ke svému tělu a začal se v ní pohybovat.

Objala ho kolem krku a položila mu hlavu na rameno. Držel ji za boky a nořil se do ní krátkými pohyby, které ji dráždily zevnitř, zatímco ji líbal šíji, ramena a nakonec i rty. Jejich jazyky se proplétaly a pohybovaly se v echu jeho tance. Tentokrát vyvrcholili společně a její slzy byly v mlze a páře sprchového koutu neviditelné.

Chalíl hleděl do tmy jejich ložnice, jeho tělo ochranitelsky přitisknuté k Jade. Tvrdě spala. Její pravidelný dech naznačoval, že se do rána neprobudí.

Usnula hned po jejich milování. No, ne hned po něm. Po něm se ještě osprchovali, utřeli a vlezli si do postele. Ona však usnula v téže vteřině, kdy se její hlava dotkla polštáře. Dokonce šla spát s vlhkými vlasy, což bylo něco, o čem věděl, že nedělala ráda. Prosušil jí vlasy ručníkem a rozčesal ji - a ani to ji neprobudilo.

Vadilo mu to - byly to celé měsíce, co se něco takového stalo. Ano, připouštěl, že ji vyčerpal, ale i tak se jí něco takového nepodobalo - vždy mu alespoň řekla, že ho miluje.

Když se k němu nastěhovala, vyrovnávala se s žalem nad ztrátou svého dědečka. Chalíl věděl, že jejich milování používá jako útěchu. Tehdy často hned po něm usínala. Jednou mu řekla, že jejich milování je ten nejlepší recept na nespavost. Řekla mu, že se v jeho náručí cítí chráněná a v bezpečí. Líbilo se mu, že je v jeho moci způsobit, aby se cítila lépe, že ji mohl utěšit způsobem, jakým ji nikdo jiný utěšit nemohl. Ale několik posledních měsíců si po milování vždycky povídali.

A jemu se to líbilo.

Nebylo to proto, že by mluvili o něčem důležitém - to podstatné byl prodloužený pocit intimity a zvláštního spojení. Něco takového ještě nikdy s nikým nezažil. Bylo to jedinečné… zvláštní… důležité.

Asi by z toho neměl dělat vědu, ale nezamlouvalo se mu, že je Jade nešťastná - a bylo očividné, že postoj jeho rodiny ji zraňuje. Očekával proto přinejmenším, že nadnese toto téma -nebo téma křtin. Vlastně se na to skoro těšil.

Měl rád jejich rozmíšky, to, jak od něj vyžadovala víc, než kdy dal komukoli jinému. Sdělovala mu tím, jak moc je pro ni důležitý, a připomínalo mu to, jak důležitá je ona pro něj. Měl by děkovat Bohu za každou takovou radost. Byl však smutný, protože tentokrát doopravdy nebyl schopen svůj rozvrh změnit -a znepokojilo ho, jak brzy svůj boj o jeho čas vzdala.

To se jí ani v nejmenším nepodobalo. A Chalíl byl mužem, který potřeboval, aby jeho žena jednala předvídatelně. I když celý život cestoval po světě a byl nucen přizpůsobovat se nejrůznějším změnám, byly i takové změny, proti kterým by bojoval - a jednou z nich by byla i změna Jade. I kdyby její změna znamenala to, že by se pro něj život stal snadnějším.

Když spolu začali žít, měla letět na oslavu narozenin svého otce do Arizony. Chtěla, aby Chalíl letěl s ní, ale on to odmítl, protože měl naplněný program. Také váhal s tím, aby se setkal s jejím otcem… nechtěl, aby Jade zranilo, kdyby se s ním kvůli jejich životu na hromádce pohádal.

O nic nešlo. Nikdy neměnil program kvůli svým milenkám -na druhé straně však ještě žádnou z nich nepožádal, aby se k němu nastěhovala.

Jade přijala jeho odmítnutí bez hádky. Ale když požádala Násira, aby jí objednal letenky, zamluvila si zpáteční let až o týden později, než měla původně naplánováno. Když mu o tom Násir řekl, Chalíl od ní vyžadoval vysvětlení. Proč těch dalších sedm dní?

Nikdy nezapomene na odhodlaný plamen, který jí svítil v očích, když mu řekla, že se mu snažila vyjít vstříc a poskytnout mu od své osoby nějaké to volno, když má tak mimořádně zaplněný program. Byl tehdy rozzuřený a obvinil ji z toho, že se ho snaží citově vydírat. Ji jeho výbuch nezajímal. Řekla mu, že pokud něco tak důležitého, jako jsou narozeniny jejího otce, nestačí k tomu, aby si Chalíl přeorganizoval program, pak je jasné, že nemají ve svých životech stejně významné místo.

Vzhledem k tomu by měl být rád, že ho zbaví svojí přítomnosti, aby se mohl soustředit plně na svou práci.

Byl tehdy rozzlobený, jako snad ještě nikdy - a skoro to tak nechal. Pak se však podíval do jejích očí a viděl v nich zranitelnost, kterou se před ním ani nesnažila skrýt. Potřebovala od něj ujištění, že je pro něj stejně důležitá, jako je důležitý on pro ni. Když toto pochopil, byl ochotnější přinést nějakou tu oběť.

Ona se kvůli němu vzdala svojí práce a života ve své vlasti. Nemyslel si, že by byl kvůli ní schopen něčeho podobného, naštěstí jej však o to nežádala. Žádala ho jen o jediné - aby s ní letěl na oslavu narozenin jejího otce.

Řekl jí, že pokud je to pro ni tak důležité, uvidí, co s tím bude moci udělat. Nic jí neslíbil, ale ona mu věřila, že se o to skutečně pokusí. A tehdy mu poprvé řekla, že ho miluje.

Nakonec s ní tehdy letěl. A její otec neřekl ani jediné slovo o skutečnosti, že Chalíl a Jade spolu žijí jen tak. On a její matka s Chalílem jednali, jako by byl členem rodiny. Byl překvapený tím, jak moc jej to těšilo. Jade nebyla se svými rodiči nijak zvlášť blízká, ale stejně pro ni byli důležití.

Jejich přijetí učinilo vztah s jejich dcerou snadnější. Přál si, aby jí mohl poskytnout stejné privilegium ve své rodině, ale nemohl. Už jen to, že Jade žila nezávisle na svých rodičích, by pro jeho rodinu bylo naprosto nepřijatelné. A skutečnost, že žije s ním, z ní udělala neviditelnou osobu.

Vnímal ji jen Hakím a Catherine. Oba dva uvítali Jade jako Jadeini rodiče uvítali Chalíla. Za tohle bude svému bratranci vždycky nesmírně vděčný.

To vše však nevysvětlovalo, jak to, že tak snadno přijala skutečnost, že s ní nebude moci letět na křtiny dědičky trůnu ostrova Scorsolini a jejích sourozenců. Zřejmě pro ni křest dětí její dlouholeté přítelkyně není tak důležitý jako narozeniny jejího otce.

Buď to - a nebo má pro něj nějaké další překvapení, jako odvetu. Tentokrát ale nebude moci zůstat déle, to věděl. Už mu jasně řekla, že hned poté se bude muset vrátit kvůli přípravám charitativního plesu.

O tři dny později se Chalíl podíval na zápisník ve svých rukou a vzdychl. Násir už objednal lety do Kadáru na oslavu Hakimova a Catherinina dítěte, a pro Chalíla i Jade do Severní Ameriky. Ani jedna objednávka Jade nepotěší.

Byl napůl v pokušení říci Násirovi, aby zavolal do kanceláře Dětské naděje a zprávu tam předal, byl si však vědom toho, že tato strategie by mu nepomohla. Místo toho, aby Jade mezitím vychladla, dal by jí spíš čas k tomu, aby našla množství argumentů proti jeho plánům.

Ne, že by se s ním ohledně něčeho v posledních dnech přela. Ani se o tom nezmínila. Byla samozřejmě uprostřed příprav na ples… Ale přesto mu její snadné přijetí nepříjemných skutečností připadalo zvláštní a jistým způsobem u něj vyvolalo určitou nejistotu.

Byla to náročná, inteligentní a milující žena, která by snadno mohla přehádat jakéhokoli muže. V posledních dnech však byla poddajná a vyrovnaná. Až příliš. Je to snad klid před bouří?

Už zažil ve své vlasti divokou písečnou bouři - a kvalita Jadeina ticha a klidu mu připomněla náhlý klid pouště těsně předtím, než bouře plnou silou udeřila a smetla celou oblast…

ČTVRTÁ KAPITOLA

Byl odhodlaný postavit se tomu nepříjemnému úkolu, a tak téma jejich cesty otevřel při večeři. Hospodyně nechala večeři na stole, jak ji Chalíl požádal, a zrovna odešla. Chtěl s Jade povečeřet v soukromí, pokud by došlo ke konfrontaci a Jade by dala průchod svým emocím.

Klimatizace udržovala teplotu v bytě na příjemné úrovni, přesto ale cítil, že se mírně potí v zátylku, když se chystal promluvit. „Násir zařídil všechny náležitosti ohledně naší cesty do Washingtonu a Isole dei Re.”

Jade usrkla vína a zastrčila si uniklý pramínek jejích blond vlasů za ouško. „Poděkuj mu za mě, buď tak hodný, ano? Měla jsem tolik práce s přípravou toho plesu, že jsem neměla ani čas na to, abych zavolala do cestovní kanceláře.”

„Nebylo by to potřeba. Násir ti vždycky rád pomůže s čímkoli, co potřebuješ zařídit.”

Přikývla a posunula se na židli. Ten pohyb připoutal jeho pozornost. Převlékla se z kostýmku, který nosila do kanceláře, do volných tyrkysových šatů na ramínka. Vpředu látka mírně poklesla a odhalovala jeho zraku temné údolí mezi jejími ňadry. I když ten pohled pro něj byl stěží něčím novým, stále ještě ho dokázal rozrušit.

Jeho tělo na něj reagovalo předvídatelným způsobem. Zvedl oči k její tváři.

Její plné smyslné rty se v koutcích zvedly v úsměvu. Věděla, kam Chalíl hleděl, ale nijak jeho pohled nekomentovala. „Řekni mi, jak to tedy všechno bude. Předpokládám, že do Washingtonu poletíš svým tryskáčem?”

Je zvláštní, že se zmínila nejprve o křtinách, protože ty byly až po jejich výletu do Kadáru. Ale byla to také ta nejméně komplikovaná část jejich cesty. „Poletíme do Států spolu. Pak tě pošlu tryskáčem na Isole dei Re, protože z Washingtonu na ostrov Scorsolini neexistují žádné přímé lety.”

„Určitě chceš, abych si vzala tryskáč? Nevadí mi, když poletím linkami a budu přesedat.”

Mávl zamítavě rukou. „Je to už vše zařízeno. Další den si vezmeš letadlo přímo do Athén. Já poletím první třídou z Washingtonu. Měl bych být na místě jen o chvíli později než ty. Domů se vrátíme společně.”

„Ale ty nerad létáš linkami.”

„To je jedno.”

„Skutečně by mi nevadilo letět do Miami a poté do Athén,

Chalíle.”

„To nebude nutné.” Možná jí nevadí přesedání, ale on se bude cítit rozhodně lépe, když bude obklopená jeho osobními strážci. „Děkuju ti.”

Zatím to jde docela dobře - až dosud nepronesla ani jedinou kousavou poznámku ohledně toho, že bude cestovat ke své přítelkyni sama. Rozhodl se, že to bude vnímat jako dobré znamení, měl však obavy, že jejich další rozhovor nebude mít tak hladké pokračování.

Pocítil napětí. Cesta do Kadáru s sebou přinesla jisté nepředvídané komplikace. „A teď, pokud jde o návštěvu mého bratrance v Kadáru… “

„Ano?”

„Rodina bude bydlet v paláci už den před křtinami. Vzhledem k tomu, že narozeniny mého strýce jsou velmi brzy poté, Catherine se rozhodla, že uspořádají rovnou i oslavu na jeho počest.”

„A oslava dítěte bude další den?”

„Ano.”

„Ano, přesně tak by to asi Catherine udělala, to věřím. Myslí na všechny.”

„Ano.”

„Takže já budu v hotelu?”

„Nechci, abys zůstala v hotelu sama.”

Podívala se na něj, jako by čekala, až dokončí myšlenku, takže pokračoval: „Dal bych přednost tomu, kdybys zůstala v Řecku - a připojila se ke mně až později.” Hleděl na ni, čekal na výbuch, který by jeho věty měly vyvolat, ale… nic.

Jen si ukousla další sousto a usrkla vína.

„Jsou to jen dvě noci. Připojíš se ke mně v paláci na večeři s Hakímem a Catherine hned po oslavě, jakmile moje rodina odjede. Tak, jak jsme to plánovali.”

„Připadá mi to jako zbytečně moc cestování kvůli jedné večeři. Možná bych se měla tentokrát prostě omluvit.” Hovořila prakticky a bez jakékoli negativní emoce nebo dotčení.

„Omluvit se?” zeptal se bezvýrazně. Měl pocit, že vkročil do paralelního vesmíru, kde Jade už není sama sebou, ale touto chladnou a chápavou ženou, která se jeho partnerce vůbec nepodobá.

„Snad by se neurazili, co myslíš?” zeptala se bez jakékoli narážky na to, jak jeho rodina svým postojem uráží ji samotnou -a je jim to jedno.

Ještě před týdnem by si takovou příležitost nenechala ujít ani náhodou. Zaražený její lhostejností se snažil uspořádat vlastní zmatené myšlenky. Byl připravený na otevřenou válku a projednal již s Hakímem určité kompromisy -jeden z nich dokonce zahrnoval i možnost, že se ani Chalíl nezúčastní rodinné slavnosti.

Hakím Chalíla ujistil, že on ani Catherine se nebudou cítit uražení, ale také Chalílovi jasně naznačil, že je možná načase, aby Jade představil svému otci a celé rodině. Hakím, který přišel o oba rodiče ve velmi útlém věku, nechápal, jak velmi konzervativní prostředí obklopuje Chalíla. A jejich strýc, který se Hakíma ujal, když byl ještě dítětem, přijal jeho západní ženu s otevřeným srdcem.

Chalílův otec však od něj čeká, že se ožení se ženou ze svého vlastního lidu - a především s pannou.

To, že by se nezúčastnil rodinného setkání, byla poslední možnost - ale taková, kterou bylo třeba vzít v úvahu. Nechtěl Jade zranit a usoudil, že by takovou oběť musel podstoupit, i kdyby to znamenalo, že se stane rodinnou černou ovcí. Avšak Jade mu jasně dávala najevo, že nic takového od něj neočekává.

Přinutil se odpovědět na její otázku klidným tónem. ,JMyslím, že by z toho Catherine byla hodně smutná.”

„V tom případě určitě pojedu. Zůstaneme tam přes noc?”

„Myslel jsem si, že když tam nebudeš ty první dva dny, mohli bychom s nimi zůstat pár dní poté.”

Několik vteřin tiše přemýšlela. „Myslím, že bych to mohla zvládnout.”

Vždy žasl nad tím, kolik informací dokázala zpracovat. Věděl, že zrovna prošla celý svůj týdenní program a pře-organizovala si vše v mysli tak, aby s ním mohla zůstat.

„Víš, myslím, že bys mohla soupeřit s Násirem, pokud jde o skvělou paměť.”

„Proto jsem byla tak dobrá asistentka.”

„A pak se divíš, že tě tak moc chci do svého týmu.”

„Nedivím se tomu.” Usmála se a její oči zářily sebevědomím. „Vím, že svou práci dělám dobře.”

„Ale pro mě ji dělat nechceš.””

„A kdo by pak dělal to, co dělám v Dětské naději?”

„To je dobrá otázka. Nedokážu si představit, že by tě chtěli pustit.”

„Znovu mi nabídli placené místo.”

„A co jsi řekla?” Kdysi by bral její odmítnutí jako hotovou věc jednou provždy, měl ale pocit, že v poslední době se toho v ní hodně změnilo.

„Řekla jsem jim, že by měli najmout někoho jiného, protože já jsem ochotná dělat svou práci bez finanční kompenzace.”

„Máš pravdu.”

„To mám. Velmi často.”

„A jsi tak skromná.

Drze se na něj usmála, právě tak, jako to dělávala dřív -a jemu se podařilo zaplašit svoje nepříjemné pocity. Pravděpodobně si jen něco představoval…

Let z Athén do Kadáru byl krátký a osamělý, ale Jade si nechtěla povolit žádné chmurné myšlenky.

Měla teď nové motto: život v přítomném okamžiku. Zakázala si litovat toho, co nemůže změnit. Strávila bez Chalíla jen dvě noci, ale měla pocit, že to bylo mnohem déle. A díky tomu bude naše setkání mnohem krásnější, říkala si.

Samozřejmě to nebylo poprvé, co ji nechal samotnou, aby se účastnil nějaké rodinné akce na Jahwaru nebo v Zohře. Měla by na jeho nepřítomnost být zvyklá. Ale po několika prvních situacích, jako byla tato, ji s sebou vždy nějak propašoval. Mohli spolu být v těch hodinách, kdy nebyl s rodinou a ona na těchto výletech viděla hodně z jeho vlasti.

V Athénách měla hodně práce. Nejen, že musela pokračovat v přípravách na ples, ale měla před sebou také množství dalších projektů Dětské naděje, s jejichž realizací musela pokročit. Rada centra jí nenabídla jen placenou pozici - nabídli jí rovnou místo ředitelky, protože současný ředitel se měl za měsíc stěhovat mimo Evropu. Ona však nechtěla na sebe vzít tak velkou zodpovědnost.

Měla svou práci ráda, ale stejně tak, jako vždy věděla, že nechce začít diplomatickou kariéru, věděla i to, že nechce na sebe vzít veškerou politickou zodpovědnost, které by se jako ředitelka mezinárodní charitativní organizace nemohla vyhnout. Na druhé straně si byla skoro jistá, že nižší pozici by nepřijala. Ale toto všechno může ještě počkat.

Měla pro případ, že by jejich vztah s Chalílem skončil, množství možností a kontaktů. Je neuvěřitelné, že jí došlo až teď, že jejich vztah skutečně jednoho dne skončí. Ta hloupá manželka diplomata nebyla prvním člověkem, který měl tak necitlivé poznámky ohledně Jadeiny budoucnosti, ale tentokrát to bylo poprvé, co je vzala skutečně vážně.

A Chalíl si mohl přičíst k dobru to, že jí otevřel oči dokonale. Tím, že připustil, že ji vnímá jako svou milenku -a ne jako svou

partnerku. Cítil to tak vždy? Asi ano, protože si ji nastěhoval k sobě a učinil z ní někoho nedotknutelného, pokud šlo o jeho rodinu. Jade si to celou tu dobu neuvědomila.

Teď na ni pravda o jejich vztahu zářila jako neon. Zvažovala, že od Chalíla okamžitě odejde, ale pak si uvědomila, že její srdce už je stejně zasažené a poničené. Miluje ho. Nebude ji bolet o nic míň, když ho opustí teď, než když jejich vztah skončí později. A navíc, kdyby ho opustila teď hned, musela by se vyrovnávat s desítkami mučivých co kdyby…

A tak se rozhodla žít jen a jen přítomnou chvíli. Byla odhodlaná radovat se z toho, co má, a nechat budoucnost, ať se stará sama o sebe. Tak vždy prožívala všechny ty příliš krátké návštěvy svých rodičů a nutnost žít v dětství jinde než s nimi.

Tehdy to fungovalo - a bude to fungovat i teď. Nicméně už Chalílovi nedá ani o jeden milimetr víc svého srdce. Tato část její hlouposti už snad byla za ní. Naštěstí se také naučila umění chránit svoje vlastní city. Začala by s tím daleko dříve, kdyby nebyla po smrti dědečka tak zranitelná.

Ale lepší pozdě než nikdy, ne?

Chalíl na ni čekal na rozpáleném asfaltu, když vystupovala ze dveří tryskového letadla. Byl oblečený v pouštním oděvu svého lidu a obklopen osobními strážci. Tady, ve své vlasti, vypadal jako sexy šejk, který musí naplnit všechny fantazie o muži jakékoli ženy. Tvář mu rámovala gutra a propůjčovala mu jakýsi zemitější a drsnější vzhled.

Dišdaša, v níž byl zahalen, neubírala jeho zjevu ani špetku mužnosti. Ano, měla pocit, že jiného muže nechce. A teď, v tomto okamžiku, byl celý její a jen její.

Usmála se na něj, protože věděla, že s opravdovým přivítáním musí počkat, až budou sedět uvnitř limuzíny. Teprve pak ji obejme. Zastavila se v dostatečné vzdálenosti od něj, i když se mu chtěla vrhnout do náručí a líbat ho. „Jaké je děťátko? Je krásné?”

„Cože? Žádné přivítání?”

„Zdravím tě, Chalíle. Vypadáš dobře,” poškádlila ho formálním pozdravem jeho vlasti. „Tak co? Jak to děťátko vypadá?”

Zasmál se a vykročil k vozu. „Viděla jsi přece fotografie v emailu od Catherine, ne?”

„To bylo před týdnem. Jsem si jistá, že se Hadía od té doby hodně změnila.”

Chalíl potřásl hlavou. „Vy ženy! Jak to s těmi dětmi děláte? Moje matka už poznala, že Hadía bude drobná jako její beduínská prababička.”

„Asi je jí podobná, ne?”

„Je to miminko, není podobná nikomu. Jak by se mohla podobat někomu dospělému?”

„To chceš říct, že na ní nevidíš nic z Hakíma ani Catherine?”

Chalíl pokrčil rameny. „Hakím přísahá, že má jeho oči.”

„A ty nesouhlasíš?” Už byli u vozu a on jí pomohl nastoupit. Okna limuzíny byla kouřová a přepážka mezi přední a zadní částí byla zavřená, takže měli dokonalé soukromí.

„Kdo jsem, abych se s ním o tom přel?” Chalíl se posadil na sedadlo a nechal mezi nimi dobrých třicet centimetrů mezery. „Jsem si jistá, že nebudeš jiný, až budeš sám otcem.” „To bezpochyby. Naštěstí je ten den hodně daleko v budoucnosti.” Na to neřekla nic.

Řidič zavřel dveře a zanechal je o samotě.

Chalíl rychlostí světla zmenšil vzdálenost mezi nimi a přitáhl si ji na klín. „Chyběla jsi mi, azíz,” vydechl proti jejím rtům.

„Opravdu?”

Odtáhl se a pohlédl jí do tváře, když se vůz konečně rozjel. „Chceš snad říct, že já jsem ti nechyběl?” Potlačila úsměv. „Měla jsem strašně moc práce.” „Takže naše postel pro tebe nebyla moc velká?” „Natáhla jsem se napříč.””

Usmál se a políbil ji tak, že zůstala bez dechu. Když konečně zvedl hlavu, přitulila se k němu a vnímala jeho teplo a bezpečí jeho přítomnosti.

„Takže jsem ti přece jen trochu scházel?” zeptal se znovu.

„Možná. Trochu.”

Povzdechl si.

„Všimla sis, že nejsem tak pyšný, abych doznal, že tys mi chyběla opravdu hodně?”

„Vím, že doufáš, že mě dostaneš do postele. A jsi dost chytrý na to, že víš, že pokud bys připustil, že jsem ti nechyběla, špatně bys posloužil svým záměrům,” odpověděla s úsměvem.

„Je pravda, že tě chci svést, to ano. Ale na tom ostatním se nic nemění.”

„No, přesně to bys měl říci, abys mě přesvědčil, ne?” zasmála

se.

Vyčerpaně zasténal. „Přestaň mě mučit, ženo.”

Políbila ho na krk a lačně vdechovala jeho mužnou vůni. Skoro se chvěla radostí, že je opět u něj. „Myslela jsem si, že se ti líbí, když si tě dobírám.”

„Jak kdy,” políbil ji.

„A tohle dobírání je špatné?” zeptala se mezi dvěma lehkými polibky.

Zvedl jí hlavu a podíval se na ni. „Líbat mě můžeš, jak chceš. Ale neměla bys mi říkat, že jsem ti nechyběl, když já jsem skoro nemohl spát.”

„Budu si to pamatovat.”

„To bys měla. A mohla jsi mě po třídenním odloučení také pozdravit s trochu větším nadšením.”

„Ach, takže chceš říct, že jsem se ti měla vrhnout do náruče a začít tě líbat před tvým pilotem a řidičem? To by bylo v pořádku?” usmála se, protože dobře věděla, že tohle na mysli neměl.

Chtěl, aby mu hned po příletu řekla, jak moc jí chyběl -místo toho se ho zeptala na dítě. Věděla, jak pracuje jeho mozek, a tak se jí líbilo, že ho dokázala vyvést z míry.

Napnul se.

„Obtěžují tě společenská omezení v mé vlasti?”

Zvedla k němu tvář a políbila ho do koutku úst. „S tím si nedělej starosti. Nebýváme tady tak často, aby na tom nějak záleželo.”

Neřekla mu už, že lhostejnost jeho rodiny je pro ni daleko horší než nutnost potlačovat touhu ho políbit. To vše už si řekli dávno - a už to nebudou opakovat. Ona tedy rozhodně ne.

„A co kdybychom tady bývali častěji? Myslíš, že by tě rozdíly v našich kulturách hodně obtěžovaly?”

„Není pravděpodobné, že by k tomu došlo, tak proč se tím zabývat?”

„Ale kdyby.”

Teď bylo na ní, aby se napnula. „Chtějí po tobě, aby ses sem přestěhoval?”

„Ne.”

„V tom případě nemá smysl nad tím přemýšlet.” „Je to tvůj způsob, jak mi říct, že by ti to vadilo?” hleděl na ni tázavě.

„Proč na mě kvůli tomu tak tlačíš?” „A proč mi odmítáš odpovědět?”

„Protože nemám odpověď - nikdy jsem nad tím nepřemýšlela.” Vždy si byla instinktivně vědoma toho, že pokud by byl povolán do Zohry, vídala by ho méně než v Řecku. Měl by daleko více aktivit, na nichž by její přítomnost rozhodně nebyla vítaná.

Nechtěla o tom přemýšlet.

„Nikdy?”

„Tak, jak to myslíš ty, opravdu ne. Žila jsem krátkou dobu na mnoha místech na světě, a tak se dokážu velmi rychle přizpůsobit. Stačí ti to?”

„Dobře.”

„Do paláce tvého bratrance je to jen krátká cesta. Proč plýtváš časem na takové řeči? Raději mě líbej.”

„Nevím, co to se mnou je. Ale velmi rychle to napravím.” A přesně to udělal.

Catherinino uvítání bylo nesmírně vroucné. Objala Jade a políbila ji na obě tváře. Pak trvala na tom, aby si hned pochovala

její dítě.

„Ani netušíš, jakou ti prokazuje poctu,” ozval se Hakím s humorem. Hleděl na svou ženu s láskou a něhou, která Jade

svírala srdce. „Po návštěvě celé rodiny má krásná žena přísahala, že aspoň týden svou Hadíu nikomu nepůjčí. Tolik lidí ji chovalo, že si jí pořádně neužila, Dokonce dnes dala volno i chůvě.”

„Jako kdyby to s tebou bylo o moc lepší,” mávla rukou Catherine. „Ve dvě ráno jsem tě nachytala v dětském pokoji-jen ses díval.”

Hakím pokrčil rameny. „Byl čas na krmení.” „Takže jsi měl v plánu ji probudit, nebo co?” „To samozřejmě ne.”

Catherine se usmála a mrkla na Jade. Ta se rozesmála. „Myslím, že si oba zasloužíte co nejvíc času s tímhle drahouškem. Je nádherná.”

Holčička byla malinká a zrovna spala, ale ten teplý uzlíček dělal s Jade divy. Musela zamrkat, aby se nerozplakala.

„Ano, stejně jako její bratři… je dokonalá,” pronesl Hakím s hlubokým přesvědčením.

Catherine potřásla hlavou. Narezlé blond vlasy měla svázané

do ohonu, který se tím pohybem rozkýval. „Přece jsi věděl,

že jsem nemyslela Jade, když jsem řekla, že nechci, aby ji

někdo aspoň týden choval.”

Hakím mrkl na Jade. Jeho vážný výraz šejka změkl, jako se stávalo často, když byl se svou ženou a dětmi sám. „Samozřejmě.”

„Moc jsem si přála, abys tady byla na oslavu.”

Chalíl se napjal a Hakím se zamračil, ale Jade jen obdivně hleděla na krásné dítě ve svém náručí. „Byla to rodinná oslava. Já nej sem rodina. Kromě toho j sem tu teď.”

Catherine otevřela ústa, ale pak je zase zavřela, když zaznamenala významný pohled svého manžela. Pak se na Jade usmála. „Ano. Jsi tu teď.”

„Je tak malinká,” zasmála se Jade. „Určitě to říkají úplně všichni.”

„Dokonce i rodiče několika dětí. Vypadá to, jako bychom vždycky zapomněli na to, jak malá jsou miminka.”

„No, já jsem nikdy žádné neměla, ale každopádně to vidím.” Hadía ve spánku našpulila malinkou pusinku a Jade opět pocítila

u srdce osten bolesti, tentokrát s touhou tak silnou, že musela potlačit vzlyk.

„Když člověk drží malé dítě, chce najednou mít svoje vlastní, že? Cítila jsem to tak, když moje sestra měla děti. Byla jsem ještě moc malá, když se narodil můj synovec, ale pamatuju si na to, jak jsem toužila mít vlastní dítě.”

„Ano, vím přesně, o čem mluvíš.” A skutečně to věděla… ano, cítila touhu i bezmoc.

Jade věděla, že pokud zůstane s Chalílem, nemá šanci na to, aby se stala matkou - ale když ho opustí… bude to lepší? Ne. Věděla, že potrvá hodně, hodně dlouho, než bude schopna vpustit do svého srdce dalšího muže.

„Chalíl řekl, že tady budete tři dny. Jsem tak ráda! Máme si toho hodně co povídat.”

„Když vezmu v úvahu, jak často si voláte a píšete, je těžké tomu uvěřit,” ozval se Hakím se smíchem.

„To není totéž,” řekly Catherine i Jade zároveň. Pak se rozesmály.

„Ne, to není.” Chalíl překvapil Jade tím, že s ní souhlasil - v modrých očích mu ulpíval zvláštní výraz.

Znamená to snad, že ji během těch několika dnů odloučení postrádal nějakým zvláštním způsobem?

Ano, samozřejmě si telefonovali - a on jí i psal. Brzo ráno, než vstala, nebo v noci, když už dávno spala. Ale zřejmě mu to nestačilo.

Nemělo by ji to však překvapovat - vzhledem k roli, kterou hraje v jeho životě, dokázala si představit, že mu musí sex nesmírně chybět. Věděla, že Chalíl má silné libido, které potřebuje časté uvolnění.

Nevadilo jí to. Také ho chtěla… pořád a s vášní, která ji na začátku jejich vztahu téměř děsila. Pak si však přiznala svou lásku k němu. Od té doby svou tělesnou touhu začala vnímat jakou součást svého zahlcujícího citu. A někdy, když se milovali, měla pocit, že on to cítí stejně.

Potřásla hlavou a připomněla si, že by neměla takto fantazírovat.

Catherinini dva malí synové si vybrali právě tuto chvíli k tomu, aby vběhli do pokoje. Trvali na tom, že Jade ukážou svou sestřičku, protože si byli jistí, že si na ní mnoha věcí nevšimla. Pak se vrhli na svého tatínka a na Chalíla. Jade se zeširoka usmívala.

„Ty máš doopravdy ráda děti, že?” zeptala se Catherine.

„Ano.”

„Kdy si s Chalílem založíte rodinu?”

Její otázka Jade šokovala, nejprve nevěděla, jak by měla zareagovat. Ale pak si připomněla, že Catherine vždy měla trochu jiný pohled na svět. Viděla možnosti tam, kde jiní lidé dávno vzdali boj. I když ji Jade za tento přístup většinou obdivovala, zrovna teď ji její optimismus přinášel velikou bolest.

„Jste tak dobrý pár. Pořád nechápu, proč jsi tady nemohla být na oslavu.”

„Byla to rodinná oslava.”

„Ale-”

„Já nejsem rodina. A děti… to je něco, o čem s Chalílem nemluvíme.”

„Jsem si jistá, že byste byli vynikající rodiče.” „Ne společně.”

„Ach, to je mi líto. Nechtěla jsem se tě dotknout.”

„Nedotkla ses mě. Věř mi, že své místo v jeho životě znám -a není to místo, které by mi dávalo šanci na to, abych se stala matkou jeho dětí.”

Catherine si povzdechla a v očích se jí objevilo víc pochopení, než by Jade očekávala. „Bolí to, když tě někdo chce ze špatných důvodů, že?”

Jade se zamyslela nad tím, kde asi Catherine dostala takovou lekci. Pokrčila rameny. „Je to lepší, než kdybych musela žít sama.”

„Co je lepší, než kdybys musela žít sama?” zeptal se Chalíl, který se náhle objevil za ní, a na každé paži mu visel jeden malý chlapec.

PÁTÁ KAPITOLA

Jade se usmála na dítě. „Co asi? Přece život s arogantním šejkem, to je samozřejmé.”

„Ty si na něco chceš stěžovat?” zeptal se Hakím Catherine a bylo jasné, že očekává zápornou odpověď.

„Jen když jezdíš na velbloudech.”

„Já chci jít na další závod na velbloudech!” ozval se jejich nejstarší syn vysokým hláskem na rameni svého otce.

Catherine se zatvářila vyčerpaně, ale v očích jí svítil humor. Všichni se zasmáli.

Celý zbytek dne byl takový - příjemný. Jade se cítila jako součást rodiny. Moc se jí to líbilo a byla ráda, že souhlasila s tím, že tady zůstanou o pár dnů déle. Musela však zkontrolovat svoje e-maily a zavolat několika lidem kvůli přípravám plesu. Před večeří se tedy omluvila a odešla do svého pokoje. Chalíl za ní přišel zrovna ve chvíli, kdy dokončila poslední telefonický hovor. „Všechno v pořádku?”

„Více méně ano. Dostali jsme darem občerstvení, takže budeme muset zaplatit jen za práci číšníků. Hotel nám dal velkorysou slevu na plesový sál.”

„Ty prostě víš, jak to udělat,” usmál se na ni obdivně.

Usmála se. „Proto mě taky tak skvěle platí.”

Překvapilo ji, že se zatvářil starostlivě. „Vadí ti, že nemáš placenou pozici?”

„Ne, vůbec ne. Žertovala jsem. Můj život se mi moc líbí.”

„Před měsícem bys řekla, že ho miluješ.”

Obrátila oči ke stropu, ale nechtěla se začít přít. „Víš přece, co myslím.”

„Vím, že jsem rád, že jsi tady se mnou.” Přistoupil k ní a objal ji. „Chyběla jsi mi, azíz.” „Ano, tos říkal.”

„Ale pořád čekám na to, až tatáž slova splynou i ze tvých nádherných rtů.”

Místo toho, aby promluvila, políbila ho na ústa. Na večeři přišli včas… ale jen tak tak.

Děti byly najezené a v postýlkách, zatímco čtyři dospělí mluvili o nejrůznějších věcech jako rodina. Chalíl s Hakímem mluvili o světové politice, ale Catherine chtěla, aby jí Jade pověděla podrobněji o nadcházejícím plesu. Dokonce se zmínila o možnosti, že by přijeli s Hakímem a celou rodinou, aby se plesu zúčastnili.

„Je to jen krátký let. A Hadía je dokonale zdravé děťátko.”

„Byla bych moc ráda, kdybyste mohli přijet.”

Catherine se usmála a pak pokračovala v rozhovoru o nejrůznějších rodinných klípcích, jako by Jade byla součástí jejich klanu z Jahwaru a Zohry. Po večeři se šli podívat na hvězdy do observatoře. Jade byla uchvácená astronomickými údaji, které jí Catherine velkoryse poskytovala.

Později v noci ležela po milování schoulená v Chalílově objetí. Byla na pokraji spánku, ale stále ještě hleděla balkónovými dveřmi na hvězdné nebe.

Chalíl ji pohladil po nahých zádech. „Chtěla bys děti?”

„Proč se ptáš?” zeptala se a zívla.

„Catherine na to téma několikrát narazila - zmínila se o tom, že bys byla výborná matka.”

„Hmm… ” Jade se přitulila blíž. Nechtěla si povolit, aby jeho poznámky vzbudily v jejím srdci naději na to, že by se něco mohlo změnit. „Asi je chci. Jednou…”

„Ale ne teď?”

„Moje současné okolnosti rodičovství příliš nenahrávají, nemyslíš?” A s těmi slovy na rtech usnula.

Zase to udělala. Chalíl si povzdechl. Chtěl si o celé té věci ohledně dětí s Jade promluvit, ale ona usnula.

Zaslechl, jak říká Catherine, že by chtěla dítě - jemu nikdy nic takového neřekla. Nikdy toto téma nevznesla. Znal její vlastní dětství, a proto ho to nijak zvlášť nepřekvapovalo. Ale teď měl pocit, jako by před ním nějakou svou část schovávala. Ne, že by ho chtěla podvést, ale prostě se rozhodla, že s ním tuto touhu nebude sdílet. Jako kdyby věděla, že ho nebude zajímat. Ale kdo by měl mít větší zájem na tom, aby se stala matkou než její milenec?

Věděl, že ho nechce chytit do sítě otcovství. Byla velmi svědomitá. Brala antikoncepci, ale kromě toho také používali kondom, protože si byla vědoma toho, že žádná antikoncepce není stoprocentně účinná. Ona sama byla plodem nechtěného těhotenství, jak mu kdysi řekla. A byla rozhodnutá, že její dítě takovou nálepku nikdy nedostane.

On sám někdy na kondom zapomněl - jako třeba před pár dny ve sprše - ale ona se vždy postarala o to, aby se z jednotlivých pozapomenutí nestal nebezpečný zvyk. Nikdy nepohlížel na její úsilí neotěhotnět jiným způsobem, než jako na důsledek jejího vlastního nešťastného dětství, kdy byla často svými rodiči zanedbávaná.

Ale teď ho poprvé napadlo něco jiného - možná nechce otěhotnět s ním. Vždyť sama přiznala, že chce být matkou. Její chování mu však teď odhalilo, že nechce být matkou jeho

dětí.

Zaplavila ho panika, které nerozuměl. Jeho paže se nevědomky sevřely kolem jejího těla tak pevně, že ve spánku zasténala nevolí. Přinutil se trochu povolit stisk, ale jeho srdce mu tlouklo jako splašené a uvnitř sebe cítil zvláštní prázdnotu.

Ale proč ho to tak rozrušilo? Vždycky považoval otcovství za něco nesmírně vzdáleného. Stejně jako manželství. On a Jade jsou milenci… jsou partneři… Nikdy spolu nemluvili o vzdálené budoucnosti. A upřímně řečeno, Chalíl byl natolik ukotvený v

přítomnosti, že nepovažoval podobné rozhovory za nutné. Stačilo mu vědět, že mu Jade naprosto a beze zbytku náleží.

Nikdy neuvažoval o tom, že by s ní uzavřel manželství. Ne. Na druhé straně si nedokázal představit, že by jí mohl být ještě víc oddán, než je. Náleží mu - a on, v dobrém i ve zlém, náleží jí. Tak to vnímal. Ale co ona?

Jestliže chce být matkou, ale neuvažuje o něm jako o otci svých dětí, pak to znamená, že s ním neplánuje žádnou budoucnost.

Nikdy se jejich vztah nesnažil nějak pojmenovat, což bylo příčinou, že ho její výpady na téma dívka versus partnerka versus milenka zastihly nepřipraveného. Vnímal ji jako svou ženu - a on je její muž. Pokud by však už nějak jejich vztah pojmenoval, určitě by v jeho označení měla to nejpodstatnější místo trvalost.

Stejně tak jako nikdy nepřemýšlel nad jejich společnou budoucností, nikdy nepřemýšlel ani nad tím, že by ji v budoucnu mohl opustit - nebo nechat odejít. A teď s tím rozhodně začínat nebude.

V jejím chování v poslední době, stejně jako i v její neochotě mluvit s ním o své touze po dětech, však cítil něco, čeho se bál -jako by vnímala jejich vztah jen jako dočasný Ten pocit se mu vůbec nezamlouval - a jestli si Jade myslí, že jej bude tolerovat, hluboce se mýlí.

Častokrát žertovala o tom, že žije s arogantním šejkem, ale ještě ani zdaleka nepoznala hlubiny této jeho vlastnosti. Jako všichni jeho předkové, i on byl majetnický muž a chtěl si neporušené uchovat ty věci a lidi, které miloval. Bude muset vzít nůžky a ono pomyslné datum konce, které si vymyslela ve své hlavě, vystřihnout, protože on věděl, že ji nenechá odejít.

Náleží mu - a vždycky to tak bude.

Další den odjeli do pouště, aby navštívili Hakímovy beduínské příbuzné. Cesta pouští za úsvitu byla úchvatná. Slunce barvilo písek svými zlatými paprsky a to, co vypadalo jako obrovská prázdnota, se ve skutečnosti hemžilo životem a květy, které v sobě chovaly drsnou krásu.

V písku se vyhřívaly ještěrky a Jade dokonce na nebi zahlédla orla, který vyhlížel kořist.

Jakmile přijeli k tábořišti a vystoupili z klimatizovaného vozu, Jade několik vteřin jen vnímala žhavý vzduch, který ji udeřil do tváře. Bylo jí příjemně, a tak chvíli jen stála a vnímala vůně a zvuky pouště i beduínské usedlosti. Ze stanů se ozývaly hlasy lidí, kteří se vydávali pozdravit nové příchozí.

Cítila vonné tyčinky, které byly zapáleny na jejich počest, ale vzápětí rychle otevřela oči, protože se bála, že se ponořila do denního snění, zatímco je Hakímovi příbuzní vítají. Hakímův dědeček byl šaramantní starší muž, který měl v sobě vitalitu a energii mnohem mladšího muže. Měla dojem, že ji jeho tmavé oči dokážou prohlédnout skrz naskrz - zajímalo by ji, co v ní uviděl.

Jakmile byli uvedeni do ležení, byla okamžitě uchvácená Beduíny i jejich kočovným stylem života. Na stanech bylo vidět, že se dají přesouvat z místa na místo, ale šňůry s vypraným prádlem, které zářilo barvami v pouštním větru, i další zařízení tábora, dodávalo celému tomuto místu vzhled trvalého domova.

I přesto, že tábořiště muselo být stěhováno, stan Hakímova dědečka byl veliký a vyzdobený jako kterýkoli palác. Stěny centrální místnosti, jež byla určena k odpočinku, byly pokryty hedvábím a vzduch zde byl prostoupen vůní koření a silné kávy.

Šejk se opřel o masu pestrobarevných polštářů a zbytek rodiny se rozsadil okolo. Jade s Chalílem seděli blízko sebe, nedotýkali se však.

„Tohle je jako z Tisíce a jedné noci,” zašeptala mu, když Hakím a Catherine ukazovali svoje malé dítě ostatním.

Chalíl seděl na zemi a objímal si kolena pažemi. „Je to úžasný život.”

„Máš nějaké beduínské příbuzné?”

„Ne. My žádné takové zajímavé příbuzenstvo nemáme. Ale kdybych se podíval do svého rodokmenu hodně daleko, asi bych nějaké spojení našel. Potěšilo by tě to?”

„Když se s nimi nemohu setkat, nezáleží na tom.” Jakmile ta slova vyřkla, hned jich litovala.

Neměla něco takového o jeho rodině říkat. Byla rozhodnutá soustředit se na pozitiva v jejich vztahu a ignorovat negativa… tak dlouho, jak bude moci. A až nebude… pak jejich vztah skončí.

Chalíl se zamračil a jeho modré oči se naplnily těžko identifikovatelným výrazem.

„Zúčastníš se závodů na velbloudech?” zeptala se ho rychle, než mohl nějak reagovat na její kousavou poznámku.

„Raději jezdím na koních.”

Usmála se.

„Catherine je strachy bez sebe, když Hakím závodí. Jsem ráda, že já nemusím být.”

„Jsem rád, že ti nebudu působit starost, ale pokud jde o Hakíma, je to součást jeho tradic, které nemůže ignorovat.”

„Ano, to je jasné. Víš, že už chce dokonce začít učit jezdit své syny?”

„A z toho má Catherine také strach?” zeptal se Chalíl trochu pobaveně.

Jade se zatvářila soucitně. „To víš, že ano, ale snaží se to chápat. Je skutečně velmi chápavá bytost.”

„Chceš říci, že ty by ses nezachovala stejně?” zeptal se s tímtéž temným pohledem, kterému nerozuměla.

„Ach… snažila bych se podporovat svého manžela v jeho rozhodnutích, ale asi bych si rozkousala rty hrůzou.”

„To je také výjimečná vlastnost.”

„Asi ano.”

„Pro mě jsi jednoznačně výjimečná, Jade.”

Nepřítomně se pousmála, protože věděla, že svá slova nemyslí tak, jak by ona potřebovala. Nechtěla se utápět v iluzi, že ji miluje. „A ty jsi výjimečný pro mě.”

„Samozřejmě, že jsem. Nikdy jsi neměla jiného milence.”

Rychle se rozhlédla a byla ráda, že všichni ostatní jsou stále ještě zaujatí Hakímovou dcerou a že nikdo neslyšel, co jí Chalíl řekl.

Zamračila se na Chalíla. „Nemluv takhle,” zašeptala.

Potřásl hlavou a zkřivil rty. „Víš, i ty jsi v určitých ohledech velmi konzervativní, a přitom pocházíš z kultury, která je mnohem otevřenější než ta moje.”

„Už jsme se shodli na tom, že jsem trochu jiná.”

„Ano, ale je to moc pěkné, azíz”

„Přála bych si, abys mě tak neoslovoval.”

„Proč ne?”

„Mám pocit, jako bych byla v Hollywoodu… jako když si tam všichni říkají miláčku a drahoušku. Moje matka to dělala v jednom kuse, ale nic to pro ni neznamenalo. Aziz zase neznamená nic pro tebe.”

Zamračil se. „Ujišťuji tě, že znamená.”

Stiskla rty. Zlobila se sama na sebe, že s tím teď začala. Co se to s ní jen dnes děje? Už se přece rozhodla, jak jejich vztah bude nadále prožívat. Toto nebylo součástí jejího plánu. Věděla, že se musí dát dohromady, než způsobí nějakou trapnou scénu, kterou si navíc ani nepřeje. Pokrčila rameny a vynutila ze sebe úsměv. „Když to říkáš… “

„To tedy říkám,” odpověděl ji velmi vážně.

Ještě před pár dny by si myslela, že jeho slova znamenají, že ji miluje, i když tuto větu není schopen vyslovit. Teď však věděla lépe, co za tím vším je.

Ano, záleží mu na ní. Tím si byla jistá. Ale to není totéž, jako kdyby ji miloval… jako kdyby s ní chtěl strávit zbytek života a udělat z ní matku svých dětí. Zajímalo by ji, jestli má tušení, jak moc ji bolelo, když se jí zeptal, jestli chce děti. Znělo to, jako by se jí ptal, co má v plánu, až se s ní rozejde.

Její oči se zastavily na třech dětech, které se dožadovaly pozornosti svých rodičů. Rty se jí zvlnily upřímným úsměvem. Jsou nádherné - a je krásné vidět, že mají kolem sebe tolik milujících lidí, kteří o ně pečují.

Celé dětství a dospívání strávila s rodiči svého otce. To bylo vše. Rodiče její matky stále ještě žijí, s těmi si však nikdy blízká nebyla. Nebyla si s nimi blízká ani její matka, ale… ta si nebyla blízká ani s ní. Její rodiče si vybrali styl života, v němž ona neměla žádné skutečně důležité místo.

Asi by měla být vděčná za to, že ji matka vůbec porodila. Ale pro své vlastní děti Jade plánovala mnohem víc než jen porod. Nikdy nepřipustí, aby si její děti myslely, že v jejím životě nestojí na prvním místě.

Nebo v životě jejich otce.

Proto byla tak fanatická v dodržování zásad plánovaného těhotenství. Chalíl by jejich dítě nechtěl. Samozřejmě, že ne, když si jednou vezme ženu, kterou mu jeho rodiče schválí. A žádné dítě si nezaslouží, aby vyrůstalo s pocitem, že bylo nebo je nechtěné, i kdyby bylo milované.

Jadeini rodiče ji milovali… svým vlastním způsobem. Ale jejich láska v sobě nezahrnovala nesobeckou oběť, která se s rodičovstvím obvykle pojí. Jade vždy věděla, že pro jejich život znamenala především komplikaci, kterou by raději neměli.

To se nezměnilo ani v její dospělosti, ačkoli se s ní snažili vybudovat bližší vztah poté, co jí zemřela babička. Nesla její smrt nesmírně těžce - a její dědeček se postaral o to, aby se to její rodiče dozvěděli.

Od doby, kdy její otec odešel z armády do důchodu a založil si v Arizoně střeleckou školu, bylo pro její rodiče mnohem snazší pokusit se o bližší vztah. A ona se snažila spolupracovat, jak mohla. Potřebovala je, i když jim nedokázala uvěřit, že ji milují tak, jak by si přála… tak, jak ji milovali její prarodiče.

Ale když ji Chalíl požádal, aby se s ním odstěhovala do Řecka, neprotestovali. Kdyby s ní chtěli trávit čas pravidelněji, odstěhovali by se blíž k ní, minimálně na východní pobřeží. To ale neudělali. A ona věděla, že na jejich seznamu priorit prostě nikdy nebyla - a už ani nebude.

Postavila tedy svůj vztah s Chalílem před vztah s nimi -i když ji takové racionální rozhodnutí trochu bolelo.

Ztráta Chalíla - tím si byla jistá - by ji bolela mnohem a

mnohem víc. O něčem takovém ani nechtěla přemýšlet.

Nenechá se okrást o krásnou přítomnost kvůli nejisté

budoucnosti.

Nenápadně ho pohladila po noze, ale hned způsobně složila ruce do klína.

Zadržel dech a jeho oči jí slibovaly celý svět. Nemohla se dočkat.

Závody na velbloudech byly skutečně tak vzrušující -nebo strach vzbuzující - jak Catherine slibovala. Beduínští muži soutěžili s vášní, která ji vtáhla. Po chvíli zjistila, že divoce fandí Hakímovi. Když on a jeho švagr dojeli do cíle rameno u ramene jako první a druhý, všichni tleskali a jásali… dokonce i rodiny poražených závodníků.

Jade se otočila na Chalíla se zářícíma očima. „To bylo něco neuvěřitelného. Ale skutečně to nahání strach… jsem ráda, že nezávodíš.”

„Vidíš, a já jsem si zrovna říkal, že bych měl začít. Tvůj obdiv k těm závodníkům je víc než očividný.”

Jade se zasmála. „Jsou úžasní… jsou tak ponoření do celé té věci.”

„Já jsem ponořený do jiných věcí, holubičko moje… nebo sis toho nevšimla?”

Potřásla nechápavě hlavou - byl vždycky tak nejistý tam, kde šlo o jiné muže? Cožpak by si toho nevšimla dřív? „Takže ty myslíš, že mi chybí ponor a vášeň?” Nadechla se. Cožpak on má opravdové pochybnosti. „Nech toho. Nemyslela jsem to tak. Jen jsem potřásala hlavou v údivu nad tebou, že si něco takového vůbec můžeš myslet. Tvoje vášeň je naopak jednou z těch věcí, které mě k tobě tolik přitahují.”

Nevadilo jí vyjadřovat svoje pocity ohledně něj, protože věděla, že ty jeho jsou stejně silné. „A co ještě se ti na mně líbí?” „Povím ti to dnes večer,” slíbila mu a mrkla na něj. Ale on se neusmál. „Musíš o tom tak dlouho přemýšlet?”

„Dávám přednost tomu, abychom o tom mluvili v soukromí,” zašeptala trochu vyčerpaně.

„Ale snad to není jen moje zdatnost v ložnici, která tě ke mně

táhne?”

Zalapala po dechu, ale zůstala zticha. Věděla, že hádka uprostřed těchto lidí by byla ještě daleko horší, než kdyby zaslechli jeho slova. „Chalíle!”

Mohla jen doufat, že v okolním šumu jeho slova nikdo neslyšel - nebo jim alespoň nerozuměl, protože je pronesl anglicky.

„Co můj bratranec zase provedl?” ozval se zpoza ní Hakím. Otočila se k němu a usmála se. „Gratuluji k výhře!” „Druhé místo není výhra.” „Vy dva jste přijeli skoro zároveň.”

Hakím pokrčil rameny. „Je jen jeden vítěz. Možná příště to budu já.”

Jeho sestra se rozesmála. „Ty a Ahmed! Cožpak nikdy nepřestanete mezi sebou soupeřit?”

„Dokud naši synové nebudou dost staří na to, aby soupeřili místo nás, tak ne,” ozval se hluboký hlas vysokého Beduína.

Ahmed se přidal k jejich skupině hned poté, co se prodral davem blahopřejících.

„To bude trvat ještě hodně dlouho,” namítla Catherine s hlubokým přesvědčením. Všichni se rozesmáli.

Toho večera jedli pod hvězdami. Několik táborových ohňů osvětlovalo oranžovým světlem stany. Jade seděla mezi Catherine a Chalílem a hleděla na tác pokrytý východními delikatesami. Sbíhaly se jí sliny, moc však nejedla.

Byla příliš zaujatá sledováním toho, co se dělo kolem ní. S potěšením poslouchala kadenci hlasů, které se zvedaly a opět klesaly. Rozuměla arabsky natolik, že si domyslela podstatu příběhů, ale nevadilo by jí ani, kdyby to tak nebylo. Líbil se jí zvuk jejich jazyka a to, jak se hlasy rytmicky a muzikálně proplétaly.

Vůně táborových ohňů se míchala s vůní koření. Měla pocit, že se ocitla v naprosto jiném světě. Ve svém životě žila v mnoha rozličných kulturách, ale žádná ji nepohltila tak, jako kultura Chalílovy vlasti.

Catherine kdysi říkala Jade, že Hakím ji vlastně unesl do tohoto pouštního ráje, když si nebyla jistá jejich manželstvím.

Když ty dva viděla teď, bylo těžké uvěřit tomu, že nějaké pochybnosti mohly vůbec vyvstat. O pravdivosti slov své přítelkyně však nepochybovala.

Ona, lépe než většina žen, znala krásu i odvrácenou tvář lásky k šejkovi, pocházejícího z hrdého rodu.

„Nechutná ti?” zeptal se jí Chalíl.

„Je to vynikající.” Ukousla si a potěšené zasténala. „Jen to všechno nemohu pojmout naráz.” „Líbí se ti v poušti.”

Nebyla to otázka, spíš konstatování, ona však přesto odpověděla. „Ano. Moc.”

„Jednoho dne si sem musíme vyjet na delší dobu.” „To by bylo krásné.”

„V Zohře jsou také taková místa. Místa tak magická, že bys nevěřila, že mohou vůbec v tomto světě existovat.”

„To zní překrásně.” Spolkla poznámku, že není pravděpodobné, že by je někdy uviděla. „Ale já jsem momentálně dokonale spokojená s tímto magickým místem.”

„Já také. Ale jsem také velmi rád, že Catherine tady nechce s tak

malým dítětem strávit noc.”

„Proč?”

„Protože by Hakímův dědeček trval na tom, abys spala v harému.”

Jinde než on. To by se jí nelíbilo, ale poškádlila ho: „To by mohlo být zajímavé… další příběh z Tisíce a jedné noci.” „To není zkušenost, jakou bys potřebovala, azíz” Zasmála se a vrátila se ke své večeři. Byla ráda, že může čerpat bezpečí alespoň z jeho fyzické touhy.

ŠESTÁ KAPITOLA

Příštího dne odletěli do Atén.

Jak opět zapadli do každodenní rutiny, Chalíl cítil, že něco mezi nimi není v pořádku, nedokázal však přijít na to, co to je. Vždyť v mnoha ohledech byl jejich vztah teď mnohem klidnější než dřív!

Jade nebyla náladová.

Vlastně úplně naopak.

Byla daleko vyrovnanější než kdy v minulosti. Nestěžovala si, když musel dlouho pracovat, nemluvila už o vztahu s jeho rodinou, ani v narážkách. Nemohl popřít, že se mu větší harmonie v jejich vztahu zamlouvá - kdyby šlo jen o to, nijak by celou situaci nezpochybňoval.

Ale byly tady další věci.

Kromě toho, že neprojevovala nelibost nad jeho naplněným programem, úplně mu přestala volat do práce. Nepožadovala, aby s ní trávil víc času. Byla k němu vřelá, ale ne milující - a on zjistil, že mezi těmito dvěma polohami je veliký rozdíl.

Nepamatoval si už ani, kdy mu naposledy řekla, že ho miluje. Neříkala mu to už ani ve víru vášně. Myslel si, že nikdy nevěnoval moc pozornosti jejich budoucnosti, ale teď, když ona přestala mluvit o jejich budoucnosti úplně, uvědomil si, že to bylo jinak. Připadalo mu zvláštní, že až

teď si uvědomil, že její přítomnost ve svém životě vždy považoval za provždy danou.

Ale to by muselo znamenat jedinou věc… manželství. Nikdy o něm neuvažoval, ale teď si byl vědom toho, že je to pro ně jediná dlouhodobá možnost. Před dvěma měsíci by si byl jistý, že po takovém plánu Jade skočí. Ale teď… teď nevěděl. A to se mu nelíbilo.

Minulý večer zaslechl, jak mluví se svými rodiči a plánuje si u nich za dva měsíce návštěvu. Ale jemu o tomto výletě neřekla ani slovo. Když se jí na to zeptal, odpověděla mu, že cestu plánuje na dobu, kdy obvykle jezdí do Zohry na každoroční diplomatické setkání a za svou rodinou. Vysvětlila mu, že chápe, že s ním nemůže jet, takže to nechala být.

Jak by se s ní mohl přít, když přišla s tak rozumným vysvětlením? Stejně jej však její nové chování trápilo. Kdyby na něj nereagovala vášnivě při milování, začínal by si skoro myslet, že jí začal být lhostejný. Někdy ji však přistihl, že se na něj dívá s touhou, které nerozuměl.

Když se jí na to zeptal, popřela to. A byla tak klidná a vyrovnaná, že si nakonec připadal jako blázen, když se na ni snažil tlačit. Zjistil, že ji začal oslovovat má lásko raději než azíz, protože se napjala nebo zamračila, když jí tak řekl. Nechápal proč, a tak se jí na to zeptal.

Odpověděla, že si to jen představuje - nejhorší bylo, že si nemohl být jist, že tomu tak skutečně není. Přece není nějaký nejistý hoch, který potřebuje neustálé ujišťování o tom, že je milován. Nebo snad ano? Odmítl se touto myšlenkou byť jen zabývat.

Ale trápila ho.

Jade nedokázala uvěřit, jaká změna se udála s její přítelkyní Theresou, korunní princeznou na Isole dei Re. Tichá tmavovlasá kráska doslova zářila - a nebylo to jen jejím čerstvým mateřstvím. Ne. Tato žena věděla, že je milována. A to bylo vidět.

Zbytek světa o tom věděl také. Princ Claudio s tím nedělal žádné tajnosti, a tak všichni viděli, že svou ženu zbožňuje.

Nejen, že jí dával najevo svou lásku zcela nezastíraným způsobem, ale dokázal ji vyjadřovat i slovy… a před ostatními. A Theresa si jeho láskyplnosti užívala až do dna.

Jade byla kvůli své přítelkyni hluboce šťastná.

„Děti jsou úžasné,” usmála se, když se s Theresou nakláněla nad postýlkami, které lemovaly veliký dětský pokoj.

„Ano, to jsou.”

„Představ si to… čekali jste s Claudiem tak dlouho, a pak najednou zplodíte celou školku!”

Theresa se zasmála a její oči se naplnily hlubokým citem a radostí.

„Budu upřímná… kvůli tomuhle jsem opravdu ráda, že jsem princezna, víš. Mám hodně pomoci - víc, než potřebuju. A to je velmi důležité, když si mám poradit hned se třemi dětmi najednou.”

„Jsem si jistá, že ty a Jeho Výsost byste to zvládli bez ohledu na okolnosti.”

„Víš, jemu by nevadilo, kdybys mu říkala Claudio.”

Jade pokrčila rameny. „Seznámila jsem se s ním jako asistentka diplomata. A byl to ten nejkrálovštější král ze všech králů, s nimiž jsem se kdy setkala.”

„Takže ti vyrazil dech?” zasmála se Theresa.

„Dalo by se to tak říct. Je těžké ten první dojem překonat.”

„Mně také vyrazil dech.”

„Ale ty sis ho vzala, takže tě asi tak moc neparalyzoval.”

„A ty jsi zase skončila se šejkem Chalílem. Neříkej mi, že je méně vznešený než Claudio.”

„Skončila jsem jako jeho milenka, ne manželka. A on je druhý syn… nezdědí trůn.” Ale Theresa měla pravdu. Chalíl skutečně má v sobě vznešenost jakéhokoli vládnoucího šejka, to nemohla popřít.

Theresa přikryla svoji dcerušku. „Je to vlastně jedno. Muž je vždycky muž. Jen se podívej na krále Vincenta.”

O něm si Jade nikdy nemyslela, že by v sobě mohl ukrývat nějakou slabost. A přesto byl důkazem toho, že i mocní mohou padnout. „On a Flavia jsou jedni z nejkrásnějších párů, jaké jsem kdy viděla.”

„Jen jim trvalo hodně dlouho, než se znovu našli.” Theresa přešla k postýlce syna a obdivně na něj hleděla. „A víš, co je legrační? Jediný člověk, který jasně viděl, že je mezi nimi možný smír, byla moje švagrová, Danette. Viděla ten osud napsán na zdi ohnivým písmem už tehdy, co s ní Flavia o králi mluvila. Někdy celou situaci prostě nemůžeš posoudit, protože jsi příliš blízko. Člověk potřebuje odstup, aby viděl jasněji.”

Jade cítila, že v Theresiných slovech se pro ni může skrývat nějaké poselství, ale nepřemýšlela o něm. Nechtěla trávit čas se svou přítelkyní tím, že budou neustále hovořit o jejím vztahu s Chalílem.

Jade se přesunula nad třetí postýlku a nadšeně pozorovala jejího obyvatele. Děti byly skutečně nádherné. „Některým lidem prostě trvá déle, než přijdou na to, co mají udělat. A jak.”

„A jak dlouho to bude trvat tobě?” zeptala se jí Theresa s úsměvem. Jade však věděla, že mluví vážně.

„Co tím myslíš?”

„Kdy to mezi tebou a Chalílem bude konečně oficiální?” „Oficiální?”

„Váš vztah. Mluvím o tom, kdy se vezmete. Nemyslíš, že je už pomalu načase?”

„Jsme spolu teprve dva roky.”

„A budete spolu ještě padesát. Měli byste si to oba konečně uvědomit a přiznat se zbytku světa!”

Jade nečekaně vytryskly slzy. Rychle se odvrátila, aby si jich Theresa nevšimla. „Myslím, že se to nestane,” odpověděla zastřeným hlasem.

„Máte problémy?” zeptala se Theresa starostlivě.

„Nic nového,” vzdychla Jade. Nové bylo jen to, že si jejich problémy konečně uvědomila. „On si mě nevezme, Thereso. Nikdy to neměl v úmyslu.”

„Ale samozřejmě, že měl. Vždyť tě miluje!” Theresa se postavila vedle ní a promluvila tak naléhavě, že zvuk jejího hlasu upoutal pozornost malého kloučka před nimi.

Zamrkal a hleděl na obě ženy očima svého otce.

„Mýlíš se. Nemiluje mě.” Bylo těžké něco takového připustit nahlas, ale Theresa jí byla bližší než kdokoli jiný na celém světě.

Věděla, že korunní princezna nikdy nezradí důvěru, kterou jí Jade věnuje.

Theresa položila Jade ruku na paži. „Poslouchej toho, kdo o tom něco ví - s takovými muži jsou věci jen málokdy tak, jak se zdají být. Možná ta slova neříká, ale je ti oddaný. Je to vidět. Věř

mi.”

„Tak oddaný, že si mě k sobě nastěhoval, i když věděl, že to ze mě udělá naprosto nevhodnou osobu v očích celé jeho rodiny? I kdyby byli ochotni přijmout nevěstu, která by nepocházela z jejich kultury, nikdy by nepřijali někoho, kdo je pro ně snad jen o stupínek výš než nevěstka.”

„Ne,” zalapala Theresa po dechu. „Tomu přece nemůžeš věřit.”

„Věřím tomu, protože je to pravda - a ty to víš. Vždyť jsi dcera diplomata.” Tak se vlastně poznaly. Jade odstoupila od postýlky a od toho nádherného štěstí, které dítě v ní představovalo. V dané chvíli to pro ni bylo až příliš bolestné. „Víš přece, jak se žije v Zohře.”

A ona to také věděla. Ale přesto si po dva dlouhé roky nebyla schopná dát dvě a dvě dohromady.

„Ale Chalíl tě miluje. Vím, že je to pravda.”

„Chalíl miluje svou rodinu. Mě chce - ale tělesná touha netrvá věčně.”

Theresa se překvapivě usmála a její oči se naplnily tajemstvím.

„Myslím, že v tomto ohledu budeš překvapená.” Jade se také usmála, ale přesto potřásla hlavou. „Tys byla vždycky optimistka.”

,1 ty - aspoň jsi bývala. Kam se ten optimismus poděl?” „Probudila jsem se do reality.”

„Probudila ses do něčeho, o čem si jen myslíš, že je realita.” „Thereso -”

„Nevzdávej to s ním - ani ty sama. Slib mi to.”

Jade hleděla na svou přítelkyni. Ještě nikdy nezažila, že by její přítelkyně byla tak horlivá v udělování rad. Většinou byla lepší diplomatkou než profesionálové.

„Nechci od něj zítra odejít, jestli tě trápí tohle,” usmála se na Theresu unaveně.

„Dej mu šanci, aby to všechno napravil.” „A co když to nechce napravit?” „A co když chce?”

V tom okamžiku vstoupil do místnosti korunní princ a Jade a Theresa neměly už před Jadeiným odjezdem příležitost k soukromému rozhovoru. Nemohla však dostat slova přítelkyně z hlavy.

Theresa našla svoje štěstí, a tak logicky chtěla, aby její přítelkyně našla to svoje. Mluvila však pravdu, když řekla, že je ženou, která by o tom měla něco vědět. Jade byla pravděpodobně jedinou osobou na světě, která věděla o tom, jak nešťastná se Theresa cítila v manželství. Znala bolest odmítnutí až příliš dobře na to, aby ji dokázala rozpoznat v někom dalším.

Princ Claudio si to uvědomil… uvědomí si to však Chalíl?

Jade neměla příliš velkou naději, ale nemohla tuto možnost zcela vyloučit. A i když nic nahlas neřekla, měla pocit, jako by Therese skutečně něco slíbila… slib, který se chystala dodržet, i když to pro ni bude znamenat velké riziko dalšího odmítnutí.

Chalíl podle svého slova přiletěl krátce po ní, a tak se mohli vrátit domů společně.

Vteřinu poté, co za nimi zaklaply dveře, ji Chalíl objímal a

líbal.

„Chyběla jsi mi, azíz,” zašeptal proti jejím ústům vášnivě a hladil ji po celém těle.

„Vždyť to byla jen jedna noc,” zasmála se, i když jí také velmi chyběl. Až příliš mnoho.

„Bylo to třicet dva hodin.”

„Tys počítal hodiny?” zeptala se udiveně.

Jeho pohled se zabořil do jejího. „A ty snad ne?”

„lim… ne.”

„Já jsem ti nechyběl?” naléhal na ni a v jeho hlasu teď nebyl žádný humor.

Teď nebyl čas na škádlení, to viděla.

Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu celým tělem. „Chyběl jsi mi.”

„Trošku?” zeptal se a jeho nově získaná nejistota nad ním opět převzala vládu.

„Hodně. Víc, než ti dokážu povědět,” připustila velkoryse.

Vždyť i on byl už víc než dostatečně velkorysý. Asi to od ní není moc pěkné, ale byla ráda, že jsou pro něj jejich odloučení tak těžká. Znamenalo to, že mu na ní záleží.

A nebo není schopen vydržet jedinou noc bez sexu, ozvalo se její cynické podvědomí.

Jí se také nelíbilo, když se s ním nemohla milovat. Takže i kdyby to bylo tak, byli by na tom stejně. Oba jsou pro sebe důležití i v sexu. Aby si to dokázala, vášnivě ho políbila na rty.

Začal ji líbat v odpověď a agresivně jazykem rozevřel její ústa. To ji vzrušilo jako nic jiného. Nestávalo se často, že by Chalíl dal průchod agresivnějším stránkám, ale když k tomu došlo, připadala si podmaněná a plně uspokojená.

Zjistila, že skrývání její lásky činí fyzickou touhu po něm ještě mnohem intenzivnější. Bylo to, jako by její tělo muselo najít způsob, jak vyjádřit cit, kterému nedávala už průchod slovy.

Hladil ji oběma rukama po zádech a zadečku. Srdce jí teď bušilo tak silně, že slyšela v uších hučení krve. Zvedl ji do náruče a ona ho objala nohama kolem pasu.

Stále ho líbala, i když ji někam odnášel - netušila, kam. Věděla jen to, že každý jeho krok ji mučí doteky na vnitřní straně stehen.

Nebyli však nazí, ale právě to si přála. Zoufale. Chtěla vnímat svou hladkou pokožku proti jeho drsným mužným konturám. Chtěla se ho dotýkat a cítit jeho doteky. Theresina slova v ní rozezněla něco zvláštního… potřebu hlubokého důkazu lásky, o jejíž neexistenci se neustále rozumově přesvědčovala. Ale je to skutečně pravda?

Její myšlenky se rozutekly, když ji položil na postel a klekl si nad ni. Pak začal svlékat sebe i ji. Nejprve si svlékl košili, pak jí svlékl šaty. Nakonec si stáhl kalhoty a slipy v jednom netrpělivém pohybu.

Hned poté jí rozepnul podprsenku a krátce polaskal její vztyčující se bradavky. Zasténala a vypnula se proti němu, frustrovaná překážkou, která pořád bránila nejvyšší intimitě mezi nimi.

Nedokázala však spustit ruce z jeho nádherných vlasů, aby si svlékla kalhotky. Chalíl oběma rukama tápal po jejím téměř nahém těle jako slepec, který uviděl slunce. Prolíbal se až k jejímu centru a miloval ji svými ústy tak divoce, že se zmítala jako v horečce. A pak to celé ještě jednou zopakoval.

Když jí konečně stáhl úplně kalhotky, měla pocit, že se rozplyne slastí, touhou a potřebou.

„Chalíle, prosím tě. Potřebuju tě,” zasténala a zvedla boky.

„Stejně jako já potřebuju tebe, avíz. V tomhle jsme úplně stejní.” Rychle jí stáhl kalhotky a ona rozevřela stehna a pozvala ho k sobě.

Oba se chvěli rozkoší, když se nad ni sklonil, a ona nadzdvihla pánev, aby mu umožnila dokonalý kontakt.

Jedním pohybem se vnořil do jejích vlhkých hlubin. Křičela slastí proti jeho ústům, když jeho tělo pronikalo do jejího až na doraz. Byl mimořádně velký, a tak se většinou snažil nezabořit se do ní úplně celý, ale někdy to bylo přesně to, co potřebovala. Jako teď. Objala ho kolem hýždí a tiskla ho k sobě s divokou vášní.

V tomto okamžiku jí úplně patřil - tak, jako ona patřila jemu. V tomto okamžiku nad ním jeho rodina neměla žádnou moc… tady a teď byli jen oni dva. Toto byl jejich svět a ona se do něj ponořila každou buňkou své existence.

Začal se v ní pohybovat v rytmu, který byl téměř divošský. Zvedala proti němu boky, aby se do ní mohl dostat co nejhlouběji. Každý jeho pohyb byl tou nejsladší slastí… a strašným mučením. Přibližovala se k vyvrcholení rychleji než kdy jindy, ale pak setrvávala na jeho okraji a nemohla dál.

Celé její tělo toužilo po orgasmu, který nepřicházel. Mluvil na ni sexy tónem v arabštině, přibližoval ji blíž a blíž k okraji. Ale ona se nebyla schopna vrhnout přes něj.

Už skoro nedýchala a měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. Pořád se však chvěla na pokraji propasti.

Chalíl se na ni podíval a jeho oči byly zemdlelé touhou. „Pojď, moje holubičko. Dej mi dar své slasti.”

Bylo to tak krásné, víc než krásné… lepší než cokoli, co v jeho objetí zažila. Ale zároveň její slast už byla neúnosná. Potřebovala vyvrcholení tak hrozně, že se jí svíralo hrdlo. „Chci to, Chalíle,” zasténala vyčerpaně. „Ale nemůžu.”

Usmál se na ni, zdánlivě nepohnutý jejím zoufalstvím… jejími slzami. „Ale můžeš, avíz. Jen mi věř.” Zabořil se hluboko do ní a dotkl se bodu, který zvětšil její potěšení ještě desetkrát. A pak, místo aby se odtáhl, pohnul boky a dráždil její klitoris.

A pak se odtáhl téměř úplně a dráždil ji svým pevným penisem na nejcitlivějším místě. Zasténala. Znovu opakoval hluboké zaboření a dráždění, až její tělo vybuchlo. Zmítala se pod ním a její slastné stahy byly tak silné, že se celé její tělo chvělo jako v šoku.

Křičela a on dal průchod svému vlastnímu vyvrcholení, které jí přineslo další orgasmus. Ještě dlouho poté se chvěla silnými stahy, které jí přinášely další a další vlny slasti. Pak na ni Chalíl padl a jeho dech byl stejně přerývaný jako její. Leželi v naprostém tichu, které rušil jen jejich dech. Pak se k ní obrátil a políbil ji na ušní lalůček. „To bylo krásné, Jade. Jsi skutečně to nejlepší, co jsem kdy zažil.” „Cítím to stejně.”

„Ano, slyšel jsem to, když jsi to na konci hlasitě volala.”

Začervenala se, když si vzpomněla na některé věci, které křičela. Ale pak si připomněla to, co říkal on. „Sám jsi nebyl moc tichý.”

„To je pravda.”

Cítila, že by něco chtěl říci, ale zůstal tiše. To bylo pro něj nezvyklé.

„Stalo se něco?” Nedokázala si představit, co by to mohlo být tak brzy poté, co spolu sdíleli, ale přesto cítila silnou potřebu se zeptat.

Zvedl se na rukou a hleděl jí vážně do tváře. „Řekla jsi mi spoustu krásných věcí, avíz. Ale neřekla jsi mi, že mě miluješ.”

„Ach.”

„Už mi to vůbec neříkáš.” Takže si toho všiml. Měla to čekat. Většinou si všímal hodně

věcí. „Vadí ti to?”

„Ano.”

„Nechápu ale proč,” vypravila ze sebe upřímně. Její láska byla jejím křížem - jeho nemusela vůbec zajímat. „Pověz mi, co tím chceš říct.”

„Když mě nemiluješ, nevím, proč by ti mělo vadit, že ti ta slova neříkám.”

„A jsi si tak jistá, že tě nemiluju?” zeptal se jí bez jakéhokoli výrazu.

„Naprosto jistá.” A tento rozhovor z ní vysával všechno to krásné, co s ním právě zažila. „Musíme se o tom bavit zrovna v

této chvíli?”

„Proč jsi si tak jistá, že tě nemiluju?” „Když se na to musíš ptát, mluví to za vše, ne?” odpověděla a její štěstí mizelo jako pára. „Nechápu.”

„Podívej se… kdybys mě miloval, už bys mi to snad řekl, ne?” Doufala snad, že se s ní bude přít? „Koneckonců, už spolu nějakou dobu jsme.”

„Možná jen nejsem dobrý ve slovech.”

Ten muž, který dokázal najít slova, aby odvrátil konflikt celých států? Tohle nebrala ani na vteřinu. „To je jedno,

Chalíle.” „Jedno?” „Ano.”

„Jak to?” Napnul se nad ní. „Protože jsi mě přestala milovat?”

„Nechci se o tom bavit.” Zamračila se a odstrčila ho od sebe. „Ve skutečnosti bych si teď chtěla vlézt do vany.”

Možná jí koupel pomůže, aby se opět uvolnila. Kromě toho měla pocit, jako by zrovna uběhla maratón a celé její tělo se lesklo potem.

Podíval se na ni pohledem lovce.

„To zní jako dobrý nápad, holubičko. Moc rád umývám tvoje krásné tělo.”

Nedal jí šanci protestovat. Stoupl si a jedním pohybem ji vzal do náruče.

Byli napůl cesty do koupelny, když se od něj odtáhla. „Můžu se umýt sama,” řekla.

„Ale proč bys to dělala, když to já udělám s velkou radostí za

tebe?”

Pak ji začal líbat a předešel tak jakýmkoli dalším protestům z její strany.

Jestliže jejich milování bylo divoké a plné vášně, pak čas, který spolu strávili ve vaně, byl úžasnou lekcí něhy a potěšení. Než ji odnesl zpět do postele, cítila se opět uvolněně a krásně. Na jejich předchozí rozhovor už nemyslela, a ponořila se do milosrdných hlubin osvěžujícího spánku v Chalílově náručí.

SEDMÁ KAPITOLA

Jak se přibližoval ples, Jadeiny dny byly stále hektičtější. Seznam bohatých a vlivných hostí se rozrůstal každým dnem, za což mohla děkovat svým kontaktům v diplomatických kruzích i Chalílovu osobnímu angažmá. Udělal pro ni skutečně spoustu práce.

Přemluvil několik významných zahraničních diplomatů, aby tuto akci navštívili, koupil lístky k celému jednomu stolu, který plánoval obsadit svými osobními přáteli, a dokonce si naplánoval pozvat i několik členů své rodiny. Hakím a Catherine měli také přiletět, čerstvou novinkou však byla účast krále Jahwaru, která vyžadovala přepracování bezpečnostních opatření.

Jade si povzdechla, když pohlédla na svůj program pro příštích několik dní.

„Proč vzdycháš?” zeptal se jí Chalíl a usrkl silné aromatické řecké kávy, kterou si každého rána dopřávali z malých šálků k snídani.

Zatvářila se na něj s humorným zoufalstvím. „Mám dnes i o víkendu jednu schůzku za druhou.”

„Já mám v sobotu diplomatický oběd s Američany.” Vztáhl ruku a dotkl se jí. „Pokud to nestihneš, všichni to určitě pochopí.”

Na to úplně zapomněla. Asi proto, že tuto akci neměla

zapsanou velkým červeným písmem - jako všechny ostatní, které se týkaly posledních příprav plesu. Promnula si unaveně spánky a usmála se na něj, vděčná za jeho porozumění. „Jsem ráda, že nebudeš potřebovat moje služby. To mi hodně pomůže.”

Odtáhl ruku. Najednou velmi ztichl a hleděl na ni. „Co jsi to říkala?”

„Říkala jsem, že se mi bude moc hodit, když si nebudu muset do svého programu vtisknout další akci.”

„Ne,” pronesl tónem, který si většinou rezervoval pro ta nejdelikátnější vyjednávání. „Řekla jsi, že jsi ráda, že nebudu potřebovat tvoje služby.”

„No… ano…” hleděla na něj zmateně.

Oč mu jde?

„O jakých službách tady přesně mluvíme?”

„Přece o tom, že tě nedoprovodím na ten oběd.” Asi dnes nějak pomaleji chápe. „Možná bys potřeboval ještě další šálek kávy.”

„Jaký doprovod?” zeptal se opatrně.

„Co tím myslíš? Jaký doprovod? Jsem tvoje společnice, takže bych tě doprovázela.” „Jsi moje dívka.” „Je v tom nějaký rozdíl?”

„Ano, myslím, že ano. Společnice za své služby berou peníze.”

„Ach, takové společnice.” Zasmála se, jako by konečně pochopila. „To jsem nemyslela, i když i to se poměrně na naši situaci hodí.”

„Jak se to hodí?” zeptal se hlasem, kterým jí dával jasně najevo, že rozhodně na toto téma nehodlá žertovat.

„No, přece taky spolu máme sex…. ” Její hlas se vytratil, když

viděla, jak se na ni tváří.

„Máme sex?”

„Musíš skutečně opakovat všechno, co řeknu? Jen jsem si dělala legraci. Nechápu, proč ti to tak moc vadí.” „Protože jsi naznačovala, že jsi moje nevěstka.”

„To nejsem. Dámy noci jsou placené od hodiny. Já ne. Já mám v tobě trvalý zdroj příjmu.” Nevěděla, proč si ho pořád tak dobírá… snad proto, že si přála, aby si uvědomil, jak omezenou roli v jeho životě hraje.

Sama nevěděla, proč to ale dělá zrovna teď. Nechtěla zničit to, co ještě z jejich vztahu zbývalo. Možná je to nakonec ona, kdo by potřeboval další šálek kávy - nebyla si ani jistá tím, že je schopná myslet jasně.

„Takže milenka.” Vyslovil to slovo s odporem, očividně zapomněl na to, že v dřívějších rozhovorech jí byl ochoten tuto nálepku dát.

„Ano, to jsem. Ty sám jsi to řekl,” připomněla mu.

„Jsi moje partnerka.”

„Dobře. Můžeme toho teď nechat?”

„Jak to, že jsi moje milenka?” naléhal na ni, neochoten s tím rozhovorem přestat.

A najednou už ho nechtěla ani trochu škádlit a dobírat si ho -pokud to vůbec dělala. A také se jí najednou nechtělo toto téma opouštět. Nechtěla však něco zničit. Bylo jim teď spolu tak dobře… a ona si nepřála, aby to skončilo.

Nic z toho ji však nemohlo zastavit, aby vyslovila slova, která musela být vyřknuta… která měla být vyřknuta už tehdy, když poprvé v jejich rozhovoru zaznělo to ošklivé slovo milenka.

„Finančně mě podporuješ, ale nejsme manželé. Nejsme dokonce ani zasnoubení. Ve skutečnosti celý náš vztah je založený na sexu - ne na lásce. Až bude po všem, nepochybně mě pošleš pryč s nějakým extravagantně drahým darem a chladným sbohem. To ze mě dělá tvou milenku.”

„Ta sebevědomá žena, která se ke mně před dvěma lety nastěhovala, by nikdy takovou nálepku nepřipustila.”

„Možná už jsem někdo jiný. Ne, že bych očekávala, že si té změny všimneš. Je nejviditelnější mimo ložnici.”

Zamrkal. „Já jsem si všiml změny.”

Nevěřila mu. „Fajn.”

„Takhle tedy doopravdy vidíš náš vztah?”

„Ano.”

V jeho očích se objevilo něco zvláštního. „A pak se tedy přestěhuješ k dalšímu velkorysému muži?”

Ta otázka ji zasáhla do srdce jako ostrý nůž. „Ne.”

Nějaká část jeho napětí jako by odplynula. „Takže u mě děláš výjimku?” zeptal se jí skoro něžně.

„Tys byl vždycky výjimka.”

„Proč?”

„O tom teď nechci mluvit.” „Ale já možná ano.”

Vyskočila ze své židle a měla pocit, že se zhroutí. Nebyla si ani jistá, jak se k tomuto bodu dostali… jak se najednou toto téma zase vynořilo odnikud. „Možná bys měl začít přemýšlet nad nějakým skvělým darem na rozchod, protože já jsem ti už dala všechno, co si mohu dovolit. Už ti víc dát nemohu, protože ještě kousek - a z mého srdce nezbude vůbec nic.”

„A když ti řeknu, že nechci, abychom se rozešli?”

Opravdu to říká? A pokud ano, záleží na tom?

„Ty? Muž, který mi ani jedinkrát za dva roky neřekl, že mě miluje? Pochybuju.”

„A kdybych ti to řekl?” naléhal na ni.

„Řekla bych, že je to sentimentální větička, ale nepříliš realistická.”

Najednou se také postavil a tyčil se nad ní. Jeho oči jí říkaly nemožné věci.

„Odmítám uvažovat nad budoucností, v níž nebudeš ty.”

„Chalíle, já s tebou nemůžu zůstat až do doby, než si vybereš ženu, s níž se oženíš.”

„O to bych tě nikdy nežádal,” pronesl skrze sevřené zuby.

„Ale-”

„Jediná žena, kterou bych si chtěl vzít, jsi ty.” To přece neřekl. To nemohl říct. Nikdy se o manželství nebavili.

„To je nemožné.”

„Ujišťuji tě, že není.”

„Ale tvoje rodina mě nikdy nepřijme, když jsme spolu tak otevřeně žili.” Srdce ji bolelo, jako by jej někdo krutě svíral v rozžhavených kleštích. „Myslí si o mně, že jsem horší než Jezabel!”

V tom okamžiku se zasmál. „Nic takového si o tobě nemyslí, Jade. To je nesmysl.”

„Odmítají se se mnou celou tu dobu setkat, protože jsem tvoje milenka.”

„Setkají se s tebou jako s mojí ženou.” Jeho arogantní jistota jí brala vítr z plachet.

„„Nemluvíš vážně, vím to. Nemůžeš mluvit vážně.”

Položil jí ruce na ramena. Jejich teplá tíha byla bolestnou připomínkou toho, co ztratí, když se jeden z nich - nebo oba -rozhodnou rozejít. „Mluvím velice vážně, azíz.Mýlila ses, když jsi říkala, že tě nemiluji. Není to pravda. Miluji tě.”

Potřásla hlavou. „To ne. To není možné.”

„Je to tak.”

„Ale nikdy jsi mi to neřekl.”

„To je skutečně vážné přehlédnutí, ale nebylo způsobeno nedostatkem citu,” pronesl s bolestně silnými emocemi v hlase.

Hleděla mu do očí a četla v nich věci, které se neodvažovala vidět dřív. Ale teď… v jeho pohledu bylo až příliš mnoho pravdy na to, aby ji mohla ignorovat.

„Je pozdě,” odpověděla s bolestí v srdci. „Byli jsme odsouzení k rozchodu toho dne, kdy jsem se k tobě nastěhovala.”

„Tehdy sis to nemyslela.”

„Ale teď si to uvědomuju.”

„Tak si to přestaň uvědomovat, protože to není pravda. Nikdy tě nenechám odejít, moje holubičko. Nikdy.”

„Musíš. Tvoje rodina mě nepřijme - a ty svou povinnost vůči nim vždycky splníš.”

„A ty chceš s naším vztahem skončit?”

„Ne!”

„V tom případě neskončí. Protože já to také nechci.” „To není možné.”

„Neříkej to pořád… cožpak nevíš, že když budeš mít víru, všechno je možné?”

„Nevěřím, že sis to promyslel.” „Věř mi, že ano.”

„Ne,” zašeptala, neschopná mu věřit. Tolik se bála -a tolik to chtěla.

„Jsi moje žena, Jade. Nikdy nedovolím, aby se na tom něco změnilo.”

Potřásla hlavou a teprve teď, když ucítila na tváři svoje slzy, uvědomila si, že pláče. „Tvoje rodina -”

„Moje rodina tě bude milovat stejně jako já.”

„Nemůžeš mě milovat… nikdy jsi mi to neřekl. Ani jedinkrát za dva roky.”

Sevřel rty. „Necítil jsem potřebu to říkat.”

Nevěřila mu. Mluví z cesty - určitě to tak je. Ale nevěděla, jak ho přimět k tomu, aby přestal. Vše, co říkal, znělo tak vážně.

„Chalíle, prosím tě, neříkej to. Ne teď. Mám pocit, že držím pohromadě jen tak tak… už toho moc nevydržím. Musíš si to promyslet a promluvíme si o tom všem později. Až budu mít volnou hlavu. Po plese.”

Povzdechl si. „Ty mi nevěříš.”

Byla to pravda. Nevěřila mu. Ale kdyby to vyslovila, až příliš by ji to bolelo… možná oba dva. Takže raději neřekla nic. „Udělal jsem mnoho chyb, ale napravím je.” „To nemůžeš.”

Jen se usmál a pak ji líbal, dokud jí nepřestaly téct slzy a dokud se na něj bezvládně nepověsila.

„Nikdy tě nenechám odejít,” opakoval.

Povzdechla si a přitulila se k němu. Její rodiče ji nechali jít -nemohla uvěřit, že by to tentokrát mohlo být jinak. Pokud ne teď, tak nakonec ano. Bylo pro ni však jakousi útěchou vědět, že si to Chalíl nepřeje.

Něžně ji posadil zpět na židli a přemluvil ji, aby dojedla snídani. Dělala, co mohla, aby na chvíli na jejich rozrušující rozhovor zapomněla.

Během dalšího týdne jí dával podporu, o jaké by každá žena mohla jen snít. Přidělil jí na poslední dny před plesem svého asistenta a s Násirovou pomocí zvládla všechny úkoly, které ji ještě na poslední chvíli čekaly.

Ale ať byla sebevíc zahlcená prací, nedokázala zapomenout na jejich ranní rozhovor. Chalíl ji nenechá jít. A neustále jí říkal, že ji miluje. Nejen, když se milovali, ale pořád. Říkal jí to v

telefonu, říkal jí to, když byli sami v bytě i tehdy, když v kanceláři procházela konečné detaily s Násirem.

Začínala mu pomalu věřit. Jak by se mohla ubránit? Ale i když ji miluje, neznamená to, že se budou moci vzít a žít spolu šťastně až do smrti. Jeho rodina mu jeho výběr nikdy neschválí -a pro muže, jako je Chalíl, pro šejka - je nemyslitelné, aby zklamal své rodiče. To by byla nenapravitelná škoda na jeho cti.

Kromě toho se však choval, jako by se o ni ucházel.

Na každý den vymyslel něco speciálního.

Povečeřeli spolu v její nejoblíbenější restauraci…

Poslal jí do kanceláře tucet růží…

Večer jí na polštáři ležela zbrusu nová hedvábná košilka… Každý den jí připomínal a dával najevo, že je jeho azíz, jeho milovaná.

Začínala věřit, že je pro něj skutečně důležitá. Znovu tomu začala věřit… a snad dokonce začínala věřit i jemu samému, ačkoli její pochybnosti stále ještě kdesi uvnitř ní umanutě přetrvávaly.

Měla z toho všeho zvláštní pocit - bylo jí však nádherně. Věděla, že ať jí budoucnost přinese cokoli, na tuto výjimečnou dobu nikdy nezapomene.

„Určitě to chceš udělat zrovna tak?” zeptal se Hakím Chalíla s vážným výrazem.

On, Catherine i děti toho rána přiletěli na ples. Catherine odpočívala s novorozenou Hadíou v hotelu. Jade měla v plánu přivézt ji do bytu cestou z Dětské naděje. Chlapci si hráli s chůvou na terase a Hakím s Chalílem spolu hovořili v obývacím pokoji.

Chalíl se naklonil dopředu. Jistota z něj jen prýštila. „Ano.

Chci to tak udělat.”

„Mohlo by to vybouchnout.” To Chalíl věděl.

Ale také věděl, že má jen malý počet možností, a žádná z nich není zrovna bezpečná.

„Musíme doufat v prozřetelnost.” „Na to bude potřeba hodně víry.”

„Musím mít dost za sebe i za Jade. Je teď hodně pesimistická, pokud jde o naši budoucnost. Musím jí dokázat, že to nebude tak, jak to očekává.”

„Bylo by mnohem snazší, kdyby ses s ní nejprve oženil.”

„Ano, choval jsem se jako blázen. Ted svou chybu musím napravit.”

„Doufám, že to půjde.” „Pokud to nepůjde, mám v záloze další plán - ale ten bych chtěl použít jen v naprosto nezbytném případě.” „Chápu.”

Chalíl nepochyboval o tom, že ho Hakím skutečně chápe. Vždyť si byli v tolika věcech podobní - i jejich mozky pracovaly podobným způsobem. I jeho by napadla možnost civilní svatby v Řecku, následovaná Jadeiným těhotenstvím. Chalílovi rodiče by nikdy neodmítli jejich vlastní vnouče, nicméně Chalíl by si pro Jade přál víc než nezbytné přijetí do rodiny.

Také by si nepřál poškodit vztah se svými rodiči - a věděl, že jeho civilní svatba by měla za následek zcela určitě chlad a nesouhlas. Byl vychován ve vědomí, co je jeho povinností. Chtěl ji splnit. To vědomí bylo v jeho krvi, v jeho žilách a svalech přítomno způsobem, jaký by žádný z jeho západních vrstevníků nechápal… dokonce ani Jade. Nicméně… toto není jediná povinnost, kterou má. Má povinnost i vůči Jade. I tu musí naplnit.

Pokud jde o jeho srdce, už dávno je jeho ženou, jeho manželkou. A byl rozhodnutý udělat všechno pro to, aby zaujala své právoplatné místo po jeho boku i před očima světa.

„Ty také riskuješ, když to situace vyžaduje,” připomněl mu

Chalíl.

„Pokud je to riziko podepřeno láskou, vždycky je velká naděje na úspěch.”

„Děkuji ti, Hakíme. V tomto ohledu neměj nejmenší pochybnost.”

OSMÁ KAPITOLA

Jade by si nemohla přát od průběhu plesu víc. Nejen, že si jeho účastníci kupovali lístky po desítkách, ale ještě darovali mnoho peněz s velkorysostí, která jí na závěr, když oznámila sumu, jež bude věnována na zlepšení života dětí, které žijí v těžké situaci, vehnala slzy do očí.

Chalíl se na ni usmíval od stolu před pódiem. Ona se na něj usmála také, ale hned jej ztratila z očí, protože jí přišlo gratulovat několik oficiálních představitelů Dětské naděje a společně s nimi i mnoho hostí. Když se konečně dostala ke Chalílovi, našla ho v rozhovoru s jeho strýcem.

„To je něco velmi neobvyklého. Jsi si jistý, že mě o to chceš skutečně požádat?” ptal se král Jahwaru s těžce skrývaným překvapením.

Neviděla Chalílovi do tváře, ale slyšela jeho rozhodný tón. „Jsem si naprosto jist.”

„V tom případě ti pomohu.”

„Jsem ti nesmírně zavázaný, drahý strýčku.”

Král pokynul hlavou a přijal vděk svého synovce s královskou důstojností.

Chalíl k ní otočil tvář, jako by nějakým šestým smyslem vycítil její přítomnost. „Holubičko moje, dnes jsi měla úžasný úspěch.”

„Ach, ano.” Ještě pořád se cítila trochu plaše, když se

usmála na krále. „Chtěla jsem vám osobně poděkovat za vaši účast i za dar, který jste nám věnoval. Vaše velkorysost nezná mezí.”

Král jim věnoval pětinásobek toho, co jakýkoli jiný účastník, ale jeho velkorysost se začala projevovat od samého příjezdu i jiným způsobem.

Když přijel, Chalíl ji představil jako svou partnerku -král jen zamrkal, ale hned ji vzal za ruku a vážně pronesl, že ho těší dokonalý vkus jeho synovce. Pak dodal, že již o ní slyšel mnoho dobrého od svého adoptivního syna a synovce Hakíma a těší se, že ji brzy lépe pozná.

Teď se před ní sklonil. „Moje země má veliké štěstí, že je požehnána bohatstvím všeho druhu. Je pro mne radostí, když mohu část tohoto bohatství sdílet s těmi, kdo nejsou tak obdařeni.”

Její oči se opět naplnily slzami. „Váš postoj je skutečně vznešený a hodný následování.”

Chalíl ji vzal za ruku a stiskl ji. Pak se obrátil ke svému strýci.

„Jade bere své postavení u Dětské naděje mimořádně zodpovědně a vážně.”

„Což je neméně obdivuhodné, slečno Madisonová.”

Potřásla hlavou. „To vůbec nic není. Pracuji tam jen jako dobrovolnice.”

„Která však bere svoje povinnosti stejně zodpovědně jako kterýkoli jiný placený člen týmu, jak mi sdělil můj synovec.”

Jade se začervenala. Nebyla si jistá, zda si král nemyslí, že by měla stavět Chalíla před svoje zaměstnání. Nebo to měl být kompliment? Měla dojem, že spíš ano, ale cítila se tak dezorientovaná jeho osobností, že si nebyla ani v nejmenším

jistá.

Chalílovi rodiče se s ní odmítli byť jen setkat - a jeho strýc nejenže se s ní setkal, ale jedná s ní, jako by byla někým důležitým.

Usmál se na ni vřelým úsměvem a souhlasně pokýval hlavou. „Budete pro naši rodinu skutečným požehnáním a přínosem.”

Jeho slova zasáhla Jade jako rána palicí. Měla pocit, že se jí nedostává vzduchu a srdce se jí rozbušilo jako splašené. Obrátila se na Chalíla. „Prosím…?”

Usmál se, když viděl, že šokem oněměla. „Můj strýc ví o mých plánech a schvaluje je.”

Obrátila se zpět ke králi.

„Děkuji vám,” vypravila ze sebe a pak se zhluboka nadechla. „Vaše podpora pro mě znamená víc, než dokážu vyjádřit, ale obávám se, že král Zohry nebude projevovat takovou otevřenost a laskavost.”

„Manžel mojí sestry jedná v důsledku neznalosti vašeho postavení v životě svého syna. Nebudu mít klid, dokud se tato situace nevysvětlí.”

„Vy?” zeptala se, protože jeho starosti nerozuměla.

„Jste drahá přítelkyně mojí snachy. Nebo snad ne? Říkala mi, že vaše pouto je doslova sesterské.”

Jade rychle pohlédla na Catherine, která se nenápadně usmívala. „Nikdy jsem neměla sestru, ale nedokážu si představit, že bych k ní mohla mít hlubší vztah než ke Catherine.”

„Ačkoli ona sestru má - a další získala svým sňatkem, ujistila mne, že cítí totéž i ona k vám.”

Catherine za šejkem vehementně přikyvovala, aby dodala jeho slovům důrazu.

Jade se opět cítila přemožena emocemi a musela zamrkat, aby překonala nával slz. Od smrti svých prarodičů bolestně postrádala rodinná pouta. Měla pocit, jako by jí Catherine nabídla celý svět. „Jsem tím nesmírně poctěná.”

Král si založil ruce na hrudi. „To mne těší. Uvědomujete si však přece, že když jste sestrou mojí snachy, pak jste i mojí drahou příbuznou?”

Jade otevřela ústa a zalapala po dechu. „Ach…” Jen na něj hleděla, neschopna uvěřit, že něco takového vyslovil. „Upřímně nevím, co říci.”

„Nemusíte nic říkat. Úplně stačí, když vyjádříte souhlas s tímto příbuzenstvím. Souhlasíte?”

Chalíl vedle ní ztuhl. „Myslím, že bychom měli o tomto bodu mluvit až doma.”

Což se bál, že by jeho strýce mohla urazit odmítnutím? To rozhodně neměla v úmyslu. Rozhodně jí nevadilo, pokud by se měla stát členkou královské rodiny, a také to řekla.

Král vážně přikývl. „V tom případě je to hotová věc.”

To znělo neuvěřitelně. „Co je hotová věc?”

„Vaše místo v mé rodině je jednou provždy dáno. V tom případě na mně leží zodpovědnost, abych se o vás postaral, jako bych se postaral o jakoukoli další neprovdanou příbuznou.”

„Skutečně?” „Ano.”

„Ale já jsem nevěděla… Nemusíte nic dělat… Nevím… “

„Uklidni se, azíz. Můj strýc i já máme ve svém srdci jen ty nejlepší úmysly.”

Měla pocit, že omdlí. Nic z toho jí nedávalo smysl. „Nerozumím tomu. Co to znamená?”

„To znamená, že si přeji, abyste se vrátila na Jahwar se mnou,” odpověděl král. „Chalíl věří, že teď, když je po plese, budete natolik volná, abyste to mohla udělat. Doufám, že se nemýlí, protože by to tak bylo vzhledem k tomu, co nás čeká, zdaleka nejlepší.”

„Ano, mám volno.” Volno, které chtěla strávit s Chalílem. „Ale nevím…” Bezmocně hleděla na Chalíla. „Proč musím jet na Jahwar? Nerozumím tomu.”

„Je to nutné, moje holubičko. Ale není to nic, z čeho bys měla mít obavy.”

„To rozhodně,” usmál se na ni král povzbudivě. „Chalíl je samozřejmě pozván, aby vás doprovázel, ale váš vztah bude muset být nutně trochu jiný.”

„Jiný? Jak?”

„Detaily budou prohovořeny později v mém paláci,” odpověděl král hlasem, který již nepřipouštěl další spory -a ona se s ním rozhodně přít nechtěla.

Pořád ještě měla nějaké povinnosti, které musela splnit, ale poslední hodiny na plese strávila jako v mlze. Věděla jen to, že je od této chvíle členkou královské rodiny… a že se bude vracet domů s králem, který s ní chce hovořit o jejím vztahu s Chalílem. Toto pochopila, ale jinak toho chápala skutečně pramálo.

A měla strach. Nemohla si pomoci. Chalíl se však tímto zvratem okolností vůbec nezdál vyvedený z míry. Nejprve vypadal polekaně, ale pak sklonil hlavu, jako kdyby přijímal nevyhnutelné. Požádal ji, aby mu věřila, aby věřila tomu, že s ní ve svém srdci chová ty nejlepší záměry.

K těmto myšlenkám se upnula, když nastupovala do obrněné limuzíny. Seděla vedle Catherine, zatímco král a Hakím se posadili naproti nim. Chalíl, místo aby jel se svou rodinou, se posadil na prázdné místo vedle Jade. Propletl svoje prsty s jejími a pevně ji držel za ruku.

Král se podíval na jejich spojené ruce a zamračil se. „Tvoje chování k mojí chráněnce je nepřípustné.”

„Vaše chráněnka?” Jak se z Jako sestry’ náhle stala jeho chráněnkou? Není snad moc stará na to, aby byla číkoli chráněnkou?

„Jste teď pod mojí ochranou.”

„Protože jste řekl, že jsem členkou vaší rodiny?” zašeptala v šoku.

„A vy jste s tím souhlasila.” „Ano, to ano, ale… “

„Můj synovec zpochybnil vaši nevinnost.”

Do tváří jí vstoupilo horko, ale Catherine ji chlácholivě poplácala po koleni. „Je to hrozně zastaralé a věřím, že tě to uvádí do rozpaků, ale panenství je pro tuto rodinu naprosto zásadní.”

„Ale já nejsem -”

„Byla jsi panna, když jsme se poznali, má holubičko. Na ničem jiném nezáleží,” ozval se Chalíl. „Tys jim to řekl?” vydechla užasle.

Catherine si vedle ní povzdechla. „Měla by sis na to zvyknout. O těchto věcech se tady mluví veřejně - nejsou tak soukromé jako pro nás.”

„O tomto jsem musel svého strýce ujistit,” chlácholil ji Chalíl.

„Popravdě řečeno, i kdybyste nebyla panna, přesto bych udělal výjimku kvůli pohaně, kterou na vás uvrhl můj synovec.”

„Pohaně?” Myslela si, že král je na jejich straně.

Uvědomila si, že svou myšlenku zašeptala nahlas, protože královy oči změkly v úsměvu. „Jistě, že jsem na vaší straně. Ale v našem světě je zapotřebí jisté věci dělat určitým způsobem. A to musíme dodržet - protože tyto způsoby našemu lidu slouží po tisíce let.”

„Ale… ” Budou snad trvat na tom, aby se s Chalílem přestali vídat? Srdce se jí při té myšlence sevřelo strachem. A pokud ano, potom neudělá z Řecka ani krok.

„Věř mi, Jade, vše bude v pořádku.” Chalíl ji políbil na čelo, čímž si vysloužil další nesouhlasný pohled svého strýce. Dokázal ho však ignorovat daleko lépe než ona. „Věř mi, avíz.”

„Přejete si provdat se za mého synovce. Je to tak?”

„Není to naše soukromá věc?”

„V naší kultuře ne.”

Zdá se, že hodně věcí v jejich kultuře není zdaleka tak soukromých, jako byla zvyklá. „Aha. Chápu.”

„No tak?” pobídl ji Chalíl. „Přeješ si provdat se za mě a začít pracovat na těch dětech, o nichž jsi říkala Catherine?”

„Myslíš si, že když ti na to odpovím, budeš se moci vyvléknout z toho, abys mě musel žádat o ruku tak, jak se to patří?”

Zasmál se. „Ne. Ale umožní mi to jednat s plnou podporou mojí rodiny.”

Tomu nedokázala uvěřit.

„Aspoň v to doufáme,” dodal Hakím.

„Nebuď takový pesimista,” okřikla ho Catherine. „Chalílův plán je brilantní. Určitě to zabere.” „Chalílův plán?” zeptala se Jade.

„Je mojí vůlí, abyste vložila svoji důvěru do mých rukou.” Důraz v králově větě nikomu uvnitř vozu neušel -všichni ztichli. „Uděláte to, slečno Madisonová?”

„Jestliže jsem vaší chráněnkou, Vaše Výsosti, neměl byste mi

říkat Jade?”

„A ty mi budeš říkat drahý strýčku.” „Děkuji.” Nadechla se a vydechla.

Nechápala, co se kolem ní děje, ale Chalíl jí řekl, že mu bude muset věřit. To pro ni bylo skutečně těžké, ale milovala ho a po posledním týdnu začínala věřit tomu, že i on ji skutečně miluje.

Hodně. Musí ji milovat hodně, když do celé záležitosti zapojil i svého strýce.

„Věřím Chalílovi. Pokud říká, že nám můžeš pomoci,

abychom mohli být spolu, drahý strýčku, pak tomu věřím. A ano,

chci být s ním.”

Neřekla, že si ho chce vzít a být matkou jeho dětí, protože tato slova by měla být vyřčena v soukromí. Byla si však jistá, že král bude vědět, co má na mysli.

„Ano, přesně to říkám, Jade,” dodal Chalíl s láskou v hlase. „A jsem tvojí důvěrou hluboce poctěn.”

„V tom případě… doprovodíš mne na Jahwar, Jade?” zeptal se jí král.

„Ano.”

„Chalíl pojede také, ale tam nebudete žít jako manželé, protože nejste svoji.”

Jade spolkla zklamání z toho, že bude odloučená od milovaného muže. Řekl jí však, že to bude pro jejich dobro, a ona mu věřila. „Dobře.”

Král přikývl a pohlédl ocelovýma očima na Chalíla. „A ty pojedeš do Spojených Států. Tam si promluvíš s Jadeiným otcem tak, jak jsi to měl udělat už před dvěma lety.”

„Ano, drahý strýčku.”

Král se opřel do sedadla a jeho výraz byl teď spokojený. „Všechno dobře dopadne.”

Všechno zahrnovalo časný let na Jahwar soukromým tryskovým letadlem krále. Catherine a Hakím je doprovázeli, za což jim Jade byla nekonečně vděčná. Protože bylo rozhodnuto -poté, co minulé noci odešla sama spát - že Chalíl odjede do Států okamžitě.

Jade měla dost zkušeností s tím, že zůstala opuštěná, a tak musela těžce bojovat se strachem, který neměl v jejich vztahu žádné místo.

V paláci jí byly přiděleny nádherné pokoje určené pro svobodné ženy v rodině. Catherine jí přivedla svoje děti na návštěvu hned po jejich příletu, a tak strávily den společně, zatímco Hakím s králem hovořili o státních záležitostech.

Chalíl jí zavolal, než šla večer spát. „Mluvil jsem s tvým otcem.”

„O čem?” zeptala se, i když si byla jistá, že to dobře ví. Chtěla se však o tom ubezpečit.

„Požádal jsem ho o svolení, abych se o tebe mohl ucházet.”

„Neměl jsi to udělat už před týdnem?” poškádlila ho, když si vzpomněla na ty krásné dny, které předcházely jejímu plesu, kdy o ni pečoval a skutečně se o ni ucházel všemožnými způsoby.

Na druhé straně telefonu nastala pauza. Pak si Chalíl povzdechl. „Jak podotkl můj strýc, měl jsem to udělat už před dvěma lety. Ale já jsem tvrdohlavý.”

„Tvrdohlavý?”

„Věděl jsem od začátku, že tě chci, ale vzhledem k tomu, že jsem nepočítal s manželstvím pro sebe, nemluvil jsem o tom ani s tebou. Měl jsem tě u sebe a byl jsem spokojený.”

Přitiskla si sluchátko blíž k uchu a přála si, aby byl Chalíl u ní. „Já jsem byla také spokojená.”

„Ale nebyla sis jistá naší budoucností.”

„Nikdy jsem si nezvykla dívat se moc daleko do budoucnosti.”

„Ani já ne… moje přítomnost s tebou bylo vše, co jsem si mohl přát.”

„Já jsem to tak také cítila.”

„Ale pak se to změnilo, že? Řekni mi, jak se to stalo, azíz” Skousla si ret, ale věděla, že k němu musí být upřímná. Toto

právo si naprosto jednoznačně vysloužil. „Začalo to tu noc, když

jsme před pár týdny byli spolu na diplomatické večeři.” „Ta zatracená ženská!”

„Ano. Něco z toho, co řekla, mě přinutilo přemýšlet. A pak jsi

mi řekl, že jsem tvoje milenka.” „To jsem neudělal.”

„Udělal:”

„Vždy jsem o tobě přemýšlel jen jako o svojí ženě.”

„Věřím ti. Ale myslela jsem si, že na mě pohlížíš jinak. Navíc jsem začala chápat to, jak na mě hledí tvoje rodina. Věděla jsem, že nejsem vůbec vhodná kandidátka na tvou ženu. Vím, jak moc je pro tebe rodina důležitá a jak moc chceš plnit svoje

povinnosti. Cítila jsem se skutečně velmi hloupě kvůli tomu, že jsem si nikdy neuvědomila, jak nemožný je náš vztah - a musela jsem myslet na to, že jsi to věděl od samého počátku, když sis mě k sobě nastěhoval. Díky tomu jsem věřila, že počítáš dříve či později s rozchodem. A to mě bolelo.”

„Je mi to líto.” Znovu se rozhostilo ticho. Pak Chalíl pokračoval. „Pravda je, že jsem byl příliš arogantní na to, abych takovou možnost uvážil. Ale věř mi, když ti říkám, azíz, že jsem nikdy neuvažoval o budoucnosti bez tebe. Od první chvíle, kdy jsem se tě dotkl.”

Hrdlo se jí zadrhlo emocemi, takže nemohla promluvit.

„Miluju tě, Jade. Miluju tě od první chvíle, co jsem tě spatřil -a budu tě milovat do svého posledního vydechnutí.”

„Taky tě miluju, Chalíle. Moc tě miluju.”

„Tvůj otec dal svoje svolení.”

„To mě nepřekvapuje.”

„Ale myslím, že tě překvapí to, co přijde dál.”

„Pověz mi to.”

„Raději ne.”

„Proč?”

„Protože se mohu jen dohadovat, co má můj strýc v úmyslu udělat. Nemám žádnou jistotu. Musíme počkat a uvidíme.” „Chybíš mi.”

„Konečně to říkáš i bez přemlouvání.” „Vždycky mi chybíš, když nejsme spolu.” „A ty zase chybíš mně. Zítra budu v paláci.” „Uvidíme se?”

„Mluvíš, jako bys byla ve vězení.”

„Trochu se tak cítím. Je to úžasné vězení, ale ženské pokoje jsou tak oddělené od ostatních místností, že je těžké najít cestu. A mám podezření, že by mě někdo zastavil, kdybych se je pokusila opustit.”

„Jen pro tvou vlastní ochranu.”

„Skutečně by mě zastavili?” zeptala se. Cítila strach, kterému nedokázala odolat. Strach z toho, jak jiné tady všechno je. „Ano. Ale nesmíš se tím znepokojovat.” „Už se stalo.”

„Nikdy nedovolím, aby se ti stalo něco zlého.” Povzdechla si, ale věřila mu. „Já vím… je to prostě jen tak jiné… “

„Ano, ale ty a já… my jsme stejní. Jsi moje žena a já jsem tvůj muž. Na tom se nikdy nic nezmění.”

„Určitě?” „Určitě.”

„Miluju tě, Chalíle,” vydechla opět a opakovala si ta slova v duchu jako modlitbu.

Dalších dvacet čtyři hodin bylo k nevydržení. Catherine ji opět přišla navštívit, přišly i další ženy z Hakímovy a Chalílovy rodiny. Byly všechny moc milé, ale ani jedné neuniklo jediné slovíčko o tom, co má přijít. Dokonce ani Catherine jí nic neprozradila.

Jade se viděla s Chalílem jen během oběda, ve společnosti tuctu dalších lidí. Nemohli se ani vzít za ruku, protože k sobě nesměli přistoupit na vzdálenost kratší než metr. „Moje sestra a její manžel přijedou do paláce už zítra,” oznámil jim král. Jade pocítila napětí.

Nikdy Chalílovy rodiče neviděla, nechtěla se s nimi poznat v takovém stresu, ale nevěděla, jak jinak by to bylo možné.

„Jsem rád, že to slyším,” řekl Chalíl, kterého tato zpráva zanechala klidným.

„Setkám se s nimi?” zeptala se Jade s rozechvěním, které nedokázala zcela skrýt.

„Pokud usoudím, že je to ve tvém nejlepším zájmu, pak ano,” odpověděl král vznešeně. „Můj ctěný švagr nežije v nevědomosti o chování svého syna za hranicemi jeho vlasti.”

Měla se snad po této větě cítit lépe? Nikdy nepochybovala o tom, že právě to, že se o všem ví, z ní dělá v očích krále Zohry nevhodnou osobu.

„Nemáš se čeho bát. Kdyby odmítli přijet, situace by byla horší. Na to je třeba pamatovat. Musíš také vědět, že jako král a otec chce jen to nejlepší pro svého syna a svou zemi. Naštěstí pro vás ode mne obdržel vřelá doporučení, podpořená Hakímem.”

Vzhledem k tomu, že Hakím sám se oženil se ženou ze západní kultury, znělo vše nadějně. Ale Jade věděla, že Chalílova rodina si přála, aby manželstvím všechno začalo. A přesto… snažila si uchovat pozitivní přístup, který jí tolik vštěpovala Theresa.

Toho večera své drahé přítelkyni zatelefonovala, aby ji informovala o vývoji situace.

„Říkala jsem ti, že tě Chalíl nenechá odejít.”

„Ale já nechápu, co se to vlastně děje - a nikdo mi nic neřekne.”

„Je jasné, že Chalíl vymyslel nějaký plán, aby získal souhlas své rodiny.”

„S pomocí svého strýce?”

„Ano.”

„Asi to má něco společného s tím, že mě král prohlásil za členku jeho rodiny.”

„To je nesmírně chytrý postup. Dává ti to daleko více bodů, když budeš představena jako členka královské rodiny z Jahwaru, než kdyby tě Chalíl představil prostě jako svou americkou přítelkyni.”

„To mi došlo. Ta doba, kterou jsem strávila po boku diplomatů, nebyla přece jen úplně promarněná. Stejně si ale nedovedu představit, co přesně hodlají udělat.”

„Myslím si, že je to stěží určeno do detailů. Víš, jak to je… věci se mohou zamotat. Musíš počkat - a hlavně věřit v Chalílovu lásku k tobě.”

„Já vím.”

„Jsem ráda, že jsi to konečně pochopila.” „Není to snadné.”

„Věř mi, že to moc dobře vím. Moji rodiče mi nepřipravili zrovna tu nejlepší cestu do života - a vím, že ani tvoji ne. Ale máme v sobě právě tolik naděje na štěstí a na to, že nás někdo bude milovat takové, jaké jsme, jako kdokoli jiný.”

„Asi vím, o čem mluvíš.”

„Asi víš.”

Obě se zasmály.

„Jsem tak ráda, že jsem se mýlila,” přiznala se Jade.

„Já taky. Zasloužíš si štěstí. Ale nezapomeň nás pozvat na svatbu.”

„To ti můžu slíbit.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Catherine dalšího dne na návštěvu nepřišla, ale hned po snídani byla Jade povolána k audienci u krále.

Seděl u dlouhého stolu v místnosti, která byla vyzdobena bohatě zbarvenými tapiseriemi a malbami byzantské říše. Další muž, který vypadal jako starší verze Chalíla, seděl na opačném konci stolu na stejně bohatě vyřezávaném křesle. Všichni ostatní seděli na dalších židlích po celé délce stolu. Korunní princ Jahwaru, s nímž se setkala na večeři den předtím, seděl po levé ruce krále, zatímco Hakím seděl napravo. Muž, kterého neznala, ale který se také zarážejícím způsobem podobal muži, jehož milovala, seděl po pravici toho, o němž se domnívala, že je králem Zohry. Chalíl seděl po jeho levé ruce a její vlastní otec seděl po jeho levici.

Protokol byl zcela jednoznačný.

Král Jahwaru se postavil a ostatní u stolu ho následovali. „Jade, prosím, předstup a postav se vedle mě,” požádal ji král.

Učinila tak a hleděla zpříma, srdce jí však bušilo tak silně, že se skoro celá chvěla.

„Pozval jsem sem ctěného manžela mé sestry a krále jeho lidu, abychom spolu hovořili o strašlivé urážce, kterou jeho syn uvrhl na moji rodinu.”

Jade si nemohla pomoci, musela se podívat na Chalíla. Ale ten vypadal naprosto klidně a nezdálo se, že je královým výpadem jakkoli uražen.

Pak se podívala na jeho otce - kdyby si nebyla jistá, že něco takového v dané situaci je naprosto nemožné, přísahala by, že jeho oči, stejně jako Chalílovy, září skrytým pobavením, i když jeho tvář nenesla žádný výraz.

„Pro jasnost a zřetelnost našeho vyrovnání chci, abys všem v této místnosti sdělila, jak mne oslovuješ.”

„Jsi můj drahý strýček,” odpověděla a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Potvrzuješ, že mám právo mluvit za tebe stejně jako tvůj vlastní otec?”

„Ano.”

„A vy s tím také souhlasíte?” obrátil se král na jejího otce. „Souhlasím.”

Jade na něj vrhla vděčný pohled, na nějž odpověděl krátkým pokývnutím.

„To je vše. Věřím, že na tebe Catherine čeká s mými vnoučaty ve vedlejší místnosti. Můžeš se k ní připojit, dokud nebudeš povolána zpět.”

Netušila, proč bude povolána zpět, ale doufala, že proto, aby se dozvěděla, že její svět bude zase v pořádku.

„Děkuji ti, drahý strýčku.”

Chalíl byl na Jade nesmírně hrdý, když kráčela vzpřímeně z místnosti. Její obavy nemohl vidět nikdo jiný než on - on ji znal až příliš dobře. Přál si mít aspoň chvíli na to, aby ji mohl utěšit, ale věděl, že v tomto okamžiku bude nezbytné kontrolovat dokonale svoje emoce.

„Slyšel jsi, že se Hakím a Catherine za Jade přimlouvali pro sesterskou lásku Catherine. Teď jsi slyšel z jejích vlastních úst, že Jade Madisonová byla přijata do mojí rodiny a že mi ona i její otec dávají právo hovořit jejím jménem.”

„To jsem slyšel,” odpověděl Chalílův otec formálně.

„Jsi si vědom, že v posledních dvou letech Jade žila s tvým synem jako manželka žije se svým manželem. A přesto nejsou svoji.”

„Jsem si toho vědom.”

„Jsem z této situace nešťasten a pohoršen.”

„I já.”

Chalílův strýc vážně přikývl. „Tvůj syn přijal dar její nevinnosti, ale nepoctil ji manželstvím. Něco takového je pro mne nepřijatelné.”

„Byl to dar.”

„Ale žena, která obdaruje muže tak vzácným darem, může právem očekávat jeho úctu a péči.” „To je pravda.”

„Tvůj syn pošpinil své jméno i moji rodinu.”

Tato slova nebylo snadné přijmout bez hádky. Ale Chalíl byl připraven snést daleko víc, pokud to bude znamenat, že Jade obdrží právoplatné místo v jeho rodině.

„Existuje jen jediný způsob, jak tuto křivdu napravit.”

Jeho otec vážně přikývl. „Manželství.”

„Nepřijmu vynucené manželství jako nápravu této situace.”

„Já jsem plně ochoten se s Jade oženit,” promluvil Chalíl.

„Je však tvůj otec ochoten přijmout Jade jako svou vlastní dceru a ochraňovat ji vší mocí svého jména a rodu?”

„Je to žena, která si zasluhuje moji úctu a přijetí do rodiny,” odpověděl Chalílův otec. „Tvoje sestra, moje ctěná manželka a naši další synové a dcery se nemohou dočkat, až se setkají s Chalílovou vyvolenou.”

Chalíl na svého otce zíral. Doufal v přijetí - ani ve snu však nečekal, že jeho otec bude tak vřelý a ochotný.

Starší muž se usmál. „Catherine v sobě nemá zdrženlivost

našeho lidu. Od prvního dne, co se setkala s tvojí milovanou,

na ni pěje chválu. Přesvědčila tvou matku, že žádná jiná žena

tě neučiní tak šťastným jako ona.” „Pak toto všechno -”

„Je to most, za nějž jsem vděčný. Nemohl jsi přivést neznámou ženu, která s tebou žila pod jednou střechou, aniž bys hluboce neurazil naše tradice, ale teď je pod ochranou tvého strýce. A já jsem ochoten přijmout vše tak, jak rozhodl. Vše bude v pořádku.”

„Takže tohle byl tvůj plán… nechat strýce, aby tvému otci řekl, že jsi nevychovaný spratek, který musí napravit, co udělal, aby zachránil rodinné jméno?” zeptala se Jade užasle.

Nikdy by si nepomyslela, že by Chalíl pro ni byl schopen tak potlačit svou pýchu. Nikdy v životě se ještě necítila tak milovaná jako teď.

Znovu spolu mluvili telefonem, protože s ním nemohla být o samotě, dokud neproběhne svatba. A kromě toho -ještě ji oficiálně nepožádal o ruku.

„Ano, to byl můj plán. A díky boží milosti se zdařil.”

„Co bys dělal, kdyby se to nepodařilo?” zeptala se a po zádech jí přejely vlnky strachu.

„Požádal bych tě, aby sis mě vzala bez jejich souhlasu. A abys mi dala dítě. Moji rodiče by nikdy neodmítli svou vlastní krev… Ale tohle by bylo velmi obtížné pro tebe. Mohlo by trvat roky, než by tě plně přijali do rodiny - bez ohledu na to, jak by se chovali navenek pro dobro našeho dítěte.”

„Takže ses místo toho ponížil?”

„Je to jedině správné. Musím tě chránit, azíz. Vždycky.” „I za cenu svojí hrdosti?” „I za cenu mého života.”

„Tolik tě miluji… Přála bych si, abys tady byl se mnou.” „Už brzy.”

„Tvoje matka i sestry jsou moc milé.” „Catherine jim pověděla, jak jsi úžasná.”

„A ty?”

„Mluvil jsem o tobě tak nadšeně, když už jsem mohl, že mi můj nejstarší bratr nakonec řekl, ať už jsem zticha.” „To ne.”

„No, ne těmito slovy, ale smysl byl stejný.”

Zasmála se, šťastnější než kdykoli předtím. „A kdy mě požádáš o ruku?”

„Můj strýc svolil, abychom spolu sami povečeřeli na terase u jeho kanceláře, pokud necháme otevřené dveře.”

I když věděli, že jsou pod dohledem, večeře byla nesmírně romantická.

Chalíl byl oblečen ve svém oficiálním královském oděvu, klekl si před ní a vzal ji za ruku. „Budu tě milovat až navěky. Prokážeš mi tu čest a staneš se mojí ženou a matkou mých dětí?”

„Ano.” Pak začala plakat.

Políbil ji. Téměř by se jim to vše vymklo z rukou, kdyby se za nimi neozvalo diskrétní odkašlání králova sekretáře, který se jich zeptal, zda může předat tu šťastnou zprávu zbytku rodiny.

Svatba byla veliká a nádherná. Její drahý strýček, král Jahwaru, trval na tom, že vše proběhne na jeho náklady. Z celého světa se sjeli diplomaté, aby uctili Chalílovo a Jadeino štěstí. Byla zde i Theresa se svým královským manželem a trojčaty. A další přátelé, které našla během své diplomatické kariéry.

Z obou stran Chalílovy rodiny se dostavily stovky hostí, ale žádný nebyl Jade dražší než Catherine… její sestra a svědkyně.

Oslava trvala dlouho do noci, dokud ji Chalíl nevzal do náruče a neodnesl ji přes práh, když předtím vysvětlil, že jde o západní tradici.

I její rodiče přiletěli - a Jade tomu byla ráda. Doufala, že budou lepšími prarodiči než rodiči, ale netrápilo by ji, kdyby tomu tak nebylo. Chalílova rodina určitě obklopí jejich děti láskou tak jako ji.

Nemohla uvěřit tomu, že ho zná téměř dva roky, aniž by znala jeho matku a sestry, ale všechny se snažily strávit s ní co nejvíce času, aby se lépe poznaly.

Nikdy v sobě ještě necítila takovou lásku a mír - a to mu i řekla, když spolu uléhali do manželské postele.

„Jsem také šťastnější, než byl kterýkoli muž přede mnou.”

Jen se zasmála jeho přehánění. Ale o deset minut později se už nesmála, když ji svlékl a začal ji líbat a milovat. Sténala a křičela, ale pak náhle Chalíl přestal a natáhl se k zásuvce nočního stolku. Pak tiše zaklel.

„Co se stalo?” zeptala se.

„Kondomy. Nejsou tady.”

„Já jsem je dala pryč.” Samozřejmě k tomu potřebovala konspiraci s Catherine a manželkou jeho nejstaršího bratra. Ta jí řekla, že jejich dědeček vždy říkal - kde je vůle, tam je i cesta.

„Tys je dala pryč?” zeptal se zmateně.

„Nejsi jediný, kdo spřádá vychytralé plány, víš?”

„A jaké jsou tvoje plány?”

„Přestala jsem brát antikoncepci, když jsem přijela na Jahwar.”

„Ty se mnou chceš dítě? Hned teď?”

„Moc. O to jsi mě žádal, ne? Abych byla tvoje žena a matka tvých dětí.”

„Azíz, nemohla bys mi dát větší dar.”

Jejich milování mělo kvality, jaké nikdy předtím nemělo, protože poprvé skutečně věděli, že jeden druhému patří… v nemoci a ve zdraví, v bohatství a chudobě, dokud je smrt nerozdělí.

„Miluji tě, Chalíle,” křičela při svém vyvrcholení. „A já miluji tebe, azíz,” vydechl, když se jeho tělo uvolnilo. „Navěky.”

A ona věděla, že mu může věřit. Konečně se prázdné místo v jejím srdci zaplnilo - Jade věděla, že už nikdy, nikdy nebude prázdné.

PROSTOPÁŠNÍK Z POUŠTĚ

Louise Allenova

PRVNÍ KAPITOLA

Hertfordshire, venkov. Leden, 1817

„Do Turecka? Vy chcete jet do Turecka? Přišla jste o rozum? Vznešená dáma, vdova - a budete cestovat sama? Naprosto nepřípustné! Zakazuji to.” Sir Hubert Morvall hleděl na svou nevlastní matku pohledem, o němž se bezesporu domníval, že je autoritativní, takový, jaký přísluší hlavě domácnosti.

„Nechápu, jak bys mě mohl zastavit, Huberte.” Caroline, lady Morvallová, odpověděla na jeho výbuch rozumně a s příjemným úsměvem na rtech. Věděla, že ho tak rozčílí ještě víc. Upřímně se snažila mít svého nevlastního syna ráda, ale nikdy na něj nebyla schopna pohlížet jinak než na nudného, sebestředného a pompézního šaška, který projevoval neobyčejné potěšení nad tím, že mohl vklouznout do vyšlapaných bot svého obdivuhodného otce a bez jakéhokoli úsilí se stal pátým baronem Morvallem.

Po jejím boku se ozvalo trochu ustrašené vydechnutí. Její těhotná snacha se na ni dívala se směsicí obdivu a úžasu. „Ale vždyť jste ještě nepřestala truchlit, mamá Caroline,” zašeptala a objala si své zaoblené břicho oběma rukama. Očividně si nevšimla Carolinina popuzeného výrazu, který vyvolalo její formální oslovení.

Proč jen ji žena, která je sotva o dva roky mladší než ona sama, musí pořád oslovovat mamá - to bylo nad její chápání. Ledaže by to dělala pod Hubertovým vlivem. Každopádně se vždy po takovém oslovení cítila na padesát.

„Zítra je výročí smrti drahého sira Williama,” pokračovala Clara a šeptala teď ještě tišeji.

„Ano. A je to také den, kdy hodlám svléknout černé šaty a zapakovat si kufry,” odpověděla Caroline svižně. Její manžel by z duše nenáviděl tenhle nesmyslný sentiment. Nedokázala si představit lepší způsob, jak drahoušku Williamovi vzdát úctu, než uskutečnit cestu, o které snil a kterou plánoval celé roky do nejmenších detailů. Skoro slyšela jeho souhlas, který jako by se vznášel v pokoji.

Smrt jeho první ženy a posléze omezení cestování během války s Francií znemožnily jeho cestu poprvé. A pak, na počátku druhého manželství baron váhal vystavit svou mladou ženu nepohodlí takovéto cesty. Nakonec se rozhodli odjet - a v tom okamžiku ho sklátil nelítostný infarkt: rychle a nečekaně.

„Už jsem to všechno zařídila,” dodala Caroline, zahnala od sebe smutné vzpomínky a schválně přilévala oleje do ohně Hubertova vzteku. Připomínal jí krocana na farmě, nadouvajícího se hněvem. Jeho povislá dvojitá brada se chvěla nesouhlasem. „Najala jsem si zkušeného průvodce, s nímž mám v úterý sraz v Londýně. Vyplouváme v sobotu.”

Na jeden ošklivý okamžik se Caroline bála, že Huberta skolí infarkt stejně, jako se to stalo jeho otci v šestapadesáti letech. Pak však jeho tvář poněkud vybledla - a ona se znovu volněji nadechla.

„Naplánovala jste si toto všechno za mými zády! Ve vašem věku je něco takového nepřijatelné!”

„Huberte, je mi dvacet šest let. Tobě je dvacet sedm. Nechápu, co s tím má společného můj věk. A už vůbec nechápu, co do toho máš co mluvit. Jak velmi dobře víš, jsem na tobě finančně i právně nezávislá. Mohu si dělat, co chci. Zcela určitě z tebe neudělám svého důvěrníka, pokud jde o moje plány či korespondenci. Pouze tě informuji - a to hlavně kvůli Claře - o tom, co udělám.” Obrátila se k mladé ženě. „Je mi líto, že jsem

se ti nesvěřila se svými plány dříve, ale věděla jsem, že budeme mít tuto diskusi a já jsem se nechtěla vystavit týdnům a týdnům Hubertova nesouhlasného povykování.”

Clara ji vzala za ruku. „Ale Sir Hubert je teď hlavou rodiny. Musíme ho poslouchat!” zašeptala.

Caroline, jako už tolikrát předtím, žasla nad Clařinou naprostou poslušností vůči Hubertovým pompézním požadavkům. Stěží ho mohla milovat - a pokud ano, fyzická vášeň zcela určitě nebyla součástí její lásky. Vždyť jen předchozího dne, když Caroline Claru litovala během její ranní nevolnosti, svěřila se jí, že nepohodlí těhotenství jsou pro ni víc než dostatečně vyváženy nepřítomností toho, co s odporem nazvala manželskými povinnostmi.

Caroline žila v krátkém, ale velmi šťastném manželství s Hubertovým otcem. Sir William byl mužem nevyčerpatelné fyzické energie a nepochybného talentu pro to, jak při milování uspokojit svou mladou ženu. Caroline si byla dobře vědomá toho, že se tomuto umění naučil v četných mimomanželských vztazích za léta svého prvního svazku -a mohla být za to jen vděčná. Když se podívala na Huberta a Claru, dohadovala se, že něco takového se rozhodně nedědilo z generace na generaci.

Nesmírně jí scházela Williamova hlučná společnost, ale také se jí stýskalo po jejich milování. Ve dvaceti šesti letech byla ještě příliš mladá na to, aby se oddala životu v celibátu. Ale nevěděla, jak by svou situaci měla vyřešit, aniž by se připoutala k dalšímu manželovi, o němž si byla jistá, že by tomu prvnímu nesahal ani po kotníky.

„Čemu se usmíváte, Caroline?” vyštěkl Hubert. „Toto není příliš zábavná situace.”

„Ani tvoje způsoby nejsou příliš zábavné, Huberte,” odpověděla klidně. „Zrovna jsem přemýšlela nad tím, že se vůbec nepodobáš svému drahému otci. Musím ti znovu připomínat, že nemusím mít k ničemu, co se rozhodnu udělat, tvoje svolení?”

„Otec musel přijít o rozum, když vám odkázal tolik peněz bez jakékoli kontroly nebo správce fondu. Nakonec skončíte jako ta

strašlivá lady Stanhopeová,” dodal hněvivě a neklidně přecházel před žhnoucím ohněm v krbu.

„Máš snad na mysli, že začnu žít v libanonském paláci s nespočetnými mladými milenci?” poškádlila ho. „To aspoň o lady Hester říkají fámy, ne? Nepřipadá mi to zase tak špatné. Rozhodně by to bylo zábavnější, než strávit s tebou další nudnou sezonu tady, v Almacku.”

Odvážila bych se mít milence? To by vyřešilo problém s tím, že bych se nemusela trvale vázat k jednomu muži-Byla to skandální myšlenka - ačkoli měla podezření, že kdyby jí mohl William poradit, pravděpodobně by ji v tomto záměru podpořil. Její potěšení měl vždy na mysli na prvním místě a panující konvence ho příliš nezajímaly. Ale jak by si mohla úctyhodná vdova najít milence, aniž by zároveň nevyvolala skandál?

Tento směr myšlenek prudce přerušil Hubert. „Jak si dovolujete mluvit o takových věcech před Clarou?”

„Clara je vdaná žena. Stěží bych mohla předpokládat, že ji zkazím tím, že se před ní zmíním o věcech, které jsou obecně známé.” Clara byla jako všechny ostatní vdané ženy z jejího okruhu: považovala všechny záležitosti těla za odporné a nechápala, jak by v nich mohla úctyhodná žena nacházet potěšení. Ne, Clara Morvallová určitě nebude v pokušení najít si milence.

Caroline vstala a vzala si s sebou knihu, kterou zrovna četla -Cesty starodávnou Anatolií od Andrewa Fentona -svoje zápisníky a pero. „Už jsem se definitivně rozhodla, Huberte. Zítra odjíždím.”

Do okna’narazila přeprška deště, když se obrátila a odcházela od svého rozčileného nevlastního syna. Přitáhla si černou šálu těsněji kolem ramen. Zdálo se jí, že to trvalo déle než rok, co cítila slunce či jakoukoli lidskou vřelost. Ted byla odhodlaná obojímu jít naproti.

Marmarské moře: o pět měsíců později

Caroline se opřela o zábradlí lodi a zamhouřila oči před pálícími slunečními paprsky. Támhle už je Asie. Asie. Stěží

dokázala uvěřit tomu, že tady skutečně je. Dlouhá cesta po moři, přístavy - Neapol a Malta, nepohodlí kabiny, to vše se stávalo historií, když se přibližovaly vysněné břehy.

Trochu se odvrátila od asijské strany a snažila se zorientovat ve změti věží minaretů, které zdobily nebe nad městem před ní. Která z mešit je asi Modrá mešita? A kde je sultánův harém? A Zlatý roh? Ostatní pasažéři se tady zjevně vyznali - všichni byli dole v podpalubí a balili se před přistáním. I její průvodce byl někde dole, takže se nemohla nikoho zeptat, co je co.

Před ní se pomalu otevírala jejím zrakům Konstantinopol, exotické město muslimů, křesťanů a Židů. Všichni z nich provozovali svoje náboženství, obchodovali a žili ve městě, které je dost velké na to, aby pojalo všechny obyvatele Essexu. To je neuvěřitelné. To musí být sen… pouhá představa. Zvedl se teplý vítr a přinesl k ní vůni koření a kouře, ryb i závan kanalizace - sen se rozplynul, nahradila ho realita. Caroline si povzdechla, jako by z jejích ramen konečně spadla tíha, kterou si během cesty ani neuvědomovala.

Tak tady tedy skutečně je. Zachvěla se - částečně strachem, částečně vzrušením. Toto není místo, kde by měla být sama. Tady není místo pro anglickou odtažitost a zvyky. Toto je město plné smyslů. Vzdáleně slyšela zvláštní kvílivou melodii jakési flétny, která se k ní nesla přes vodu.

Mořská bríza jí čechrala sukně kolem nohou, laskala její tvář bez závoje jako doteky měkkých a něžných dlaní, lehké prsty větru ji hladily po rukou, dráždily a vzrušovaly. Neúmyslně sevřela prsty kolem zábradlí a ňadra jí ztěžkla vzpomínkami na krásné polibky. Dlouhé měsíce celibátu si začaly vybírat svou daň - Caroline začala cítit známou toužebnou bolest, která jí pulsovala v podbřišku.

V tom smyslném denním snu si Caroline nebyla ani vědoma toho, že si jazykem pomalu přejíždí po svém plném spodním rtu. Nevěděla ani, že jí do tváří stoupá horkost. Chtěla bych mít milence. Ta myšlenka na ni dorážela odkudsi z hloubi její bytosti. Vysokého, charismatického muže.

Je neuvěřitelné, jakou sílu má představivost, pomyslela si zmámeně. Modelovala ho před ní během jejího snění. Její oči s

těžkými víčky cestovaly od paluby po dlouhých vypracovaných nohou až k úzkým bokům a pevnému plochému břichu. Její fantazie jí dokonce posloužila tím, že jí o něco výše předvedla i jeho reakci na ni - tam, kde se úzce střižené kalhoty stýkaly a stoupaly k pasu.

Caroline cítila, že jí začíná srdce tlouct rychleji, když stoupala očima výš a výš, přes to znepokojující místo, až k bílé košili, která prosvítala nedbale rozepnutým kabátcem, a k širokým ramenům, pevné bradě a ústům, které byly zkřiveny v lenivě erotickém úsměvu, jež beze studu rozpoznával její touhy a potřeby. Ach ano.

Caroline s povzdechem pohlédla do jeho šedých očí, orámovaných tmavými řasami. A ty pobavené a velmi skutečné šedé oči patřily velmi skutečnému muži, který se opíral o zábradlí kousek od ní.

Ach, bože… Caroline pocítila, že se prudce začervenala a hledala kolem sebe nějakou záchranu. Přílivovou vlnu, útok pirátů, vzpouru, cokoli. Nic se však nestalo. Jen ten muž se odstrčil od zábradlí a vykročil k ní.

Byla tím nejkrásnějším a nejerotičtějším stvořením, jaké za dlouhou dobu viděl. A vzhledem k tomu, jak dlouho žil v jednom z nejrušnějších a nejkosmopolitnějších měst na světě, to už bylo co říct. Drew stál velmi klidně a tiše, nechtěl porušit trans, v němž se ta blondýnka nacházela. Ani na okamžik nepochyboval o tom, že to není on, kdo je objektem jejích sexuálních - nepochybně velmi sexuálních - myšlenek. Jestli ho vůbec vidí tou mlhou touhy, pak na sebe určitě vzal tvar nějakého jiného úžasného muže.

Ale i tak to pro něj byla velmi vzrušující zkušenost - být objektem tak smyslných tužeb. Drew pocítil víc než jen mírné bodnutí závisti k muži, který z těchto pocitů bude mít nakonec prospěch.

Byl si velmi vědom fyzického účinku, který na něj její pohled měl a snažil se - bez úspěchu - ho zmírnit tím, že se soustředil na ty nezaostřené šedé oči. Přejížděly po jeho těle, jako by ho hladily, její plné rty byly pootevřené, a špička jazyka se dotýkala

spodního z nich. Snažil se ignorovat vábné vzdouvání jejích ňader i dlouhé nohy, o jejichž štíhlosti i tvaru měl díky vanoucímu větru dokonalou představu. Je to beznadějné. Dřív či později bude muset kouzlo tohoto okamžiku přerušit - nebo tady nakonec oba omdlí čirou touhou. I přes možné rozpaky, které mu způsobí, že se na veřejnosti objeví se svým zjevným vzrušením, a přes stoupající žárlivost na milence této krásné ženy se v Drewovi začal sbírat jeho typický smysl pro humor. Věděl, že i když se velmi snažil zůstat naprosto nehybný, ústa se mu zkřivila v pobaveném úsměvu.

Teď se její pohled dostal až k nim, zaváhal. Nejprve se začala také usmívat - při pohledu na její krásná ústa málem sám zasténal. Pak mu však pohlédla do očí a přišla k sobě. Uvědomila si, že lascivně hledí na skutečného muže z masa a kostí - a k tomu na zcela neznámého.

Jak asi zareaguje? Určitě je zkušená, o tom není pochyb. Ať už jí myslí probíhalo cokoli, zcela určitě to nebylo panenské snění. Přistihl se, že doufá, že se z ní nevyklube ani životem zdrsnělá dáma rozkoší. Jeho naděje byla odměněna šokovaným pohledem, který na něj vrhla, i temným zarděním.

Byla skutečně zmatená, její oči hledaly záchranu a únik. Drew se ovládl, napřímil se a vykročil k ní.

Teď na mě promluví, to je jasné, pomyslela si Caroline a sepjala v zoufalství ruce, jako kdyby ji bolest, kterou si tím prudkým stiskem způsobila, měla potrestat za ty neslušné myšlenky, jimž se oddávala. Snad doufala, že za odměnu ten muž zmizí. Ale nefungovalo to. Pořád se k ní blížil.

Uctivě nadzvedl klobouk a odhalil svoje tmavé vlasy a opálenou tvář. Stále se usmíval tím napůl pobaveným úsměvem, který ji ničil. Dával jí však také nepokrytě najevo, že je muž a ona je žena - a oba si byli vědomi toho, co z takové situace může vzejít.

„Pane -” Její hlas se zachvěl a ona pevně sevřela rty, než aby začala blekotat jako idiot.

„Madam,” pozdravil ji vážně. „Mohu vám učinit návrh?” Měl hluboký a klidný hlas, který se táhl jako teplý med na rozpálené

pokožce, nesl však v sobě i sílu - sílu drženou pod kontrolou. Jeho přízvuk naznačoval, že je to Angličan, avšak zároveň na něm vnímala i něco velmi exotického. Vnitřně se zachvěla. Co záleží na tom, jakou má národnost?

„Ano?” vypravila ze sebe. Ach, dobré nebe, co jí asi řekne? Jaké návrhyjí bude dělat? Přece ani nemusí nic navrhovat, to je jasné. Musel si všimnout, že na něj hledí, jako by z něj chtěla strhat oblečení. A to bych skutečně teda tady chtěla udělat! Ostuda… Tohle jsem si přála, a teď najednou nevím, co mám

dělat…

„Chtěl jsem vám jen navrhnout, abyste se přesunula k protějšímu zábradlí. Tam budete mít na město lepší výhled. Zrovna se blížíme k Sarayburnu, k Serailu. Můžete vidět docela jasně celý palác Topkapi. Jste v Konstantinopoli poprvé?

Cože? „Hm… tedy… ano. Děkuji…”

„Užívejte si to,” řekl jí ten vysoký muž s úsměvem, kterým jako by se dotkl jejích úst. Opět nadzvedl svůj klobouk a přešel po palubě, kde pro něj jakýsi muž v místním oděvu hlídal jeho zavazadla.

Užívejte si to, to určitě! Caroline se snažila ovládnout své třesoucí se nohy a přešla na místo, které jí označil. Naštěstí ji nikdo neviděl. Je to zvláštní. Nemyslel Užívejte si výhled nebo Užívejte si pochoutek dokonce ani Užívejte si nákupů. Měl zcela jasně na mysli Užívejte si toho, o čem zrovna sníte. Tolik bych si to přála! Musí si myslet, že mám na lodi milence - nebo manžela. Nebo si myslí, že jsem sem za jedním či druhým přijela. Mohla bych být vůbec ještě ve větších rozpacích? Ale ano, mohla bych, uvědomila si, když se jí začala pomalu vytrácet červená barva z tváří a ona byla schopna souvisle přemýšlet. Mohl za ní přijít s nějakým přímým a hrubým návrhem - nebo dokonce i s nějakým, který by vyjádřil taktně - a ona by neměla vůbec ponětí, co by si v takové situaci mohla počít…

DRUHÁ KAPITOLA

„Lady Morvallová?” ozvalo se jí u lokte tak náhle, že skoro nadskočila.

„Ano, pane Lomaxi?” Byl to její průvodce. Caroline se usmála na okrouhlou figuru s čímsi, co se blížilo náklonnosti. A určitě s úlevou. Ne, na panu Lomaxovi nebylo určitě nic, co by člověka nutilo učinit si z něj objekt svých sexuálních fantazií, Bůh mu za to žehnej. Byl o dobrou hlavu menší než ona, měl bříško a pod směšně malým kloboučkem ukrýval rozrůstající se pleš. Korunu všemu dodávala bradavice na špičce nosu - byla malá, ale neodolatelně přitahovala její zrak.

Pan Lomax byl však také nesmírně zdatný a zkušený průvodce - cesta, kterou pro ni a Gascoyne, což byla její služebná a komorná, zorganizoval, proběhla až sem bez sebemenší nepříjemnosti. Naneštěstí jí však nemohl pomoci zbavit se její mučivé představivosti.

„Musím se omluvit, že jsem byl pryč tak dlouho, lady Morvallová, ale plátěný obal vašeho většího kufru se roztrhl a musel jsem stát celou dobu nad jedním z lodních sluhů, abych se ujistil, že svou práci odvede dobře. Gascoyne už vše sbalila a naše zavazadla jsou támhle.”

Caroline sledovala jeho napřaženou ruku a uviděla služku, která ostražitě hlídala u hromady známé bagáže -hned vedle sluhy toho muže. Rychle se otočila zpět.

„Pane Lomaxi, ukažte mi nějaké známé budovy. Nechci se tlačit v davu dřív, než budu nezbytně muset.” Informace toho muže jí sice dokonale stačily, ale musela si najít nějakou výmluvu, aby mohla zůstat stranou. Její tep se pomalu vracel k normálu a neměla ani v nejmenším v úmyslu si jej nechat znovu zvýšit.

„Samozřejmě, má paní. Ta veliká mešita po vaší levé ruce je Modrá mešita, uprostřed je Hagia Sofia, mešita svaté Sofie, která byla původně postavena jako křesťanský kostel. Všechny ostatní budovy v dohledu jsou součástí paláce Topkapi - sultánova paláce. A už velmi brzy se poplavíme kolem Zlatého rohu.”

„Tak to bude asi tam, kde svazovali neposlušné milostnice do hedvábných pytlů a shazovali je ze skály?” ukázala prstem směrem, kterým jí ukázal ten cizí muž.

„Hm… ano.” Nezdálo se, že by pro pana Lomaxe bylo snadné hovořit s ní o milostnicích sultána. „Ale nejen tyto… hm… dámy. Konstantinopol je stále v podstatě násilné a nebezpečné město -v mnoha ohledech. Je nezbytné, abyste brala velmi vážně všechny rady, které dostanete na velvyslanectví. A abyste se jimi řídila. Nesmíte chodit ven bez doprovodu.”

Caroline přikývla s poddajností, nad níž by Sir Hubert dokonale užasl. Odpor k pompézním pravidlům jejího nevlastního syna byla jedna věc - přijetí rady od zkušeného člověka v cizím městě bylo otázkou zdravého rozumu. Kromě všeho ostatního bude k tomu, aby mohla vycestovat za hradby Konstantinopole, potřebovat ještě i firman, ekvivalent pasových dokumentů, na němž musí být sultánův souhlas s její cestou mimo Konstantinopol. Kromě toho ji firman zavazoval i k tomu, aby striktně dodržovala všechny konvence, které nařizují turecké zvyklosti.

Zůstali u lodního zábradlí až do chvíle, kdy loď vklouzla do zálivu Zlatého rohu a zajížděla do přístavu. Nad nimi se tyčil kopec, na němž se vypínaly ve čtvrtích Galata a Pera domy západních obyvatel a velvyslanectví.

„Myslím, že bychom měli už jít k našim zavazadlům,” pronesl pan Lomax. „Chytněte se mě za paži, lady Morvallová,

tak bude menší pravděpodobnost, že do vás někdo bude strkat v davu.”

Strkání v davu se bála ze všeho nejméně. Přála si, aby měl její klobouček i závoj, a raději se dívala jen pod nohy. Troufla si zvednout oči jen v okamžiku, kdy sjednávala s nosičem odnos zavazadel. A kdesi před ní, v davu cestujících i nosičů, byla stále rozpoznatelná mocná ramena a klobouk s širokou krempou. Když vystoupila z lodi a stála konečně na pevné zemi, postava zmizela.

Neuvědomila si, že si nahlas povzdechla, dokud se na ni pan Lomax starostlivě nezadíval. „Jste v pořádku, lady Morvallová? Možná se budete cítit trochu nejistá - po tak dlouhé době na moři je to normální. Už jsem poslal portýra pro kočár. Nebude to trvat nijak dlouho.”

„Ne, ne, pane Lomaxi, jsem docela v pořádku. Jen jsem vnímala svůj první… kontakt… s Tureckem.” A doufala, že jeho zbytek bude sestávat z pestrobarevných obrazů města a zajímavých průzkumů. Aspoň dostala pořádnou lekci ohledně své schopnosti najít si milence. Na něco takového prostě nemám dost kuráže. Dobře, že jsem to zjistila tak brzy. Proboha, co bych asi dělala, kdyby na mě přišel s nějakými návrhy!

Britské velvyslanectví ji přivítalo jako půvabná rezidence se dvěma vstupními branami, nesčetnými balkónky a terasami a nádvořím, kam vjeli kočárem, za nímž následoval menší vůz s jejich zavazadly.

Z nezvyklého ruchu na ulicích se cítila trochu omámená. Všude se ozýval křik v nejrůznějších jazycích, všechno bylo jinak barevné a vnímala i desítky neznámých vůní. Byla jen ráda, že se pan Lomax ještě teď o všechno postaral. Věděla, že se bude muset brzy naučit postarat se o všechno sama, protože si jej najala jen do Konstantinopole - bude se vracet zpět hned, jakmile sežene klienta, kterého doprovodí do Anglie.

„Lady Morvallová, vítejte.” Hubený, očividně vzdělaný muž, který k ní spěchal dolů z dlouhého schodiště, k ní napřahoval ruku a potřásl jí s entusiasmem, který se k němu moc nehodil.

„Mé jméno je Terrick Hamilton, madam. Jsem velvyslancovým sekretářem pro cizí jazyky. Velvyslanec vám posílá co nejupřímnější omluvy, že vás nemohl uvítat osobně. Naneštěstí vyvstal nepříjemný incident na pobřeží Černého moře, který se týká sporu ruských a anglických obchodníků. Sir Robert považoval za nezbytně nutné, aby situaci vyřídil osobně. Pojďte, prosím, dál, madam.”

Luskl prsty na pár mužů, kteří čekali ve stínu na jeho pokyny. Caroline si se zájmem prohlížela jejich turbany -ani dva se jí nezdály stejné - a všimla si i pytlovitých kalhot pod tunikami, které většina z nich měla na sobě. Určitě se stanou prvními náměty ve skicáři, který si s sebou přivezla. Muži začali vykládat zavazadla.

„Dikkat! Yavafl!” volal na ně pan Hamilton, když upustili jeden nebo dva vaky.

Caroline si vtiskla ta slova do paměti: opatrně a pomalu. Viděla je už napsaná: teď se snažila pochytit správnou výslovnost, neboť byla odhodlaná naučit se z tohoto jazyka co nejvíce. Bude potřebovat průvodce a doprovod, ale čím víc bude rozumět tomu, co se kolem ní odehrává, tím méně zranitelná se bude cítit.

Konečně se ocitla v útulném pokoji sama s Gascoyne, a tak odložila klobouček a lehkou pelerínu a položila se na postel. „Ach! Gascoyne, sedni si přece a odpočiň si trochu! Správce mi řekl, že nám pošle nějaké občerstvení a teplou vodu. Je úžasné být konečně v klidu a míru. A zaplaťpánbůh, už se pod námi nic nepohybuje.”

„To je věrná pravda, má paní.” Gascoyne, která u ní sloužila od doby, kdy zemřel William a která byla dozajista tou nejkonzervativnější a nejupjatější komornou, jakou svět viděl, ohromila Caroline svou nabídkou, že ji bude na její cestě doprovázet. Vyjádřila svou touhu navštívit, jak to popsala, cizí kraje. Ale ke Carolininu tajnému pobavení byla zřejmě pevně rozhodnutá udržovat sebe i svou paní ve stavu, který by se víc hodil na Bond Street.

Návrhy, že by pevné kloboučky mohly nahradit slamáčky, že korzet nebude nutné utahovat tak pevně a že počasí je dost teplé

na to, aby chodily jen v těch nejlehčích pelerínách, se setkaly s vysoce odmítavým postojem. „Jste anglická dáma, má paní,” poznamenala Gascoyne. „A já vím, co je zapotřebí pro takovou dámu, ať už jsou místní pohanské zvyklosti jakkoli podivné.”

Caroline se už nesnažila přít v tom, že Itálie i Malta měly k pohanským zvyklostem skutečně hodně daleko. Věděla, že čelí téměř nemožnému úkolu: přesvědčit svou komornou, že Konstantinopol může být v mnoha ohledech hodně jiná než to, nač jsou zvyklé, ale její obyvatelé přesto stejně bohabojní svým vlastním způsobem i vzdělaní a vznešení jako ti v Londýně. A ještě vzdělanější a rafinovanější, pokud byla pravda to, co četla o místních lázních. Caroline se upřímně těšila na to, že zdejší hammam vyzkouší.

S typickým odfrknutím si Gascoyne svlékla rukavičky, odložila klobouček i pelerínu, odložila je úhledně na jednu židli a posadila se vzpřímeně na jinou. I toto jí zjevně připadalo jako odsouzeníhodná zahálka, protože si k sobě přitáhla cestovní vak a začala vytahovat prádlo a skládat jej na dřevěnou skříňku hned vedle židle.

„Co se bude dít teď, má paní, pokud se mohu ptát?”

„Odpočineme si tady, na velvyslanectví, a jeden ze sekretářů pošle žádost do paláce, aby nás vybavili firmanem, který nám umožní cestovat mimo Konstantinopoli. Pak najdu nějakého vhodného průvodce a strážce, nakoupím nákladní zvířata, koně a zásoby. Hned potom se vydáme do Anatolie.”

„A kde to je, má paní?” podmračila se Gascoyne, když si povšimla mírného zmačkání jakési blůzy a odložila ji stranou. „Myslela jsem si, že jsme již na konci cesty, v Turecku.”

„Anatolie je částí Turecka - na východ odsud.” Caroline se překulila na břicho a podepřela si bradu dlaněmi. „Po celá staletí se tam toho moc nezměnilo. Je tam nádherná příroda a fascinující archeologické klenoty, o nichž se téměř nic neví. Tato kniha -” Vytáhla z kabelky spisek, který neodložila po celou cestu z Anglie. „Tato kniha popisuje vše, co bylo zatím objeveno. Napsal ji nejvýznamnější průzkumník tamější oblasti -pan Fenton. Píše tak zajímavě a poučně!”

Gascoyne se podívala přes svůj dlouhý nos na knihu. „Jsem si jistá, že bych nerozuměla ani slovu, má paní. Nezdá se mi vhodné pro anglické dámy, aby něco takového četly. Kolik kufrů si přejete zabalit? A co večerní toalety? Chcete velkou večerní nebo jen malou?”

„Ani jednu!” Caroline se skulila z postele a uhladila si sukni, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Vstupte! Ach, děkujeme. Pošlete nám také vodu na umytí, prosím?”

Správce se uklonil a dohlédl na naplnění vany vodou, kterou sluhové nanosili ve velkých vědrech. Caroline byla zklamaná tím, že velvyslanectví nemělo vlastní hammam.

„Ani jednu večerní toaletu, má paní?”

„Ne. Vezmu si dvoje šaty a kromě toho jen jezdecké oděvy, které jsem si nechala ušít.” Carolina si skousla ret při náhlé myšlence. „Doufám, že tady seženu dámské sedlo. Pokud ne, budu muset vzít zavděk jezdeckými kalhotami a dlouhým pláštěm. Nemůže být tak těžké jezdit jako muži - ti to dělají v jednom kuse!”

„Jako muži? A v kalhotách? Má paní, to stačí, aby to naprosto zničilo vaši pověst!”

„A před kým? Před anatolskými pastýři?” odsekla Caroline prudce.

„A my s sebou nebudeme mít cestovní kočár? Já neumím jezdit na žádném sedle,” zakvílela Gascoyne.

„Najmu malý kočár pro tebe a zavazadla,” slíbila jí Caroline, ale v hlavě jí zněla otázka, zda najdou cesty, po nichž by ten kočár vůbec mohl jet. Představa Gascoyne na velbloudovi byla úžasná, ale trochu krutá, takže si ji raději nechala pro sebe. Času dost, aby se nad těmito problémy zamýšlela, až nastanou. „A teď - před jídlem se vykoupeme, ne?”

Přes protesty, že by měla před svou vlastní koupelí pomoci paní, se nakonec Gascoyne nechala přemluvit. Poté, co rozvázala Caroline korzet, odešla a zavřela za sebou dveře.

Caroline se s nesmírnou úlevou ponořila do vlažné vody. Ležela na zádech a nechala chodidla volně viset přes okraj. Byla to krásná a velká vana, s vysokým opěradlem. S Williamem si ve

vaně užili hodně legrace. Proplížil se k ní a stříkal na ni pěnu z namydlené houby, když to nečekala -nebo jí nalil do vany příliš mnoho koupelového oleje a pak ji celou namasíroval, až se leskla jako mokrý tuleň a byla dvakrát tak kluzká.

A pak, když byli oba mokří a rozesmátí, ji vynesl na hromadu polštářů, kde se milovali…

„Tak a dost!” poručila si Caroline, posadila se a způsobila tím prudkým pohybem malou potopu na vyleštěné dřevěné podlaze. Proboha, musím nad těmito věcmi konečně přestat přemýšlet! Zrovna jsem ze sebe udělala před cizím mužem naprostého blázna. Ukázalo se, že nemám povahu na to, abych mohla o milenci byť jen přemýšlet. A určitě se nechci znovu vdávat: nikdy už nenajdu nikoho tak milého, jako byl William. Asi bych nakonec skončila s nějakým necitlivým polenem, jako je Hubert. Takže bych se měla raději naučit přestat myslet na sex jednou provždy.

Což bylo naprosto rozumné rozhodnutí, samozřejmě, kdyby jen věděla, jak ho uvést do praxe. A kdyby se tak jen vzpomínka na ta smyslná ústa a pobavené šedé oči neobjevovala před jejími zraky pokaždé, když spustila víčka.

Dva dny odpočinku Caroline pomohly srovnat roztěkané myšlenky. Ještě si nikam nevyšla, poslechla radu pana Hamiltona, aby nejprve přivykla vzduchu a jídlu, a tak odpočívala a věnovala čas přemýšlení nad tím, co všechno si s sebou vezme na cestu.

„Asi navštívíte Bazar, předpokládám,” řekl jí přesvědčeně. „Tam vede relativně snadná cesta po zemi. Pokud byste si přála zkoumat východní pobřeží dál, pak vám vřele doporučuji, abyste si najala loď.”

„Jsem si jistá, že je to fascinující,” odpověděla mu Caroline slušně. „Určitě se tam během své cesty zajedu podívat. Ale mám v úmyslu jet především do Anatolie.”

„Do Anatolie? Ale tam jezdí jen velmi málo lidí ze západu. Je to divoká krajina. Nic se tam po celá dlouhá staletí nezměnilo.”

„A právě proto si to tam přeji prozkoumat.” Viděla jasně, že má o ni obavy, a tak dodala. „Budu mít potíže získat pro tu oblast firman? Je to tam kvůli něčemu omezené?”

„Ne, to ne, ale je to velmi nezvyklé přání - zejména pro dámu.”

„Nepřijela jsem celou tu cestu proto, abych dělala to, co je obvyklé,” odpověděla Caroline pevně. „Co potřebuji k tomu, abych získala firman?”

„Poslal jsem oficiální žádost do sultánova paláce, kde se těmito žádostmi zabývají. Doufám, že mi během několika málo dnů odpoví.”

Caroline si řekla, že to měla čekat - určitě nemohla počítat s okamžitou odpovědí. Proto požádala o průvodce a tlumočníka, který by jí ve dnech čekání ukázal město. Pan Lomax odjel ještě dříve, než sám čekal, ve službách diplomata, který obdržel v důsledku nedávného zranění dovolenou.

Pan Hamilton jí přislíbil na odpoledne průvodce, a tak se odebrala do svého pokoje a prošla si svůj zápisník, aby věděla, jaká místa chce navštívit ze všeho nejvíce. Za malou chvíli se však sekretář vrátil a na jeho tváři ulpívala kombinace překvapení, obav a radostného rozrušení.

„Stalo se něco naprosto nečekaného, lady Morvallová. Obdrželi jsme vzkaz z paláce. Sultán vás přijme při osobní audienci.”

„Sultán? Ale já jsem o audienci nežádala! Jak se o mně vůbec

doslechl?”

„Možná mu něco sdělili úředníci, kteří se zabývají vydáním vašeho firmanu. Možná je zarazil fakt, že o něj žádá vznešená dáma z Anglie. Víte, lady Hester Stanhopeová tady skutečně způsobila notný poprask. Ještě pořád je v Sýrii, takže vzpomínky jsou stále živé.”

„Ale já nejsem lady Hester.”

„To zcela jistě ne, madam, k mé obrovské úlevě,” prohlásil pan Hamilton a na okamžik jí živě připomněl Huberta. „Předpokládám, že odmítnutí nepřipadá v úvahu?”

„To jistě ne. Prosím vás, abyste neudělala nic, co by mohlo poškodit britské zájmy, madam. Ta audience je veliká čest, ujišťuji vás.”

„Co si mám ale obléknout? A jak se mám chovat?”

„Oblékněte se a chovejte asi tak, jako kdybyste byla povolána k denní audienci k anglickému princi regentovi, lady Morvallová.”

„Mám si vzít závoj?”

„Ne. Jeho Výsost se chce setkat s anglickou dámou tak, jak je obvyklé pro ni. Jeho Výsost sultán Mahmut má francouzskou matku, víte? A ta má na něj velký vliv.”

„Jeho otec si vzal Francouzku? Nevěděla jsem to.”

Pan Hamilton diskrétně zakašlal.

„No… hm… neoženil se s ní. Aimée du Buc de Rivéry, Královna Matka, byla unesena a prodána do harému. Je to neteř císařovny Josefíny.”

„Proboha.” Caroline doslova oněměla. Připadala si jako v nějakém románu. Ale toto byla realita. „Kdy tam mám jít?”

„Zítra, po ranních modlitbách. Pošlu vám průvodce, který vás poté provede starým městem, pokud si přejete. Pokud vás ale audience vyčerpá, můžete se vrátit rovnou sem.”

„Děkuji.” Nebyla teď schopná myslet dál, než na to, že bude v paláci, v němž žije Královna Matka, která byla unesena a prodána do sultánova harému. „Musím o tom říci mojí komorné -a musíme se rozhodnout, co si na sebe oblečeme.”

„Vaší komorné se pozvání netýká, lady Morvallová. Kdybyste ji vzala s sebou, naznačila byste, že nemáte důvěru v to, že se o vás Jeho Výsost náležitě postará, ani v jeho ochranu.”

„Ach tak.” Jak to vypadá, může jen doufat, že v roce 1817 nebude zahrnovat návštěva v paláci nějaké frivolnosti v harému. „No, v každém případě si musím jít připravit toaletu a trochu se pocvičit v dvorských způsobech, pane Hamiltone.”

TŘETÍ KAPITOLA

Kodrcali se z kopce do přístavu, pak přepluli na malé caique, která patřila velvyslanectví, na opačný břeh. Poté nastoupili do nejlepšího kočáru, který také poskytlo velvyslanectví. Caroline si marně vzpomínala, jestli měla také takovou trému, když byla před několika lety uvedena v Londýně ke dvoru. Měla dojem, že rozhodně ne.

Tehdy měla tolik starostí s nákladnou toaletou a vysokým účesem s pávími péry, které hrozily každou chvíli vypadnout, že samotné setkání s regentem jí proti tomu připadalo jako úleva.

Tady se o oblékání příliš starat nemohla: vzala si na sebe zkrátka svou nejlepší toaletu a klobouček, který si mohla sundat a odhalit tak pečlivý účes, jenž by se hodil i na odpolední čaj v Charlton House - tak proč ne do paláce Topkapi. Ráno byla tak nervózní, že do sebe nevpravila žádnou snídani, jen šálek silné kávy. Jestliže neudělá dobrý dojem a její firman bude zamítnut, pak celá tato cesta bude k ničemu - její gesto na počest drahého Williama vyjde naprázdno.

Naproti ní seděl překladatel a průvodce, kterého jí přidělil sekretář, když ho předtím představil prostě jako Izmaela. Byl na pokraji zhroucení nervozitou a očividně přemítal, co provedl, že si vysloužil povinnost doprovodit

nějakou bláznivou Angličanku až ke schodům sultánova trůnu.

„Už přijíždíme, má paní,” řekl a nadzdvihl na okamžik závěsy kočáru. „Jako součást velvyslaneckého domu máme právo projet do paláce první branou a nádvořím. To je obrovská čest.”

Caroline si sňala klobouček a uhladila si vlasy. Kočár se zastavil, dveře se otevřely a ona, aniž věděla, co má očekávat, po schůdcích vystoupila na rozlehlé nádvoří, které bylo plné lidí. Všichni byli muži. Najednou se cítila jako na přehlídce.

„To je nádvoří janičářů,” zašeptal jí Izmael. „Vidíte?” Caroline se podívala směrem, kterým jí ukazoval, a uviděla skupinu vysokých mužů v přepásaných hábitech. Jejich zvláštní turbany jim spadaly na záda. Všimla si i zahnutých mečů, které měli za pasy, a raději odvrátila oči.

Jakýsi úředník, jehož turban byl bílý jako sníh, přistoupil k Izmaelovi a pokynul jim, aby jej následovali. Sotva na ni pohlédl. Caroline připadalo, že ačkoli na nádvoří byla jedinou ženou, za staženými žaluziemi ji mohly pozorovat desítky jiných.

„Toto je Brána štěstí a vstupujeme na druhé nádvoří Dívánu.”

Caroline se snažila pohybovat s důstojností tím zdánlivě nekonečným prostranstvím, přidržovala si sukni a pokusila se nedat najevo nevhodné překvapení, když náhle z růžových keřů vyskočila gazela a přeběhla jim přes cestu.

„A teď procházíme Bránou blaženosti a na třetí nádvoří,” poznamenal Izmael. Teď, když měl konečně co na práci, se jí zdál mnohem vyrovnanější. „Před námi je audienční sál.” Caroline věděla, že by si měla všechno pozorně vrývat do paměti, aby si mohla na velvyslanectví vše zapsat do nejmenších detailů, ale rychle začala chápat, že se jí to asi nepovede. Sám anglický regent by padl úžasem nad tím, co ona vidí na vlastní oči: i brightonský palác byl jen vybledlým odleskem toho, co se před ní prostíralo tady.

Prošli obrovskou branou. Těžké brokátové závěsy byly roztažené - najednou se ocitla ve vzdušné místnosti, jejíž zdi byly z mramoru a nádherných dlaždic, modře dekorovaných. Na podlaze, jež byla také mramorová, tu a tam ležely silné a nákladně vyhlížející koberce. Uprostřed místnosti u zadní stěny

stál veliký zlatý trůn - napůl křeslo, napůl postel, který byl pokryt mnoha načechranými polštáři.

Jejich průvodce v kožešinou lemovaném kaftanu hromovým hlasem zvolal něco, čemu nerozuměla. Na trůnu sedící muž, který četl jakési dokumenty, zvedl hlavu a v tom okamžiku Izmael vedle ní klekl na kolena a udeřil hlavou o zem.

Ovládni se, zamumlala si Caroline tiše a uklonila se pomalu a tak hluboce, jak jí její roztřesená kolena dovolila. Setrvala v úkloně dlouho, poté vstala, udělala šest kroků kupředu, opět se poklonila, vstala, znovu udělala šest kroků a poté se uklonila nejhlouběji, jak dokázala. Setrvala v úkloně tak dlouho, až její ztuhlé svaly začaly bolestivě protestovat. Posléze se napřímila a shledala, že stojí přímo před sultánem.

Muž ji pozoroval pronikavým pohledem svých tmavých očí. Byl oděn v purpurovém brokátovém hábitu, měl tmavý vous a dělal dojem, že setrvává v klidu jen silou vůle. Byl mladší, než čekala - a velmi přitažlivý. Vyzařoval ze sebe určitou primitivní sílu, kterou nemusel nijak dávat najevo, a přitom byla jasně viditelná.

Promluvil bohatým basem. Muž po jeho levici začal překládat. „Jeho Výsost sultán Mahmut, Vůdce věrných, Pán Zlatého rohu, vás vítá ve svém domě.”

„Jsem hluboce poctěna velkorysou laskavostí Vaší Výsosti.”

„Jeho Výsost si přeje znát důvod vašeho příjezdu do Konstantinopole.”

„Toužila jsem navštívit jeho nádherné město a rozlehlou zemi a učit se z toho, co uvidím, pokud bude Jeho Výsost natolik laskavá a udělí mi firman.”

Pronikavé tmavé oči na ní spočinuly ještě déle, pak Mahmut opět promluvil.

„Kde je váš manžel?” tlumočil překladatel.

„Jsem vdova, Výsosti.”

„Kolik vám je let?”

„Dvacet šest let, Výsosti.”

Ticho. Přinutila se stát naprosto klidně a s očima cudně sklopenýma. Sultán zvedl paži a ze stínů sálu vystoupil muž a postavil se k trůnu. Caroline vzhlédla a málem ztratila

rovnováhu. Pak si uvědomila, že se musí mýlit. Neznala toho muže, ačkoli byl tmavovlasý, vysoký a měl široká ramena. Pohyboval se s půvabem, který jí připomněl kočkovité šelmy - a fantazii, která se ukázala být velmi reálná.

Ale toto není Angličan: tento muž měl na sobě místní oděv, další verzi otomanského dvorského úboru, jaké tady zatím všude kolem viděla. Jeho tělo bylo zahaleno do šedostříbrného brokátu lemovaného kožešinou. Pod tunikou měl černé kalhoty. Měl odhalenou hlavu a jeho tmavé vlasy mu volně spadaly na ramena. Nebyl to - samozřejmě, že to nebyl - ten muž z lodi.

Zastavil se s úctou před sultánem a odpovídal mu na nějaké otázky. Možná je to ten úředník, který se zabýval vyřízením její žádosti? S hlubokou úklonou opět ustoupil do stínů a Caroline soustředila svou pozornost opět na sultána.

„Jaký muž vás zde chrání?” zeptal se tlumočník. Trhla sebou. Zřejmě nabyl dojmu, že mu nerozuměla, protože opakoval pomaleji: „Nemáte manžela. Pod čí ochranou zde jste?”

„Pod ničí!” Ty hloupá, nemyslí přece milence! Myslí nějakého strážce! „Chci říci, že si chci najmout takový doprovod a ochranu, která je požadována při cestování po vaší zemi, Vaše Výsosti.”

„Co to je za oblečení, které máte teď na sobě?”

„Říká se mu malá toaleta, Vaše Výsosti. Myslela jsem si, že je případné obléci si na audienci s vámi totéž, co bych si oblékla na audienci s mým vlastním vládcem.”

„Takže vy se neoblékáte do mužských šatů, jako to dělají některé vaše krajanky?”

„Jako lady Hester, Vaše Výsosti? Ne, to nedělám.” To je dobře, nebo špatně? Působí nebezpečně nezkušená nebo naopak úctyhodně?

„Jeho Výsost vám laskavě udělí firman. Ať jsou vaše kroky bezpečné, pokud to bude Prorokova vůle.”

Ano! Mám svůj firman - a teď se už musím hlavně odsud nějak dostat. „Vaše Výsost je nesmírně laskavá.” Caroline se uklonila, ustoupila šest kroků, opět se uklonila, znovu ustoupila, uklonila se a pak už byla venku ze sálu a hleděla na Izmaela, který se v hluboké úkloně blížil za ní.

„Ach, to je úleva, že je to za mnou.” Uvědomila si, že se jí třesou ruce. „Myslíš, že bychom se tady mohli na chvíli posadit?”

„To ne, má paní. Musíme se dostat tou nejpřímější cestou zpět k našemu kočáru.” Nenápadně pohnul hlavou, kde koutkem oka zahlédla figuru janičáře ozbrojeného zakřiveným mečem. Izmael vykročil, zastavil se jen na okamžik, aby dal přednost muži, který jim přešel přes cestu s černým panterem na řetěze. Šelma zúžila oči a hleděla několik vteřin na Caroline. Zadržela dech. Poté muž, který pantera vedl, mírně zatáhl za řetěz, který končil diamanty posázeným obojkem, a šelma jej neochotně následovala.

„Na pravé straně nádvoří je harém,” zasyčel Izmael. „Nedívejte se tam tak nápadně, madam.”

„Je tak veliký!” Caroline po straně pohlédla na propojené budovy. „Kolik žen v něm je?”

„Asi tak dvě stovky.”

Dvě stě žen. Celá vesnice žen, které stráví celý svůj život zavřené za těmito zdmi. A jejich jediným životním úkolem je posloužit zálibám a touhám muže, z jehož přítomnosti právě odchází. A jestliže jej nejsou schopny potěšit, jestliže neposlouchají, pak se jich zbaví. Zachvěla se nad tím opulentním vězením, které ji obklopovalo.

Když konečně vyjeli kočárem z nádvoří, úlevně vydechla.

„Má paní, přejete si nyní navštívit jednu z velkých mešit? Nebo snad Hippodrom? Anebo je snad madam unavená a přála by si vrátit se na velvyslanectví?”

Hlava se jí trochu točila. To musí být úlevou a vzrušením. „Ne, ani jedno z toho. Chci něco jiného, Izmaeli, něco naprosto frivolního.” Zamračil se, překládal si v hlavě její slova, ale očividně nechápal. „Chci nakupovat!” vysvětlila mu s úsměvem.

„Na Velký Bazar, má paní?” Vypadal, že se mu ulevilo. Tohle přání není nesplnitelné. „Nebo na malý?”

„Na velký,” odpověděla rozhodně. Věděla, že ji nic neuvolní tak, jako pořádná dávka nákupů.

Kam jen šla? Černovlasý muž v šedém brokátu stál ve vnější bráně, o hlavu vyšší než muži v turbanech. Odešel sem, jakmile ho sultán propustil.

Luskl prsty a chlapec, který mu šel v patách, k němu přiběhl. Pak si promluvil se strážnými. „Její průvodce řekl kočímu, aby jel na Kapali Carsi, můj pane.”

„Na co ten blázen myslí, že ji bere zrovna tam?” zahromoval muž sám pro sebe. Chlapec se na něj nechápavě usmál. „Je unavená, je jí horko, byla nervózní a naprosto nepřivyklá tomuto místu. A navíc vypadala, že neměla dost pití.” Zamračil se a pak očividně dospěl k nějakému rozhodnutí. „Přiveď mi koně,

Abdule.”

Jak chlapec odběhl, muž si svlékl těžkou róbu a odhalil lehčí oděv. Napřímil ramena úlevou, že se zbavil té tíhy a pak oděv přehodil přes sedlo arabského hnědáka, kterého přivedl Abdul.

„Tak pojď, sem za mnou.” Zvedl Abdula jednou rukou. Jestli bude muset tu ženu hledat po celém Bazaru, pak bude potřebovat někoho, kdo mu ohlídá koně.

Jízda k Bazaru davy lidí by byla obtížná i s eskortou. Pro jednoho jezdce, který navíc spěchal, to byla záležitost umění a asertivity. Kdyby kletby, které ho celou cestu pronásledovaly, měly moc zabíjet, padl by k zemi mrtev snad tisíckrát.

Naštěstí její kočár zastavil u nejbližšího vchodu, byl však prázdný. Kočí si kousek od něj hlasitě vyměňoval poslední drby s prodavačem melounů.

„Kam ta dáma šla?”

„Prohlédnout si hedvábí, můj pane. Nevím však, k jakému obchodníkovi zašla, kam ji Izmael vzal.” Muž si nejistě prohlížel mužovo odění i drahého koně. Věděl, že by neměl mluvit o hostu velvyslanectví, ale znepokojovalo ho na druhé straně to, že přijel ze sultánova paláce.

„Počkej tady, Abdule.” Vysoký muž seskočil ze sedla a vnořil se do davu nakupujících. Ve výklencích vpravo i vlevo obchodníci hlasitě vychvalovali svoje zboží, aby přitáhli zájem kupců. Nikomu se však nepodařilo připoutat pozornost muže v tunice, který dlouhými kroky kráčel stále vpřed, na pulty s

čerstvým ovocem, zeleninou ani na stohy nádherných koberců ani nepohlédl.

Bylo zde chladno navzdory davům a z částečně proskleného stropu nad hlavou sem dopadaly sluneční paprsky, které na bohatě dlážděné mozaice podlahy zanechávaly jezírka světla. Posléze muž dospěl ke křižovatce bazaru, vyšvihl se na stoličku prodavače fíků a datlí, zúžil zrak a rozhlížel se okolo. Tam nic… támhle také nic… možná ji její průvodce vzal do jedné z místností za stánky? Tam by jí snad alespoň nabídli nějaké občerstvení. Ale to by byl zřejmě jen šálek silné kávy, na kterou nemůže být zvyklá.

Vypnul se ještě výše a na samém konci nejbližší chodby zachytil záblesk blond vlasů a jasně zeleného kloboučku na nich. To musí být ona - jedině, že by v Konstantinopoli byla ještě jiná Angličanka.

Ta dáma si očividně neuvědomuje, že je ve velké nouzi a potřebuje záchranu. Ať se jí to líbí, nebo ne - přesně té se jí dostane.

„Bože, tady je ale lidí, Izmaeli. Nenapadlo mě to.” Caroline cítila, že se jí točí hlava - vysvětlovala si to však napětím z návštěvy u sultána, novými vjemy, hrůzou z pohledu na harém a konečně i úlevou, když se konečně dostala zase ven z paláce.

A samozřejmě - Gascoyne ji sešněrovala tak, že stěží mohla dýchat. Teď jí bylo skutečně horko. Možná by mohli najít nějaký obchod, kde by si mohla na chvíli sednout, „Má paní,” ukazoval jí Izmael na širokou podestu, která byla zaplněna neskutečným množstvím pestrobarevných látek a hedvábí. „Toto je to nejlepší místo, kde si můžete všechno prohlédnout.”

„Ach, to je nádhera!” Caroline přistoupila blíž a vstoupila. Stěží si všímala nádhery okolních barev a materiálů. „Ty barvy jsou překrásné, tak bohaté a syté…” Ano, zdálo se jí, že se lesknou mnoha světélky. Udělala další krok a měla pocit, jako by se pod ní podlaha houpala, barvy hedvábí se prolínaly a bledly. Co se to s ní děje ? Zvuky Bazaru začaly tichnout, barvy ztratily

svůj jas… Padá. Caroline vztáhla ruku, aby našla nějakou oporu, ale sáhla do prázdna. Nakonec ji zahalila temnota.

Přišla k sobě. Neležela však na tvrdé podlaze Bazaru, ale na něčem pevném, avšak poddajném. Zvuky velkého trhu zmizely, někde blízko ní se ozývalo jen zurčení vody, vrkání hrdliček na střeše a vzdálené volání muezzina na minaretu.

Musela asi omdlít. Chudák Izmael se s tím musel nějak vyrovnat. Ale aspoň už je zpět na velvyslanectví. Caroline ležela a nechala se slastně ovívat lehkou brízou, užívala si vůně jasmínu, kterou s sebou přinášela. S navracejícím se vědomím si začala vybavovat tiché hlasy a laskavé ruce, které ji svlékly, tiskly na čelo chladivé obklady a přikládaly jí ke rtům sklenici s vodou.

Také už nebylo takové teplo - a nebo snad to byl jen požitek z toho, že už na sobě neměla těžkou toaletu, a tak mohla cítit, jak si vítr pohrává s tenkým hedvábím, které jí halilo nohy. Hedvábí? Já tady přece nemám nic hedvábného.

Caroline náhle otevřela oči a zjistila, že hledí na naprosto neznámý strop, nádherně vymalovaný ornamenty v odstínech zelené a modré barvy. Ležela na širokém polstrovaném lůžku mezi pokrývkami a obklopená mnoha hedvábnými polštáři nejrůznějších velikostí.

Podívala se na sebe a zjistila, že je oblečená ve volných kalhotách, které u kotníků byly svázány hedvábnými stužkami. Na těle měla košili s dlouhými rukávy, která jí halila ňadra, avšak bříško odhalovala.

Ne, není na velvyslanectví, to je jí teď už jasné. Je v harému. Unesli ji. Caroline ležela jako omráčená a snažila se ovládnout svůj dech. Místnost byla tichá, ale ona cítila, že v ní není sama. Až se posadí, co - a koho - uvidí?

ČTVRTÁ KAPITOLA

Pomalu se zvedla na loktech a zjistila, že ji její smysly neklamaly. Naproti divanu, na němž ležela, byla tři vysoká okna. Každé z nich bylo opatřeno sedátkem - na prostředním z nich seděl nějaký muž a četl si. Zády se opíral o zeď, nohy měl na podnožce před sebou a knihu si opíral o pokrčená kolena.

Něco ho muselo upozornit na její pohyb, ačkoli se snažila být co nejtišší, protože k ní otočil tvář a usmál se. „Tak jste se konečně probudila. Jak se cítíte?”

Caroline se posadila, když položil knihu na zem a spustil nohy, aby se postavil. „To jste vy! Takže jste to byl skutečně vy -tam, u sultána! Myslela jsem si, že vás poznávám, ale pak jsem si řekla, že si to asi jen představuju.” Vlasy mu stále ještě splývaly na ramena, černé, jak jen vlasy černé mohou být, s náznakem modrého lesku. To mu dodávalo exotický vzhled, spolu s opálenou tváří: ani sultán nebyl snědší. Když se viděli poprvé, nevšimla si, že nemá krátké vlasy - zřejmě je měl svázané do copu. Ted si uvědomila, že právě díky tomu si myslela, že není Angličan.

„Když jsme se setkali na palubě, nevypadala jste zrovna ve stavu, že byste si mohla zapamatovat moji tvář.” Vnímala, že se opět začíná červenat - a to jen při vzpomínce

na to, jak na něj na lodi nevědomky zírala. „Myslím, že bych se měl představit, protože jsem oproti vám ve nevýhodě.”

To je nejspíš pravda - ve všech smyslech toho slova. Přistoupil k ní blíž a ona si prohlédla jeho oblečení. Měl na sobě volné tmavé kalhoty stažené u kotníků stříbrnou brokátovou stužkou a přes ně tuniku z černého hedvábí, jemně vyšívanou stříbrnou nitkou, která mu sahala do půli stehen. Látka byla tak jemná, že mohla vidět obrysy bradavek i zvlnění jemných chloupků na jeho hrudníku. Připadalo jí to nesmírně vzrušující.

„Lady Morvallová, jsem Drew Fenton. Zaručí se za mne na velvyslanectví, kde jsem dobře znám.” Pořád na něj zřejmě zírala, protože se usmál a pokračoval: „Jsem mladší syn vikomta Wellinghama.”

„Ano, vím, že jste - tedy pokud jste ten Andrew Fenton, který napsal knihu Cesty Starodávnou Anatolií. Mám ve svém zavazadle jeden výtisk.” Tohle je vážně směšné. Je tady v exotické místnosti s mužem, který vypadal, jako by vystoupil rovnou z pohádek Tisíce a jedné noci, a přitom se jí představuje, jako kdyby spolu seděli u krbu v Almacku. A je to navíc on, jehož práce ovlivnila většinu jejích cestovních plánů.

„Jsem polichocen tím, že znáte moji práci.” Drew přistoupil ještě blíž a posadil se vedle ní na divan. Byl od ní teď jen několik centimetrů - tak blízko, že vnímala zvláštní kořennou vůni, která stoupala z jeho oděvu -zřejmě cedr.

„Vaše kniha byla pro mě hlavním zdrojem příprav na tuto cestu. Můj manžel měl vaši knihu v knihovně - stejně jako všechny vaše články pro Královskou archeologickou společnost. Četli jsme je společně.”

„Takže jste neplánovala jet sem sama?”

„Ne. William zemřel před osmnácti měsíci. Byl to jeho sen, jet se podívat do Otomanské říše.”

„Vaše cesta je tedy jakýmsi pietním aktem?” zeptal se suše.

„Ne - ne úplně. Chtěla jsem sem také jet. Velmi. A je to rozhodně lepší než sedět doma s mým pompézním a nabubřelým nevlastním synem a jeho ženou. Musela bych se učit být úctyhodnou vdovou - a asi bych umřela nudou.” Její slova na jeho tváři vyvolala lehký úsměv. Caroline se najednou cítila

nejistá, a tak rychle změnila téma. „Jak jsem se sem dostala? A kde to vlastně jsem?”

„Jste v mém domě. Omdlela jste v Kapali Carsi - na Velkém Bazaru, vzpomínáte si?”

„Pamatuju si, že se mi točila hlava a bylo mi horko.”

„A co jste dnes pila? Asi toho nebylo moc, řekl bych. Navíc jste se tak hloupě oblékla, sešněrovala se do korzetu a navlékla na sebe všechny ty vrstvy látky.” Ignoroval Carolinin rozpačitý výraz. „Už na audienci jsem si všiml, že jste bledá. Hned, jak mě Jeho Výsost propustila, šel jsem za vámi - kdybyste náhodou byla tak hloupá, abyste se hned nevrátila na vyslanectví.”

Caroline v rozpacích a trochu hněvivě sevřela rty. „Děkuji vám, pane Fentone, ale nechápu, proč jste tam vlastně vůbec byl - a nebo proč jste mi zkrátka nezařídil odvoz na vyslanectví.”

„Jste tady, protože jste omdlela přímo na prahu mého obchodu - khanu. Měl jsem za to, že bude nejlepší, když vás odvezu do pohodlí a vpravím do vás nějakou tekutinu co nejdříve. Proto jsme vás přivezli sem. Váš velmi nevnímavý průvodce předal vzkaz na velvyslanectví. Slíbil jsem, že se tam vrátíte zítra, pokud se na to budete cítit.”

„A to jim stačilo?” poznamenala hořce. „Věděli přece, že jsem sama a bez doprovodu v domě zcela cizího muže!”

„Jsem známá osoba. Zná mě i vyslanec a - jak jste zřejmě pochopila - i samotný sultán, který se mnou příležitostně konzultuje případy cestovatelů v jeho zemi. Přál se být ujištěn, že nenecháme vstoupit do země další lady Hester Stanhopeovou. Nepřál si další rozruch. Kromě toho chtěl vědět, že se o sebe dokážete postarat.” Jeho šedé oči se vpíjely do její tváře.

„Chcete, abych zavolal někoho dalšího jako garde? Cítíte se se mnou v ohrožení?”

„Koho?” zeptala se Caroline opatrně.

„Některou z žen v mé domácnosti. Jednu z těch, které vás svlékaly, jak se jistě chcete už dlouho netrpělivě zeptat, ale nemůžete najít vhodná slova.”

To bylo až nepříjemně přesné pozorování, uvědomila si Caroline. Proto přešla do útoku. „Některou z žen? Chcete říci jednu z vašeho harému?”

Muž se zasmál a ona podrážděně sevřela rty. „Ne, to jsem nemyslel. Nemám harém. Ano, pravda je, že jste v selamliku, což je mužská část domu, a ne, jak by to mělo být, v haremliku. Ale to neznamená, že ta část domu překypuje mými konkubínami. Nebo otrokyněmi - pokud vás trápí i toto. Ženy v této domácnosti jsou placenými služebnými-jsou to pokojské, hospodyně, kuchařky-stejně tak, jako vaše služky v Anglii.”

„Chápu,” pronesla Caroline sevřeně. Cítila se vyvedená z míry svou nezkušeností. „A… paní domu nenamítá nic proti tomu, že zde jsem?”

„Máte na mysli mou milenku?” Drew se opřel do polštářů a skrčil pod sebe nohy. Měla pocit, jako by spolu leželi bok po boku v posteli.

„Ano.” Rozhodla se, že se jím už nenechá přivést do rozpaků.

„Předpokládám, že nejste ženatý.”

„Už to tak je. A kromě toho nemám v současné době ani milenku.” Chvíli ji tiše pozoroval. Caroline si najednou vybavila toho černého pantera na sultánově dvoře. A sultána. Tento muž vládl podobně silnou nepopiratelnou mocí, která se kolem něj téměř viditelně vznášela. „Mohla byste říci, že mám zrovna v oddělení milenek volné místo.” Takže má volno v oddělení milenek a navíc mi to říká? Nabízí

mi snad zaměstnání? Ten arogantní ďábel! Žije asi na východě

už moc dlouho.

„Omlouvám se,” zařízl se jeho měkký hlas do jejích myšlenek. „Zapomínám na vaše zdraví. Prosím, napijte se -znovu celá žhnete.” Drew vztáhl ruku a podal jí sklenici. „Je to pramenitá voda s pomerančovou šťávou a trochou medu, který by vám měl dodat energii.” Podržel jí sklenici u rtů, dokud se nenapila. Pak si ji od něj vzala a dychtivě ji vypila až do dna.

„Poradím si sama, děkuji.”

„Samozřejmě.”

Opět se opřel a Caroline se znovu byla schopna nadechnout trochu volněji. Ano, ten nápoj ji rozhodně osvěžil.

„Co jsem to jen předtím říkal? Ach, ano - že v současné době nemám žádnou milenku, takže v mém domě není žádná hostitelka, kterou by mohla vaše přítomnost znepokojovat.”

„To vás musí nesmírně zatěžovat,” poznamenala Caroline ironicky.

„To ano.” Roztáhl se na divanu přesně jako velká kočka, k níž si ho přirovnávala. „Dlouhý celibát je rozhodně velmi zatěžující zkušenost, nemyslíte?”

„To opravdu nemohu říci.”

„To je tedy něco, skutečně! Usuzuji tedy, že konec vašeho manželství vám nezpůsobil žádnou velkou lítost a že jste od té doby měla v tomto směru náležitou pozornost.”

„Ujišťuji vás, že konec mého manželství mi přinesl veliký žal. A navíc interpretujete moje slova chybně - a to bezesporu schválně. Velmi jsem mého manžela milovala. Samozřejmě však dáma nesetrvává v myšlenkách na tělesných požitcích, takže mi otázka dlouhého celibátu nepřišla na mysl,” dodala s rudou tváří. „Moje drahá lady Morvallová! Odpusťte mi, že se o tom zmiňuji, ale jestliže jste nepřemýšlela o tělesných požitcích, když jsme se setkali poprvé, nač jste myslela? Na krásný nový klobouk? Nebo na vyhlídku tureckých sladkostí?”

„Ach! Odmítám vám odpovědět, pane Fentone! Žádná dáma by vám na něco takového neodpověděla.”

„Myslím, že to, nad čím jste přemýšlela, bylo toto.” Drew se k ní naklonil, položil jednu ruku na opěradlo vedle ní a tím ji uvěznil svým tělem, ačkoli se jí nedotýkal -jen jedna jeho paže se spíše náhodou otřela o její bok.

Caroline se prudce nadechla, jako by ji popálil. V tom okamžiku ji Drew políbil. Na okamžik zůstala jako v šoku. Pak se mu chtěla vzepřít, jen aby zjistila, že ji jeho mocné tělo nepustí ani o milimetr. Jeho ústa se sevřela kolem jejích, pevně, avšak něžně. Vyžadovala od ní reakci, polibek. Jazykem jí přejel přes spodní ret, nejprve jemně, pak naléhavě, až otevřela ústa a dovolila mu, aby se svým jazykem dotkl jejího.

Bylo to tak zvláštní, líbat se s cizím mužem. Chutnal jinak, voněl jinak než ten, na kterého byla zvyklá. Vztáhla ruce, aby ho objala kolem ramen, a tak zjistila, jak se liší i jeho tělo.

William měl pevnou postavu a byl velkým mužem. I v šestapadesáti letech byl silný, byl schopen jet celý den na koni, pokud to bylo zapotřebí. Ale čas zjemnil jeho svaly, podložil je

podkožním tukem a povolil pokožku. Pořád byl mužný a pevný, ale Caroline ho vnímala zejména jako roztomilého.

Tento muž byl však pevný a tvrdý. Nikdo by o něm nemohl říci, že je jen roztomilý - jako by nikdo netvrdil, že by bylo možné mazlit se s černým panterem.

Svaly se mu vzdouvaly všude, kde se ho jen dotkla. Držel celou svou váhu na jedné paži, ale zjevně mu to nedělalo nejmenší potíže.

Drew si pohrával s jejím jazykem, dokud se pod ním nezačala neklidně zmítat. Pak se majetnicky vnořil do vlhkých hlubin jejích úst. Caroline sama sebe slyšela sténat, když dobýval její ústa. Nedokázala mu déle vzdorovat a poddala se slasti, kterou jí poskytoval.

Nevěděla, jak dlouho ji líbá. Čas přestal mít jakýkoli význam. Ale její tělo reagovalo, vnímalo každou vteřinu svého vzrušení, dokud nezačalo být větší, než mohla vůbec ještě unést.

Byla si matně vědoma toho, že se proti němu vzpíná, snaží se setkat s jeho tělem, které bylo tak bolestně blízko jejího a přece se jí nedotýkalo. Zaryla prsty do jeho ramen, snažila se ho přitáhnout k sobě, když se z jejích vzdechů stalo sténání a ze sténání téměř vzlyky.

Drew v té chvíli opustil její ústa, sklonil hlavu a vzal do svých rtů a zubů její bradavku - přes lehké hedvábí, skrze něž vystupovala. Sál ji nemilosrdně, zatímco ona křičela a zmítala se pod mučivou slastí jeho doteků.

Jen tímto svým uměním jí přivodil vyvrcholení - když Caroline přišla za chvíli k sobě, zjistila, že leží Drewovi v náručí. On ležel na zádech na polštářích a jednou rukou ji objímal.

„Možná, že nejsi zrovna roztomilý a mazlivý, ale leží se na tobě velmi pohodlně,” zamumlala Caroline. Musela udržovat lehkou náladu: nebyla schopna vypovědět, co cítí, na co myslí.

„Mazlivý?” Měla ucho přitisknuté na jeho hruď, a tak jeho hlas zněl až odněkud z hlubin jeho bytosti, hluboký a sexy. „Ty ses jen chtěla mazlit?”

„Ne!” zasmála se. Mohla se buďto zasmát nebo plakat. Nedokázala si představit, jak se mu bude schopna po něčem takovém podívat do obličeje. „William, můj manžel, byl takový

mazlíček. A to byl jediný muž, s nímž jsem… kdy byla.” Jakmile ta slova vyslovila, napadlo ji náhle, že není zřejmě nejlepší srovnávat jednoho muže s druhým jen chvíli poté, co se milovali. Určitě to bylo přinejmenším velmi netaktní.

„Takže to byl nějaký baculatý mladíček?” zeptal se Drew naštěstí docela pobaveně.

„Williamovi bylo padesát šest let.”

„Ach tak.”

„Byl to úžasný muž.” Byla podrážděná jeho povýšeným povzdechem, a tak se vzepřela na rukou a podívala se mu do tváře. Vyjadřovala slušný zájem - dokud se mu však nepodívala na ústa, která byla celá naběhlá z toho nekonečného polibku. „Měl rád ženy. A měl za to, že je velmi důležité, aby mě v posteli dokázal potěšit. Neuvědomovala jsem si, jak je to výjimečné, dokud jsem o tom nehovořila s ostatními ženami.”

„Cožpak úctyhodné ženy mluví o těchto věcech?” zvedl udiveně obočí a naklonil hlavu na stranu.

„Samozřejmě, že o nich mluvíme.” Caroline byla pobavená, vděčná za to vyrušení z pocitů těla, které rozhodně ještě ani zdaleka nebylo uspokojené a začalo se chvět novou touhou. „Samozřejmě velmi diskrétně - a jen vdané ženy. Ale většina z nich tělesnou lásku neshledává ani trochu příjemnou. I moje snacha - manželka mého nevlastního syna - vítá ranní nevolnosti, protože když je těhotná, Hubert ji neobtěžuje, jak tomu říká.”

„Hubert tedy nepodědil umění svého otce?” Drew se opřel a držel ji teď tak, aby jí mohl hledět do tváře.

„Očividně ne. V posteli, ani v jiných oblastech, pokud je mi známo. Jak mohl drahoušek William zplodit takového nudného panáka, to mi nejde do hlavy - jedině, že by byl celý po své matce.”

„Doufejme, že jeho žena je od přírody chladnějšího založení a nebude tím trpět, jako bys tím trpěla ty.”

„Ano, to jistě.” Caroline se najednou cítila divně. Nevěděla, co říct. O čem mluvit s cizím mužem, s nímž je zrovna v tak intimní situaci?

Drew za ni ten problém vyřešil. „Takže na té lodi jsi snila o milování?”

„Hm. Ano.”

Nedokázala se mu podívat do očí, hleděla však neustále na ta smyslná ústa. A pak níž, na hranatou bradu, na níž už se začaly objevovat stopy vousu. A ještě níž, na jeho šíji, snědou, jako byla jeho tvář, a prostoupenou svaly. Pak nechala cestovat své oči až k rozhalené tunice. Jaké by asi bylo dotýkat se ho na nahém těle?

„Osmnáct měsíců abstinence musí být hodně pro ženu, která je zvyklá na uspokojující sexuální život,” poznamenal pomalu a líně Drew, zatímco ji prsty jedné ruky něžně hladil po zádech a

šíji.

„To ano. Musíš si myslet, že jsem prostopášná, když jsem se chovala tak, jak j sem se chovala, ale přesto j sem za to vděčná…” Zachvěla se pod jeho doteky a snažila se svou reakci neúspěšně skrýt.

„Chceš ještě?”

Podívala se do jeho šedých očí a četla v nich něhu - cítila, jak se uvnitř ní něco tvrdého a dlouho studeného rozplývá ve vroucné chtění. „Velmi rád bych tě poznal… naprosto a úplně,” pokračoval. „Ale myslím si, že se tady hodně zanedbalo, a tak bychom si to vše neužili tak dlouho, jak bychom chtěli. Myslím, že bych se nejprve měl nějakou dobu věnovat víc tvému krásnému tělu, Caroline.”

PÁTÁ KAPITOLA

„Já… ” Co může říct? Snila o tom, že si najde milence, někoho, kdo se jí bude líbit - a teď je tady skutečně úžasný muž, kterého už dobře zná z jeho knihy. A navíc je víc než ochoten naplnit každou touhu jejího těla. Buďto sní -nebo je to realita. Ať je to jakkoli, nebude tak hloupá, aby tuto příležitost zahodila. „Ano,” řekla nakonec prostě a naklonila hlavu k Drewovu polibku.

Ale ukázalo se, že líbání není jeho okamžitou prioritou. „Máš na sobě pořád ještě moc oblečení,” řekl jí, stáhl jí hedvábnou tuniku přes hlavu a sklonil se, aby se pustil do perlových knoflíčků jejího živůtku. Cítila, že má plná a těžká ňadra - byl div, že knoflíčky vůbec ještě držely.

„Ach,” povzdechl, když je konečně uchopil do dlaní. „Jak j sou krásná… a jak bělostná.”

„Měl by ses také svléknout,” naléhala Caroline a snažila se získat aspoň stín své obvyklé rovnováhy. Nebyla schopna však ničeho - jen zalapala po dechu, když Drew začal svými palci dráždit její bradavky. „Chci se tě také dotýkat.”

Byla jeho tělem fascinovaná - bylo tak zvláštně pevné, zároveň však pružné a hladké. Stáhl si svou vlastní tuniku, ale hned ji chytil za zápěstí, když se ho chtěla dotknout. Na opálené hrudi se mu rýsoval každý jednotlivý sval, dokonce

i pod stíny hustých tmavých chloupků, které mu rašily na hrudi a mizely za páskem volných kalhot.

„Počkej,” vydechl zastřeně a držel jí obě zápěstí pravou rukou za hlavou. „Nebuď tak nenasytná.”

Nenasytná? Jak bych mohla nebýt nenasytná, když se mnou dělá tohle! Nebo - ach, můj bože - tohle? „Drewe,” zasténala, když jí svými rty sál bradavku, zatímco volnou rukou si pohrával s druhou.

„Ano?” vzhlédl k ní a jeho oči mu ďábelsky zářily. „Prosím… nepřestávej.”

„Nemám ani ten nejmenší úmysl přestat.” Vztáhl ruku k pásku, kterým byly staženy její kalhoty v pase. „Naopak, mám v úmyslu konečně pořádně začít.” Jeho dlaň vklouzla za povolený pásek, až dosáhla na blond kudrlinky mezi jejími stehny. Jeho prsty ji nesmírně něžně dráždily, až nakonec jeden z nich vklouzl do jejích vlhkých hlubin.

Skoro se styděla za to, jak horká a vlhká pro něj je, jak jeho dotek vymazal z její hlavy všechno ostatní, kromě touhy po dalších polibcích a dotecích. Caroline se proti němu vzepnula, šla vstříc jeho prstům. On v odpověď zasunul svou ruku hlouběji a téměř ji opět poslal svým uměním před okraj vyvrcholení.

Zoufale se snažila počkat, aby mu nedala najevo svou slabost a touhu. Zdálo se jí však, že přesně ví, kde a jak se jí dotknout, aby ji vzrušil. Dlouhé minuty ji držel na pokraji vyvrcholení, kdy se zmítala pod jeho něžnými doteky a hlazením, dokud nezačala sténat a křičet. Pak si na ni plnou vahou lehnul a začal ji líbat, ale jeho zkušené prsty ani na okamžik nepřestaly s tou něžnou torturou.

Cítila sílu a tlak jeho erekce, která pulzovala na jejím bříšku jen přes tenkou látku jeho kalhot. Její představivost se začala zabývat tím, jak ho do sebe pojme - a to stačilo k tomu, aby se konečně vrhla přes okraj. Věděla, že tentokrát nahlas křičela, slyšela svůj vlastní hlas mlhou sexuálního vzrušení, až nakonec celá roztřesená, horká a lapající po dechu padla na Drewovu širokou hruď.

„Ach… ” vypravila ze sebe. Víc nebyla schopná. Cítila, jak sklopil hlavu a políbil ji na čelo, na její zpocené vlasy.

Předpokládala, že se usmívá, ale bylo jí to jedno - ona sama zářila jako vydlabaná dýně.

Pohladila ho po hrudníku a vnímala kontrast mezi jeho horkou vlhkou pokožkou a jemným ostřím jeho tmavých chloupků. Dlaněmi laskala místa hned pod jeho podpaždím. „Máš tady tak jemnou kůži,” podivila se.

„Tvoje je tam také jemná,” pohladil ji na stejném místě. „Velmi, velmi jemná.”

„Ano, ale ty jsi muž.”

„To je tedy skutečně pravda,” pousmál se. „A myslím, že jsme právě velmi zřetelně demonstrovali, že ty jsi žena. Máš hlad? Nechám něco přinést, jestli chceš.”

Otočila se, aby se mohla předloktím opřít o jeho hruď a prohlížela si jeho tvář. „No…” Jeho horní ret byl výrazný, linie spodního plná a smyslná. Měla chuť se do něj zakousnout.

„Tohle jsem nemyslel, moje malá prostopášnice. Máš chuť na jídlo? Kdy jsi naposledy jedla?”

„Nevím.” To bylo ještě někdy v jejím starém světě. „Asi při snídani. Ne, byla jsem moc nervózní na to, abych jedla. Vlastně asi včera u večeře.”

„V tom případě se musíme pořádně posilnit. Ale nejdřív ze všeho - hammam.”

„Ty máš svoje vlastní lázně? Byla jsem tak zklamaná, že je na velvyslanectví nemají. Chtěla jsem požádat o návštěvu veřejného hammamu.”

Drew vstal z divanu a přetáhl si tuniku přes hlavu. Caroline hleděla chtivě na jeho tělo, ale když se k ní otočil a podal jí její vlastní tuniku, rychle sklopila zrak. „Není důvod, aby ses obtěžovala s živůtkem a všemi těmi knoflíčky,” poznamenal lakonicky a ostře zatleskal.

Téměř ve stejné vteřině se otevřely dveře a do místnosti vkročily dvě mladé ženy. Musely tam stát celou dobu: musely mě slyšet, jak křičím! Caroline cítila, že se zase bezmocně červená.

„Drewe, pašo?” uklonila se starší z nich, která na sobě měla krásnou tuniku z bavlny a bílé pytlovité kalhoty svázané u kotníků červenými stužkami.

„Hariko, Caroline hanim si přeje vykoupat. Pomůžeš jí, prosím, se Sahibou?”

Dodal něco v turečtině, nad čím se obě ženy pousmály. Harika však pouze řekla: „Samozřejmě, Drewe pašo. Půjdete s námi, Caroline hanim? Lázně jsou připraveny.”

Caroline ze sebe vypravila úsměv a snažila se vzpomenout si na to, jak se řekne turecky děkuji. Avšak z nějakého důvodu jí vůbec nepracoval mozek. Harika vztáhla ruku, aby jí pomohla vstát.

„Prosím, Caroline hanim, chtěly bychom si procvičit naši angličtinu, mluvte na nás. Sahiba také trošku mluví, ale nemáme dostatečnou příležitost.”

„Harika je kalfa tohoto domu - hlavní služebná,” vysvětlil jí Drew. „Až se vykoupeme, najíme se.”

Vykoupeme? Přece se nebude koupat se mnou? Ale Drew za ní nešel, a tak se nechala dvěma dívkami odvést. Celou cestu chodbami ji jemně vedly za paži, jako by tušily, že potřebuje fyzickou oporu.

„Nikdy jsem ještě nebyla v hammamu,” svěřila se jim. „Jsem zvědavá a těším se.”

„Opravdu? Jsem si jistá, že se vám to bude líbit. Drew paša má jedny z nejlepších lázní v Konstantinopoli. Mohu se zeptat, Caroline hanim… je to pravda, že lidé v západních zemích se koupou ve velkých kádích plných horké vody? Že v nich sedí?”

„Ale ano, jistěže je to pravda.” Dívky s odporem nakrčily nosíky. „Tady je to snad jiné?”

„Ale samozřejmě.” Sahiba otevřela vyřezávané dřevěné dveře a pobídla Caroline skrze dlážděný předpokoj do prostorné místnosti s dlážděnými lavicemi podél stěn a množstvím kouřících měděných konvic v kamenných nádržích. Místnost byla jen spoře osvětlená - světlo sem padalo jen několika otvory v klenutém stropu a vykreslovalo zářící body na podlaze.

Služky pobídly Caroline, aby se posadila a začaly vše chystat - sbíraly bílá plátěná prostěradla, kusy mýdla a množství nádob a lahví. Harika vše ještě naposledy zkontrolovala, spokojeně přikývla a oznámila: „A teď, Caroline hanim, vás nejprve svlékneme.”

Caroline, nahá až na lněný přehoz, byla přivedená k vykládané dřevěné lavici před jednou z bublajících nádrží. „Teď vás třikrát celou umyjeme,” pokračovala Harika a nevšímala si Carolinina mírného protestu, když jí začala mydlit na pažích. „Sahiba vám umyje vlasy, pak je namočí do mandlového oleje, poté do vaječného žloutku, pak je opět umyje a opláchne růžovou vodou.”

Caroline měla pocit, že to trvá celou věčnost. Poté, co překonala první rozpaky z toho, že je celá omývána, poddala se nevyhnutelnému. Harika si navlékla na ruce drsně tkanou rukavici a začala Caroline intenzivně třít. Nakonec, po konečném opláchnutí čistou vodou z malých konviček, nasadily Caroline na nohy dřeváky s hedvábnými vložkami a vedly ji na mírně nejistých nohou, aby si lehla na měkké ručníky rozprostřené na vyvýšené platformě uprostřed místnosti. Možná ji teď nechají odpočívat?

Sahiba zvedla ruku a dotkla se Carolininých vlasů - od čela až ke konečkům. Caroline vyčkávala, pak však vykřikla, když jí začal chladný olej stékat po pleti. A na těle cítila další olej.

„Co to děláš?” ptala se Caroline. „Přestaň!”

Harika jí stáhla lněný přehoz a začala jí vtírat olej do celého

těla.

„Prosím, nevrťte se tak, Caroline hanim. Musím tímto prvním olejem pořádně promazat celé tělo.”

„Prvním?” zalapala Caroline po dechu, když jí ho Harika začala vtírat do nohou.

„Ano. Budou tři oleje,” vysvětlovala jí Sahiba. „První na změkčení a zvláčnění kůže, druhý na naparfémování a třetí, který učiní pokožku citlivější.”

Citlivější? Ještě o něco citlivější? Vždyť tady křičím, jen se mě dotknou! Nebylo však úniku - něco takového by obě dívky patrně hluboce urazilo. Caroline povolala na pomoc léta anglické výchovy v poddajnosti a použila ji na to, aby se nechala naprosto a dokonale rozmazlovat.

Nakonec Sahiba rozčesala Caroline vlhké vlasy. „Teď přejdeme do chladnější místnosti a tam si odpočinete. Také vám tam uschnou vlasy,” oznámila jí.

Caroline trochu nejistě v dřevácích přešla do další místnosti, kde byla opět zabalená do čistého prostěradla. Uprostřed stála fontánka a u zdi hluboký divan. Na podlaze stála hookah - vodní dýmka, zatímco polštáře vedle divanu byly pokryty zlatými talíři naplněnými ovocem.

„Teď si musíte trochu odpočinout,” povzbudila ji Harika. „Já teď půjdu do kuchyně a postarám se o to, aby bylo připraveno

jídlo.”

Dívky zmizely v mraku vůně mandlového oleje a růžové vody. Caroline ležela zesláblá na divanu. Co by asi řekl Hubert, kdyby ji tady viděl? Ta myšlenka ji rozesmála. „Co tě pobavilo?” To byl Drew, který se nonšalantně opíral o jeden z bohatě vytesávaných sloupů. Kolem boků měl jen malý ručník - jinak nic.

„Přemýšlela jsem, co by na to řekl Hubert,” přiznala se. „Myslím si, že by byl šokovaný do hloubi srdce.”

„Chudák Hubert. Musí mít strašný život.” Drew přistoupil k ní a posadil se - ručník se mu tím pohybem vyhrnul až nad stehna. Caroline upřeně zírala na vodní dýmku. „Večeře bude asi za deset minut.” Cítila jeho pohled, který se propaloval pod tenkou látku, jíž byla zahalená. „Může být ale také klidně až za hodinu. Máš velký hlad?”

„ Velký zas tak moc ne,” připustila a skousla si ret, když opět pocítila vzrušení. Musím být asi nenasytná, pomyslela si v mlze. Ani s Williamem nečekala od milování nic jiného než jeden orgasmus a trochu lidské blízkosti. Ale toto se s ničím, co zažila, nedalo srovnat. A čím víc dostávala, tím víc chtěla.

Drew odhrnul cípy jejího přehozu a jedním prstem hladil její naolejovanou a vonnou pleť. Caroline se slastně protáhla jako kočka.

„Nádhera,” zamumlal Drew. „Ukaž, ať se na tebe podívám.”

Než mohla jakkoli protestovat, odhrnul celý přehoz a plnou dlaní jí pohladil bříško až k jejímu centru. „Proboha, přestaň!” Takové otevřené zkoumání jejího těla jí připadalo skutečně skandální.

Drew na tom však zřejmě nic skandálního neshledával. Sklonil se a políbil ji na rozevřené rty její svatyně, lehce ji začal

laskat jazykem a podrobil její nejintimnější místa smrtelně požitkářskému zkoumání. Caroline zalapala po dechu a zaklonila hlavu, pak se nechala vést jeho něhou k vyvrcholení - ne jednou, ale hned dvakrát.

„A teď, řekl bych, je řada na mně.” Vtlačil ji svou váhou do divanu, i když její většinu se snažil nést na opřených loktech. Caroline cítila netrpělivé pulzování jeho erekce mezi stehny na místě, které bylo rozcitlivěné jeho ústy.

Otevřela oči a hleděla do jeho šedých, které se vpíjely do její tváře.

„Nejsem pro tebe moc těžký?” Potřásla hlavou. „Chvěješ se. Naháním ti snad strach?”

„Ano,” přikývla. „Ale nepřestávej. Nesnesla bych, kdybys teď přestal.”

Drew začal lehce pohybovat pánví proti ní, lehce tlačil, až ji jeho doteky už přestaly znepokojovat a ona se uvolnila. Bez vědomého rozhodnutí se Caroline začala pohybovat s ním, když se do ní vnořil, a z lehkého houpání se stalo pozvolné zanořování.

Caroline se nepřestávala podivovat nad tím, jak může být tak velký a mužný, a přitom tak něžný. A najednou zjistila, že už nechce, aby byl něžný. Sevřela svoje nohy kolem jeho boků a stiskla je. „Drewe, prosím tě-víc-ještě hlouběji… ach, ano!”

Okamžitě pochopil, co její přerývané prosby znamenají, vzal si ji tvrdě a rychle, zatímco ona křičela uchvácenou slastí i štěstím, že s ním dokáže držet krok, že dokáže vnímat tak intenzivně, jak by nikdy nečekala.

Na celém světě náhle neexistovalo nic jiného než dotek jeho pokožky na její, jeho ruce, rty, pot a vůně, jeho vzrušení a naolejovaná vonící pleť, teplo, kterým jí plnil a potěšení z toho, že mu dává stejnou rozkoš jako on jí. Když mu hleděla do tváře, každý rys jí sděloval, že to, co spolu prožívají, je vzájemně silné a výjimečné.

Náhle k ní sklonil hlavu, uchvátil její ústa, vsunul do nich svůj jazyk a několika dalšími pohyby způsobil, že se její svět roztříštil na malé kousky a nechal ji zesláblou a šťastnou. Poskytl jí dnes tolik orgasmů, že je už ani nepočítala, ale

tentokrát to bylo jiné. A to jen proto, že Drew teď byl součástí jí samotné a ona si byla každičkou vteřinu vědoma jeho těla, jeho dechu, jeho očí, které upíral pevně do jejích i poté, co se od ní odtáhl. Vzápětí hlasitě zasténal, na okamžik nad ní ztuhl a pak na ni zcela bezvládně a vyčerpaně padl. Kolem se rozhostilo ticho…

ŠESTÁ KAPITOLA

Drew ležel naprosto uvolněně. Měl pocit, že by nedokázal pohnout ani jediným prstem. Pod ním leželo Carolinino měkké pružné tělo, spojeno s jeho tak dokonale, jako by je vytvořil nějaký sochař z jednoho kusu hlíny. Jako by někdo odpreparoval jeho kůži, cítil každý nejjemnější pohyb jejího pulsu a vnímal každé její nadechnutí. Vůně její naparfémované pokožky mu vnikala do vědomí spolu s vůní jejich vášně.

Postupně se jeho mysl začala navracet ze vzdálených galaxií. „Netížím tě moc?” zeptal se s očima pořád zavřenýma a s tváří přitisknutou k její.

„Ano,” přiznala se a její dech ho pohladil na spánku. „Ale líbí se mi to.”

„To je dobře, protože nejsem schopen se pohnout.”

Trošku se pod ním zavrtěla. Pak, očividně spokojená, ho objala oběma rukama a ztichla. Drew se přinutil myslet na to, co cítí - protože tomu ani trochu nerozuměl. Šel za tou ženou ze Serailu jen proto, že o ni měl starost, a proto, že vzrušila jeho tělo a vzbudila jeho zájem, když ji viděl na lodi.

Miloval se s ní jednoduše proto, že byla krásná a chtěla ho. Ale pak najednou zjistil, že není schopen přestat. A nebylo to jen proto, že chtěl pro sebe také nějakou tělesnou

rozkoš - to si uvědomoval náhle zcela jasně. Mohl by si ji vzít jen jednou - a uspokojit je oba. To mohlo stačit. Ale místo toho ji chtěl milovat pro její vlastní potěšení a rozkoš, chtěl vidět, jak reaguje na jeho doteky a péči, znovu a znovu.

Byla tak citlivá a vnímavá… a mohla by se mu stát drogou, obsesí! A něco takového si nemůže dovolit. Ne potom, co se stalo s Marou. Do ní byl hluboce zamilovaný, a tak sám sebe jako blázen přesvědčil, že ji s sebou může vzít do divoké Anatolie a postarat se tam o ni. Že ji může ochránit. A ochraňoval ji, ano - proti nepřátelům mohl bojovat mečem a pistolemi, svou znalostí tamějšího kraje a jeho divokých koutů. Ale nemohl bojovat proti horečce - proti horečce tu křehkou dívku ochránit nemohl, daleko od lékařů a civilizace. A Mara zemřela - a spolu s ní zemřela i jeho ochota milovat kohokoli dalšího.

Od té doby měl milenky, které byly ženami světa: zkušená a exotická stvoření, která byla spokojená, když na něj mohla čekat v pohodlí domova, než se vrátí z výpravy. Žádná z nich mu nedala ani v nejmenším najevo, že pro ni je něčím víc než člověkem, s nímž si vzájemně vyměňují uspokojující pocity. Jeho city nemusely být nikdy ve hře: a tak to bylo mnohem bezpečnější a pohodlnější.

Ale tato žena, kterou objímal, není žádným takovým ptáčkem ze zlaté klece. Určitě si ji nemůže koupit za nic na světě. Na druhé straně není nezkušená, aby ho s očima doširoka otevřenýma nekriticky obdivovala. Caroline je vdova, nezávislá, inteligentní a odvážná.

Vzpomínal na to, jak ji poprvé uviděl na lodi. I když očividně umírala rozpaky, stála pevně nohama na zemi tam, kde by se jiná žena uchýlila k hysterické reakci. A během audience se před sultánem ukláněla s ladností, jako by byla ve známém prostředí plesového sálu v Clarence House a vládce před ní žoviální a přátelský anglický regent. A přitom dobře viděl, že se lem její sukně chvěje trémou a obavami.

„Myslím, že mi zmrtvěly obě nohy.” Ten šepot v jeho uchu způsobil, že otevřel oči a nadzdvihl se natolik, aby jí viděl do tváře, zjemnělé po milování.

„Promiň mi to.” Odkulil se na jednu stranu a objal ji jednou paží. „To bylo -”

„Moc pěkné?” dokončila s úsměvem a oči jí pobaveně zářily. „Já pro to nemám vůbec slov.”

„Ani já ne,” připustil. „Ale ano, bylo to velmi pěkné.” Zjistil, že ho uchvacuje její plachý úsměv. Nebyla si jistá, co by měla dál říci - uvědomil si s potěšením, že je s ním natolik uvolněná, že ji to ani nepřivádí do rozpaků.

„Je těžké konverzovat v takové poloze, že?” vysvobodil ji. „Navečeříme se?”

„Ano. Neměla bych to asi říkat, ale jsem úplně vyhladovělá.”’

„To bude tím cvičením,” podotkl Drew líně a pomohl jí na nohy. Znovu si uvázal kolem pasu ručník. „Jen zatleskej, až budeš připravená. Služky ti přinesou tvoje šaty.”

Tvoje šaty neznamenaly ovšem její vlastní šaty, jak zjistila. Namísto toho jí služebné nabídly lehký kaftan v několika odstínech modré, protkávaný zlatou nitkou a bohatě vyšívaný na lemech, a měkké trepky vyšívané zlatem a se zdviženou špičkou.

Harika se Sahibou jí rozčesaly vlasy, takže jí spadaly v těžkých masách na ramena. Pak jí je svázaly modrou hedvábnou stužkou.

„Jste velmi krásná,” poznamenala Harika vážně. „Budete po boku Drewa paši vypadat velmi pěkně. Je tak tmavý, a vy tak světlá.”

Podržela Caroline zrcadlo a ta málem zalapala po dechu. Toto přece není ona. Věděla, že je dost hezká. Ne tak krásná, aby získala reputaci krasavice, ale dost, i když byla blondýnka, které momentálně nebyly v Anglii příliš v kurzu.

William vždy trval na tom, že je kráska. Ale William, bůh mu požehnej, jí byl oddaný a neviděl na ní ani tu nejmenší vadu. Přísahal jí, že je nekrásnější ženou na světě i toho strašlivého dne, kdy spolu šli k vévodkyni z Beaufortu na ples, a jí se zrovna toho rána vyrazil pupínek přímo na špičce nosu.

Teď ovšem po žádném pupínku nebyla ani stopa. Její pleť, mírně políbená sluncem do barvy světlého medu, byla hladká a leskla se. Její vlasy bohatě zářily a svým leskem soupeřily se

zlatem na jejím kaftanu. Její ústa byla napuchlá a rudá od dlouhého líbání. A oči, o kterých si vždy myslela, že mají nezajímavý šedivý odstín, zářily azurem, jak se od nich odrážela látka kaftanu, který měla na sobě.

A ten oděv, který se jí zdál tak volný, jí spadal přes ňadra takovým způsobem, že jejich tvar dokonale opisoval, než spadl ke křivkám pod nimi.

„Nevypadám tak špatně,” odpověděla opatrně, jak jí to velela léta výchovy ke skromnosti a odtažitosti. Zdálo se jí neslušné mít na sobě tak málo oblečení. Kaftan ji zakrýval od ramen k špičkám nohou, ale pod ním byla - až na hedvábnou košilku -nahá. A Drew to bude moc dobře vědět, pomyslela si s lehce erotickým zachvěním.

Když se objevila v místnosti, kde jim mělo být servírováno jídlo, Drew povstal z polštářů na zemi s ladností, která jí vzala dech. Pak mu pohlédla do tváře a na okamžik zapomněla dýchat úplně.

„Caroline.”

„Drewe,” vypravila ze sebe. „Je mi líto, že jsem tě nechala čekat, ale služky mě zase chtěly celou vyleštit!”

Řekla to jako žert, aby odlehčila atmosféru, ale viděla, že jeho oči na ni hledí s čímsi, co mohla být jen touha.

„To máš štěstí,” řekl a usadil ji do polštářů k dlouhému stolu přeplněnému tácy s lahůdkami. Kdyby ho za posledních několik hodin tak dobře nepoznala, ani by si nevšimla lehkého zakolísání v hlasu, které naznačovalo, jak je vzrušený. „Můj vlastní masér má pocit, že mě dostane do formy jen tím, že mě vykartáčuje koňským kartáčem, pak mi vytluče všechnu sílu ze svalů, které najde, a nakonec do mě zarývá prsty ve snaze najít ty, u kterých se mu to nepodařilo.”

Caroline se zasmála. Raději se odmítla v myšlenkách zabývat Drewovým nahým tělem, a tak sáhla po sklenici se zlatě zabarvenou tekutinou a opatrně usrkla. Jablečný džus s medem a kořením jí stékal hrdlem a dodával jí novou energii.

„Dodržuješ zdejší zvyky a nepiješ alkohol?” zeptala se ho.

„Ano, ačkoli na velvyslanectví piji víno. Nekonvertoval jsem k islámu, jestli se ptáš na tohle. Jen nechci urážet svým

chováním ostatní v mojí domácnosti. Na cestách na žádné víno stejně nenarazím, takže je jednodušší zvyknout si na abstinenci.”

„Chystáš se opět brzy cestovat? Nebo teď jen píšeš?” Caroline si vzala z tácu jednu plněnou paštičku a zakousla se do křupavého těsta. Bylo naplněno delikátní směsí mletého kořeněného masa a ovoce. Vychutnala si ji a pak sáhla po další. „To je vynikající.”

Souhlasně přikývl nad jejím názorem a vzal si, když mu nabídla tác. „Plánuji výlet do Kapadokie, abych našel prastarou vesnici vytesanou ve skalách. Pověsti říkají, že by měla být na okrajích údolí Ihlara. Celá ta oblast je mimořádná, ale žádní západní cestovatelé ještě o ní nepodali zprávy. Než pojedu, chci dokončit článek pro Královskou archeologickou společnost o mešitě svaté Sofie. Kromě toho musím ještě vyřídit pár záležitostí se správcem mého khanu.”

„Budeš pryč dlouho?” Na tácech byly další lahůdky -tenké plátky kuřecího nebo krůtího masa, bohatě polité zlatou omáčkou. Sbíhaly se jí sliny. Caroline si jeden z plátků vzala na talíř a začala z něj uždibovat.

„Asi půl roku, možná o něco déle.” Očima visel na jejích ústech, když viděl, jak si olizuje rty a vychutnává se zavřenýma očima delikátní jídlo.

„A s čím vlastně ve svém khanu obchoduješ?” zeptala se. Věděla o těchto obchodech, tak velkých, že by se do nich vešla celá karavana velbloudů. Obklopovaly město ze všech stran a tvořily centra, kde se shromažďovalo bohatství celé otomanské říše, když odsud proudilo zboží výměnou za zlato.

„Mám na skladě hedvábí, jako každý. Vyšívané látky z Anatolie. Jantar, nebroušené diamanty - cokoli, o čem si myslím, že může najít kupce v Evropě. Zrovna jsem se vracel z cesty do Říma, abych si promluvil s mým tamějším agentem.”

Caroline očima bloudila po bohatě vyřezávaných stěnách, nádherných závěsech, hedvábí a brokátu.

„Přemýšlíš, jestli to stačí k tomu, abych zaplatil svůj dům a cestování?”

Začervenala se. „No… vlastně ano. Omlouvám se - bylo to ode mě nevychované.”

„Je snad nevychované předpokládat, že by džentlmen mohl žít z obchodování?” podotkl trochu ironicky, ale ne nelaskavě.

„Ano,” přitakala upřímně. „Takový hloupý přístup! Jako kdyby samotný původ nějak zázračně přinášel bohatství! Sama jsem pohrdala lidmi, kteří zahlíželi na ty, kteří se vrátili zpět do Anglie, když předtím zbohatli tvrdou prací. A přitom ti lidé, kteří jimi pohrdali, byli až po uši v dluzích - a komu dlužili? Obchodníkům, krejčím, obuvníkům.”

Drew si naplnil sklenici a točil s ní v prstech. „Vždycky jsem byl odhodlaný, že budu psát a cestovat. Můj otec měl pro mě jiné plány. Byl jsem druhorozený syn, a tak můj osud ležel podle něj ve vojenské kariéře. Když jsem však poukázal na to, že nejsem schopen plnit rozkazy, což ostatně věděl sám dobře z první ruky, oznámil mi, že místo toho tedy nastoupím do diplomatických služeb. Domníval se, že s jeho rozhodnutím budu spokojený, když tak rád -jak to nazval - vandruju po světě a seznamuju se s cizinci. Opatrně jsem mu vysvětlil, kam chci jet. Dodal jsem, že se zajímám o archeologické výzkumy a studium jiných kultur -to vše trvalo asi deset minut. Pak jsme se dostali do jedné z našich obvyklých a velmi hlasitých hádek, která skončila tím, že mě vydědil a vyhodil z domu.”

„To mohl udělat?” zeptala se Caroline šokovaně.

„Jsem mladší syn, nemá ke mně žádné povinnosti, takže to udělat mohl, ano.” Drew svraštil tvář. „Nebudu předstírat, že to bylo příjemné. Kdyby moje matka byla ještě naživu, omluvil bych se a snažil bych se s ním pro její dobro vyjít. Ale ona už nežila, takže jsem se plný spravedlivého hněvu a se srdcem v kalhotách - což bych samozřejmě nikdy nepřiznal - obrátil ke svému otci zády a odešel jsem.”

Naklonil se přes stůl a podal jí tác s masovými kuličkami. „Tyhle jsou vynikající. Ochutnej. A dej si také salát a chléb. Dědeček mi řekl, že je otec zatracený blázen a že se mu podobám. Dal mi pět set liber ve zlatě a řekl mi, abych šel a postaral se sám o sebe. Tak jsem to udělal.” „A pořád ještě nejsi se svou rodinou ve styku?” zeptala se. Pak zjistila, že už ani neví, kolik těch úžasných masových kuliček snědla, a trochu provinile sáhla po salátu.

„S bratrem a jeho rodinou jsem ve styku. Poslal jsem jeho ženě ke svatbě prvotřídní hedvábí se značkou mého obchodního domu - jen proto, abych rozzlobil otce. S Gilesem si píšeme pravidelně. Také se vídáme, když se dostanu někdy do Anglie. Stará se mi o majetek, který by mi připadl dědictvím - chce mi ho odevzdat, až starý pán konečně zemře, což je od něj skutečně čestné a laskavé.”

„Ano, to je,” přikývla Caroline. „Bylo by strašné, kdybys byl naprosto odtržen od své rodiny v Anglii. Předpokládám, že tvůj bratr myslí hlavně na tvoje potomky, aby měli v Anglii nějaký majetek.”

Promluvila velmi vroucně, myslela přitom na své vlastní bratry a jejich vzájemnou loajalitu k sobě navzájem i k ní. Nebyla připravená na ten chladný pohled, který se objevil na Drewově tváři. Uvědomila si, že se pletla do jeho nejsoukromějších záležitostí a začervenala se rozpaky. „Omlouvám se. Nemám žádné právo něco takového jakkoli komentovat.”

Drew se usmál a napětí pominulo. „Ne, to není pravda. Svěřil jsem se ti, takže máš plné právo reagovat. Je dobré, že mám někoho, s kým mohu o těchto věcech mluvit. Žiju opravdu plný život, ale někdy jsem hodně osamělý.” Potřásl sám nad sebou hlavou a usmál se. „Bože, to zní tak lítostivě! Za chvíli mě budeš litovat - ačkoli, kdyby se to stalo, mohl bych vytěžit něco příjemného z tvé touhy mě utěšit.”

Caroline na něj po straně pohlédla.

„Mám dojem, že jsme už oba zjistili, že k tomu, abys mě dostal do postele, nemusíš spoléhat na jakékoli pocity soucitu.” Povzdechla si. „Což je velmi ponižující a pokořující myšlenka.”

„Skutečně?” Drew odložil talíř s ovocem, z něhož jedl, a pohlédl na ni. „Proč?”

„Protože… no, přece proto, že je to šokující… neúctyhodné… ne - přestaň se mi smát!”

Pořád ještě se smál, když vstal, sedl si k ní a políbil ji -jeho rty chutnaly po kandovaném ovoci a koření. „Nemáš závazky. Jsi dospělá. Nikdo neví, kde jsi. Nikoho to nezraní. Nikomu tím neublížíš.”

„Všichni na vyslanectví vědí, že jsem tady.” Olízla si rty a její oči se pod jeho upřeným pohledem rozostřily. Cítila mezi stehny známý puls vzrušení.

„Ti si myslí, že spím ve svém khanu. Zmínil jsem se o tom minulý večer, když jsem večeřel na vyslanectví. Mám tam vzácný náklad jantaru. Připomněl jsem ten rozhovor sekretáři, když jsem mu předával vzkaz ohledně tebe. Opravdu jsem v něm vzbudil obavy o bezpečnost mého skladu.”

„Tys mu lhal?”

„To jistě ne. Jen jsem hovořil o fámách, které se objevily, že nějaký gang zlodějů má o ten jantar neobyčejný zájem. To ostatní si pak už přibarvil sám.” Díval se na ni. „Jsi nezávislá žena. Nezáleží na ničem jiném než na naší diskrétnosti. A teď ochutnej ten medový koláček.”

„Jsem už plná,” protestovala a měřila si medový zákusek posypaný ořechy. „No, možná kousíček… “

„Pak z tebe olížu ten med,” nabídl jí Drew a lžičkou jí ukrojil kousek koláčku. „Jez prsty - a hodně se zamaž,” poškádlil ji.

Caroline si vzdorně vzala vidličku a začala jíst jako pravá dáma, opatrně se snažila zamezit tomu, aby kapající med stekl na její bradu nebo prsty.

„Ty ďáblice.” Díval se na ni, jak jí, a ona se prudce začervenala. Nechápala, jak se mu podařilo v ní probudit takový uragán pocitů během jednoho jediného dne? Bez ohledu na to, o čem ji přesvědčoval, pro ni bylo skutečně hrozné to, že ztratila nad sebou a svými city veškerou vládu.

Pokud tedy šlo jen o něj. To byla strašná myšlenka - co když by byla takhle chtivá s jakýmkoli mužem, s nímž by se ocitla sama? Co když je ve svém srdci přelétavou a zkaženou ženou?

„O čem to zase přemýšlíš?” zeptal se jí. Caroline si uvědomila, že sedí, dívá se do prázdna a drží prázdnou vidličku před ústy.

„Ach! Jen o něčem v tvojí knize. Znovu jsem si četla pasáže o Alindě - nechápu, jak můžeš určit stáří těch řezeb.”

„Tak, že je srovnám s ostatními jinde, které byly datovány v souvislosti se známými řeckými pracemi,” vysvětlil jí.

Jestliže byl překvapen, kudy se ubírají její myšlenky, nedal to najevo. Umyl si prsty v misce s teplou vodou, v níž plavaly plátky citrónu, utřel si je do plátěného ubrousku a opřel se, hotov odpovídat na její otázky.

„Takovým způsobem se datují všechny starožitnosti?” Konečně jí na prstech ulpěl med. Caroline si je nepřítomně olízala a odložila tác. „Nad tím jsem vždycky přemýšlela. Dělá se to tak třeba i s objekty ve starém Egyptě?”

„Přeceňuješ moje znalosti o starém Egyptě.” Nevěřila tomu ani na vteřinu. „Ale ano, dělá se to stejně. Často nedokážeme určit jednoznačné stáří předmětu, a tak jen řekneme, že je starší nebo mladší než některý, který je datován přesněji.”

Chvíli spolu hovořili, až se začaly stíny pomalu protahovat a muezzini začali svolávat věřící k večerní modlitbě. Po nebi létala hejna holubů, kteří se vraceli do svých hnízd. Zvuky z ulice se pozvolna měnily a začaly být jemnější a tišší.

Služky přišly zapálit lampy, uklidily stůl a přinesly jim kávu. Před Drewa postavily vodní dýmku - hookah. Spíš si s ní pohrával, než že by skutečně kouřil, a ona byla hypnotizovaná jeho dlouhými prsty na vyřezávaném náustku, když hovořili. Občas si potáhl a naplnil místnost zvukem bublající tekutiny, následovaný vonným kouřem, který ještě zvyšoval smyslnost celé situace.

Caroline toužila vodní dýmku okusit, bála se však. Určitě by skončila v záchvatu kašle a dušení - a nechtěla zkazit kouzlo okamžiku.

Zvenčí se k nim nesla i vůně jasmínu, která se mísila s tureckým tabákem a způsobila, že se jí točila hlava. Vzduch byl vlídný, už nebylo horko a ve zvuku Drewova hlasu bylo snadné ztratit pojem o čase. Bylo jí teplo, dobře se najedla, byla namasírovaná a umytá a celé její tělo bylo promilované do smyslného uvolnění. Nepřítomně přemýšlela nad tím, že kdyby uměla příst, asi by předla…

SEDMÁ KAPITOLA

Drew se naklonil a odložil svůj šálek s kávou, pak se protáhl. Bože, už dávno se necítil tak dobře. A to je před nimi ještě celá dlouhá noc. Hodiny, kdy bude moci prozkoumávat tělo této fascinující ženy, dokud ji nebude znát naprosto dokonale. Hodiny, kdy se bude moci s ní těšit a dokonale se uspokojit, takže ty znepokojující pocity, které v něm vzbuzuje, vyblednou a on na ni bude moci pohlížet jako na kteroukoli jinou předchozí milenku.

Caroline je dobrá posluchačka. Schoulila se na hromadě polštářů, poslouchala vše, co jí říkal, a reagovala množstvím otázek, jež mu odhalily, jak mnoho toho přečetla i míru jejího porozumění tématu. Očividně měla přístup k velké knihovně a inteligenci, která ji vedla v tom, jak tento poklad používat.

Teď ale budou zkoumat něco jiného než starověké civilizace. Vstal z divanu a přistoupil k ní, hotov ji vzít do náruče a odnést do postele.

Byl přivítán jemňoučkých pochrupováním a šustotem hedvábí, jak se snažila zavrtat mezi polštáře s výšivkami tulipánů a lilií v odstínech šarlatové a zelené. Drew nad ní stál a lehce se pousmál. Takhle tedy končí jeho fantazie o noci plné sexu. Jestliže chtěl, aby zůstala vzhůru, měl mít všech pět pohromadě a nenavádět ji, aby ochutnala odvšeho,

co se ocitlo na jejich stole. Jemně ji vzal do náruče a odnesl ji do své ložnice.

Služky už připravily lůžko a odhrnuly přehoz. Postavil Caroline na nohy a něžně jí šeptal do ouška: „Zůstaň tak na chvíli, miláčku. Klidně se na mě pověs.”

Poslušně, i když jen napůl probuzená, se na něj pověsila, zatímco jí přetáhl kaftan přes hlavu, na chvíli zaváhal, když viděl lehkou košilku, kterou měla pod ním, ale pak ji nechal na místě. Těšit se z její nahoty, když byla vědomou účastnicí jejich hrátek, bylo v pořádku. Tohle by však zavánělo slídičstvím - a to se mu nezamlouvalo.

Svlékl si vlastní oblečení a položil se vedle ní. Přetáhl přes ně lehký přehoz. Ne kvůli chladu - spíš proto, aby zakryl znepokojující tvary jejího těla.

Caroline vedle něj spala naprosto uvolněně tak, jak ji položil, zatímco on ležel a hleděl na stíny, které se sbíraly na stropě, a snažil se vymyslet plán, jak lépe opevnit svůj khan před eventuálními zloději. Byla to ta nejméně erotická věc, na kterou dokázal myslet, ale stejně mu to nepomáhalo. Věděl, že ho zřejmě čeká hodně, hodně dlouhá noc.

Caroline si uvědomila, že v její ložnici někdo dýchá. Ležela a naslouchala nezaměnitelně mužskému dechu, zatímco se zvolna probouzela. Pak si uvědomila, kde je. Drew. Je s Drewem - a zřejmě v jeho posteli. Snažila se upamatovat, co se dělo večer, ale dokázala si vzpomenout jen na to, že až příliš mnoho jedla a pak naslouchala Drewovu povídání a kladla mu všechny ty otázky, které pokrývaly několik stran jejího diáře. Pak v její paměti barvy místnosti začaly blednout a z jeho hlasu se stalo monotónní mumlání - musela v jídelně usnout. A co bylo pak? Caroline otevřela jedno oko a zvedla hlavu, aby viděla na svoje tělo. Byla oblečená v lehké hedvábné košilce, kterou měla večer pod kaftanem. S pocitem úlevy si opět lehla a pak se usmála sama pro sebe. Takový nesmysl - strávila s tímto mužem, kterého sotva zná, nesmírně intimní den - a teď se stará o to, jestli není v jeho posteli náhodou nahá? Idiote.

Ach, ale jak dobře se cítím! Skoro ta slova pronesla nahlas. Mohla by jít k oknu a vykřičet je na ulici, tak hlasitě jí zněla v hlavě. Cítila se, jako by každý její sval a nerv byl pokrytý sametem, vnímala, že její pleť je stokrát citlivější, než kdy byla, a na všech skrytých intimních místech cítila sladkou bolest.

Drew spal. Ano, rozeznávala zvuk hluboce spícího muže, ani se na něj nemusela podívat. Ležela o chvíli déle klidně, teprve pak se k němu otočila tváří - jako dítě, které si nechá na stole oblíbený pamlsek, aby odkládalo požitek z jeho vychutnání.

Když se tedy nakonec obrátila k němu, zjistila, že leží nahý, natažený na zádech a s rukama založenýma pod hlavou.

Přehoz byl shrnutý v nohách postele a omotaný kolem jedné jeho nohy. Asi je neklidný spáč, pomyslela si a opět se vrátila ke svému zkoumání.

Mohla obdivovat každý jeho sval, a tak ležela s hlavou podepřenou na lokti a prohlížela si jeho dlouhé řasy, lícní kosti i vlasy, které ležely volně na polštáři. Byla v pokušení odhrnout mu jeden pramen z čela, ale odolala mu.

Pokud by se neholil, jeho vous by byl tak tmavý jako sultánův, uvědomila si, když si prohlížela temný stín rašících vousů na jeho čelisti. Zajímalo by ji, jaký by byl pocit jej po té zdrsnělé tváři pohladit. Chloupky na hrudi měl stejně tmavé, ale jemnější a kudrnaté. Caroline vztáhla ruku a jemně ho pohladila. Ani se nepohnul. Co by se asi stalo, kdyby se dotkla jeho bradavky? Reagovala by stejně, jako když je vzhůru?

Zkusila to jedním prstem. A bradavka se pod jejím dotykem okamžitě vztyčila a ztvrdla. Ucukla rukou, ale pak se jemně dotkla i druhé - s tímtéž výsledkem. Zadržela dech a posunula dlaň na jeho ploché břicho - a kousek níž. Pak přestala.

Ležel naprosto uvolněně. Celý byl uvolněný - i ta jeho úžasná část, která jí poskytla tolik rozkoše. Ted se ale začala hýbat, jako by žila svým vlastním životem. Caroline pohlédla provinile na Drewovu tvář, ale jeho víčka se ani nezachvěla a jeho dech byl právě tak pravidelný jako předtím. Nechala svou ruku ležet na jeho podbřišku a roztáhla prsty. Nebylo pochyb - reaguje na její doteky i ve spánku. A je vzrušený.

Nic, co by tě mělo nějak rozrušit, říkala si v duchu. Spí. Neví kdo ho hladí. Ale naléhavá potřeba dotýkat se ho stejně nezmizela. Nechala svoje prsty sklouznout ještě níž, do jeho tmavého ochlupení a dotkla se lehce špičky jeho erekce, která byla pořád větší… a větší…

Každou chvíli se určitě probudí, vezme situaci do svých rukou. A ona - úctyhodná Caroline Morvallová - už nebude tak skandálně hladit spícího muže. Už nebude muset dávat sama průchod své prostopášnosti. Toto nikdy s Williamem neudělala, uvědomila si najednou. Vždycky byla tou pasivnější, tou, kterou miloval. Z šeptaných informací a pomluv dalších vdaných žen zjistila, že některé ženy -zkažené a podivné - tohle dělají. Ale dobře vychované manželky nikdy.

Caroline cítila, jak je jeho erekce horká na dotek. Nechala na ní položenou ruku, zkoumala ji a zjistila, že pokožka penisu je mnohem hebčí, než si myslela. Touha jej hladit byla větší než jakékoli zábrany, a tak se jí poddala.

Pohladila jej od špičky ke kořenu - a zpět. A znovu. Drew na polštáři otočil hlavu ze strany na stranu. Caroline ztuhla v pohybu, ale když zjistila, že jeho dech se nezměnil, uvolnila se.

S hrůzou si uvědomila, že chce udělat něco jiného. Políbit ho - tam. Některým mužům se to zřejmě líbí: paní Bartholomeová šokovala a uvedla do rozpaků celou skupinu vdaných žen, když se jim svěřila s hrůzou svojí dcery, po níž její manžel něco takového vyžadoval. Dámy se poté shodly, že je to úchylné chování, které muž snad může požadovat od nevěstky - nikdy však ne od své manželky.

Ale proč ne? přemýšlela Caroline. Přece by nebylo nic šokujícího na tom, kdybych ho políbila jinam. Tak proč ne tam? Ale tam šlo o víc než o polibek, jak pochopila z šeptání a syčení žen. A to znělo velmi… odvážně. Navíc… něco takového by ho mohlo probudit. Hlazení ho však zatím neprobudilo…

Co když to udělá špatně? Pokud ho nekousnu, snad nic špatně neudělám, usoudila nakonec a po centimetrech se posouvala po posteli níž a níž.

Sklonila se k němu a přitiskla rty k jeho tepající erekci, pak opatrně ochutnala jeho pokožku jazykem. Koření, jeho vůně,

muž… vůně, kterou se začala učit rozpoznávat jako jeho. Chutnal jí, líbilo se jí mít na jazyku jeho sametově hladkou pokožku. Přisunula se k němu blíž, sebrala všechnu odvahu a vzala ho do úst.

Nebylo to vůbec takové, jak čekala. Cítila se najednou vzrušená, mocná, roztřesená touhou, která se v ní vzmáhala. Caroline se napřímila, posunula se mezi jeho nohy, shrnula si vlasy na záda a opět se k němu sklonila.

Je to nádhera, uvědomila si. Taky mě takhle intimně líbal. Musí to být v pořádku. Instinktivně začala při svém laskání užívat rty a jazyk, ztracená pro vnější svět, zaměřená jen na to, aby se naučila toto nové umění. Ruce měla opřené po stranách jeho boků a měla pocit, jako by jeho tělo začalo reagovat, jako by se do jejích úst začal nořit. Její opatrné pohyby se staly jistějšími, když následovala jeho rytmus. Zrovna, když si říkala, že už ví, jak na to, Drew vyvrcholil.

Prudce se nadechla a posadila se. Chtěla zajít až tak daleko? Nevěděla. Věděla jen to, že byla vzrušená jako ještě nikdy a šokovaná možností, že ho probudila. On však pořád spal, ačkoli hlasitě zasténal. Jeho tvář i hruď lehce zčervenaly.

„Miluju tě,” zašeptala a pak ztuhla při zvuku vlastního hlasu. Ne. Miluju Williama. Tohoto muže neznám…

Ale znáš, ozval se uvnitř ní jiný hlásek. Četla jsi jeho práce, dostala ses do jeho myšlenek, povídala sis s ním, milovala ses s ním. Víš, že je statečný a inteligentní a že tě dokáže rozesmát i rozkřičet samou vášní. A William je mrtvý.

Ale… Caroline sklouzla z postele a zjistila, že spí na pěti matracích navršených na sobě. Princezna na hrášku, pomyslela si, když vyběhla z ložnice a vešla do prvních dveří, které našla. Dnes bych si nevšimla, ani kdyby pod ty matrace někdo nasypal celý pytel hrachu.

Uvědomila si, že je v Drewově pracovně. U okna stál anglický psací stůl, na němž ležel stoh papírů, který byl zatížen kusem mramoru. Vlastně to je mramorová ruka, uvědomila si, když se podívala blíž - a její prsty spočívaly na dokumentech skoro ochranitelsky. Viděla, že papíry jsou popsány jeho rukopisem, nechtěla však slídit.

A všude kolem byly knihy - některé poznávala z Williamovy knihovny, ale většinou pro ni byly naprosto neznámé a nové. Kromě toho byly na všech volných plochách mapy - připíchnuté na zdech, zatížené knihami na divanu, srolované a uložené ve všech koutech.

Ta, která visí nad stolem, musí být mapou jeho další výpravy, došlo jí. Uklidnila se a začala se soustředit. Prohlédla si ji, snažila se to místo zařadit, ale žádná místní jména nepoznávala. Jedno místo bylo však označeno velkým křížem. Ihlara, četla. To musí být to místo. K mapě byly připíchnuté i další poznámky, citáty z jiných prací, nějaké otázky. Na jednom papírku stálo: Byzance? Určitě. Na dalším, který byl umístěn u jakési citace z mnišských spisů, bylo napsáno: Jen kláštery? To určitě ne.

Caroline stála a četla si poznámky, snažila se v nich najít nějaký smysl a najít vodítko, které by jí řeklo, kde se ono místo nachází. Chci to tam vidět. Nové místo, které nikdo nikdy ještě neprozkoumal, nezmapoval. Jaká je to příležitost! A on mi dovolí, abych s ním jela. Ví, že tomu trochu rozumím. A ví, že mám opravdový zájem…

Najednou za zády ucítila pohyb. Otočila se a viděla Drewa, který měl přes ramena přehozený župan a klidně na ni hleděl. „Měl jsem sen,” poznamenal klidně.

Drew se probudil celý roztřesený. Ještě nikdy, ani v dobách té nejdelší sexuální abstinence, neměl takový sen. A to ještě k tomu celý předchozí den strávil v posteli a milováním - určitě mu teď nic v tom směru nechybí. Tak co jen ten sen mohlo vyvolat? Byl tak reálný, že bylo těžké věřit, že byl pouhou představou. A jakou představou… pomyslel si vroucně. Carolininy rty, její jazyk… Ach bože, neprobudil jsem ji? Pocítil náhlé rozpaky, stiskl čelist a otevřel jedno oko.

Byla pryč. Drew zasténal a posadil se, chtěl si sevřít hlavu v dlaních - a zjistil, že se dívá na jeden světlý vlas, který se zachytil na vnitřní straně jeho stehna. A mezi nohama zřetelně viděl otisk dvou kolen vytlačených v matraci.

To nebyl sen. Roztřeseně padl opět na polštář. A co to znamená? Je v tom nějaký rozdíl? Ne, není. I když díky tomu připadl na pár zajímavých nápadů, pokud jde o jejich společné ráno.

Ale kde je Caroline? Přehodil nohy přes postel, natáhl si volné kalhoty a přehodil přes sebe župan. S hledáním pásku se nezatěžoval. Byla v první místnosti, kam se podíval - v jeho pracovně. Stál v otevřených dveřích a pozoroval ji, jak si prohlíží jeho mapu, hlavu na stranu, nádherný vodopád jejích vlasů. Světlo dopadající zvenčí vykreslovalo její nahou postavu s grafickou dokonalostí skrze lehkou košilku.

Musel zřejmě vydat nějaký zvuk, protože se obrátila a při pohledu na něj celá zčervenala.

„Měl jsem sen,” poznamenal klidně. Snažil se ovládnout, aby k ní dvěma kroky nepřistoupil a nevzal si ji přímo tam, na svém stole a nezničil pod jejich těly poznámky pro Královskou archeologickou společnost.

„Ach.” Přitiskla si ruce na čelo. „Ale to nebyl…”

„Já vím.” Zvedl jeden dlouhý vlas. „Měla ses podívat po důkazech.”

„Moc se omlouvám.” Dívala se na něj s jakousi smutnou odhodlaností. Byl zmatený, ale nechtěl to dát najevo. „Nikdy j sem neměla… ne, když j si spal… ale nemohla j sem si pomoci.”

„Nemusíš se za nic omlouvat,” odpověděl Drew vřele. „Ale udělej to ještě jednou, až budu při sobě.”

„Nemyslím si, že jsem to udělala správně.” Mnula si v rozpacích ruce. „Nikdy jsem to ještě nedělala. Myslela jsem si, že bych tě nedokázala potěšit, kdybys byl vzhůru.”

Drew na ni nechápavě hleděl a pak k ní přistoupil. „Co tím chceš říct?”

„Myslela jsem, že to bude očividné,” řekla Caroline tenkým hláskem. „Nikdy jsem se tak ještě žádného muže nedotýkala. Vím, že je to velmi odvážné a šokující chování -asi si myslíš, že jsem zkažená až do morku kostí. Ale já jsem se tě chtěla dotýkat. A pak… pak už jsem nedokázala odolat.”

Je daleko nevinnější, než jsem si myslel. Toto je žena, která byla hýčkána milencem ve středním věku. Teď objevuje nové světy. A bojí se jich. A to je moje zatracená vina.

„Chtěla jsem tě potěšit - i sebe. Jsi velmi krásný,” řekla mu s upřímností, která mu vzala dech. Snažil se dát dohromady, ignorovat skutečnost, že se před ním nervózně chvěje. Chtěl ji obejmout.

„Caroline, děláš ze mě někoho, kým nejsem. Neznáš mě.”

„Ale ano, znám. Četla jsem, co jsi napsal, a mluvila jsem s tebou. Vím, jaké to je se s tebou milovat, a vím, že jsi typ muže, který dokáže obloudit ženu, jež ze sebe udělala blázna na lodi. A vím, že jsi džentlmen.”

Ach. Ano, jsem džentlmen a je na čase, abych se na to rozpomněl a vrátil ji zpět na vyslanectví, než ke mně začne cítit to, o čem se obávám, že k ní začínám cítit já.

Obrátila se. Teď, když se zbavila tíhy přiznání, cítila se uvolněnější. A neměla zřejmě ani ponětí, jaký účinek na něj má.

„To je tvoje nová expedice?” ukázala na mapu.

Drew se na ni podíval.

„Ano.”

„Vezmi mě tam s sebou.” Obrátila se k němu a položila mu dlaně na hruď. „Vezmi mě do Kapadokie.”

Do místnosti se prodralo kalné ranní světlo. Její stříbřitě šedé oči, hladká pleť a zlaté vlasy se změnily v tvář Mary. Najednou před sebou viděl její horečnaté tmavé oči a potem zbrocenou tvář, když se jí snažil vpravit mezi rty nápoj a léky, které měl k dispozici.

„Drewe?”

Mara ho také prosila - prosila ho, aby ji vyléčil. Ale on to nedokázal.

„Ne.” Vyštěkl to slovo jako nadávku. „Ne. V žádném případě!”

OSMÁ KAPITOLA

„Absolutně nepřipadá v úvahu!” Toto není jen odmítnutí, uvědomila si Caroline. V jeho hlasu se ozýval hněv a ještě něco jiného, čemu nerozuměla. Ustoupila polekaně o pár kroků a zastavila se až o ostrý okraj stolu. Cožpak ji jen tak odmítne? Po tom všem, co mezi nimi bylo?

„Proč ne?” zeptala se a přinutila se hovořit klidně a rozumně, jako kdyby ji odmítl vzít s sebou na vyjížďku v parku, místo odmítnutí jí samé - i toho, co mu celým srdcem nabízela.

„Není to bezpečné. Nemůžu se o tebe starat. Byla bys pro mě jen zatracená přítěž!” Drew přešel na druhý konec studovny a začal rolovat mapy s energií, která naznačovala, že by raději někomu zlámal vaz. „Tohle není nějaká projížďka pár kilometrů podél pobřeží, aby ses mohla kochat romantickým výhledem na nějaké římské zříceniny! Tohle je poušť! A step a kmeny, které jakživ neviděly bílého Evropana! Sám nemám jasno v tom, kam jedu a co mě tam čeká. Budu toho mít dost sám. Nemůžu se zdržovat tím, že budu ještě ke všemu dělat průvodce nějaké turistce!”

„Turistce?” vydechla Caroline popuzeně. Tohle nemůže být pravda. Musí se to každou vteřinu změnit. Musí mu to prostě jen pořádně vysvětlit. „Já ale přece nejsem turistka.

Jsem cestovatelka. Abych se sem dostala, projela jsem celou Evropu, přečetla jsem všechny knihy a informace, které se mi dostaly pod ruku, mám v úmyslu najmout jen ty nejlepší průvodce a ochranku -”

„I moje prateta, které je osmdesát, by se se zkušeným průvodcem mohla sem dostat. Ale ty bys pak vstoupila do naprosto jiného světa, rozumíš? Jsi mladá žena. Mladá svobodná žena.” Jeho slova na ni dopadala s nelítostností bušících kladiv. Štítem racionality, kterou si kolem sebe vztyčila, se začala prodírat bolest. A vědomí, že za malou chvíli její bolest bude zřejmě ještě daleko větší, ji začala mást myšlenky.

„Nemáš nejmenší představu o tom, co na východě očekávat -jen to, co sis o tom přečetla v nějakých knížkách. Začala by ses hroutit v okamžiku, kdy by ses dostala z dosahu velvyslanectví, to ti garantuju!”

„Měla jsem úspěšnou audienci u sultána,” připomněla mu rozhorleně. Vztek je lepší než to, aby se tady před ním zhroutila a ukázala mu, jak moc se cítí zraněná, říkala si v duchu.

„Měla jsi úspěšnou audienci, protože já blázen jsem mu řekl, že budeš v bezpečí a že se necháš přesvědčit, abys jela jen do pobřežních oblastí, kam Evropané jezdí daleko častěji. Mýlil jsem se. Proč jsem si proboha myslel, že se budeš chovat rozumně? Neměla jsi ani dost rozumu na to, abys jedla a pila adekvátně ke zdejšímu klimatu! Omdlela jsi na Bazaru a já jsem tě musel vysvobodit. Mluvíš o tom, abych tě vzal do Kapadokie, ale nemáš ani nejmenší ponětí o tom, kde to vlastně je!”

„Samozřejmě, že mám! Je to v Anatolii!” Výraz, který nasadil, jí řekl, že takové vzdálené určení mu ani zdaleka nestačí. „Je to v centrální Anatolii. Trochu na jih. Ach bože, nedívej se na mě tak! Nač jsou pak mapy?” Vztyčila se a napřáhla k němu třesoucí se ruku. „Vždyť jsem ti řekla, že si najmu průvodce!”

„A jak budeš vědět, komu můžeš věřit?” Drew se jedním ramenem opřel o stěnu a pozoroval ji zpod přivřených víček. Snažil se zachovat klid.

„Zařídím se podle rad velvyslanectví.” Už ho prosila. Kam se poděla její hrdost? Caroline o ni bojovala - bojovala o to, aby se

v této scéně změnila ze zhrzené milenky, která o něco zoufale prosí svého milence, ve zkušenou spolucestovatelku, která projevuje rozumná přání, jež on bezdůvodně odmítá splnit. Rozhodla se, že ho musí přesvědčit… Nemůže ji teď opustit. Teď ne.

„Opravdu? V Konstantinopoli je jen velmi málo mužů, kteří znají cestu a jsou spolehliví. A kteří by navíc byli ochotni doprovázet někoho z Evropy - ženu! Ty, kteří tady jsou, najímám já.”

„Pokud bych jela s tebou, nemusela bych hledat nikoho dalšího, ne?” poukázala logicky na očividné. Viděla, že ještě víc zúžil zrak. „Složím se na to s tebou, jestli tě trápí toto.”

„Ne, to mě rozhodně netrápí. Trápí mě něco jiného -kromě toho, že bych musel po celou expedici poslouchat kdákání ženských. Trápí mě to, že bych jel do relativně neprozkoumané divočiny s velmi cenným objektem, který by na sobě mohl mít velkým písmem napsáno ukradni mě.”

Caroline odložila komentář urážející poznámky o kdákání žen. „O jakém cenném objektu mluvíš?”

Drew vztáhl ruku a prohrábl se masou jejích blond vlasů. „Přece o tobě, má drahá. Byla jsi celá rozrušená z existence harému, šokovaná tím, že si někdo může držet v zajetí ženy jen pro své potěšení - ale to tady dělá mnoho mužů, nejenom sultán. A ženy v těchto harémech jsou skutečné otrokyně. Zajatkyně, které se kupují a prodávají.

A hádej, které z nich mají největší cenu? Evropanky. Blondýnky.”

„Jen se mě snažíš zastrašit,” řekla a snažila se, aby se jí slyšitelně netřásl hlas.

„Ale samozřejmě,” řekl Drew líně, pak se pohnul tak rychle, že nestačila ani mrknout, chytil ji za obě zápěstí a přidržel jí ruce nad hlavou. Pak ji přitiskl tvrdě ke zdi a zajal ji svým tělem. Skrz tenkou látku cítila jeho pevná stehna a teplo jeho nahého hrudníku, jeho dech jí ovíval tváře. Hleděl na ni nebezpečně přivřenýma očima. „Kdo ví, kde teď jsi?”

„Vědí to na velvyslanectví. A ví to i Izmael.” Jen hrdost jí zabránila prosit o to, aby ji pustil - a jen díky hrdosti ještě držela

pohromadě. Její tělo se chvělo. S hrůzou si uvědomila, že ani sama neví, zda je to strachem nebo čirou touhou.

„A kdo to řekl na velvyslanectví?”

„No… přece ty.”

Drew se jen ďábelsky pousmál.

„A pokud jsi to náhodou neudělal, Izmael jim určitě řekne, co se stalo.”

„Izmael se dá najmout. A já platím dobře. Jsem Drew paša” pronesl s dech beroucí arogancí.

„Nevěřím ti.” Ta nekonečná okna se žaluziemi sultánova paláce, mříže na oknech, dvě stě žen, které jsou odsouzeny sloužit chtíči a rozmarům jednoho jediného muže…

„Možná se s tebou nechci otravovat na své cestě, ale je skutečně velkým pokušením nechat si tě tady, dokud se nevrátím.” Jeho ústa se k ní sklonila a dotkla se jejích. Lehkost, s níž ji věznil, jí připadala urážlivá. Caroline prudce zvedla jedno koleno.

Drew se pousmál a prostě se k ní přitiskl, takže jí uvěznil i nohy, kterými teď nemohla vůbec hýbat, a pokračoval v lenivém průzkumu jejích úst.

Teď už neměla ani jedinou pochybnost o tom, jak se cítí. Byla vzteky bez sebe. On si to zjevně užíval, to bylo vidět. A podle toho, co četla v hloupých románech z nakladatelství Minerva o všech těch ženách, které byly blahem bez sebe, když se ocitly v objetí nějakého primitivního dobyvatele, by si to užívaly i ony. Caroline ne. Slíbila si, že až se z této směšné situace dostane, bude si stěžovat přímo vydavateli.

A kousla Drewa do rtu.

To fungovalo dokonale. Ustoupil a třel si hřbetem ruky ret. „Vy, má drahá lady Morvallová, děláte víc potíží, než za kolik stojíte.”

V tom okamžiku mu Caroline vyťala políček. K jejímu vzteku se ani nepohnul. „Nejela bych s vámi ani na konec ulice, kdybyste mě o to požádal!” Ano, jela bych. Jela bych. Jen jedno slovo… Řekni jen jedno slovo…

„Výborně,” odsekl. „V tom se spolu dokonale shodneme. Teď pojedete zpět na vyslanectví, pěkně se budete týden nebo dva

potulovat po Turecku, najmete si průvodce, který vás odveze do Bursy. Pak si nakoupíte nějaké drahé hedvábí a vrátíte se rychle domů.”

Hleděla na něj. Vztek z ní pomalu vyprchal a zůstal jen ledový chlad. Toto není Drew - ne skutečný Drew. Z nějakého důvodu se jí chce zbavit. Ale až od chvíle, kdy projevila přání s ním jet. Co řekla, že to v něm vyvolalo tak hroznou reakci, že se ji snaží zastrašit a udělat ze sebe někoho, koho si znelíbí?

Jeho šedé oči na ni ironicky hleděly. Chtěly ji přesvědčit, aby to všechno vzdala, chtěly ji přesvědčit o jejím strachu. Strach… To je ta další emoce v jeho očích. Ale čeho se bojí? Má strach, že by se mu příliš přiblížila? Nebo že by se do něj mohla zamilovat?

To se samozřejmě stalo. Ano. Jak by se mohla nezamilovat? A musela si k tomu vybrat zrovna muže, který se dokázal vyrovnat se vším na světě - kromě zamilovaně ženy.

„Ano, to udělám,” odpověděla ledově a zahalila se do zbytků své hrdosti. „Přeji vám, abyste měl na své expedici úspěch, a těším se, že si o ní nakonec něco přečtu. Jsem si jistá tím, že když vás nebude rušit ve vaší veledůležité práci žádné kdákání ženských, budete mít úspěch.”

Prošla ke dveřím tak blízko něj, že se lemem své košilky otřela o jeho brokátový župan. Ať do ní uhodí hrom, jestli mu ukáže, jak moc ji zasáhl. Kdyby ji teď zastavil… kdyby něco řekl… „Závidím vám vaši svobodu, pane Fentone. A závidím vám vše, co uvidíte. Ale také vás lituji. Nezávislost je obdivuhodná, ale jste si jist, že víte, od čeho utíkáte?”

Neřekl na to nic, neudělal nic, aby ji zastavil. V chodbě silně tleskla rukama a dvě služebné se zjevily jako kouzlem.

„Gunaydin” pronesla rychle. Měla pocit, jako by její mysl fungovala na dvou rozdílných úrovních - jedna byla zmatená a plná bolesti, ta druhá chladná a zaostřená.

„Dobré ráno, Caroline hanim,” popřály jí společně.

„Musím se hned vrátit na vyslanectví. Můžete mi, prosím, přinést moje šaty a objednat mi kočár?”

Sahiba pohlédla na pootevřené dveře pracovny.

„Drew paša si nepřeje být vyrušován,” oznámila Caroline hlasitě. Dveře se za ní zavřely s hlasitým prásknutím, které bylo jasnou odpovědí.

Takže tohle je tedy konec poměrně neobyčejného zážitku. Teď to vše musí prostě hodit za hlavu, zapomenout na to, že se zamilovala a rozhodnout se, co udělat dál. Jak jednoduché a prosté, pomyslela si divoce.

Kdyby poslechla Drewa, svěřila by se prošlapaným turistickým stezkám a chovala by se jako úctyhodná anglická dáma. Když poslechne ten malý zvoneček uražené pýchy a strachu, který se jí usadil někde v žaludku, sedne na nejbližší loď a popluje zpět do Anglie. Ale pokud by měla poslechnout svoje srdce, musela by se vrátit do studovny a říct mu, že ho miluje. Její lásku by jí však hodil do obličeje, tím si byla Caroline jistá. A hluboko uvnitř věděla, že podruhé by takové odmítnutí neunesla.

A co na to říká moje hlava? zamyslela se, když následovala dívky do převlékárny, kde byly pověšeny její čisté a neposkvrněné šaty.

„Caroline hanim?” ozvala se Harika a pozorovala ji ustaranýma očima.

„Co je? Ach, omlouvám se. Jen jsem nad něčím přemýšlela.” Mysli, plánuj, přežij-Tak jsi to udělala, když umřel William. Musíš sebrat odvahu. Můžeš žít bez lásky. Přitiskla si ruku k ústům a úspěšně skryla vzlyk, který jí málem unikl. „Prosím. Musím okamžitě odejít.”

„Lady Morvallová!” Pan Hamilton jí téměř běžel vstříc, když se na nádvoří vyslanectví objevil její kočár. „Díky bohu! Zrovna jsem chtěl poslat lékaře, aby vás prohlédl -přes to, co říkal pan Fenton.”

„Dobré ráno, pane Hamiltone.” Caroline mu dovolila, aby jí pomohl vystoupit a mírně se zakymácela. Udivilo ji, jak rychle přivykla tomu, že na sobě neměla upnuté šaty. Teď měla pocit, jako by byla zabalená v balíku a čekala na odeslání. A to, že její mysl momentálně nespolupracovala s jejíma nohama, taky moc nepomáhalo. „A co pan Fenton přesně říkal?”

„Že byste měla alespoň čtyřiadvacet hodin odpočívat a že se jeho služebné o vás postarají. Ujistil nás, že to není nic víc než vyčerpání z horka a nedostatku tekutin… ” Vzal ji za paži a vedl ji dovnitř. „Pošlu pro doktora Remauda. Pracuje pro francouzské vyslanectví, ale považujeme jej za nejlepšího v celém širokém

okolí.”

Caroline potlačila úsměv nad tím, že tak brzy po válce bývalí nepřátelé čile spolupracují. „Ne, to není potřeba. Personál pana Fentona se o mne postaral naprosto dokonale. Cítím se mnohem lépe.”

„Viděla jste se s panem Fentonem?” zeptal se sekretář a snažil se až příliš okatě znít lhostejně.

Většinu doby jsem měla zavřené oči… „Měla jsem příležitost poděkovat mu za jeho laskavost,” odpověděla Caroline vyhýbavě. „Mám za to, že vám sdělil, že bude nocovat ve svém khanu.” Lže tak snadno - jsem snad jen další oklamaný blázen? Ale byl tak něžný… tak vášnivý… tak…

„Ano, samozřejmě,” odpověděl pan Hamilton s úlevou. „Měl jsem trochu obavy, abych nedostal od velvyslance vyčiněno, že jsem za vámi neposlal vaši služebnou, ale měl jsem za to, že by to znamenalo nevhodné vyjádření pochyb ohledně záměrů pana Fentona. A konečně, velmi dobře jej tady všichni známe.” Usmál se. „Jsem ale přesto rád, že mne můj instinkt nezklamal.”

Samozřejmě, pane Hamiltone, pomyslela si Caroline nepřítomně. Pan Fenton byl dokonalým hostitelem. Dal mi jídlo, vodu a poskytl mi úlevu od těch nejtíživějších tužeb. A nic si za to nevzal - jen moje srdce.

„Ach, promiňte, madame.” U paty schodů se zastavil vysoký muž.

„Ach ano. Lady Morvallová, představuji vám Herr Dettmera. Herr Dettmer je šermířský mistr, který učil syny Jeho Excelence, když tady byli. Byl povolán, aby zjistil, kdy se velvyslanec a jeho synové vrátí.”

„Má lady!” Němec klapl podpatky a mírně se uklonil.

Caroline lehce sklonila hlavu na pozdrav. Takový veliký,

klidný, schopně vyhlížející muž, přemítala. „Učíte také jízdu

na koni, Herr Dettmere?”

„Já sám nikoli, madame, ale můj bratranec Friedrich ano.” „Ach. Pane Hamiltone, myslíte, že byste mi sem mohl poslat mou služku?”

Sekretář odspěchal a zanechal Caroline o samotě s Němcem.

„Mohu vám být v něčem nápomocen, madame?” Ano, tak se nemýlila. Je dokonce i vnímavý.

„To skutečně můžete, Herr Dettmere. Povězte mi - měl byste vy a váš bratranec ve vašem nepochybně naplněném rozvrhu místo pro dalšího žáka, který potřebuje intenzivní kurz jízdy na koni a sebeobrany?”

„Ale jistě, madame. A kdo je ten mladý džentlmen, který potřebuje vyučovat?”

Než mohla Caroline odpovědět, objevila se Gascoyne. „Má paní! Jste v pořádku?”

„Ano, Gascoyne. Naprosto. Potřebuju, abys mi našla místního krejčího. Pane Hamiltone, budu potřebovat učitele turečtiny. A, Herr Dettmere - vaší studentkou budu já.”

Caroline se rozhlédla po jejich užaslých tvářích a usmála se navzdory svému zoufalství. Takže on si myslí, že se o sebe nepostarám a že jsem k ničemu? No, Drewe Fentone, je načase, abych dokázala tobě, sobě a všem ostatním, že nejsem závislá na tom, aby můj život řídil nějaký muž. Myslela jsem si, že k tomu, abych byla úplná, potřebuji lásku. A měla jsem pravdu. Ale zdá se, že dokážu přežít,

I když mi tahle část chybí. A rozhodně kvůli tomu nehodlám vše ostatní obětovat.

Kapadokia, konec září 1817

Caroline se zasmála čirou radostí, zaryla podpatky do slabin svého šedobílého arabského koně a pobídla ho ke cvalu. Před ní se rozléhaly široké zelené pláně, tu a tam přerušené nízkými kopci a křovinami. Vzduch byl teplý, ale byl v něm už nepatrný náznak toho, že slunce slábne, že podzim je už na dohled.

Prach a vůně suchých bylin se zvedaly koni zpod kopyt, dlouhý plášť bez rukávů, který na sobě měla, za ní vlál jako prapor a krátké šňůrky jejího turbanu pleskaly ve větru.

Ale i když se vydala té čiročiré radosti ze samoty, klidu a míru, stále sledovala očima obzor, jak jí to všichni radili, počítala si vzdálenost, hleděla na zem pod nohama koně. Je načase vrátit se zpět.

Přitáhla koni otěže a promluvila na něj. Kůň zpomalil, zatočil na její pokyn širokým obloukem a zamířil tam, odkud přijeli - k jejich táboru.

„Jsi drahoušek, Mraku,” pohladila ho jednou rukou po svalnatém krku. „Jsi krásné a moudré stvoření.”

Samozřejmě byl kradený. Caroline to uhádla už před týdnem, když vjeli do malého městečka, aby se na koňském trhu podívali po nějakém vhodném koni. Přivítala s radostí, že koňský trh byl zrovna na vrcholu - chtěla koupit silného koně, který by byl schopen nosit boční sedlo, na němž Gascoyne pro sebe neustále trvala. Seděla na koni jako na křesle, odmítala se obrátit dopředu, ale přetrpěla všechny cesty, kam ji s sebou Caroline vzala, proto jí chtěla vyjít vstříc.

Našla silné a klidné zvíře, což nějaký čas trvalo. Caroline si už chtěla gratulovat k úspěšnému obchodu, když tu zabočila do úzké uličky - a okamžitě se zamilovala.

Arab byl skoro bílý, ale měl černou hřívu a ocas. Jeho krásně vykroužené zadní nohy a hýždě byly pokryty tmavými skvrnkami, jako by někdo rozhodil na bílém plášti tmavé mince. Měl silnou a hrdou šíji a široký hrudník hřebce, ale přesto, jako všichni arabští koně, byl subtilní, plný elegance a skrýval v sobě netušenou rychlost.

Byl to kůň, který by se hodil pro prince, ale žádný princ na něm určitě poslední dobou neseděl. Světlá srst byla špinavá a nevykartáčovaná, v koutcích úst, kde necitlivá ruka přitahovala uzdu nezvyklou silou, stály stružky tmavě rudé zaschlé krve.

„Rašíde.” Stiskla ruku vysokého Turka, který velel jejímu pětičlennému doprovodu ozbrojených mužů. „Jdi a kup mi toho koně. Já bych neudělala dobrý obchod. Neovládla bych se a ten handlíř by ze mě dostal celé jmění.”

„Kolik mám nabídnout, má paní?”

„Jakoukoli cenu, která nebude moc přemrštěná. Já toho koně moc chci.”

Ale handlíř si řekl až podezřele nízkou sumu. Tak nízkou, že se svými muži v táboře strávila další dvě hodiny tím, že koně prohlíželi od hlavy až ke kopytům. Byli přesvědčeni, že najdou nějaké stopy nemoci nebo zranění, nějakou obrovskou vadu v temperamentu nebo rychlosti.

„Pravděpodobně byl ukradený,” podotkla nakonec k Rašídovi, který stál ve své obvyklé poloze: nohy rozkročené, s jednou rukou spočívající na jílci svého nebezpečně vyhlížejícího zakřiveného meče. Nenašli na koni jedinou chybičku. Hoch, který se jim staral o koně, ho teď kartáčoval a myl - jeho tvář zářila radostí nad tím, že má ve svojí péči tak krásné a výjimečné zvíře.

„Ano, má paní. Ale co naděláte? Kdybyste si ho nekoupila vy, koupil by ho někdo jiný. Jak bychom mohli najít právoplatného vlastníka?”

Teď, když hřebec jménem Mrak zpomalil do pomalejšího klusu, zvedla ruku a zamávala Gascoyne, která hovořila s Izmaelem a čekala, zatímco pro ni jeden z mužů vytáhne ze studny vědro s vodou.

Našli si k táboření vynikající místo. Rostlo zde několik stromů, pod nimi byla starodávná studna a kolem se rozprostírala rovná planina, olemovaná nízkými kopci. Ze stop starých ohnišť jí bylo jasné, že to je místo, kde se táboří často.

„Je to krásné zvíře,” poznamenal Izmael. Tady nepřipomínal toho nervózního muže, který ji doprovázel po Konstantinopoli. Caroline si ho najala, aby pokračovali v hodinách turečtiny a aby překládal tam, kde to ona sama ještě nezvládne. Ukázalo se, že do jejich kočovného života zapadl naprosto dokonale.

„Za chvíli bude teplá voda.” Její komorná kývla ke kouřícím konvicím. „Bylo tady hodně dřeva na oheň, díkybohu.”

Caroline chvíli postála a rozhlížela se po táboře s radostí a pýchou. Začala poměrně opatrně - dala na Drewa a jela nejprve do Bursy. Když získala sebevědomí mimo dosah vyslanectví, vyjela si lodí do Xanthosu. Tam se vynasnažila vší silou žít jako místní lidé. I když - díky Gascoyne a Izmaelovi - žila na úrovni bohatého obchodníka.

I Gascoyne si nakonec zvykla na rutinu táborového života, vzdala se dlouhých šatů i klobouků a vytvořila si vlastní verzi tureckého oděvu, který jí dobře sloužil. Caroline si dlouze promluvila s místními agenty a poté najala Rašída a jeho muže. Ukázalo, že to byla dokonalá volba. Předem jim velmi dobře zaplatila a řídila se radami jejich velitele. On se k ní choval díky tomu s loajalitou a úctou, což se nejvíce vyplatilo, když je jednoho dne napadli bandité. Byl jí však nesmírně užitečný i během relativního klidu každodenního života a jeho drobných potíží.

Její výprava teď dělala skvělý dojem. Kromě jí samotné, Gascoyne, Izmaela, Rašída a jeho mužů, pečovatele koní a jeho pomocníka měli ještě kuchaře a služku, kuchařovu drobnou a hubenou dcerku.

Stany byly postaveny kolem hlavního ohně v kruhu, jen jeden velký, pro ni, byl postaven o kousek dál. Stan Gascoyne byl postaven hned vedle jejího. Komorná chrápala s pravidelností parního stroje a Caroline naprosto odmítla spát s ní v jednom stanu. Celý její tým pracoval s lehkostí dlouholeté zkušenosti a Caroline si začala uvědomovat, že v podstatě se její role neliší příliš od toho, kdyby v Anglii vedla velkou domácnost.

Nebylo to snadné, ale zvládla to. Zásadní, jak dobře věděla, byl jazyk. Tradiční oděv také pomohl - nevypadala v něm tak zranitelná. Kromě toho jí poskytl dost volnosti k tomu, aby mohla jezdit na koni a kráčet společně s muži: nemusela se pomalu vléct v jejich závěsu. Upřímnost, štědrost a velkorysost jí vydobyly mezi nimi úctu. A vědomí, že díky Herr Dettmerovi může skolit antilopu z pušky - nebo banditu z pistole - jí dodaly sebejistotu, kterou se naučila dávat tichým způsobem najevo.

„Než se ohřeje voda, udělám si pár poznámek,” řekla své komorné a vzala si skládací židli z rukou muže, který ji zrovna vybalil z vaku nákladního koně. Pak si ji postavila před svůj stan. „Udělala jsem si nákresy těch zvláštních skal, ale chci je vystihnout lépe. Taky si musím poznamenat odstíny barev na stupnici.”

Polička se zápisníky a mapami stála uvnitř stanu. Kdekoli zastavili, byla to ta první věc, kterou si vybalila. Jednoho dne, až

bude zpět v Konstantinopoli, napíše o svých cestách knihu - a bude stejně dobrá jako ta, kterou napsal Andrew Fenton. To bylo její pevné rozhodnutí.

Vytáhla si z pouzdra v botě malý nožík a začala si ořezávat tužku. Chtěla ji dokonale naostřit - soustředila se na ten drobný úkol, dokud její vnitřní bolest opět nepolevila. Nesmím na něj myslet, nabádala se důrazně snad po tisící. Zdálo se, že právě toto je jediná věc, v níž její úsilí zcela selhává. Kde jsi, Drewe?

Je někde poblíž? Nebo ho tato rozlehlá země zavedla mnoho mil od ní?

Její vlastní konečná zastávka byla v Ihlaře. Ne proto, jak sama sebe ujišťovala, že byla i Drewovým cílem. Ani proto, že ji odmítl vzít s sebou právě tam. Ale proto, že jí to místo připadalo zajímavé. Samozřejmě mu nechci vzít vítr z plachet tím, že bych o tomto místě nějak moc psala, říkala si pokorně. Nakonec, on ten nápad měl jako první. Je jen spravedlivé, že mu ho nechá. Přece není žádná pomsty chtivá žena…

Hrot tužky se zlomil - uvědomila si, že se zarývá do papíru jako stiletto. Kdyby k sobě měla být upřímná, musela by si přiznat, že o něm přemýšlí až příliš mnoho. Nejdřív si myslela, že jí chybí hlavně jejich milování - byla přece na něj tak rozzlobená, že by jí o jeho společnost nemělo jít ani v nejmenším! Ale posléze začala chápat, že zamilovanost znamená lásku k celému muži, k jeho tělu i mysli, ať už ji rozvzteklil svou umanutostí, hrubostí či nadřazeností…

Tužka se znovu zlomila.

Kčertu s tebou, Drewe Fentone!

DEVÁTÁ KAPITOLA

Drew sklouzl pod větve keřů, které rostly na příkrém svahu hned za táborem. Pod rukou mu ležel malý skládací dalekohled, neodvážil se ho však použít. Odsud měl nejlepší výhled, ale byl přímo proti slunci. Strážní, kteří neustále hlídali horizont, by určitě zachytili blýskající se odraz jeho čočky.

Ne, že by potřeboval dalekohled na to, aby bezpečně poznal svého koně: druhý takový nebyl celé stovky mil odsud. Na to by dal krk.

Ten mladíček, který se rozvalil na židli před největším stanem přímo před ním, určitě věděl, co dělá, když si toho koně pořídil -a měl dost mužů, kteří za něj tu špinavou práci odvedli. Drew opatrně zvedl hlavu a počítal. Snažil se ani nemrknout, když jeho pohyb mírně rozechvěl větve, pod nimiž se skrýval.

Je jich pět, usoudil. A velí jim ten velký chlap v červeném turbanu. Vypadali profesionálně - uvolněně, ale ostražitě. Dva z nich líně obcházeli kolem tábora, ale pušky měli neustále připravené v ohbí paže. Další si připravovali stany, nosili vodu a čas od času se zastavili a prohodili pár slov se svým velitelem.

O koně se staral nějaký muž s chlapcem, ale Arabovi, jeho Arabovi, se dostávalo skutečně mimořádné pozornosti, což velmi rád viděl.

Drewa bolelo celé tělo, měl svíravý hlad a byl rozzuřený až k nepříčetnosti. Vracel se zrovna z údolí kolem Ihlary, jeho sedlové brašny přetékaly poznámkami a náčrtník měl plný kreseb. Díky prozřetelnosti nechal karavanu velbloudů s vzácnými vyšívanými tapiseriemi, které koupil ve skalní vesnici, v khanu svého starého přítele Aslana v Aksarayi. A právě Aslan mu řekl, že minulá písečná bouře prý odkryla zbytky nějakého velkého města - jen několik kilometrů odsud. Pro Drewa se zdálo nemožné nechat to jen tak být. Musel se tam jet podívat na vlastní oči.

Aslan mu nemohl zajistit průvodce, ale šest mužů, kteří o tom záhadném objevu přinesli zprávy, mu nabídlo svoje služby. S Hasímem, jenž měl strach a neustále si pod vousy mumlal chmurné předpovědi, že se vydávají do absolutní divočiny s neznámými průvodci, kteří si za svoje služby řekli podezřele málo peněz, se rychle vydali na cestu, aby se brzy dostali na místo.

Zprávy o odhaleném městě se na místě ukázaly jako pravdivé. A Hasímovy obavy - alespoň pro jednou - také. Jakmile prošli polozbořenou branou před chrám, muži na ně znenadání zaútočili. Hasím dostal kulku do ramene, Drewa zasáhla smrtící rána mečem, která mu rozrazila hlavu a přivodila mu bezvědomí.

Když přišel k sobě, muži byli pryč: nechali je krvácet na písku. Jejich koně, zbraně, peníze i voda - to vše zmizelo. Možná zklamání, že toho nezískali víc, vedlo muže k tomu, že je ještě násilně a brutálně zkopali.

V horku a pod žhnoucím sluncem jim trvalo celé dva dny, než ušli těch patnáct kilometrů zpět do vesnice. Lidé v Aslanově domácnosti se o ně obětavě postarali, ošetřili jim rány. Pak Drew prodal jednoho z velbloudů a několik tapiserií, aby mohl nakoupit nové koně, zásoby a zbraně.

Hasím však byl stále ještě hodně slabý na to, aby se mohl vydat na cestu, takže Drew, jemuž během posledních několika měsíců docházela trpělivost mimořádně rychle, vyjel co nejrychleji sám, jakmile se přesvědčil, že jeho přítel se zotavuje. Byl odhodlán získat zpět svého koně -a učinit spravedlnosti zadost.

Vydal se po stopách této skupiny už brzy odpoledne. Sledoval je a doufal, že z jejich chování a pohybů získá nějaké informace. Byl odměněn pohledem na toho elegantního jezdce, který jel na jeho ukradeném koni, jako kdyby s ním byl srostlý v jedno.

Nejrozumnější by bylo sejít k táboru a vyjednávat s nimi o ceně. Ale v Drewovi se všechno příčilo. Zatraceně, tohle je jeho kůň - a kromě toho si nemohl být na tu dálku ani nijak jistý, že těch šest tvrdě vyhlížejících chlapů, kteří byli očividně strážci svého pána, nejsou právě titíž, kteří ho o jeho Araba připravili.

Ne, nejprve si tiše a tajně promluví s tím mladíkem, až celý tábor usne. To bude rozhodně rozumnější. Drew se napil vody z polní láhve u boku a usadil se k dlouhému čekání pod svým keřem, jak nejpohodlněji mohl.

Byla krásná noc. Nebe bylo bez mráčku a zářily na něm miliony hvězd. A byla také velká zima. Caroline se jen neochotně odtáhla ze svého místa u ohně. Gascoyne už odešla dávno spát a zvuk jejího chrápání se mísil se zvuky pouště, přešlapováním a odfrkáváním koní, kteří nasávali ze vzduchu nečekanou vlhkost, a s tlumenými hlasy mužů. Z dálky se ozývalo volání nějakého nočního ptáka.

Jakmile se postavila, přistoupil k ní Rašíd. „Postavil jsem na stráž dva muže, Caroline hanim. Projel jsem se kolem - nikdo není nablízku. Bude to klidná noc.”

„Děkuji ti, Rašíde. Dobrou noc.”

Caroline se ospale svlékla, natáhla si lehké kalhoty a volnou košili. Od jedné noci, kdy se kolem jejich tábora nečekaně přehnalo stádo dobytka a ona zjistila, že vyběhla před stan zabalená jen ve své přikrývce, už nikdy nespala nahá. Nemohla zapomenout na svoje rozpaky a pevně se rozhodla, že se jí už v žádném případě nic takového nestane. Sfoukla lampu a stan se ponořil do tmy, jen tlumené paprsky

dohasínajícího ohně mírně osvětlovaly zvenčí jeho stěny.

Schoulila se na tenkou matraci a přitáhla si přikrývky až k bradě.

Než usnula, pomyslela se smutkem v duši na Drewa.

Najednou ucítila na svých ústech dlaň a na krku špičku nože. Něco takového by dokázalo probudit i toho nejtvrdšího spáče a Caroline okamžitě přišla k sobě, aniž by procházela zmatkem postupného probouzení. Někdo je v jejím stanu a klečí vedle lůžka. Aniž pohnula hlavou, otevřela oči, ale rozpoznávala v temnotě jen o něco tmavší stín.

Na druhé straně ještě nebyla mrtvá, a to ji upřímně těšilo. Kdyby ji chtěl vetřelec zavraždit, mohl by jí klidně podřezat hrdlo ve spánku. Přinutila se uvolnit a přemýšlet. Neslyšela nic jiného, než jeho dech - byl znepokojivě klidný a ovládaný. Pokud by se ona vloupala uprostřed noci do něčího stanu, byla si jistá, že její dech by byl slyšet na míle daleko. Takže je to profesionál.

Nůž z jejího hrdla zmizel, ale ruka přes ústa ji účinně tiskla k zemi. Takže nepřišel vraždit. Co tedy?

Chce ji snad znásilnit?

Srdce jí začalo tlouct ještě rychleji a těžce polkla. No, nebyl by to konec světa, pomyslela si se sevřeným hrdlem. Nenechám se kvůli tomu zabít, rozhodla se a snažila se netřást strachy. Tak co je? Co dělá? Nač ještě čeká? Sbírá snad síly? Takhle přece nemohou zůstat až do rána!

Jakmile na to pomyslela, stín se nad ni naklonil. „Ticho,” zašeptal jí drsný hlas turecky a na krk se jí opět přitiskla špička nože.

Caroline opatrně kývla hlavou a tlak na jejích ústech povolil. „Posaď se.” Posadila se a uvolnila si pokrývku na nohou. Pomalu zvedla ruku a odhrnula si změť kudrn z tváře. Nechala se ostříhat už před časem, protože to bylo daleko praktičtější.

Banditu její pohyb zřejmě nevystrašil, takže se opět posunula a vklouzla rukou pod polštář. Prsty se jí vděčně sevřely na střence nože. Myslela si, že Rašíd je trochu melodramatický, když trvá na tom, aby spala s nožem vedle sebe, ale teď mu byla hluboce zavázaná.

„Co chcete?” zašeptala. Její oči pomalu přivykaly temnotě. Stejně ale neviděla víc než siluetu, která se tyčila proti stěně stanu. Ach bože, ten je obrovský…

„Svého koně.” Šepot v sobě nesl neklamné známky hněvu. „Toho šedého Araba.” Neměl žádný místní přízvuk. Kdyby byli v jiné situaci, považovala by ho za vzdělaného muže.

„Ten kůň je můj,” zasyčela. „Byl poctivě koupený.” Pomalu ze sebe jednou rukou stahovala přikrývky a druhou stále tiskla nůž, připravená se odrazit.

„Kolik za něj chtěli?” Teď se v mužově hlasu ozvala zvědavost. Pravdivě mu jmenovala sumu. Trpce se zasmál. „Muselo vám být jasné, že je kradený.”

Ať do ní hrom uhodí, jestli se mu k tomu přizná. Kdyby přišel do jejího tábora, vznesl na toho koně nárok a předvedl by jí, že to zvíře zná, pak by - sice váhavě, ale přece -byla ochotna se ho vzdát. Ale takový přístup v žádném případě tolerovat nehodlá.

„To tedy ne,” lhala. Vzápětí mu hodila přikrývku do tváře, odkulila se od něj na opačnou stranu matrace a na vteřinu se zastavila.

Otevřela ústa, aby vykřikla, ale najednou ji zasáhla jeho váha, přitiskla ji k zemi a její výkřik skončil jako prudké vydechnutí.

Zatraceně, je rychlý jako had. Drew si nevšímal bolesti v poraněných zádech a ramenou. Válel se s obyvatelem stanu v souboji, v němž měl pocit, jako by bojoval s kluzkým úhořem. Naštěstí ve stanu nebyly žádné překážky, jinak by zvuk kácejících se věcí už dávno přilákal stráže. Musí toho blázna utišit a pak ho přivést k rozumu, než dojde k nejhoršímu.

Instinktivně se překulil na jednu stranu a těsně vedle něj se zabořila špička nože do koberečku, který ležel na trávě. Jak to, že mi ušlo, že má nůž? Asi stárnu… Drew se vrhl po zbrani, vytrhl ji ze země a hodil ji na opačnou stranu stanu. Do jeho ruky se zakously ostré zuby. Zaklel hrdelní turečtinou, udeřil svého nepřítele hranou svého vlastního nože a jeho zápěstí najednou bylo volné.

„Nechci tě zabít, ty hlupáku,” zavrčel a odhodil i svůj nůž. Byla příliš velká tma na to, než aby dokázal jasně rozeznávat věci kolem sebe. S oběma rukama volnýma chtěl opět mladíka umlčet.

Sáhl po něm a nahmatal hrst vlasů. Zatáhl a byl odměněn kopnutím do podbřišku. Zaklel, odkulil se, aby zachránil svá varlata. V ruce mu ale zůstaly vlasy a jeho nepřítel sykl bolestí. Zatraceně, je tak mladý - možná sedmnáct?Měl by s tou rvačkou přestat, věděl to, ale jak by se teď mohl vyhnout tomu, aby na něj ten kluk nezavolal těch šest ozbrojených obrů zvenčí? Mladík se opět odkulil, podařilo se mu dostat na nohy a rozběhl se ke vchodu do stanu. Drew slyšel jeho přerývaný dech a uvědomil si, že nemá v plicích dost vzduchu na to, aby vykřikl. Ale jakmile se dostane ven, vše bude ztraceno.

Vyskočil na nohy a vrhl se na postavu plnou vahou. Srazil ho na zem a ležel na něm. Cítil, jak se pod ním mladík snaží popadnout dech. Klekl si po stranách jeho zmítajících se boků, sklonil se, chytil obě jeho zápěstí do jedné ruky a přitiskl je chlapci nad hlavu. Ten pohyb způsobil, že ležel na jeho hrudi, tváří v tvář - kdyby na sebe mohli vidět.

Mladík pod ním zůstal ležet tiše, ozývalo se jen jeho lapání po dechu.

„Zatracený blázne,” vydechl Drew anglicky. Na turečtinu už neměl sílu. „Chci si s tebou jen promluvit!” Mladík se překvapeně nadechl, což způsobilo, že se Drewovi postavily chloupky vzadu ha šíji do pozoru. Jeho tělo mu teď začalo vysílat zvláštní signály. Uvědomil si, na čem leží -muž to určitě není.

Boky postavy pod ním byly sice štíhlé, ale měkké a zaoblené. Na hrudníku cítil zvláštní tlak, který mohl být způsoben jen vzdouvajícími se ňadry. A ta vůně… ta vůně, která se vznášela nad pachem jejich potu a trávy, byla nepochybně jasmínová.

„Nekřičte,” promluvil tiše a snažil se, aby jeho hlas nezněl hrozivě.

„Drewe?” Ten hlas, který se ozval ze tmy, byl hlas, o němž snil celé měsíce. Potřásl hlavou. Byl si jistý, že se mu musí něco zdát. Ta rána na hlavě…

„Drewe?” promluvil hlas opět. „Drtíš mi kosti, ty hulváte.”

A najednou měl jasno. Caroline v jeho snech mu neříkala hulváte. Ta Caroline šeptala slova lásky.

„Caroline?”

„Vypadni ze mě, proboha,” vyštěkla na něj rozzuřeně. „Jsi snad hluchý?”

Opatrně ji pustil a odkulil se stranou. Celou minutu leželi bok po boku na pomačkaném koberečku bez jediného slova. Pak Caroline vstala, přešla ke dveřím, nazula si boty a vyšla ven.

Drew se také postavil, zůstal však, kde byl. Čekal na nevyhnutelné výkřiky, příchod strážných. Neměla žádný důvod přát mu cokoli dobrého už před tímto incidentem -a teď bude mít plné právo na to, aby ho vydala svým mužům. Slyšel, jak s někým venku mluví, ale nenastal žádný rozruch. Její muži byli očividně dobře vycvičení. Pak uslyšel vracející se kroky, viděl světlo a obrnil se proti nejhoršímu.

„Ano, Rašíde, je to opravdu můj přítel,” ujišťovala svého strážce Caroline trpělivě a přemýšlela, co si tak asi může myslet o chaosu v jejím stanu. „Čekala jsem ho, ale ne tak brzy,” lhala.

„A on se proplížil do vašeho stanu v noci?” ptal se jí Rašíd nechápavě.

„Ano,” odpověděla zpříma. Nemělo smysl před Rašídem něco tajit. „Byl to můj milenec,” dodala. Rašídova obočí v údivu vystřelila až do půli čela. „Pošli mi, prosím, Kati s jídlem a pitím.”

„Chcete, abych pro něj připravil lůžko v mém stanu?” „Hm… ne. Může zůstat v mém.” Rašíd svraštil obočí.

„Rašíde, zaměstnávám tě, abys strážil moji bezpečnost, ne morálku. A měla bych podotknout, že se dostal do mého stanu, ale nikdo z vás si ho nevšiml. Co kdyby to byl zloděj nebo

vrah?”

To stačilo, aby ho umlčela. Vrhl na ni zkroušený pohled. „Ano, Caroline hanim. Udělám, co si přejete.”

Nalila do konvice horkou vodu a zapálila lampu. Z jejího stanu se neozýval ani jediný zvuk. Drew nevyšel ven. Kdyby nebylo škrábanců a modřin, které jí způsobil, myslela by si, že to byl jen zvláštní sen. Nadechla se a vstoupila zpět do stanu.

Co - koho tam chtěla najít?

DESÁTÁ KAPITOLA

Když se Caroline vrátila opět do stanu, přivykla temnotě a rozhlédla se. Vysoký muž, který stál uprostřed místnosti, měl na sobě šedé šaty, které, jak se zdálo, pohlcovaly světlo. Jeho tvář byla ve stínech. Obešla stan a zapálila několik lamp, dokud mu konečně nebyla schopna pohlédnout jasně do tváře.

Vlasy měl napůl vytažené ze stužky, kterou si je svázal, jeho kožešinou lemovaný kabát ležel zmačkaný vedle postele. Tam si ho asi svlékl, když spolu začali zápasit. Košili měl otevřenou až k pasu a byl bosý. Na jedné tváři měl hrozivě vyhlížející zranění.

„To jsem ti snad neudělala já?” vrhla se k němu Caroline bez rozmýšlení a lehce ho pohladila po zraněné tváři. Viděla, že má i rozražené obočí a zblízka viděla i pomalu se hojící ránu ve vlasech. „Co se ti stalo?”

Zdálo se jí, že má problémy mluvit. Odkašlal si. „Udělali mi to nějací muži, kteří mi také ukradli koně. Střelili po mém společníkovi i po mně, ukradli nám zvířata, peníze i vodu.”

„Není divu, že se zlobíš,” pronesla. Konečně ji opustil pocit, že jeho zlost je namířená proti ní.

Caroline prudce spustila ruku, aby si její gesto nevysvětlil špatně, a poodešla ke stěně stanu pro svůj kufřík

s medikamenty. „Posaď se. Támhle je skládací židle.” Když se otočil, všimla si krve na jeho košili. „A svlékni si košili. Krvácí ti záda.”

Snažila se potlačit touhu o něj pečovat, držet jej v náručí. Stačilo, aby si připomenula, za jakých podmínek se rozloučili. Nesmí si dovolit propadnout zase nějakým bláhovým snům.

Jeho záda vypadala strašně, ačkoli žádná z jeho ran nebyla příliš hluboká. Caroline se soustředila na svou práci a snažila se nemyslet na to, jak moc ho to musí bolet. „Tyhle rány se ti hojily krásně. Ale choval ses tak hloupě, že zase krvácejí,” podotkla ostře a nalila mu do nich obzvlášť silnou desinfekci.

„Zatraceně!” vyjekl, když ucítil pálení.

„Seď klidně.” Položila mu ruku na rameno. „Vím, co dělám.” „To ano, to je vidět,” odpověděl po chvíli. „Mám to brát jako omluvu? Už se můžeš obléct.” „Ber to jako uznání toho, že to konečně vypadá, že víš, co děláš.”

„Děkuji. Jsem schopná nechat si poradit a učit se. Můžeš si například všimnout, že naše společnost má jen tři ženy. Bylo mi řečeno, že kdákání většího množství by bylo neúnosné.” Namočila další klůcek čisté látky do desinfekce a otřela si vlastní rány. Sykla bolestí, když desinfekce začala působit.

„Nemyslím, že bych nějak specifikoval množství.” Drew vstal, vzal si od ní klůcek a přitiskl jí ho něžně na ránu. „To jsem

ti udělal já?” „Ano.”

„Za to se moc omlouvám.” Jemně ji pohladil po krátkých kudrnách. „Tohle vypadá moc pěkně.”

„Nechala jsem se ostříhat, protože je to praktické,” odsekla.

„Neudělala jsem to, abych se zalíbila mužům. Určitě ne

tobě.” Z jeho blízkosti se jí dělalo slabo. Chtěla se mu

vrhnout do náruče, zvednout k němu tvář a nechat se líbat.

Ale co by bylo pak? Možná by se s ní miloval, ale potom…

Už jednou zjistila, že mu nemůže věřit.

Drew k ní přistoupil ještě blíž, ale okamžitě se zastavil, protože vstoupila Kati s podnosem jídla a pití.

„Polož to sem, prosím,” požádala ji Caroline v turečtině. Bez přemýšlení pokračovala ve stejném jazyce k Drewovi. „Chceš ještě něco dalšího?”

„ Yok. Ne, nechci. Kdo tě učil turecky? Máš dobrý přízvuk,” dodal anglicky.

„Izmael. Jezdí s námi jako tlumočník.”

„A kdo tě naučil jezdit na koni a zápasit?” Drew nalil dva koflíky z vysoké konvice a jeden jí podal. Když si ho od něj vzala, jejich prsty se náhodně dotkly. Zvedla k němu zrak. Zdálo se jí, že se ve stanu opět setmělo. Pak potřásla hlavou a klam zmizel.

„Dva Němci - bratranci, kteří učili vyslancova syna jezdit na koni, střílet a šermovat. Rozhodně mě neučili, jak bojovat s útočníkem ve stanu, tělo na tělo.”

„To jsem rád. Asi pro to máš přirozený talent. Měl jsem pocit, že se snažím chytit namaštěného úhoře.”

Caroline přešlápla z nohy na nohu. Pak si uvědomila, co dělá a posadila se na kraj matrace se zkříženýma nohama. „Myslela jsem, že mě někdo chce zabít nebo znásilnit.”

„Zatraceně!” Byla ráda, když viděla, že se Drew zatvářil zděšeně. „Neměl jsem ponětí, že jsi žena!”

„To už teď vím. Ale co jsem si asi tak mohla myslet, když jsme se prali?”

„Není divu, že jsi byla tak divoká. Kdybych věděl, že se snažíš uniknout osudu horšímu, než je smrt…”

„Nejdřív jsem myslela na vraždu nebo loupež, teprve potom mě napadlo… znásilnění.” Zahnala vzpomínku na svůj strach, která ji ještě teď dokázala roztřást. „Říkala jsem si, že to prostě nějak přežiju. Aspoň bych zůstala naživu a mohla tě později vykastrovat.”

„To se ti skoro podařilo, pokud si vzpomínáš,” řekl překvapivě pokorným tónem, i když jeho oči pořád ještě nesly stopy jejích vlastních pocitů.

„Ublížila jsem ti nějak?” zeptala se s úzkostí. Pak si uvědomila, s kým mluví. „Ne, že by sis to nezasloužil.”

„Jen to bolelo. Ale určitě si ještě jednoho dne přijdu na svoje.” Z jeho úsměvu jí naskočila husí kůže. „Možná už dnes.”

„Jen si nedělej žádné naděje,” odsekla Caroline. „Nemám ani tu nejmenší touhu jít s tebou znovu do postele -ne poté, co vím, jaký máš názor na ženy.”

„Jaký to je?” zeptal se se zájmem a okusoval kuřecí stehno.

„Hloupá neužitečná stvoření, která jsou pro muže jen přítěží, pokud jim zrovna neslouží k uspokojení jejich potřeb. Kromě toho mohou sloužit jen jako dekorativní objekty. Přinejlepším.”

„To jsem řekl?” Mazal si avokádovou pastu na nekvašený chléb - očividně ho tato činnost zajímala víc než ona.

„Řekl jsi Možná se s tebou nechci otravovat na cestě, ale jsem ve velkém pokušení nechat si tě tady, dokud se nevrátím zpět” napodobila ho ironicky.

„Vybavuješ si všechno, co jsem řekl? A tak do detailů?” Ano. Nekvašený chléb v něm rychle mizel. Bůh ví, kdy jedl naposledy. Ach, vypadá tak zničeně…

„Pamatuju si jen urážky a útoky. Ráda vyrovnávám skóre. A měla bych ti připomenout, že já mám koně a ty máš svoje modřiny.” Její narážka byla odměněna jeho chmurným zamračením. Caroline vstala a vyšla ze stanu. „Kati! Přines víc jídla, prosím!”

„Děkuji.”

„To bude pro mě. Když mě něco probudí uprostřed noci a pak musím bojovat o život, mívám hlad. Děkuji ti, Kati. Prosím, můžeš támhle u stěny připravit další lůžko?”

Malá služtička vyděšeně hleděla na Drewa, ale okamžitě začala chystat matraci a přikrývky.

„Ty mě necháš spát tady?”

Caroline zvedla z tácu další kuřecí stehno a zbytek posunula Drewovým směrem. „Nemám v úmyslu nechat tě, abys mi ukradl koně, zatímco budu spát.”

„Mého koně.”

„To se teprve ukáže.” Caroline vstala, položila tác vedle jeho lůžka a začala zhášet lampy - kromě té, která hořela vedle Drewa. „Navrhuju, aby sis odpočinul. Dobrou noc.”

Vklouzla do postele, otočila se zády k němu a pokoušela se usnout. Pak zjistila, že musí ležet beze spánku, zatímco on systematicky likvidoval zbytek jídla. Musí být vděčná aspoň za

to, že jí tiše a že se nesnaží nějak špinavě proklestit cestu do její postele. Bylo jen trochu pokořující, že teď, když byla rozhodnutá, že ho okamžitě odmítne, o nic se nepokusil.

Nakonec uslyšela, jak zháší lampu a ukládá se na lůžko. Bude dost měkké, aby ho netlačilo na těch poraněných zádech? Trápila se tím dobrých pět minut, než usoudila, že je to jeho problém. Je to dospělý muž a musí být schopen postarat se sám o sebe.

Caroline se opatrně obrátila tváří k němu. Neviděla však nic jiného než temný stín přikrývek. Vztáhla ruku směrem k Drewovi. Bylo na tom něco zvláštně uklidňujícího - a ona brzy usnula.

Drew se obrátil na bok. Tenká matrace a přikrývky mu po několika posledních dnech připadaly jako pravé požehnání. Jídlo, teplo, pohodlí… všechno ho kolébalo ke spánku. Dokonce i Carolinina přítomnost, která by ho měla spolehlivě držet vzhůru, byla zvláštně uklidňující. To, že ji našel, mu připadalo jako zázrak. A to, že byl zdrojem jejího hněvu, bylo… inspirující. Odpustí mi? Ta otázka tanula v jeho vyčerpaném mozku. Vztáhl ruku jejím směrem a připadalo mu, že z tohoto pohybu čerpá zvláštní klid, i když se jí nedotýká.

„Proboha! Znásilnění! Vražda! Rašíde - rychle všichni sem! Má paní! Má ubohá paní!”

Caroline se posadila, jako by ji někdo píchl bajonetem. Zjistila, že hledí do vyděšené tváře svojí komorné. Další věc, kterou si uvědomila, byla ta, že se pevně drží s Drewem za ruku. Už také seděl a vlasy měl rozcuchané po celém obličeji. Divoce hleděli jeden na druhého a pustili se, jako by drželi v rukou žhavé železo.

„Gascoyne, buď okamžitě zticha a jdi ven, než sem vpadnou všichni strážní!”

Gascoyne s dalším výkřikem vyšla ven. Před stanem se hádala s Rašídem a jeho muži, protože neměla ponětí o tom, kdo je ten člověk ve stanu její paní. „Omlouvám se za to,” pronesla Caroline upjatě.

„Ne - já se omlouvám. Mělo mě napadnout, jak to bude ráno vypadat.” Drew vstal a opatrně se protahoval.

Chtěla se ho zeptat, jak se cítí, ale nemohla najít ta pravá slova.

„Půjdu a umyju se.” Popadl svoje svrchní oblečení a vyšel ven.

Kéž by to bylo ve skutečnosti tak, jak to vypadalo, pomyslela si Caroline smutně a skulila se z matrace. Vzápětí vstoupila její komorná. „Pan Fenton je zraněný,” pronesla v obraně, než mohla Gascoyne otevřít ústa.

„Ano, má paní. Rašíd mi to řekl. Rašíd zná pana Fentona od vidění, má paní.”

„Opravdu?” Caroline se snažila, aby její hlas zněl lhostejně -jak by měl. Po snídani rozhodnou, co s tím koněm. Samozřejmě věděla, že mu ho vrátí - a Drew bude brzy opět na cestě. Jí zůstane jen uspokojující pocit, že Drew paša bude vědět, že dokáže vést expedici stejně úspěšně jako on. A zjištění, že týdny samoty na její lásce k němu nic neubraly.

Nezdálo se, že by si někdo povšiml toho, jak je u jídla zamlklá. Rašíd zaujatě hovořil s Drewem v nářeční turečtině, které ani v nejmenším nerozuměla.

Jakmile Kati začala odnášet tácy, postavila se. „Pojďme rozhodnout o tom koni.”

Rašíd kráčel s nimi, očividně necítil napětí, které mezi nimi panuje.

„Mraku!” zavolala, když se přiblížili ke koňskému stání. Šedivák zvedl hlavu.

„Mraku?” promluvil v témže okamžiku Drew a kůň se zarazil, obrátil se a začal se mazlit s Drewovou rukou. „To říká všechno, řekl bych,” poznamenal a hladil koňskou šíji.

„Zdá se,” odpověděla Caroline a držela se, aby neskřípala zuby. „Ty jsi mu také říkal Mrak?”

„Není to od nás moc originální, že?” Usmál se, pak se vyšvihl na koně a povolil mu uzdu. „Tak pojď, chlapče, podívám se, jak na tom jsi.”

Caroline stála a přivřenýma očima pozorovala v jasném slunci muže na koni, který kolem lehce cválal. Drew, očividně spokojený s Mrakovým stavem, zamířil prudce z tábora.

„Krása,” ozval se Rašíd.

„Prosím? Ach, ano,” souhlasila nadšeně. „Myslel jsem toho koně,” dodal strážce suše. „Rašíde! Děláš si ze mě legraci?”

„To určitě ne, Caroline hanim. Drew paša je známý svou reputací. Je to dobrý člověk.” „Ano.”

„Tak proč spolu už nejste?”

„Rašíde, já -” Chtěla ho vyplísnit za to, že si dovoluje strkat nos do jejích soukromých záležitostí, ale výraz porozumění, s nímž se na ni díval, ji přemohl. „Myslí si, že ženy nemohou cestovat. Řekl mi, že s ním nesmím jet. Nebyl moc… laskavý, když mi to

říkal.”

„Ach tak.” Velký Turek se zamyšleně zamračil. „To je samozřejmé. Po tom, co se stalo posledně.”

„Co? Rašíde, jestli budeš pořád mluvit v hádankách, velmi se rozzlobím!”

„Vzal s sebou svou milenku daleko do vnitrozemí. Onemocněla a zemřela. Říká se, že ji hodně miloval. Sám to nevím, ale také se říká, že se potom změnil… ztvrdl.”

Kůň s jezdcem se vraceli, vynořovali se z mraku prachu, který sami zvířili. Samozřejmě. Byl to strach, co měl v očích, když mě odmítl vzít s sebou. Strach a vzpomínka na ztrátu a bolest. Strach o mě.

„Zkusím jet bez sedla,” řekla rychle, když před nimi zastavil. Herr Dettmer se ji snažil naučit jezdit bez sedla, ale ona vždycky spadla.

Drew seskočil a přikývl.

„Tak dobře,” řekl a nastavil jí spojené dlaně, aby mohla nasednout.

Mrak klusal daleko hladčeji než koně, na kterých se učila jezdit, takže se jí poměrně dařilo. Nechtěla riskovat nepravidelný rytmus cvalu, a proto mu zaryla podpatky do slabin. Věděla, že okamžitě přejde do trysku.

Ale dokonce i jeho trysk byl hladký. Bude těžké spadnout, aby to vypadalo přirozeně. Pak za ni tento problém vyřešil Mrak, který lehce přeskočil jakousi skálu. Caroline sklouzla po jeho šíji a s tupou ranou dopadla na zem.

Mírně otřesená tam ležela, zatímco Mrak ji něžně očichával. Najednou ji varoval zvuk dvou párů běžících bot. Zavřela oči a slabě zasténala. Ale opatrně - nesmí to přehnat. „Caroline hamin!” To je Rašíd. Tohle v plánu neměla. „Uhni mi z cesty.”

A toto je Drew. Obrnila se proti reakci svého strážce, že byl tak hrubě odstrčen, ten ale neprotestoval. Po jejích pažích a nohou klouzaly něžné ruce. „Bolí tě něco?”

Se zamžikáním otevřela oči. „Ne. Jsem jen celá… roztřesená.” A skutečně se třásla, když ji vzal do náruče - skoro se styděla za to, jak jí v jeho objetí bylo dobře. Možná, že to nakladatelství Minerva může mít přece jen pravdu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Zdálo se, že za nimi do jejího stanu jde celý tábor. „Ať jdou pryč,” zašeptala. „Potřebuju si jen chvíli odpočinout.”

Drew všechny vyhnal s brutální neomaleností. Když si Caroline byla jistá, že jsou sami, otevřela oči a podívala se na něj. Klečel vedle ní a úzkost, kterou měl v očích, Caroline chytila za srdce.

„Jsem v pořádku, opravdu, Drewe.” Zvedla ruku a jejím hřbetem ho pohladila po zraněné tváři. „A teď mi řekni pravdu. Proč jsi mě s sebou nechtěl vzít, když jsem tě o to v Konstantinopoli prosila?”

Jestliže jej její otázka zaskočila, dokázal to dobře skrýt. Ale v očích se mu opět objevila ta stará uzavřenost, kterou se snažil chránit svoje city. „Řekl jsem ti proč.”

„Ale neřekl jsi mi, proč to tak cítíš. Neřekl jsi mi, proč ses

toho bál.”

„Proč jsem se bál? Ano, bál jsem se. Neuvědomil jsem si, že je to tak vidět.” Drew vstal. „Rašíd asi moc mluvil, řekl bych.”

„Ano. Drewe, nehody se stávají v jednom kuse.” „Mohl jsem za to já. Já jsem uvrhl Maru do nebezpečí. Myslel jsem si, že ji můžu ochránit, ale nedokázal jsem to. Proti horečce jsem nemohl dělat vůbec nic.”

„Ve městě nikdo neumírá na horečku?”

„Samozřejmě, že ano.”

„Nevíš, co by se mohlo stát, kdybys ji nechal doma. Ani ona to nevěděla. Nemyslíš, že měla právo vybrat si, kde chce být?” „To se ti lehce řekne,” odpověděl. „Nemáš na sobě to břemeno, že jsi vlastní vinou ztratila někoho, koho jsi milovala.” ‘

Vstala, aby mu viděla do očí. „Ale ano - mám. Tedy měla jsem - než jsem získala právě tady čas a prostor na to, abych se nad tím zamyslela. Milovala jsem Williama. Mohla jsem na něj apelovat, aby méně riskoval, méně jedl a pil, aby nežil tak neklidně. Když zemřel na infarkt, všichni říkali, že je to vina jeho mladé ženy, která ho ponoukala, aby žil jako někdo o polovinu mladší - a já jsem jim to věřila.” Stiskla Drewovi paži. Nesnažil se ji vymanit. „Ale on měl právo žít tak, jak chtěl. Kdo jsem já, abych z něj dělala starce, pokud se on tak necítil? A kdo jsi ty, abys říkal mladé dívce, jak má milovat?”

Jeho výraz jí vehnal slzy do očí. „Ach bože, podívej se na nás. Pláčeme tady pro naši ztracenou lásku. Poděkovali by nám za

to?”

„Ne. Myslím, že ne.” Drew vztáhl ruce a přitáhl si ji k sobě. „Ani si nemyslím, že by nám poděkovali za to, abychom vzpomínku na ně použili jako záminku k ukončení nové lásky.”

Něco uvnitř ní se začalo lámat. Řekl to slovo? Nemýlí se? Skutečně řekl láska? „Drewe, zlomilo mi srdce, když jsi ke mně byl tak krutý. Asi jsem vycítila, že za tím bylo něco víc než normální odmítnutí, ale přesto mě to nesmírně bolelo.”

Vzal ji do náruče a držel ji u sebe. Vnímala tlukot jeho srdce, který ji zvláštně uklidňoval.

„Chtěl jsem tě zranit,” přiznal se jí hlasem ztěžklým emocemi. „Začínal jsem k tobě cítit něco, nad čím jsem nemohl jen tak mávnout rukou. A bál jsem se, že začínáš cítit něco podobného i ty. Nechtěl jsem to za žádnou cenu riskovat. Nechtěl jsem hlavně riskovat tebe. Takže jsem se tě pokusil zastrašit.” „To se ti nepodařilo,” řekla a políbila ho tam, kde se jeho košile otevírala. Cítila, že se při jejím polibku celé jeho tělo napnulo. „Ale velmi jsi mě rozzlobil.”

Cítila, že se usmál. „Nepřestávej.”

Laskala jazykem jeho slanou pokožku. „Měl jsi mi říct, co cítíš.” Držel ji teď oběma rukama za zadeček, tiskl ji k sobě. Neměla ani pochyb o tom, co cítí zrovna teď, i když jen fyzicky. Ale stačilo by jí to?

„Caroline, dnes ráno jsem ti chtěl říct, že tě miluju, že tě s sebou vezmu zpět do Konstantinopole a budu tě hýčkat a ochraňovat.” „Opravdu?” Srdce jí tlouklo tak silně, že ho skoro neslyšela. On mě miluje. Miluje mě. Pak si jeho slova v duchu zopakovala a zarazila se. „ Chtěl jsi mi to říct? Znamená to, že se něco změnilo. Drewe, prosím tě, nepohrávej si teď se mnou.” „Nic se nezměnilo, má lásko. Jen se asi budu muset naučit, jak být méně ochranitelský.” Vzal ji jednou rukou za bradu a podíval se jí do očí. Nepochybovala o tom, že ji miluje. Snila o tom, že v jeho očích tenhle pohled uvidí: zdálo se, že se některé sny mohou vyplnit.

„Zjistila jsem, že se mi líbí, když mě někdo chrání,” pronesla a vnímala, jak jí prostupuje čirá radost. „A myslím, že ode mě bylo velmi statečné, že jsem schválně spadla z koně, abych ti ukázala, jak moc si přeju být ve tvém náručí.” „Ty jsi spadla schválně?” užasl Drew a po chvíli se začal usmívat. Zdálo se, že se neodvažuje něčemu takovému ani uvěřit. „Abys mi ukázala, že jsi připravená nechat mě o sebe pečovat?”

„ JHmmm.” Caroline přikývla. „Učím se toho hodně, ale pořád ještě je pro ženu obtížné říci muži, že ho miluje a chce si ho vzít, pokud to neřekne on jako první. Nemohla jsem riskovat, že odjedeš do západu slunce - a že mezi námi nepadne žádné slovo.”

„Ty mě miluješ?” zeptal se jí nevěřícně. „Ty si mě chceš

vzít?”

„Už jsem ti to přece řekla,” vydechla vyčerpaně. „Drewe, miláčku, na to, že jsi tak inteligentní, se teď chováš jako úplný hlupáček. Chovala jsem se ve tvém objetí s šokující odevzdaností, prosila jsme tě, ať mě vezmeš s sebou na cesty, nechala jsem tě ve svém stanu, i když jsi mě k smrti vyděsil a skoro mě propíchl nožem - kolik dalších důkazů ještě potřebuješ? Pokud jde o mě, měla jsem to poznat hned na

začátku. Celé měsíce jsem uvažovala o tom, že si najdu milence, ale nikdy jsem to neudělala - dokud jsem nepotkala tebe. Ale pak jsem zjistila, že nechci milence, který by mě uspokojil jen na chvíli. Chtěla jsem někoho milovat - někoho, kdo bude milovat mě. A pak jsem najednou s naprostou jistotou věděla, že chci být jenom s tebou. Ráno jsem si uvědomila, že tě miluju.”

„V tom případě,” odpověděl Drew a pevně ji objal, „tvůj návrh přijímám.”

„Můj? Tys mě požádal o ruku!”

„Neřekl jsem o manželství ani jediné slovo. Ale samozřejmě, pokud máš ty sama pocit, že bys ze mě měla udělat čestného muže, pak -”

Dál se nedostal. Caroline si přitáhla jeho hlavu k sobě a políbila ho, dychtivě a vášnivě, s celou silou dlouho potlačované touhy.

O chvíli později už byli v posteli. Nepamatovala si, jak se tam dostali - nepamatovala si ani, kam se poděly jejich šaty.

„Dveře,” vydechla přerývaně.

„Jestli tam Rašíd nehlídá, propustím ho,” odpověděl udýchaně. Pak už cítila jen jeho váhu, jeho ruce ve svých vlasech, jeho koleno, které jí jemně roztahovalo stehna od sebe. „Drewe, miluj mě. Miluj mě úplně.”

„Přesně to mám teď v úmyslu.” S povzdechem se odtáhl a pak do ní jedním hladkým pohybem vstoupil. „Caroline, co si myslíš o

dětech?”

„Jen to nejlepší,” vypravila ze sebe zalykavě. Rozhovor za těchto okolností nebyl právě nejjednodušší. „O tvých rozhodně… Drewe!”

„To je dobře,” vydechl, než se do ní začal dychtivě nořit znovu a znovu. Nechala otevřené oči, hleděla mu do jeho, když její tělo začala zaplavovat síla, něha a láska. Cítila, že jeho tělo ji objímá, miluje ji - a její na něj divoce reagovalo, až se pod ním vzepnula a spolu s ním vyvrcholila. V té chvíli, v tom jednom okamžiku, byli jedním nerozdělitelným tělem.

„Miluju tě,” zašeptal jí do ouška, když leželi s propletenýma nohama v zavřeném stanu a na tělech se jim leskl pot. „Je to,

jako bych našel nějaký kus svého života, o němž jsem nevěděl, že mi chyběl. Mám teď konečně pocit, že jsem úplný.” „Já vím. Cítím to stejně. Když jsi mě přinutil, abych tehdy odešla, měla jsem pocit, jako by někdo utrhl kus mého srdce. A teď se zahojilo.” Vzala do úst jeho ušní lalůček a jemně ho kousla. „Chci ti ukazovat, jak moc tě miluju. Pořád. Ale nedosáhnu dál než na tenhle kousek.”

Zasmál se. „Díkybohu,” pronesl tak vážně, že ji skoro vylekal. „Musím ti znovu připomínat, v jak delikátním jsem stavu? Vyčerpala jsi mě. Myslím, že sultán to vymyslel dobře - strávím celý den na divanu a ty mi budeš posluhovat. Snesl bych nějaký ten šerbet. A třeba bys mě mohla i ovívat?”

„Ano, Drewe pašo,” odpověděla Caroline poslušně.

To se ještě uvidí, pomyslela si a usmála se, když viděla, že se usmívá.

„Určitě se budu snažit vymyslet něco, aby ses cítil co nejlépe.”

ÚNOS DO OÁZY Kim Lawrenceová

PRVNÍ KAPITOLA

V soukromé čekárně před jednotkou intenzivní péče na švýcarské klinice seděli dva muži. Starší z nich pozoroval, jak ten mladší v naprostém tichu přijímá zprávy, které mu doručil. Kromě téměř nepostřehnutelného pohybu svalů, který byl způsoben tím, že zatínal a zase povoloval čelist, nic nenasvědčovalo ani tomu, že informaci vůbec slyšel.

„ Vzkaz?” zeptal se nakonec.

Starší muž přikývl. Na rozdíl od mnoha jiných mužů nesklopil zrak pod ostrým pohledem očí, které byly nejednou přirovnávány k čistě modré obloze nad pouští. „Hamíd mi ho přečetl do telefonu,” vysvětloval a sklonil s úctou hlavu, když k němu mladší muž přistoupil. „Opsal jsem ho pro vás.”

Odmlčel se, když jeho mladší společník vzal do ruky papír a prohlížel si ho.

Pak ho zlostně zmačkal - ten pohyb byl v ostrém kontrastu s jeho navenek projevovaným chladem.

„Alespoň si můžeme být jistí, že nešlo o únos.”

Karím, který byl zrovna na cestě k oknu, se prudce zastavil, až kolem něj zavlál tradiční oděv jeho země. Nasál vzduch a skousl rozzuřenou poznámku, kterou měl na jazyku. Místo toho si vystačil se sarkasmem. „Ano, od mé sestry to bylo nesmírně pozorné, že nám nechala vzkaz!”

Ačkoli nebylo jeho zvykem přenášet svou náladu na ty, kteří za nic nemohli, pod tlakem této nešťastné situace by se téměř mohl poddat pokušení a ventilovat svůj vztek a frustraci před osobou, která byla po ruce… kdyby to ovšem nebyl zrovna Rašíd. Hluboký respekt a náklonnost, které cítil ke staršímu muži, jež byl jeho osobním strážcem od samého dětství, něco takového naprosto nepřipouštěla.

V určitém smyslu mu byl Rašíd bližší než jeho vlastní otec, který v jeho dětských očích byl jakousi vzdálenou zářivou postavou a hodil se spíš do knih o mýtických hrdinech než do dětského pokoje v roli otce. A snad ještě těžší bylo spojit onu charismatickou a tajuplnou osobnost s tím křehkým starým mužem, jehož rukou s kůží jako z papíru se před chvílí dotýkal. Smutně zlomená postava, jejíž život už pokračuje pouze díky přístrojům.

Nadechl se a násilím odsunul představy a emoce, které týraly jeho mozek a hrozily zatemnit schopnost jasného myšlení.

Karím se naučil neplýtvat energií na situace, které nemůže nijak ovlivnit - naštěstí jich nebylo mnoho. Ale srdeční operace jeho otce mezi ně bezesporu patřila. Při této příležitosti musí vložit důvěru do rukou chirurgů a dalších lékařů, kteří se teď starali o Taíra al-Ahmada. A kromě nich musí důvěřovat i otcově nezlomné vůli. Ta, jak věděl, rozhodně nesmí být podceňována.

V situaci, která ohrožuje jeho otce, se musel vzdát kontroly, v případě svojí sestry však nebyl ani zdaleka tak bezmocný. Její celá budoucnost závisela na tom, že udělá správné rozhodnutí - a udělá ho rychle.

Karím přikývl. „Máš pravdu. Musíme být vděční za to, že to není únos.” Krev se mu v žilách proměnila v led, když si představil svou sestru v rukou těch, kdo by ji mohli použít jako předmět politického vydírání. Těch, kdo by neváhali jí ublížit. „Jestli se jí něco stane, tak já -”

„Jsem si jistý, že ne.”

Po té uklidňující větě se Karímovy řasy náhle zvedly a odhalily pohled ostrý jako břitva. V moderním světě byla hrozba únosu nepříjemnou skutečností, s níž se muselo mnoho lidí; včetně jeho vlastní rodiny, naučit nějak žít. Vždy šlo o to, jak

zajistit maximální bezpečí, ale přitom se vyhnout nutnosti žít v neustálé úzkosti.

Tady však zřejmě problém tkvěl v něčem jiném: jak se zdálo, jeho sestra v sobě neměla dostatek úzkosti.

A on měl rozhodně v úmyslu do ní nějakou tu úzkost zasít -jen co se mu dostane pod ruku.

„Ano, budeme vycházet z tohoto předpokladu,” přikývl. „Nerozumím ale jedné věci,” pokračoval. „Jak mohla studentka střední školy vyklouznout týmu ochranky, který má - kolik má vlastně lidí?”

Netrápilo ho teď však ani to, jak se to vlastně stalo. Horší je, že pokud tato informace prosákne, pak by se jeho sestra mohla ocitnout ve skutečném nebezpečí. Sevřel čelisti. To se nesmí stát. Oba muži otočili hlavu, když se otevřely dveře a dovnitř nakoukla mladá žena ve stejnokroji zdravotní sestry. Vykulila oči na dva muže ve vlajících řízách, z nichž jeden měl na levé tváři hrozivě vyhlížející jizvu, zatímco druhý byl asi tím nejpřitažlivějším mužem, na němž kdy spočinul její zrak. „Pardon, messieurs…“zamumlala v rozpacích a opět zmizela.

Dveře se zavřely a muži pokračovali ve své rozmluvě, přičemž bezděčně přešli do jazyka, kterým je oslovila mladá sestra. Oba plynule hovořili mnoha jazyky, neboť Zafsid je a vždy byl zemí, kde se používá několik řečí.

„Má jich ke své ochraně šest, pane. A to nepočítám ty dva, kteří pracují v utajení: školníka a zahradníka.”

„ Osm!” vybuchl Karím a rozhodil ruce. Pak začal neklidně přecházet po místnosti. Staršímu muži připomínal pantera v kleci.

„Princezna je velmi… vynalézavá mladá dáma.” „Princezna je… “

Karím se zhluboka nadechl a bylo na něm vidět upřímné úsilí dostat svoje pocity pod kontrolu. Přitáhl si židli od okna a s bezděčnou vznešeností na ni usedl. Opřel si lokty o mahagonové opěrky a podepřel si bradu dlouhými prsty. Zlatohnědá pleť jeho inteligentní tváře se na čele svraštila v mnoha vráskách, když se začal soustředit na problém, který před ním vyvstal.

„Můj otec nabude během čtyřiadvaceti hodin vědomí.” Dotkl se očima druhého muže a téměř nepostřehnutelně pokrčil rameny. „Musím do té doby Suzan dostat zpět.”

„Samozřejmě.” Nic na Rašídově chování ani v nejmenším nenaznačovalo, že o schopnosti mladého muže dosáhnout vytčeného cíle jakkoli pochybuje.

„A potom…” Odmlčel se a zkřivil tvář. Potom začnou skutečné problémy. Nemohl princeznu zamknout na klíč -i když to by byl postup, který by si určitě vysloužil ocenění těch, kteří vraštili čelo nad moderními způsoby jejich rodiny. A nebyl si jistý, jak jinak by jí mohl zabránit v tom, aby celou tuto šarádu nezopakovala - nebo aby neudělala něco podobně hloupého.

Její chování v posledních měsících přesvědčovalo znovu a znovu Karíma o tom, že nemůže spoléhat na její zdravý rozum -zdravý rozum určitě nepoužila ani tehdy, když před několika týdny navštívila jakýsi nepovolený večírek. Byla to v podstatě nevinná akce. Až na to, že skončila příjezdem policie do bytu studentky, která ji pořádala. Policii zavolali její rodiče, kteří přijeli domů a našli svůj příjemný byt zaplavený opilými výrostky.

Společně se zprávou od ochranky, která ho ujistila, že by muži zasáhli, kdyby se princezna ocitla v nějakém skutečném -fyzickém či morálním - nebezpečí, dostal i dopis od ředitelky. V něm jej žádala o příspěvek na vyrovnání škod, což, jak mu vysvětlila, byl požadavek, který vznesla vůči rodičům všech zúčastněných studentů.

Skutečnost, že na večírku byla i jedna z učitelek ústavu, jakási slečna Smithová, způsobila, že policie nehnala případ dál - to jej však nijak neutěšilo. To jméno, byť jen vytištěné na papíře, by ho nikdy nemohlo uklidnit. Byla to totiž tatáž slečna Prudence Smithová, která byla toho názoru, že vandrování po Austrálii rozšiřuje obzory. Tento názor, který Suzan chtivě adoptovala, změnil její minulé prázdniny v neutuchající boj, v němž měly své místo přívaly slz i výbuchy vzteku.

Co vlastně pohledávala učitelka na takovém večírku? Toto mu nikdo nevysvětlil k jeho spokojenosti. Celá tato záležitost ho jen upevnila v názoru, že řečená žena si neudržuje od svých žáků

náležitý odstup. A to byla její práce -nastolit disciplínu! Ne přátelit se se svými svěřenci - a už vůbec ne podporovat mladé dívky, jako je jeho sestra, aby si plánovaly výlet s batohem po Austrálii.

Tento názor také jasně vyjádřil v dopise, který slečně Prudence Smithové poslal.

Karím měl za to, že za daných okolností vyjádřil svoje city s obdivuhodnou zdrženlivostí. Dopis, který obdržel v odpověď, však nebyl zdrženlivý ani v nejmenším. Promlouval hedvábně slušným jazykem, ale mezi řádky si Karím neomylně přečetl jeho pravou podstatu: jsi naprostý idiot, který nemá ani nejmenší ponětí, o čem je řeč.

Zejména pasáž, v níž jej ironicky ujistila, že je mu nesmírně vděčná za rady, jak by měla mladým dívkám vštípit disciplínu, ho přinutila opět zvednout pero a reagovat. S určitou lítostí však později svou sžíravou reakci roztrhal, protože si uvědomil, že je pod jeho důstojnost vstoupit s touto osobou do jakéhosi korespondenčního přetahování. Vzhledem k tomu, že Suzan na té škole měla být už jen několik měsíců, řekl si, že celou záležitost smete jednou provždy ze stolu.

Teď si uvědomoval, že toto rozhodnutí bylo chybou. Vzhledem k tomu, jak ráda se slečna Smithová podílela na nejapných situacích, nepochyboval o tom, že i v této má prsty. „Jsou to dobří muži, ale udělali osudnou chybu. Podcenili ji.”

Při této klidné poznámce Karím zvedl hlavu a se sebeironií v očích hleděl na Rašída. „Nejenom oni.” Prohrábl si frustrovaně havraní vlasy a jedním plynulým pohybem vstal. „Uvědomuješ si, že kdybych se za ni tehdy nepřimluvil, nikdy by se na tu zatracenou školu nedostala?”

Připomněl si rozhovor, který s ní měl o jejích šestnáctých narozeninách. S náhlou jasností si uvědomil, že už tehdy jeho malá sestra přesně věděla, kde povolit a kde zatlačit, aby dosáhla svého. Využila pocitů viny, které vždy cítil za to, že se s ním zacházelo jinak, než s ní. Toho využila k bezostyšnému vydírání. „ Chci jen, aby se se mnou zacházelo jako s obyčejnou studentkou, jako s obyčejnou dívkou - jen na dva roky, Karíme.

Můžu být Susan Armandová. A všichni tomu budou věřit. Nejsem jako ty - nevypadám jako někdo. Žádné stráže mě nedoprovázejí. Karíme… vím, jak jsi to nesnášel v té škole, kam jsi chodil… A otec dá na tvůj názor… bude s tebou souhlasit, když ho o to požádáš… “

Nebylo to ve skutečnosti tak snadné, jak si Suzan myslela, ale Karímovi se nakonec skutečně podařilo přesvědčit jejich otce, aby dovolil Suzan navštěvovat anglickou internátní školu, kde jen několik lidí znalo její pravou identitu. Otázka bezpečnosti byla vyřešena tím, že koupil vhodný pozemek hned vedle školy a osadil ho ochrankou. Další dva lidi nechal v utajení zaměstnat ve škole.

Nic nenutilo Karíma, aby svého rozhodnutí litoval - tedy až do konce jejího prvního roku. Pak přijela domů na prázdniny, a nikdo by v ní nepoznal tu plachou skromnou dívku, kterou bývala. Věděl, že měl už tehdy reagovat na varovné signály, ale neudělal to… No, to přehlédnutí teď rozhodně napraví.

„Budu potřebovat…” podíval se zamračeně na svou róbu. Bude se především muset převléknout.

Rašíd si odkašlal. „Dovolil jsem si upozornit vašeho pilota, pane. Tryskové letadlo je připraveno a čeká na vás i vůz. Ale jestli mohu něco navrhnout, pane… “

„Jen navrhni, Rašíde.”

„Není vlastně potřeba, abyste letěl do Anglie. Jsem si jist, že když pověříte ochranku, pak…”

„Vím, že by dokázali celou situaci dokonale zvládnout beze mě,” vpadl mu Karím do řeči a zadíval se z okna na vzdálené vrcholky Alp. „Ale ponech mi útěchu, Rašíde. Rád bych si aspoň představoval, že je mě zapotřebí.” Jeho rty se zkřivily v ironickém úsměšku, když se rozhlédl po místnosti. „Tady moc k užitku nejsem. Tady můžu jen česat a chodit ode zdi ke zdi. Musím něco udělat, jinak…”

„Jinak z vás personál zešílí, když budete neustále žádat nové a nové informace? Ano, myslím, že byste měl letět.”

Oči dvou mužů se setkaly v porozumění. Rysy korunního prince se uvolnily. „Ty do mě vidíš až moc dobře, Rašíde, co?” zasmál se.

Rašíd potřásl hlavou. „Vaše schopnost dělat nepředvídané věci, pane, z vás dělá velmi nebezpečného protivníka. A také vaše bezohlednost.”

Na Karímově tváři se zračilo překvapení. „Ty mě považuješ za bezohledného, Rašíde?” To vědomí jej ani trochu nepotěšilo. Starší muž se odmlčel a zvažoval opatrně svou odpověď. „Není to špatná vlastnost, když chcete dosáhnout něčeho, nač se skutečně… zaměříte.”

„Najednou zníš velmi diplomaticky, Rašíde.”

Ačkoli se starší muž usmál, jeho oči zůstaly vážné. „Nechtěl bych vás mít za nepřítele, pane,” připustil. „Když se rozhodnete, že něco považujete za správné, nedovolíte, aby vám stál v cestě jakýkoli sentiment.”

„Sentiment mi Suzan zpět nepřivede.”

Rašíd nezastíral svou zvědavost. „Zpět odkud? Jak víte, kde začít princeznu hledat?”

„Vím, koho musím najít.” Zúžil zrak. „Jestliže se fatálně nemýlím, pak je za tím vším slečna Prudence Smithová. Musím ji najít. Pak zjistíme, kde je Suzan.” Rašíd vypadal dokonale zmateně. „Ale kdo to je, ta slečna Smithová? Setkal jsem se s ní?”

„Ne. A já také ne. Ale už jsem toho o ní slyšel víc, než je mi milé.”

Už dávno před tím incidentem na večírku a debaklu se Suzaninou touhou vyjet si nalehko do Austrálie - což z něj v jejích očích udělalo nepřítele číslo jedna - se stávalo, že když řekl něco, s čím jeho kdysi poddajná a obdivem zářící sestra nesouhlasila, její odpověď nevyhnutelně začínala slovy: Ale slečna Smithová říká, že…

Karím o té nezodpovědné učitelce a o jejích názorech na nejrůznější záležitosti - od přirozené vrozené nadřazenosti žen až k mimomanželskému sexu - věděl víc, než si kdy přál… Jak mu oznámila jeho sestra, panenství, to byl podle ní naprosto zastaralý požadavek.

Ach ano, pomyslel si Karím trpce. Ví toho o slečně Prudence Smithové dost na to, aby si mohl být jist, že by se neshodli skoro na žádné podstatné věci.

DRUHÁ KAPITOLA

V Anglii k sobě Karím nechtěl v žádném případě připoutat pozornost.

Požádal proto o vůz, který nevyvolá žádné zvědavé pohledy a čekal, až padne soumrak, než se konečně vydal třicet kilometrů ze soukromého letiště, kde zanechal svého pilota i letadlo čekat na další instrukce.

Nepřijel k tomu malému domku hlavní příjezdovou cestou, ale zastavil kus od něj, přeskočil plot a vydal se přes rozlehlé posekané pole.

Lehkým klusem se dostal ke svému cíli během několika minut. Aspoň mu byli schopni poskytnout adresu té ženy. Když požádal o složku Prudence Smithové - věděl, že jeho otec si nechal hloubkově prošetřit každého, kdo by mohl s jeho dcerou přijít do styku - nikdo ji nemohl najít. Tato neschopnost ho popudila, pochyboval však na druhé straně hluboce o tom, že by se z jejích materiálů mohl dozvědět něco, co už dávno nevěděl.

Domek, v němž žila, byl situovaný hned vedle školních pozemků - byl prakticky součástí školy. Když k němu přišel, byla už tma, ale v žádném z oken se nesvítilo. Jeho imperátorské zvonění nepřineslo žádné ovoce, a tak rozzlobeně zabušil na dveře. Ty se před ním okamžitě v tichém pozvání rozletěly dokořán.

Karím bez zaváhání vstoupil do haly, či spíše do malé chodby. Než se mohl rozhodnout, co podnikne dál, uslyšel odněkud shora zapraštění podlahy. Ztuhl a naslouchal. Někdo je doma. Jeho podezření se okamžitě potvrdilo, když se ozval zvuk rozbíjeného skla.

Skutečně si ta žena myslí, že se před ním může schovat? S odhodlaným a tvrdým výrazem se vydal nahoru po úzkém a strmém schodišti. Na horní podestě byly dvoje dveře. První, jak zjistil, když je otevřel, ukrývaly koupelnu. Za druhými byla ložnice.

„Vím, že jste tady, takže -” Než dokončil větu, prosmekla se mu mezi nohama velká černá kočka a vyběhla ze dveří. To zvíře a střepy bílého porcelánového květináče, který ležel pod oknem, mu nabídly nejpravděpodobnější vysvětlení hluku, který slyšel.

Ta zatracená ženská tady není, ale on tady je. Uvědomil si, že by mohl třeba něco zjistit, pokud se porozhlédne kolem sebe -možná najde nějakou stopu, která mu řekne něco o tom, kde by mohla být Suzan.

Nejprve přistoupil k oknu a zatáhl závěsy, aby unikl slídícím očím, poté rozsvítil světlo. Zarazil se, když se rozhlédl po stísněné místnosti - zamyslel se nad člověkem, který tady žije. Pokoji dominovala velká kovová postel, která zabírala určitě dobrou polovinu celého prostoru. Ručně šitý přehoz, který ji pokrýval, byl skoro zakrytý sloupky čerstvě vypraného prádla, které zřejmě čekalo na to, až bude uklizeno do skříně. Na podlaze bylo další prádlo, ještě jiné vyčuhovalo z otevřených zásuvek dřevěného prádelníku. Jedna část trojdílného zrcadla nad psacím stolem byla pokryta přilepenými pohlednicemi a fotografiemi, na které krátce pohlédl.

Pro některé lidi by tento barvitý nepořádek mohl v sobě ukrývat jistý šarm, ne však pro Karíma, který si cenil pořádku a uspořádanosti. Jediná věc, která mu v místnosti připadala příjemná, byla lehká vůně parfému, jež se vznášela ve vzduchu. Nadechl se a svraštil obočí, když se bezúspěšně pokusil identifikovat ten prchavý vjem.

Se sklopenou hlavou, aby nevrazil do nízkého dřevěného trámu, postoupil kupředu, ale málem zakopl o zatoulanou botu.

Tiše zaklel ve své rodné řeči, opět sklonil hlavu, aby se vyhnul dalšímu trámu a opřel se oběma rukama o postel, aby získal rovnováhu.

Když zvedl ruce, zjistil, že jedna věc ze sloupečku vypraného prádla, se mu zachytila na náramku hodinek. Když ji vyvlékl, rozložil ji před očima: miniaturní kalhotky s odvážným leopardím vzorkem, olemované šokující jasně růžovou krajkou.

Prue vypnula motor a natáhla se dozadu do auta pro tašku s nákupem, pro který se stavila cestou domů. Tiše si pro sebe prozpěvovala, opřela se do skřípající branky a kráčela ke svým zadním dveřím. Její bosé nohy v sandálech šlapaly na květiny a bylinky, které vysázela, a vysílaly do teplého nočního vzduchu omamnou vůni.

S úlevou si povzdechla. Má teď před sebou celé léto. I když jí její finanční situace nedovolí jet na dovolenou, kterou by si přála, rozhodla se, že ze svého volna vytěží maximum. A pokud se Ianovi podaří utrhnout se na pár dní od svého studia, bude to ještě lepší. Pořád ještě si pro sebe šťastně prozpěvovala a zasunula klíč do zámku.

Zastavila se krátce v kuchyni, aby odložila tající zmrzlinu do mrazáku, vyběhla po dvou schodech do patra a už se v duchu viděla pod chladnou sprchou. Ředitelka školy, kde Prue učila, podporovala žáky i učitele podílet se na aktivním životě komunity, a proto Prue přišla dnes pozdě a celá zpocená: snažila se vybrat peníze na obecně prospěšné projekty.

Na rozdíl od mnoha učitelů ve škole, kteří dlouhé letní prázdniny trávili turistikou v Pyrenejích, sjížděním divokých řek v Kanadě nebo lenivým opalováním ve Středomoří, Prue zůstávala doma. Nechtěla, aby Ian musel kvůli nedostatku peněz nechat školy, takže všechno, co vydělala, šlo na jeho studia.

Karím prohlížel zásuvku jejího nočního stolku, když se náhle potěšeně napřímil s čímsi v ruce. Koutky jeho smyslných úst se stočily ve vítězném úsměvu: konečně našel něco užitečného -pas. Vzápětí uslyšel zvuk motoru a zastavujícího vozu. Rychle

pas otevřel. Úsměv z jeho tváře rychle zmizel, když se podíval na fotografii uvnitř.

Zvedl obočí. Zjevně musí svou zakořeněnou představu o vzhledu slečny Smithové přebudovat od základů. Představoval si zatrpklou starou pannu ve středních letech, která žije svůj život výhradně prostřednictvím svých studentů. Ale veliké oči, které na něj hleděly ze snímku, byly součástí tváře ženy, která sotva překročila dvacítku -tvářila se vážně, avšak hned pod povrchem se skrýval úsměv, který očividně toužil uniknout.

Chci ten úsmě v vidět…

Karím se zarazil nad tou nepatřičnou myšlenkou a rychle ji zahnal. Pak potřásl hlavou a zamračeně si začal prohlížet její další rysy. To musí být nějaký omyl, usoudil, když hleděl na jemné světlé vlasy, které jí spadaly na čelo hladké jako alabastr.

Přece by rodiče neplatili takové veliké peníze za to, aby svěřili svoje dcery do rukou někoho, kdo nevypadá dost starý na to, aby řídil - natož pak aby vedl celé oddělení anglické literatury? Jedině, že by byla ta ústa zvoucí k polibkům dostatečnou kvalifikací… ale to by se na to pěkně podíval, rozhodl se, když nejistě hleděl na fotografii.

Náhle uslyšel na schodišti zvuk kroků. Naklonil hlavu na stranu a naslouchal, jak se zvuk blíží spolu s trochu falešným prozpěvováním nějaké naprosto nerozpoznatelné melodie. Rychle vsunul pas do zadní kapsy svých upnutých tmavých kalhot a zhasl lampu, kterou rozsvítil poté, co zatáhl závěsy. Pak dvěma kroky přešel místnost a posadil se do houpacího křesla, jež - jako většina zařízení v místnosti - mělo svoje nejlepší dny za sebou.

Udělal si pohodlí, jako by měl plné právo tady být, a klidně čekal.

Prue otevřela dveře do ložnice a odhrnula si vlasy, které jí unikly z volného drdolu. Průvan, který otevřené dveře způsobily, rozvlnil závěsy, které byly zatažené přes otevřené okno.

Podívala se na ně s lehkým podmračením: přísahala by, že je před odchodem nechala roztažené. Nepřemýšlela však o tom, skopla z nohou sandály a třela si bolavé nohy jednu o druhou.

Pak se začala svlékat, aniž by rozsvítila. Byla už jen v podprsence a kalhotkách, když se ozval ze stínů hluboký hlas.

„Kde je?”

Prue si zrovna uvolnila svůj intelektuálský drdol a rozpustila si vlasy. Vzápětí vyděšeně vykřikla a ustoupila. Stěží si uvědomila bolest, když stehnem narazila na ostrý okraj své masivní viktoriánské komody.

Někdo je u ní v ložnici.

Znovu si přehrála ten hlas v hlavě.

Nějaký muž.

Nezpanikař.

Věděla, že je to skvělá rada, ale jako většina skvělých rad ani tato moc nepomohla. Navíc si byla jistá, že za takové situace je jistá dávka paniky naprosto na místě.

Prue horečně přemýšlela a celou její bytost zaplavil čirý adrenalin. Je tady muž… kdo to je? A co dělá v její ložnici? Téměř okamžitě zapudila přemýšlení nad tím, kdo by to mohl být. Na identitě narušitele teď skutečně nezáleží ani za mák. Ale žádné představitelné důvody toho, proč by měl být v její tmavé ložnici cizí muž, její paniku nijak neumenšily.

Z myšlenky na to, že se ten neznámý dívá na její tělo, jí naskočila husí kůže. Kdyby nepromluvil, už by tady teď stála úplně nahá a cítila by se - pokud by to bylo vůbec možné - ještě zranitelnější a bezmocnější. Prue se snažila prohlédnout tmou k místu, odkud se ozýval hlas. Bušící srdce měla téměř v krku, když zaznamenala obrysy postavy, která seděla v křesle pod oknem.

Prue se zrovna natahovala po košili, kterou odhodila na postel, když se hlas ozval znovu. „Nejsem trpělivý muž, slečno Smithová.”

Prue si přitiskla košili k hrudníku a začala pomalu ustupovat ke dveřím.

Bože můj, on ví, jak se jmenuju. Až doteď byla přesvědčená, že se jedná o případ zločinu z příležitosti. Jak to vypadá teď, je její situace ještě mnohem nebezpečnější.

Její představivost se zapnula na plné obrátky.

Sledoval ji? Stával někdo před jejím domem ve tmě a pozoroval každý její pohyb? A jak dlouho?

Nedělá to z ní oběť? Někoho, kdo je většinou v detektivkách zavražděný hned na prvních stránkách nebo po několika scénách

filmu?

Prue potřásla hlavou. Tohle není film a ona není žádná herečka. Nikdo jí neřekl, jak má reagovat. Musí se uklidnit a získat rozvahu.

No jasně, to je jednoduché. Co si má počít? Pohrozí mu snad, že pokud hned neodejde, nechá ho po škole?

Ignorovala ten ironický hlas ve své hlavě a zvedla bradu. „Kdo jste? A co děláte v mojí -?”

„To není podstatné,” přerušil ji hlas, v němž cinkal led. „Odpovězte na moji otázku.”

Olízla si suché rty. Cítila kovovou chuť strachu a hrdlo měla tak sevřené, že jí chvíli trvalo, než dokázala promluvit.

„Na jakou otázku?” Otázek měla spoustu. Ale zoufale jí chyběly odpovědi.

„Zkoušíte moji trpělivost, drahá slečno. Odpovězte mi, kde ji máte.”

Ji? Mohl by to být případ nějaké zaměněné totožnosti? Ale on zná její jméno. Tohle se stává jen ve filmech, ne v Greater Budstow, kde to nejhorší, co se za poslední roky stalo, byla krádež receptu na dort, který vyhrál výroční cenu v soutěži farností.

„Nemám nejmenší ponětí, o čem to mluvíte,” vybuchla a oblékala si košili. Ruce se jí třásly tak, že se ani nepokusila ji zapnout. K její nezměrné úlevě ji nezkoušel nijak zastavit. „Nemám tady nic, co by stálo za krádež, víte?”

„Toho jsem si všiml sám.” Přes to, že si jeho oči už zvykly na tmu, nedokázal rozpoznat rysy, které viděl na její pasové fotografii. Co už však dokázal rozpoznat, bylo to, že je hodně malá - určitě o hlavu menší než jeho sestra, která měřila sto sedmdesát centimetrů.

Závěsy se prodral paprsek měsíčního světla, dotkl se vrcholku její hlavy a způsobil, že vypadala, jako by měla svatozář. Karím

si připomněl, že na této ženě rozhodně není nic andělského, ale i tak pocítil podivné napětí a neklid u srdce. Možná nevidí její tvář, ale z jejího hlasu a postoje jasně poznal, co cítí. Je vyděšená k smrti. A on si hnusil muže, kteří zastrašovali ženy. Potlačil však svoje rytířství a připomněl si, proč zde je. Možná, že trochu toho strachu bude pracovat pro něj.

Prue zaznamenala lehký cizí přízvuk, který si hodlala zapamatovat, až bude vypovídat na policejní stanici. Pokud se samozřejmě na policejní stanici dostane, to je jasné. Možná se tady vybavuje s vražedným maniakem, který nemá v úmyslu nechat ji, aby ještě v životě s někým mluvila. Už brzy z ní nemusí být víc než položka statistiky kriminalistického ústavu.

Bože…

Prue se kousla do rtu. Musí se odsud dostat v jednom kuse -prostě musí. Ian už nikoho jiného nemá. Myšlenka na jejího bratra, který by zůstal na světě úplně sám, jí vehnala slzy do očí. Potřásla hlavou a zakázala si na něco takového myslet. Nesmí přemýšlet jako oběť, jinak se z ní oběť stane - přemýšlej jako někdo, kdo se z toho dostane, poručila si v duchu ostře.

„Toho jste si všiml, když jste to tady prohledával, jak předpokládám.” Zachvěla se a poprvé do důsledků pochopila, proč se lidé, kterým se někdo vloupal do domu, cítili osobně napadení. „Jak vůbec můžete v noci spát?”

„Mohl bych vám položit tutéž otázku.”

Prue ve tmě potřásla hlavou. Zřejmě tady má co dělat s nějakou nevyrovnanou osobností - žádné jiné vysvětlení neexistuje. Přišla jí na mysl její předchozí myšlenka. „Vy jste mě špehoval?”

„Nedělejte si iluze.”

Prue polkla ostrou poznámku, která se jí drala na jazyk. Tady je na místě takt a diplomacie - a ty nepatřily mezi její největší talenty…

TŘETÍ KAPITOLA

„Jaký parfém používáte?”

„Já… nepoužívám parfém.” Věděla, že teď už balancuje na pokraji slepé paniky a slyšela uvnitř hlavy hlas, který ji nabádal, aby okamžitě změnila téma. „Mám v peněžence pár liber,” oznámila mu a tiskla si otevřené okraje košile kolem těla tak silně, až jí zbělely klouby na rukou.

„Nechci vaše zatracené drobné.”

Při tom pohrdavém tónu, který zazněl v jeho hlase, se v ní něco zlomilo. Zapomněla najednou na opatrnost a diplomacii. Promluvila hlasitě a ostře, než se dokázala zarazit. „Jestli tedy nechcete peníze, mohu jen předpokládat, že tohle je pro vás jediná možnost, jak se podívat na svlékající se ženu, vy slizký, nevychovaný, perverzní slídile!”

Karím cítil, že se mu hrne do tváří krev. Byla pravda, že nebyl nijak pyšný na to, že oddálil chvíli, kdy jí dal najevo svou přítomnost v místnosti. To určitě neměl původně v úmyslu.

Znal ženy, pro něž byl striptýz formou umění, ale na tom, jak tato žena odhalila svoje ženské křivky, nebylo nic svádivého nebo vědomě lechtivého. Proto mu připadalo ještě bizarnější, že z ní nemohl spustit zrak. Možná, přemýšlel, za to mohla ta vůně ve vzduchu. Sice popřela, že by

používala parfém, ale to není možné - musí nějaký mít. V okamžiku, kdy vstoupila do své ložnice, ta znepokojivá vůně výrazně zesílila.

Rozhostilo se mezi nimi úplné ticho, které přetrvávalo. Prue si během odtikávajících vteřin divoce přála, aby dokázala před chvílí udržet svůj temperament na uzdě. Nemělo smysl na něj útočit, když neměla ani to nejmenší ponětí, čeho je schopen.

Najednou se rozsvítila lampa - a ona začala při pohledu na muže, který seděl jen dva metry od ní, přemýšlet, zda existuje něco, čeho by schopen nebyl.

Zadržela dech a rozevřela oči dokořán. Byl to ten nejneuvěřitelněji vypadající muž, na němž kdy spočinul její zrak - mimo říši fantazie.

Pod strachem a odporem k celé této situaci si Prue uvědomovala, že se v ní vzmáhají jakési prastaré pocity - pocity, které se styděla připustit byť jen sama před sebou.

Seděl uvolněně, konečky prstů obou rukou měl spojené před sebou a dlouhé nohy měl natažené. Tvářil se lakonicky, jeho zamyšlený a nehybný pohled spočíval na její tváři.

Byl oblečen od hlavy až k patě v černém. Od černého oblečení se však odrážela zlatohnědá barva jeho pokožky. Vlnité vlasy s modře kovovým leskem na černočerném podkladě, mu spadaly k límci - či spadaly by mu, kdyby nějaký límec měl. Jeho rysy -široká smyslná ústa, rovný aristokratický nos a vystouplé lícní kosti - v sobě nesly klasickou dokonalost.

Jedním plynulým pohybem vstal z křesla, avšak ona byla příliš ochromená, než aby cítila strach odpovídající situaci. Hlavou dosahoval až k odhalenému nízkému dřevěnému trámu. Musí mít určitě sto devadesát centimetrů, možná i víc, ale na jeho atletické postavě nebylo nic, co by mu dodávalo čahounský vzhled. Síla, moc a vnitřní vznešenost - to byly výrazy, které jí při pohledu na něj vytanuly na mysli.

Tyčil se nad ní, prohlížel si ji s očividným nesouhlasem, jeho pronikavý modrý pohled se zastavil na zdvíhajících se kopečcích jejích ňader. „Řeknete mi, kde je moje sestra.”

Prue se nahrnula krev do tváří, když se konečně sebrala. Ano, sice má ten muž víc sexuálního charisma, než kdokoli, koho zná,

ale to z něj nedělá méně nebezpečného protivníka. Naopak, i kdyby náhodou nebyl vraždícím šílencem, ta vlastnost z něj dělá ještě mnohem nebezpečnějšího muže. Muž, který vypadá jako on, určitě za sebou nechává spousty zlomených srdcí a roztříštěných snů.

Zhluboka se nadechla a zvedla hlavu. Rozhodla se, že mu nedopřeje to potěšení, aby mu ukázala, jak velký má strach. Je to prostě slaboch, který má potěšení z toho, když vidí, jak jsou jeho oběti vyděšené - a já nejsem oběť, připomněla si v duchu důrazně.

Jediný únik pro ni představovaly dveře, ale on jim byl teď blíž než ona. Kdyby se k nim pokusila dostat, snadno by ji zastavil. Musí se k nim dostat dřív, než si ten chlap uvědomí, co má v úmyslu.

„Můj přítel přijde za pár minut. Je velký a… a… a hraje ragby!”

Muž zvedl jedno tmavé obočí. „Na jaké pozici?”

Prue jeho reakce uvedla do rozpaků. Zamračila se a po milimetrech se snažila posouvat ke dveřím, zatímco bojovala s touhou rozběhnout se k nim.

„Cože?”

„Na jaké pozici hraje?”

„Pozici?” Asi má co dělat s někým, kdo to nemá v hlavě úplně v pořádku - doufala jen, že to je jen nějaký neškodný blázen. Ačkoli na druhé straně - když na něj hleděla, rozhodně na ni dojem neškodnosti nedělal. „Jak to mám vědět?”

Když mluvil, nedělal nic dalšího, nesnažil se ji popadnout a držet. Byl však už natolik blízko, že cítila jeho mužskou vůni a v koutcích očí viděla jemné vrásky.

Bez jediného varování se jí sevřel žaludek touhou. Vydělená tímto vývojem sklopila zrak a snažila se uklidnit. Nemohla se na něj dívat, příliš ji to zneklidňovalo. Nakonec naklonila hlavu na stranu a pronesla s větší odvahou, než jakou cítila: „Podívejte se, asi bych vás měla varovat. Dělám judo.”

„No, to je od vás skutečně sportovní přístup, že mě takhle varujete.”

Ten pobavený hlas způsobil, že si náhle připadala jako myš, s níž si pohrává velká zlomyslná kočka. Ten chlap očividně nevěří ani jedinému slovu z toho, co mu povídá. Pro jednou už měla té diplomacie až po krk.

Zapomněla na svůj úmysl udržet ho v co nejlepší náladě. „Ano, jsem vyděšená k smrti,” pronesla s neobyčejnou upřímností. Zvedla k němu zrak a podívala se na něj s odporem. „Jsem si jistá, že si to užíváte a připadáte si jako veliký chlap,” dodala pohrdavě.

V Karímových očích zasvítilo něco, co se podezřele podobalo obdivu. Ať byla slečna Prudence Smithová jakákoli, rozhodně nebyla zbabělá.

„Ještě chci dodat, že opravdu doufám, že vás pošlou na dlouhou dobu do vězení.” Odvrátila oči a snažila se posoudit, jestli je teď dost blízko dveří na to, aby k nim stihla doběhnout dřív než on.

„To není dobrý nápad.”

Do obličeje se jí vplížil provinilý výraz.

„O čem to mluvíte?”

Přistoupil k ní blíž. „Mluvím o útěku, který si tak horečně plánujete v hlavě.”

Nemusel mít strach. Nebyla by schopna běžet, protože měla nohy prakticky přilepené k podlaze samou hrůzou. „Jestli se mě dotknete, začnu křičet.” Možná by mohla začít křičet, i kdyby se jí nedotkl. Rozhodně věděla, že nechybí mnoho a její nervy to vzdají.

„Podívejte se,” pronesl znuděně. „Můžeme přestat s těmi dramaty?” Vzal z věšáku na dveřích její župan a prudce jí ho

hodil.

„Dramata?!” vydechla nevěřícně. „Najdu ve své ložnici nějakého šílence… ” Zavrčela a natáhla si volný župan přes košili. „Řekněte mi, kde je moje sestra.”

Prudence by mu ráda řekla cokoli, co by chtěl vědět, pokud by to znamenalo, že ten nebezpečně přitažlivý muž zmizí z jejího domu. Měla však problém - netušila, co chce vlastně slyšet.

„Vaše sestra…?” pronesla tázavě a hrála o čas. Dveře jí stále ještě připadaly jako možnost, kterou nesmí ztrácet ze zřetele. A

vzhledem k tomu, že ustoupil, aby jí podal ten župan, její šance na útěk byla teď o něco vyšší.

Karíma všemi póry opouštěla trpělivost. Chladně na ni hleděl a cítil hněv. Není pochyb o tom, že si myslí, že ji ty její velké oči dostanou z potíží. „Moje trpělivost není nekonečná.”

Spíš žádná. Ten chlap má v sobě jakousi vznětlivost, která - i kdyby byl náhodou příčetný, což zcela očividně není, by z něj dělala člověka, kterému je rozhodně radno se vyhnout. „Jmenuje se nějak?” Zdálo se jí rozumné předstírat ochotu spolupracovat.

„Suzan Al-Ahmadová.” „Suzan… ? Já ale žádnou -” Zarazila se, když jí došla určitá možnost. Pohledem se zabodla do jeho dokonale tvarované tváře - nenacházela však žádnou rodinnou podobu mezi tímto ničivě přitažlivým vetřelcem a něžnou inteligentní dívkou, kterou donedávna učila.„Nemáte přece na mysli Suzan Armandovou, nebo ano?“Prue vzala jeho netrpělivý pohyb hlavou jako přitakání. „Suzan je vaše sestra? Proboha, ale ona -” „Ztratila se.”

„Chtěla jsem říci, že je normální. Ale… cože? Ztratila se?” Zarazila se najednou, když jí došlo, co slyšela. „Suzan se ztratila?” Zatvářila se zmateně. „Ztratila se, protože utekla -nebo snad…?”

„Pěkný pokus, slečno Smithová, ale vaše snaha předstírat upřímnost se u mě zcela míjí účinkem. Vím velmi dobře, že za zmizením sestry jste vy. Svěřila vám svou pravou identitu? Možná vás bavilo ji podporovat - nebo to vše dokonce vymyslet.” Ještě si neučinil úsudek ohledně toho, jak moc je Prudence Smithová v celé věci angažovaná. Ale byl rozhodnutý, že až to zjistí, jeho trest bude odpovídat zločinu. „Věřte mi, že budete litovat dne, kdy jste se začala plést do záležitostí mojí rodiny.”

Prue na něj zírala. Určitě musel zešílet. „Já? Proč bych se proboha měla…? Podívejte se, tohle začíná být opravdu hodně hloupé. Mluvíte, jako bych byla součástí nějakého podivného spiknutí a vlastně…” dodala, když si uvědomila, že má jen jeho slovo na to, že je Suzaniným příbuzným, „vlastně se mi nikdy nezmínila o tom, že má bratra, abych byla upřímná.”

„Vy pochybujete o mém slovu?”

Zasmála se, když viděla jeho nevěřícný výraz. Zvuk jejího smíchu způsobil, že mu z modrých očí začaly doslova sršet blesky.

„Mně se však zmínila o vás.” Neomaleným pohledem si změřil její křivky, než se jí opět podíval do tváře. Vzhlédl právě včas na to, aby viděl, jak jí do čela spadl pramen blond vlasů.

Prue, která se pod jeho zkoumavým pohledem začervenala, stiskla rty a utáhla si pásek županu ještě těsněji. Neuvědomila si, že ten pohyb jí odhrnul límec z hrudníku a že jeho pohledu odhaluje zdvihající se horní část ňader s jejich krajkovou pokrývkou. Nepřála si ani vědět, co o ní Suzan říkala tomuhle darebákovi, že se na ni dívá s takovou nenávistí.

„Suzan Vás považuje za svůj životní vzor.”

„Opravdu?” Prue byla doslova šokovaná. Potřásla hlavou, jako by jeho slova odmítala.

Ten muž náhle vytáhl z kapsy její leopardi kalhotky s růžovou krajkou. „Jen doufám, že od vás nepřevezme i vkus ohledně spodního prádla. A nebo - když už jsme u toho -vaši morálku.”

Barva se jí nahrnula do tváří, ačkoli tentokrát to byl spíše hněv. „Odpusťte mi, že se necítím nakloněná poslušně přijmout lekce morálky od muže, který se mi vloupe do domu, prohrabuje se mými věcmi a vytáhne z kapsy moje kalhotky!” Těžce dýchala, vztáhla ruku a vytrhla mu ten urážlivý předmět z prstů.

Nastala chvíle ticha. „Tak se mnou nebudete hovořit.” Pohlédla na jeho snědou tvář, která potemněla hněvem, na bílou linku, která lemovala jeho rty - rty, které jí naznačovaly, že jejich majitel je schopen velké krutosti i vášně.

Nebyla si jistá, které z těch dvou zjištění jí nahánělo víc strachu.

„Slyšel jste už někdy o svobodě projevu?” „Během naší rozmluvy byste něco takového měla považovat za výsadu, nikoli za právo.”

Založila si ruce v bok a nechtěně tak přitáhla jeho pozornost ke svému tělu. „A co s tím uděláte? Nasadíte mi

roubík?”

„Udělám něco mnohem horšího, pokud mi neřeknete to, co chci vědět. A prosím vás,” zaprosil ironicky, „neplýtvejte časem na další představení upřímného šoku a na předstírání, že nevíte nic o nekritickém obdivu, který k vám vaši studenti chovají. Nemám pochyb o tom, že je to pro vás nesmírně příjemné, když máte před sebou spoustu mladých lidí, kteří visí na každém vašem slovu. Poskytuje vám to moc,” pokračoval temně, „moc, kterou je velmi lehké zneužít. Pokud budete plnit hlavy nevinných mladých dívek nesmysly, podporovat je v tom, aby odvrhly rodinné hodnoty, aby sexuálně experimentovaly -”

Při posledním neomaleném obvinění, které probudilo Prue z transu, v němž naslouchala jeho blábolům, našla opět svůj hlas. „Počkat, počkat. Učím svoje studentky literaturu. A,” dodala s žalostným výrazem - přece jen žijí v reálném světě, „taky se snažím je dokopat k tomu, aby měly dobré výsledky. V žádném případě je nepodporuju vtom, aby měly sex!”

Její hlas směrem k posledním slovům vystoupal do nebezpečných výšek. Ten chlap je šílenec. Přinejlepším zjistí, že se stala terčem nějakého poškádlení svých žákyň, které shledávají skutečnost, že jejich učitelka nikoho nemá, za poměrně legrační.

„A nebo s nimi také navštěvujete divoké pijácké večírky!”

„Večírky? Cože? Ach, u Sarah… Nebyla jsem tam ani dvacet minut. Přišla jsem jen zkontrolovat, jestli se jim to nevymklo z rukou. Bylo to trochu nevinné zábavy - a rozhodně se tam nepilo! Dívky nepily v žádném případě, ale chlapci, kteří tam přijeli, byli trochu… no, přiopilí. Ti taky narazili do brány…” No, vlastně z nich měla tehdy Prue doopravdy strach. Neudělala však tu chybu, aby jim ho dala najevo. Místo toho jim velmi rychle a autoritativně ukázala dveře.

„Věděla jste o tom večírku a nepokusila jste se ho zastavit.”

Prue, která si tehdy přála, aby to udělala hned v tom okamžiku, kdy na místo přišla a našla tam ty kluky oblečené v kůži u nabourané brány, se začervenala. „Připouštím, že to byla

hloupá situace,” řekla. „Ale pomáhala jsem policii.” Rozšířily se jí oči. „Bože můj, to jste byl tedy vy, kdo mi napsal ten neskutečně povýšený a hrubý dopis? Myslela jsem si, že jste Suzanin otec.”

„Naštěstí pro vás nejsem. Nejsem ničí otec. A pokud jde o to, že můj dopis byl podle vás hrubý…“Zdvihl ironicky obočí. „Suzan obdivuje váš intelekt. Já, na druhé straně, neshledávám nic, co bych měl v tomto směru nějak zvlášť obdivovat.” Jeden koutek úst se mu zkřivil v úsměvu, když si opět líně přeměřil její tělo. „Ačkoli,” zavrčel hrdelním hlasem, při jehož zvuku se Prue sevřely vnitřnosti, „máte lepší tělo, než jsem předpokládal.” Nadechl se a znovu si ji prohlédl od hlavy až k patě. „O mnoho lepší. Kdybyste někdy uvažovala o změně kariéry, klidně byste se mohla vrhnout na kariéru modelky.”

Prue stiskla rty. „Víte toho o mně asi víc než já,” měřila si ho zhnuseně. „Chápu už teď, proč se mi o vás Suzan nikdy nezmínila. Kdybyste byl můj bratr, taky bych se snažila předstírat, že neexistujete.”

„Kdybych byl váš bratr, držel bych vás pod zámkem,” odpověděl s přivřenýma očima. Pochyboval však o tom, že by to udrželo muže v uctivé vzdálenosti. Žasl nad tím, že v jejím domě neshledal žádné známky mužské přítomnosti. Nedávalo mu žádný smysl, že by žena s takovým tělem neměla milence. „Nikdy jsem sice nebyla v Paříži, ale mám podezření, že něco takového by s Francouzkami moc nešlo dohromady.” „Já nebydlím v Paříži.”

Měl tam však byt, to ano - ačkoli si nevybavoval, kdy v něm naposledy spal. Karím nedopřál sluchu lékařům, kteří mu v poslední době silně doporučovali, aby král zpomalil pracovní tempo. Věděl, že jeho otec by vědomě nic takového nepřipustil. Víc a častěji však místo toho na sebe bral nejrůznější úkoly, s nimiž by se za normálních okolností vypořádal král. Doufal, že ho tak zbaví významné části napětí, což - jak se ukázalo -nepřineslo žádoucí ovoce.

„Nejsem Francouz.”

„Ale Suzan -”

Přerušil ji mávnutím jeho krásné ruky. „Suzan také není Francouzka. Jsme členové královské rodiny na Zafsidu, ačkoli naše babička Francouzka skutečně byla.”

Ach… takže to není jen šílenec. Ještě navíc trpí bludy. Možná tohle není jeho jediný blud, uvědomila si a násilím odtrhla oči od jeho dlouhých štíhlých prstů, které ji nevysvětlitelně fascinovaly.

„To je tedy skutečně zajímavé.”

Aspoň se mu podařilo potvrdit její podezření, že tady má co do činění s totálním bláznem. Ačkoli, to musí uznat, je hodně přesvědčivý. Ta jeho arogance… ta rozhodně v sobě má královskou kvalitu.

Karím, který ještě nikdy nezažil, že by někdo pochyboval o jeho královském postavení, nevěděl, jak reagovat na to,

že se ho tahle znepokojující blondýnka očividně snaží uklidnit.

„Takže to z vás asi dělá něco jako šejka, ne?”

ČTVRTÁ KAPITOLA

„To ze mě dělá hlavně někoho, kdo velmi rychle ztrácí trpělivost,” odsekl a hleděl na ni s nepřátelským leskem v očích. Nebylo pro něj jednoduché svěřovat cizím lidem okolnosti svého života, cítil však, že za daných okolností nemá na vybranou-musí s pravdou ven.

„Neví se o tom,” začal upjatě, „ale náš otec -”

„Je to také šejk?” zeptala se s předstíraným zájmem.

„Ve skutečnosti je to král.”

Tato odpověď vyrazila z Prudence nervózní smích, který se snažila zamaskovat kašlem.

„Zaskočilo mi.” Riskovala krátký pohled ke dveřím. „Váš otec s vámi přijel?”

Ještě deset centimetrů, a bude schopna doběhnout ke dveřím, než ji bude moci zastavit. Její další plány byly trochu mlhavé, ale ujišťovala se, že cokoli bude lepší, než aby s ním nadále zůstávala v jedné místnosti.

„Náš otec je momentálně ve Švýcarsku. Včera prodělal naléhavou operaci srdce. Až se zítra ráno probudí, Suzan bude u jeho postele, kde měla být už teď, nebýt vašeho vměšování. A teď mi -” Náhle vztekle vykřikl, když viděl, jak se vrhla ke dveřím. Vztáhl k ní ruku.

Prue najednou vnímala, že ji otočil dokola, zvedl do vzduchu a prudce přitiskl ke své hrudi. Zoufale vykřikla.

To, že ho jeho zásah zjevně nestál žádné úsilí, v ní vzbudilo další porci strachu.

Divoce kopala nohama, které měla několik centimetrů nad zemí. Dívat se na něj z určité vzdálenosti - to byla jedna věc. Něco docela jiného bylo, když ji držel zády přilepenou ke svému tělu. Už necítila ani strach, ne, dostala se až daleko za něj. Strach by byl pro ni asi daleko lepší než co se formovalo v jejích útrobách a co se podezřele podobalo vzrušení.

Začala se mu bránit ještě divočeji, když ucítila jeho vůni, která její zmatek ještě zvýšila.

„Přestaňte, vy hloupá,” poručil jí Karím a sykl bolestí, když se jí podařilo kopnout jej do kolene.

„Postavte mě na zem,” vykřikla. „Okamžitě, vy surovče!”

„Až se uklidníte.” I když s ním bojovala, byl si Karím vědom její měkkosti a vůně, která ho neustále mučila. Na někoho, kdo byl samá křivka a oblina, bojovala jako lev.

„Já jsem klidná!” vykřikla. „V tom případě vás opravdu nechci vidět v situaci, kdy byste se přestala ovládat. A teď mě poslouchejte.”

„Mám na vybranou?” S úlevou, že opět stojí oběma nohama na pevné zemi, se přestala bránit. „Kdyby vám to nevadilo, ráda bych zase chvilku dýchala. A kromě toho mám poměrně hluboký vztah ke svým žebrům.”

Než si měla čas uvědomit, že už ji nesvírá ocelovým stiskem, cítila, že ji otáčí čelem k sobě. Jednu těžkou ruku jí položil na rameno a druhou ji vzal za bradu. Jejich oči se setkaly a Prue začaly opouštět síly k odporu.

„Stanovíme si pravidla.”

Prue otevřela ústa, ale okamžitě zjistila, že má přes ně položený jeho prst. Její věznitel potřásl hlavou. „Vy budete poslouchat. Já budu mluvit. A pak mi povíte to, co potřebuju vědět. Jmenuji se Karím al-Ahmad. Jsem nejstarší syn Taira al-Ahmada, který posledních čtyřicet let vládne Zafsidu. Moje sestra Suzan strávila poslední dva roky inkognito, protože navštěvovala velmi exkluzivní dívčí školu. Jediní lidé, kteří znají Suzaninu pravou totožnost, jsou vaše ředitelka, inspektor a samozřejmě Samir a Malik.”

„Kdo je Samir a Malik?”

Karím se zamračil nad jejím přerušením. „Mladší zahradník a školník,” odpověděl a hleděl, jak na něj vykulila oči. „Zjistíte, že se po prázdninách už do školy nevrátí.”

Tohle přece nemůže být pravda… Nebo snad ano? Šejkové se přece nepotulují po anglickém venkově, nevloupávají se do domů a neterorizují jejich obyvatele! A i kdyby to dělali, nikdy by nemohli vypadat tak, jak vypadá on. „Chcete mě zatáhnout do těch vašich fantazií?” zeptala se prudce.

„Chcete nějaký důkaz?”

Prue se dívala, jak si stáhl z ruky kovové, draze vyhlížející hodinky. Pak se dotkla svojí tváře tam, kde se jí před chvílí dotýkaly jeho prsty.

„Přečtěte si věnování na zadní straně pláště. Byl to dar od mojí matky k šestnáctým narozeninám.”

Prue se podívala na hodinky, které před ní držel. Po chvíli povzdechla a potřásla hlavou. „Ne, věřím vám.” A skutečně mu věřila. Někdy byla pravda daleko bizarnější než jakákoli fantazie, kterou by si kdokoli byl schopen vysnít. Tohle byl zjevně stejný případ. „Takže se… promiňte… se Suzan se tedy něco stalo,” zeptala se.

„Je to pro vás novinka?” Prue mu pohlédla do očí. „Ano, je,” odpověděla a založila si ruce v bok.

Její gesto zvýraznilo křivky jejího těla. Karím zjistil, že myslí na to, jak zářila ve tmě.

„A ví o tom, že váš otec - tedy král - je nemocný?”

„Rašíd jí to chtěl sdělit, když pro ni jel do školy, ale to se nepodařilo, protože ji nenašel.”

„Nevím, kdo je Rašíd,” vpadla mu do řeči. „A ani nechci. Věřím vám ale - a nedokážu uvěřit, že něco takového říkám - že jste šejk nebo princ nebo něco takového.”

„Vlastně obojí.”

„Bože, tak to jen vysvětluje vaši nadměrnou dávku arogance.” „Nejsem arogantní.”

Ignorovala jeho poznámku. „Ale každopádně já nejsem vaše poddaná ani otrokyně. Ačkoli bych vám moc ráda pomohla, pravda je taková, že nemám ani nejmenší ponětí o tom, kde Suzan je.” „Ale máte.”

Jeho naprosté přesvědčení bylo nesmírně frustrující.

„Přemýšlejte,” nařídil jí a stál nad ní jako temný anděl pomsty. „Moje sestra mimo školu nikoho neznala. Nemohla odejít bez něčí pomoci - bez vaší pomoci, pokud to řeknu jasněji.”

„Ale proč bych jí v něčem takovém měla pomáhat?”

„Myslím, že ze stejného důvodu, z jakého jste ji naváděla, aby se s batohem vydala do Austrálie.”

„Nikoho jsem nenaváděla! Jen jsem řekla, že jsem si něco takového vždycky přála udělat. Jestli to už musíte vědět.” vyštěkla na něj, „vždycky jsem záviděla ostatním, kteří to udělat mohli.” V jejich věku čelila zodpovědnosti za výchovu svého mladšího bratra.

Její námitky odsunul stranou. „Suzanin vzkaz dával jasně najevo, že jede někam na určité místo - a tam se má s někým setkat.” Přivřel oči a pozoroval změnu jejího výrazu. „Teď vás něco napadlo, že je to tak?”

Prue potřásla hlavou. Železné sevření prstů, které ji držely za paži, ještě zesílilo. Zamrkala bolestí. „O nic nejde,” protestovala a třela si rukou místo, kde ji sevřel. „To posoudím sám.”

S úlevou zjistila, že se jí už nedívá do tváře, ale na paži, kterou si třela. „Říkám vám, že o nic nejde.” I ona slyšela ve svém hlase nejistotu.

„Někoho kryjete.” Jeho ocelový modrý pohled se opět vrátil k její tváři. „Koho?”

Prue sklopila zrak a věděla, že musí vypadat provinile.

„Svého milence?”

Začervenala se. „Samozřejmě, že ne.” Co to s tím chlapem je?

Zdálo se jí, že její neexistující milostný život je pro něj úplnou obsesí!

„Tak koho?”

„Ian, můj mladší bratr, mě jeden víkend přijel navštívit,” připustila nakonec, neschopna spustit svůj fascinovaný zrak z jeho zaťaté čelisti. „Suzan se s ním setkala. Zdálo se mi, že spolu vycházejí docela dobře.”

„Takže vy jste zrežírovala spojení mezi vaším bratrem a mojí sestrou?”

Prue ostře vydechla. „Ne, to jsem neudělala.” Ten člověk má neuvěřitelnou schopnost každé její slovo převrátit vzhůru nohama, a to se jí skutečně už začínalo zajídat. „Proboha, vždyť muž a žena si snad mohou vyměnit pár slov, aniž by šlo o něco sexuálního!”

Rozhodně, když šlo o jejího bratra… ale s tímto mužem? Vrhla na něj krátký pohled zpod řas a zachvěla se. Musela si připustit, že pro Karíma Al-Ahmada něco takového neplatí. Sexualita byla naprosto integrální součástí jeho osobnosti -nebylo možné ji přehlédnout či ignorovat. Naopak - bylo velmi snadné nechat se jí vyvést z míry.

Není to přesně to, co se teď mezi nimi děje?

Jeho oči spočinuly na oblých konturách jejích ňader a výraz v jeho očích, když se na něj podívala, v sobě nesl nestoudné přesvědčení. „Tak naivní snad nemůžete být.”

„Bylo to nevinné setkání,” trvala na svém. „Můj bratr byl u mě na návštěvě a Susan -”

„Suzan,” opravil ji se sevřenými rty.

„Dobře - Suzan,” opakovala poslušně, „mi přišla vrátit knihu.”

„Nechala jste je o samotě?”

„Ani v nejmenším si na to nepamatuju. Ale jestli máte starost o ctnost své sestry, nemusíte. Můj bratr není takový.” „Všichni muži jsou takoví, když mají k tomu příležitost. Jak je váš bratr starý?” „Je mu dvacet.”

„Dvacet!” vybuchl. „To už není žádný hoch, to je muž!”

„Jsem si jistá, že jste v tom věku už měl na svém kontě množství ženských trofejí, ale ujišťuji vás, že můj bratr je… ” Loajalita ji zastavila, když chtěla říci divný. „Zajímá se víc o knihy.”

„Jste jeho sestra, takže tomu určitě věříte. Ačkoli musím říct, že se chováte spíš jako jeho matka.”

„Byla jsem několik let spíše jeho matkou,” odsekla. „A co vaši rodiče?” „Už nežijí.”

„A kde je teď váš bratr?”

Zasmála se. „Jasně, řeknu vám to, vy tam vpadnete a k smrti ho vyděsíte.” Ian by rozhodně nevěděl, jak si poradit s takovým mužem.

A ty to snad víš?

„Naznačil jsem snad nějak, že to byl ode mne návrh…? Moje chyba.” Bělostné zuby se zablýskly v nebezpečném úsměvu.

„Nebyl.”

Už se neusmíval nebezpečně ani jinak. „Řeknete mi, kde je váš bratr. Jinak budete litovat.”

„A co si asi tak myslíte, že mi můžete udělat?” „Ujišťuji vás, že je toho dost. Kdybyste ztratila práci, ztratila byste zřejmě i svůj domov, protože - pokud tomu správně rozumím - vám ho poskytuje škola. A možná by pro vás bylo doopravdy těžké sehnat další místo bez dobrého doporučení.”

Pohlédla mu do očí a okamžitě věděla, že to nejsou prázdné hrozby. Byl víc než ochoten je naplnit.

„Slibte mi, že mu neublížíte.”

„Cože?”

„Slyšel jste, co jsem vám řekla. Pokud mi neslíbíte, že na Iana nevztáhnete ruku, nic vám neřeknu.”

Karím frustrovaně pohlédl na hodinky. „Máte mé slovo,” pronesl nakonec váhavě. „Tak mi řekněte, kde je.”

Prue to udělala. „Nebylo mezi nimi nic, co by bylo byť jen vzdáleně romantického,” dodala. „Mohla bych na to přísahat. Suzan se zajímala o to, jak se vyučuje na univerzitě a -”

„Oblečte si nějaké šaty.”

„Cože?”

„Oblečte se. Pojedete se mnou.”

Všechen ten arogantní přístup se jí už dokonale hnusil. Představa, že by s ním měla trávit další čas ve stísněném prostoru auta, byla nesnesitelná - ne, o tom se nedalo ani uvažovat. „S tím rozhodně nepočítejte!” vykřikla a potřásla divoce hlavou.

„Mám jen vaše slovo, že informace, které jste mi dala, jsou správné. Snadno bych mohl přijet na místo a zjistit, že tam o vašem bratrovi nikdy nikdo neslyšel. A nebo,” dodal a přerušil její protesty, „byste vteřinu poté, co odejdu, telefonovala na všechny strany, abyste ho varovala.”

Prue se začervenala, ale nechtěla před jeho vědoucím úsměvem sklonit hlavu.

„V tom případě bych taky mohl zjistit, že ptáčci uletěli. Takže, jak vidíte, není jiná možnost - prostě se mnou pojedete. Dobrovolně, nebo jinak. Pokud vás to nějak utěší, rozhodně bych si vás jako společnici na cestování nevybral, kdybych měl možnost.”

S kýmkoli jiným by mohla předpokládat, že hrozivé dobrovolně, nebo jinak je jen slovní obrat, který by ji měl zastrašit k poslušnosti. Ale Prue začínala chápat, že hrozby tohoto muže nejsou plané.

Když snila o tom, aby potkala muže, který stojí za svým slovem, nepředstavovala si nic takového. Osobnost, kterou hledala, souvisela spíše s upřímností, otevřeností a přímostí - ne s hrozbami a zastrašováním.

Přivřela oči a nepřátelsky si ho měřila. Muž jejích snů by taky rozhodně nevypadal takhle. Nikdy ji nepřitahovaly tmavé typy -nanejvýš v nějakých romantických příbězích.

„Nemáme čas, takže se oblečte a vyrazíme. Nebo… “

„Nechte mě hádat. Nebo mě oblečete sám?” „Chtěl jsem říct nebo pojedete takhle. Ale obě varianty jsou pro mě snesitelné, pokud budeme ve čtyřech minutách na cestě.”

V koutku úst se mu objevil úsměv, který vypadal poměrně pobaveně.

„Čtyřech? Proč ne ve třech nebo v pěti?” „Ztrácíte čas.”

„Skutečně si myslíte, že se budu oblékat, když tady takhle

stojíte?”

Zvedl obočí. „To je skutečně povedené představení falešné cudnosti.”

Na jejím studu však nebylo falešného vůbec nic. Myšlenka na to, že se bude dívat na její tělo, Prue zmrazila krev v žilách.

„Je poměrně pozdě na to, abyste byla nějak přehnaně prudérní. A já vás nespustím z očí, dokud nebude moje sestra v bezpečí.”

„Na tom, že se necítím dobře, když se cizí muž dívá, jak se oblékám a svlékám, není nic prudérního.” Zřejmě si udělal o její morálce nějakou podivnou představu z těch kalhotek. „Budu se snažit ovládat svoje nízké pudy,” slíbil jí ironicky.

V tom okamžiku by Prue dala všechno, aby mohla z jeho tváře nějak setřít ten nadřazený úsměv. „Jste odporný.” „Plýtváte časem.”

Otočila se k němu zády, přitáhla si plátěné kalhoty a bílé tričko ze sloupečku vypraného prádla na posteli. Pak si natáhla kalhoty a teprve pak vyklouzla ze županu. Bylo naprosté ticho.

Nebylo snadné předstírat, že je v pokoji sama, když měla dětinský pocit, že ji známkuje od jedné do desíti.

Asi deset vteřin jí trvalo, než si svlékla košili a natáhla si čisté tričko.

Pak si prohrábla vlasy a otočila se k němu. „Uvědomujete si, že je to únos? A únos je velmi vážný zločin.”

Karím hleděl na její vlasy, které se jí vlnily kolem ramen. Pak se setkal s jejím planoucím pohledem. „Ne -únos by byl, kdybyste cestovala svázaná v kufru auta. Já vás nechám sedět vpředu.”

„Nemáte ani ponětí,” vypravila ze sebe, „jakým mne to naplňuje štěstím.”

A ta ironická poznámka z něj vyrazila solidní dávku suchého smíchu.

PÁTÁ KAPITOLA

„Musíte jet tak rychle?” Posledních dvacet kilometrů vůbec nesjeli z nejrychlejšího dálničního pruhu. „Nepřekročil jsem povolenou rychlost.” „Zdá se mi, jako byste ji překročil,” zavrčela. „Chtěla byste řídit místo mě?” „Rozhodně bych se cítila bezpečněji.” „Ale já ne,” odsekl.

„Mohou ženy u vás doma vůbec řídit?”

„Bohužel ano. Ne každý pokrok je pozitivní.” Prue vytáhla mobilní telefon z kabelky. „Možná se mýlím - třeba tam vaše sestra vůbec není. Neměla bych zavolat a zeptat se?”

Karím se na ni po straně podíval a udiveně potřásl hlavou. „To vážně vypadám jako úplný hlupák?”

Ne, vypadal spíš jako naprostý barbar - a barbarem také byl. Muž z pouště, schopný čehokoli.

„Není divu, že Suzan utekla, jestli je tam u vás víc takových, jako jste vy.” Pak se tajně podívala na jeho profil. Její poslední poznámka se zdála spíš nepravděpodobná. Pochybovala o tom, že by na celé planetě mohl být druhý takový muž, jako je ten, který sedí vedle ní.

„Jestli se jí něco stane, učiním vás za to osobně zodpovědnou.”

„To je nespravedlivé!” vybuchla Prue. „Už tak se cítím provinile - a nemám proč. Dokonce ani vůbec nemusí být u Iana! Co když tam není? Co pak uděláte?”

Karím stiskl čelisti. „Pro vaše dobro doufám, že tam bude.” Pohlédl na ni a Prue naskočila husí kůže. „Jak je to ještě

daleko?”

„Zabočte na příštím výjezdu z dálnice.”

Vrátný poznal Prue okamžitě a pozdravil ji jménem. Pak ji informoval, že její bratr je v pokoji a pravděpodobně, jak je jeho zvykem, pracuje i přes noc. Pak ji vyzval, ať jde za ním nahoru. Karímovi se uctivě uklonil. Prue začínala mít podezření, že jen málo lidí by zpochybňovalo právo Karíma al-Ahmada být tam, kde se mu zlíbilo - a ještě méně těch, kdo by se v jeho přítomnosti odvážilo chovat neuctivě.

„Číslo?” vyštěkl na ni Karím a předešel ji, když došli ke kamennému schodišti. Už se neunavoval ovládáním rostoucí netrpělivosti.

„Dvacet dva. Jeho pokoj je až nahoře,” varovala ho -ne, že by předpokládala, že tohoto muže zpomalí pár poschodí. Mohla o něm říct leccos nepěkného, ale nemohla ho nařknout z toho, že nemá fyzickou kondici.

Sama musela ze sebe vydat všechno, aby mu stačila, když se rozběhl po schodech. Doběhla na vrcholek o pár vteřin později a těžce dýchala. On naopak nedýchal snad vůbec. Vzápětí bez klepání vrazil do pokoje.

„Počkejte,” sípala za ním, ale sama nevěřila, že ji bude poslouchat.

Přes Karímův předchozí slib Prue neměla nejmenší pochyby o tom, že jestli najde Suzan v nějaké kompromitující situaci, nebude schopen svoje slovo dodržet. A ačkoli si pořád ještě byla jistá tím, že mezi těmi dvěma mladými lidmi nebyla ani jiskřička erotického zájmu, připouštěla, že někde hluboko uvnitř pár pochybností doutná.

Vrhla se do dveří a vykřikla: „Nech ho na pokoji, ty surovče!”

Na druhé straně ložnice Karím jednou rukou držel jejího bratra pod krkem a tyčil se nad svou sestrou, která ležela schoulená ve spacím pytli na zemi u stěny. Z jejího zmateného výrazu a rozcuchaných vlasů bylo zřejmé, že když její bratr tak neomaleně vpadl dovnitř, tvrdě spala.

„Teď mi řekneš, co se to tady děje,” procedil Karím mezi zuby směrem k jejímu bratrovi. „Okamžitě. Tato zhýralost je neomluvitelná!”

„Zhýralost?” promluvil na něj její bratr udiveně. „Podívej se, myslím, že sis o tom udělal zkreslenou představu.”

„Ach bože, o žádnou zhýralost nejde, Karíme. Nic se nestalo! Nic, co máš na mysli. A Ian mě sem nepozval! Jen mě nechává na pár nocí přespat u sebe na podlaze.” Suzan vstala a pohlédla vzpurně na svého rozzuřeného bratra. „Zítra mám sraz s Clare a Amber. Jedeme do Austrálie -a ty mě rozhodně nezastavíš.”

Poslední věta však slyšitelně postrádala sebejistotu.

„Myslíš?” prohodil Karím a vzápětí pokračoval rychlou arabštinou. Ať jí řekl cokoli, způsobil, že jeho sestra zbledla jako smrt.

„Papal” vykřikla hlasem, při němž by muselo roztát i srdce z kamene - ne však Karímovo. Prue už to nemohla déle vydržet. „Pusť mého bratra.”

Karím se otočil. Pohlédl na ni s výrazem, který by měl být vyhrazen pro nějaký otravný hmyz. Prue se ještě o něco víc rozčílila.

„Proboha, vždyť jsou to skoro ještě děti!” pronesla hněvivě. „A ty,” pokračovala s předstíraným obdivem, „ty jsi opravdu veliký a silný mužský, co? Jsem si jistá, že ti dělá dobře, že se tě všichni

bojí.”

„K tobě se dostanu za chvíli. Zatím mlč.”

„Slečno Smithová, co se vlastně stalo?”

Prue byla tak vzteklá, že si princeznina přerušení skoro ani nevšimla. „A co mám zatím dělat? Třást se očekáváním?” Už ji v minulosti pár lidí zkoušelo umlčet, žádný však s tak arogantní přezíravostí.

Karím byl očividně zvyklý jen lusknout prsty a dostat to, co chce, takže mu nepřišlo na mysl, že nebude dělat to, co jí přikázal.

„Přísahám, že jsi opravdu ten největší hrubián a nejnesympatičtější muž, jakého jsem kdy poznala! Nevidíš, jak je z tebe nešťastná?” naléhala na něj a obrátila svou pozornost k dívce, která měla očividně na krajíčku.„Suzan, je mi to líto, ale -” Karím stiskl čelisti. Hleděl rozzlobeně na Prue a pronesl něco arabsky.

„Suzan, počkáš tady. A ty taky,” přenesl na okamžik svou pozornost k Ianovi, který vypadal, že se mu ulevilo. Když ho Karím pustil, zvedl obě ruce v mírumilovném gestu. Pak Karím popadl Prue za paži, vtáhl ji zpět na chodbu a zavřel za nimi dveře.

„Jak si to dovoluješ?”

„Dovoluju si hodně věcí, slečno Smitová, jak zjistíte, když nezavřete ústa a nebudete mě konečně poslouchat.” Ta ústa ho znepokojovala, i když na něj zrovna nekřičela obvinění… Díval se na ty plné tvary přivřenýma očima.

„A jak mě asi -” „Takhle,” odpověděl o chvíli později, když svoje rty odtáhl od jejích. Dýchal teď daleko prudčeji, než když běžel po schodech a prohrábl si rukou vlasy. Muž, který se pyšnil tím, že má svoje emoce dokonale pod kontrolou, najednou nechápal, co se s ním

děje.

Ale věděl velmi dobře, koho za to může vinit. Prudence Smithová na něj hleděla rozšířenýma očima, jako by byl ztělesněním všech jejích nočních můr, a přejel si nejistě dlaní přes ústa.

.. Ty… b… barbare!” vykřikla, jakmile našla opět svůj

hlas.

„Ano, doporučuju ti, abys na to nezapomněla - pokud si nepřeješ z první ruky zakusit další dávku mého barbarství.” Jeho planoucí pohled znovu klesl k jejím třesoucím se rtům. Na okamžik si přál, aby řekla nebo udělala něco, co by mohlo omluvit další selhání jeho sebekontroly.

Při té hrozbě však Prue zbledla jako smrt. „Dotkni se mě ještě jednou… a já -”

„Zareaguj eš snad zase tak, jak jsi reagovala teď?” zeptal se j í s mírně ironickým úsměvem.

Snažila se odpovědět mu stejnou mincí. Ale nebylo to snadné, protože věděla, že má pravdu. Skutečně se najednou v jeho objetí cítila jako loutka - a věděla, že i ona ho líbala. Navíc jen pohled na jeho ústa ji vnitřně dokonale rozpaloval.

Tak se na ně nedívej!

To byla skutečně skvělá rada, kdyby se jí Prue dokázala řídit.

Pak se trochu vzpamatovala a měla za to, že by se mohla aspoň trochu obhájit.

„Já jsem tě nelíbala!” vykřikla vášnivě, i když dobře věděla, že lže. Dobře si vzpomněla i na to, že při jejich polibku lehce zasténala rozkoší. Polil ji stud. Byla si dokonale vědomá toho, že na jeho polibek reagovala naprosto sexuálně - i když on ji políbil jen proto, aby nad ní získal nadvládu.

„Jsem si jistá, že hodně žen by s radostí sáhlo po možnosti stát se součástí tvého harému, ale buď si jistý, já rozhodně nejsem jedna z nich.”

„Momentálně ani nemám volné místo.”

Se sevřenými zuby se na něj chladně usmála a přála si, aby dokázala přijít na odpověď, kterou by mohla nějak zranit to jeho přebujelé ego. „Děkuji, že jsi mě tak lehce postavil opět oběma nohama na zem.”

K jejímu překvapení se její odpovědi zasmál - přitažlivým a nestrojeným smíchem.

„Jsi takový darebák! Zrovna jsi způsobil, že tvoje sestra za těmi dveřmi pláče a já —”

„Ne - pro jednou mě poslouchej. Moje sestra pláče, protože si uvědomila, že její čin by mohl mít skutečně dalekosáhlé a vážné následky. Neztratila ještě úplně rozum a ví, jak se musí chovat někdo, kdo požívá tak privilegovaného postavení jako ona.” „To, že nemůže vést žádný vlastní život, mi jako velké privilegium nepřipadá. A ani to, že má bratra, který si myslí, že může být morálním soudcem -”

„Já si to nemyslím. Já jím jsem. A Suzan mě uspokojila, když mi řekla, že se mezi ní a tvým bratrem nestalo nic nepatřičného.”

Prue si zhluboka oddechla. „Říkala jsem ti to přece. Takže to je vše?”

„Nejsem však úplně klidný ohledně jiné věci. Nejsem si jist, že neprovede zase nějakou takovou hloupost. Zatímco se můj otec bude zotavovat, opravdu nemám čas na to, abych běhal po světě a honil svou nezdárnou sestru. A proto jsem se rozhodl podniknout kroky, které tomuto problému, jak věřím, mohou předejít.”

„A zahrnují ty tvoje kroky vysokou věž a řetězy?” „Jen jako poslední instance,” odpověděl jí sladce. „Ne, moje současné plány, slečno Smithová, zahrnují především vás.” Prue zaskočeně potřásla hlavou.

„Nechápu, co tím myslíte.” Uvědomila si, že se opět vrátili k formálnímu oslovování.

„Myslím tím, slečno Smithová, že s námi pojedete na Zafsid. Vaším úkolem bude zajistit, aby se žádná taková epizoda neopakovala. Vy jste ten nápad zasadila do hlavy mojí pošetilé sestry. Navíc se zdá, že jste jednou z mála osob, kterou moje sestra poslouchá.”

„V alternativním vesmíru, v němž zřejmě žijete, se asi předpokládá, že váš návrh nadšeně přijmu a budu se ještě divit, jak to, že mě to samotnou nenapadlo.” Zasmála se smíchem, který balancoval na hraně hysterie. „Víte, opravdu je něco na tom, že první dojmy bývají nejsprávnější. Když jsem vás viděla poprvé, měla jsem dojem, že jste šílenec. Teď vím, že jste. Sebe viním jen z toho, že jsem si to neuvědomila dřív.”

Její společník na ni hleděl ocelově modrýma očima. „Až budeš v mojí zemi, budeš si muset dávat dobrý pozor na jazyk. Máš nešťastný zvyk, že vyslovuješ názory, které by se v naší vlasti považovaly za velezradu.”

„To je pro mě jen další pěkný důvod, proč tam nejezdit.” Do země, kde je jeho slovo zřejmě zákonem? Ne, ani nápad. „Víš, začínám mít dojem, že jsem k tobě byla nespravedlivá - určitě máš smysl pro humor. Přestaneš se na mě konečně usmívat, jako bys věděl něco, co já ne?”

„Únos, obzvláště když je jeho obětí člen královské rodiny, je vážné obvinění.”

Zamračila se. „O čem to mluvíš?” „Moje sestra říká, že tvůj bratr je jedním z nejinteligentnějších lidí v jeho generaci - přímo génius, nic méně. A i když přehání -” „Nepřehání,” vpadla mu do řeči Prue. Její bratr je určitě slabý a nepraktický, ale už v jeho věku jsou jeho výzkumy široce známé a obecně je považován za jednoho z nejnadanějších vědců své generace. Jeho dar mu už otevřel nejedny dveře. Univerzity se předhánějí v nabídkách podmínek, za nichž si u nich bude moci udělat doktorát.

„Má tedy před sebou zářivou kariéru. Bylo by těžké užívat si této kariéry z vězeňské cely. Představa toho promarněného génia by musela být hodně bolestná - ačkoli věřím tomu, že ve vaší zemi mají vězení vynikající knihovny.”

„Bože, to mi tady říkáš, že Iana obviníš z únosu Suzan?” zeptala se ho nevěřícně. „Ale to je nemyslitelné - musíš si snad dělat legraci. Nikdo se zdravým rozumem by neuvěřil, že by Ian byl schopen únosu. Policie by se ti vysmála do tváře.” Ale už když poslední větu vyslovovala, bylo jí jasné, že tomuto muži by se nikdo do tváře nevysmál.

„Myslím, že bys velmi záhy zjistila, že příslušné autority by moje obvinění braly velmi vážně.”

„Suzan by se na tom nepodílela. Nikdy by… “

„Myslíš?”

Prue si navlhčila rty špičkou jazyka a snažila se zachovat si chladnou mysl. Ale hodně se bála. Skutečně by ta mladá dívka dokázala projevit takovou sílu, aby odolala tlaku svého bratra? Po posledních několika hodinách s ním o tom Prue vážně pochybovala. Byl jako hurikán, ničil vše, co se nepodřídilo jeho vůli.

„Říkáš mi, že jestli s tebou neodjedu, zničíš Iana. Ale něco takového je nízké a podlé. Je to vydírání!”

„Je to hodně tvrdé slovo, ale ve tvé situaci je zřejmě ospravedlnitelné,” přikývl. „Díváš se na mě, jako bych tě chtěl odsoudit k několika měsícům samotky v krysami zamořené cele.

Myslím, že bys měla být pragmatičtější. Přemýšlej o tom jako o dovolené.”

„Pěkná dovolená,“zírala na něj Prue. Ten chlap je doopravdy blázen. „Snažíš se snad vtipkovat?” „Kam se poděl tvůj dobrodružný duch?”

„Můj co?”

„Mnoho lidí by ti závidělo. Uvidíš zblízka novou kultura a užiješ si v prostředí, které je rozhodně mnohem pohodlnější něž to, na které jsi zvyklá.”

„Suzan z toho prostředí, které tak vychvaluješ, raději utekla,” podotkla Prue.

Karím výmluvně pokrčil rameny. „Normální dětský vzdor. Tohle děti dělají v jednom kuse.” „Suzan není dítě.”

„To je pravda. Moje matka byla v jejím věku vdaná a čekala dítě.” Připomínka jeho matky, která před třemi roky podlehla v dlouhém zápase s rakovinou, mu vnesla do tváře stín.

„Ach bože - snad ji nechceš vmanipulovat do nějakého naaranžovaného manželství?”

Karím, který byl celý život proti něčemu tak zastaralému, se jí podíval do tváře a řekl: „Moji rodiče se tak vzali. A byli velmi šťastní.” Zdálo se mu nepatřičné dodávat, že nejprve muselo být zrušeno dohodnuté manželství s dcerou jistého vlivného politika. Pak teprve bylo dohodnuto manželství jeho rodičů. Ještě dvaatřicet let poté tato urážka nebyla zapomenuta.

„To je tak trochu, jako bych ti řekla, že můj dědeček začal v deseti letech kouřit a dožil se devadesáti. Někdy mají prostě lidé štěstí.”

„Dohodnutá manželství fungují poměrně dobře.” „Tvoje žena by s tím možná nesouhlasila.” „Nejsem ženatý.”

„Myslela jsem si, že ve svém věku už budeš mít několik dědiců. Není to vlastně to jediné, k čemu se hodíš?” Najednou mezi nimi zavládlo mrazivé ticho. To bylo přerušeno otevřením dveří, když Suzan nakoukla do chodby. „Je všechno v pořádku?”

Karím se zhluboka nadechl a usmál se na svou sestru. „Ano, všechno je fajn. Dohodli jsme se a vše je zařízeno. Souhlasil jsem s tím, že nás slečna Smithová doprovodí domů.”

Suzan vykřikla nadšením a vrhla se svému bratrovi do náruče. „Ach, ty jsi ten nejlepší bratr pod sluncem, Karíme. Děkuju ti, moc ti děkuju!”

Nad její tmavou hlavou se Karím vítězně usmál na Prudence.

Se sevřenými rty za nimi vkročila do pokoje svého bratra. Nebyla člověkem, který by snadno nenáviděl, ale teď Karíma al-Ahmada nenáviděla každou buňkou svého těla.

Ano, nenávidí ho.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Počkáte na mě ve voze.”

Prue stiskla rty nad jeho tónem, ale její společnice se nezdála být překvapená. Asi je snadné zapadnout zpět do návyků, které jí vštěpovaly od samého dětství, pomyslela si Prue.

Karím počkal, dokud ženy neodešly z pokoje. Pak se obrátil k mladému muži. Nemyslel si, že Ian pro něj znamená jakoukoli hrozbu - uvědomoval si však, že scénář s osudovými milenci v hlavní roli má v sobě velkou sílu, a tak si chtěl být jist, že nedojde k žádnému nedorozumění.

Než však měl šanci promluvit, Ian s omluvným výrazem na tváři promluvil první. „Vím, že Prue se někdy může chovat jako poslední spravedlivá. Ale myslí to dobře. Jen má někdy sklon nadělat zmatky. Hlavně, když ji chytí záchvat a za každou cenu se snaží být morální. Problém s naší Prue je ten, že si neuvědomuje, že jeden člověk toho moc změnit nemůže.”

Karím na něj užasle hleděl. „Ty se mi omlouváš za svou sestru?” Na jakési úrovni si uvědomoval, že se v něm vzmáhá vztek - nejraději by toho nevděčníka popadl a třásl s ním, dokud by mu necvakaly zuby.

„Asi tak nějak,” odpověděl Ian trochu nejistě.

Karím zatnul zuby. Podle jeho názoru tomuhle géniovi

asi prošlo v životě nezaslouženě moc věcí. „A kdybych na to řekl. že tvoje sestra je ta nejvzpurnější, nejtvrdohlavější a nejnevychovanější ženská, kterou znám… a kdybych naznačil, že nežádoucím způsobem ovlivňovala moji sestru, co bys na to řekl

pak?”

„Asi bych řekl, žes na to kápl. Umí být strašně svéhlavá.”

Karím se divoce nadechl a probodával Prudencina bratra pohledem. „Jakýkoli muž hodný toho jména by mi nedovolil, abych tady jen tak stál a urážel jeho sestru.”

Ian zamrkal a nechápavě na Karíma hleděl. „Prudence Smithová je možná tvrdohlavá, ale tebe by hájila až do posledního dechu!” zasyčel Karím a zabodl mladíkovi prst do hrudníku.

Ian na něj pohlédl s jistými obavami. „Tvoje sestra má svoje mouchy, ale neloajálnost mezi ně nepatří! Myslím, že by si zasloužila lepšího bratra, než jsi ty.” S touto sžíravou poznámkou odešel z místnosti.

Ian byl tak vyvedený z míry, že mu trvalo celých deset minut, než se opět ponořil do svých výzkumů v naprosto jiném světě…

„Princ vás prosí, abyste si přikryla vlasy.”

Prue se zadívala na muže se zjizvenou tváří, který jí s uctivou úklonou podával hedvábný šátek. Vedle ní tvrdě spala Suzan, která měla na sobě stále ještě džínsy a tričko.

„Vážím si vašeho diplomatického přístupu, ale princ mě ještě nikdy o nic neprosil.”

Mužovy rty zvlnilo cosi, co se podezřele podobalo pobavenému úsměvu.

„A proč bych si měla na sebe brát tradiční oděv, když Suzan je oblečená takhle?” Skousla si rty, když si uvědomila, že její námitka zní trochu dětinsky.

„O tradičním oděvu nemůže být ani řeči - jen o šátku.

Myslím, slečno Smithová, že princ má pocit, že byste mohla přitahovat nežádoucí pozornost.” Jeho oči se dotkly zlatých vln, které jí padaly na ramena. „Přeje si vás ochránit před příliš zvědavýma očima.”

„Spíš mě chce propašovat do země tak, aby si mě nikdo nevšiml. Nepotřebuji jeho ochranu.” „Samozřejmě, pokud vám nevadí, když vás lidé budou považovat za jeho milenku…”

„Milenku!” vyjekla Prue, zatímco se jí v představách honily obrazy sebe sama, jak leží na velikém loži pokrytém hedvábnými polštáři, chvějící se touhou. V této scéně toho na sobě navíc neměla zrovna moc.

A měla by si dělat pořádné starosti, pokud ten podivný pocit mrazení, který pocítila na páteři, pocházel z této představy…

„Obdivuji váš přístup,” podotkl Rašíd tiše.

Prue, jejíž myšlenky stále ještě dlely na lůžku s těžkými závěsy, se na něj polekaně zadívala. „Skutečně?” „Proč byste se měla starat o to, co si lidé myslí? A o to, co se píše v těch podřadných novinách? Vy přece pravdu znáte - a to je to nejdůležitější.”

„Počkejte,” zavolala Prue za jeho vzdalující se postavou. „Řekněte mu, že si ten šátek vezmu, ale ne proto, že mi to nařídil.” I tato věta zněla jejím uším dětinsky, ale to v ní prostě probouzel ten nemožný muž - a jeho stejně nemožný sluha.

Rašíd sklonil hlavu a slíbil jí, že její vzkaz předá.

Když Karím slyšel Rašída vstoupit, odložil pero a opřel ruce o stůl. „Řekni jí, že když si to nenasadí, osobně jí ho uvážu na

babku.”

„To nebude nutné. Ta mladá Angličanka vaše přání splnila velmi ochotně.”

Karím zúžil zrak. „Na lžích, můj starý příteli, je důležitá

jedna věc: musíš je říkat tak, že j sou alespoň zpola uvěřitelné.

Jakmile se příliš ponoříš do království fantazie, ztrácíš

uvěřitelnost. Zajímalo by mě,” dodal zvědavě, „jak se ti

podařilo ji přimět k tomu, aby poslechla?” „Myslím si, že jí bylo milejší zakrýt si vlasy než vzbudit podezření, že je vaší milenkou.”

„Mojí milenkou!” „Získal jsem dojem, že by udělala skoro všechno, aby se takovému dojmu vyhnula - včetně toho, že by skočila z letadla

bez padáku.” Když si Rašíd znovu vybavil její výraz, srdečně se zasmál.

Karím pohlédl na staršího muže. „To řekla?” „Ani nemusela. Má velmi… ehm… výmluvnou tvář, nemyslíte?”

„Její tvář je -” Karím se zarazil, když se mu její obličej ve tvaru srdce objevil před vnitřním zrakem. Opožděně si uvědomil, že Rašíd čeká, až dopoví větu. „Myslím, že je trochu moc výmluvná. Velmi ráda popadne každou příležitost, aby se mohla k něčemu vyjádřit.”

„Musíte připustit, že je to osvěžující změna. Když si vezmete všechny ty ženy, které vám padají k nohám…”

Karím momentálně necítil potřebu nic takového uznat. A nechtěl ani dát najevo, že sdílí pobavenost a okouzlení svého osobního strážce. Jeho ego rozhodně nevyžadovalo nekritický obdiv od žen, s nimiž se setkal - a pokud by se mu Prudence Smithová vrhla k nohám, odmítl by ji. Možná ty ostatní byly dobré herečky, ale až dosud nepotkal ženu, která by reagovala s takovou hrůzou na možnost, že by s ním měla sdílet lože.

„Zdá se, že zapomínáš na to, že ta žena, kterou podle všeho tolik obdivuješ, je zodpovědná za útěk mojí sestry.”

„Myslel jsem, že jste nakonec usoudil, že v té záležitosti neměla žádný přímý podíl viny.”

„Bez jejího vlivu by něco takového Suzan ani nenapadlo” trval na svém Karím.

„To máte asi pravdu. Ačkoli by mě zajímalo… Jestliže máte tak vyhraněný názor na to, jak špatný vliv má tato žena na vaši sestru, proč jste ji sem vzal s sebou?” Odmlčel se, když princ otevřel ústa, aby celou tuto záležitost nějak rozumně vysvětlil -vzápětí je však opět beze slova zavřel, protože se mu očividně nedostávalo slov.

„Zcela jistě jste si, pane, vzpomněl na starou moudrost našich předků, která říká, že je moudré držet si své přátele nablízku - a své nepřátele ještě blíž.”

„Přesně tak,” řekl Karím, když si vzpomněl, jak příjemné mu bylo, když mohl Prue objímat. Také si pamatoval na to zastřené zasténání, které jí uniklo, když jeho jazyk vklouznul do jejích úst

- na ten zvuk hned tak nezapomene. Ani na to, jak sladce chutnala. „Ještě blíž,” opakoval nepřítomně.

Kdyby ho netrápily jiné neodkladné záležitosti, byl by v pokušení přidržet si slečnu Prudence Smithovou hodně blízko. Ale jeho rozhodnutí bylo čistě praktické. Poslušnost jeho sestry nezpůsobila žádná náhlá moudrost či osvícení. Ne, způsobila ji jen a jen nemoc jejich otce. Jakmile bude v bezpečí, Suzan jistě přestane být tak poddajná. A pak nastane okamžik, kdy se mu vliv Prudence Smithové bude velmi hodit.

Od chvíle, kdy vystoupila z letadla, Prudence neviděla Suzan ani jejího bratra. Limuzína ji zavezla přímo na vyslanectví Zafsidu v Ženevě. Jakmile tam přijeli, byla jí poskytnuta suita luxusních pokojů - ačkoli nebyla zamknutá, kdykoli otevřela dveře, zjistila, že před nimi stojí uctivě se uklánějící muži, kteří jí připomínali sochy vytesané z betonu.

Dívali se na Prue s vlídným zájmem, dokud cosi nesrozumitelně nezamumlala a nezmizela zpět dovnitř. Ano, byli slušní… všichni jsou tady slušní… ale pod těmi jejich úsměvy byla vepsána zřetelná informace. Prue tady rozhodně znamená méně než vážený host.

Byla živoucím klišé - vězněm ve zlaté kleci.

Snažila se nepanikařit a opakovala si, že jde jen o dočasnou situaci. V září bude zpět ve škole a tohle nebude nic víc než snad trochu znepokojující vzpomínka. Nejhorší, co se může stát, je to, že jí nikdo nezalije květiny v květináčích. Měla by se teď spíš soustředit na Suzan. Tohle je její život - a zřejmě velmi luxusní život, pokud je toto místo nějakou předzvěstí toho, co ji čeká na Zafsidu, pomyslela si, když vstoupila do naprosto dekadentní koupelny -nejluxusnější, jako kdy v životě viděla.

„Páni.”

Kráčela tou velikou místností a stiskla tlačítko, které okamžitě koupelnu zaplavilo hudbou, zdvíhala broušená víčka křišťálových lahviček, skláněla hlavu, aby si přičichla k jejich vonnému obsahu, a začala se cítit nakonec poměrně klidná -dokud neudělala fatální chybu a nezačala opět myslet na ten polibek.

Ještě nikdy v životě se necítila tak naprosto a dokonale bezbranná. Ne, že by nebyla schopna nějaké obrany, to ne. Ten pocit hrůzy pramenil z toho, že se nijak bránit nechtěla.

Věděla, že je nepravděpodobné, že by se v podobné situaci ocitla znovu: vždyť ten muž určitě cestuje s celým harémem. Ale co když se to stane? Nebylo těžké představit si, v jakém by ji něco takového zanechalo zmatku. Co to jen udělala? Teď je tomu muži vydaná naprosto na milost a nemilost. Klidně může zmizet ze světa a nikdo se nic nedozví. A jestli ji zase začne takhle líbat, nebude trvat dlouho a bude z ní mít naprosto poddajnou a nemyslící sexuální otrokyni.

Ale on ji samozřejmě už nepolíbí - což je skutečnost, za kterou může být jen a jen vděčná.

Nicméně o krátkou chvíli později, když se ozvalo zaklepání, jež oznámilo příchod mladé ženy v bílé zástěrce přes tmavomodré propínací šaty, cítila se fyzicky nemocná očekáváním. Poděkovala, když dívka položila na stůl stříbrný tác, na němž byl naaranžován skvělý výběr sendvičů a sladkých dezertů. Na chvíli se zaobírala myšlenkou, že by dívku přemluvila, aby o jejím osudu vynesla zprávu do vnějšího světa -dokud si nepřipomněla chování Karímových zaměstnanců, kteří je přivítali na letišti. Slovo Karíma al-Ahmada bylo pro tyto lidi zcela viditelně zákonem.

Suzan se objevila o pár hodin později - do té doby už Prue svou představivost zasunula hluboko do své mysli. Nemohla ji nechat běžet jen tak bez kontroly, protože by ji patrně přivedla k šílenství. Bylo daleko lepší předpokládat, že se už nikdy v životě neocitne s Karímem al-Ahmedem o samotě.

„Jak se daří tvému otci?”

„Mnohem lépe, i když pořád vypadá hrozně křehce. Ale Karím říkal, že je z nejhoršího venku a bude zase v pořádku.”

Prue neušlo, s jakou stoprocentní důvěrou mladá dívka přijímá slovo svého staršího bratra.

„Příští týden se bude vracet domů. Karím poletí s ním.”

Suzan se posadila na židli a vztáhla ruku po netknutých sendvičích.

„Víte, slečno Smithová, je mi to všechno doopravdy moc líto - to, že jsem vás do toho zatáhla. A všechno ostatní. Nevím, jak vás můj bratr přemluvil,” pokračovala s úsměvem, „ale jsem doopravdy ráda, že jste se rozhodla, že pojedete s námi. Bude skvělé vás mít doma - snad ho budete schopná přivést k rozumu.”

Prue zamrkala. Stěží může vysvětlit té mladé dívence, že s nimi nejela příliš dobrovolně. Ale co jí má říct? Vydíral mě a pak mě začal líbat, takže jsem souhlasila? Bože, čím víc se snažila na to vše nemyslet, tím častěji se jí ten polibek vracel v myšlenkách.

Asi se za to cítím provinile, usoudila. Zjistila už dávno, že člověk za určitých okolností může sexuálně reagovat na muže, i když ztělesňuje vše, co nemůže ani vystát. Jestliže se má s tím polibkem vyrovnat, pak na sebe nesmí být tak tvrdá. Nikdy nesoudila svoje přátele za jejich slabosti -proč je tedy pro ni tak těžké odpustit sama sobě?

„Opravdu si nemyslím, že bych na tvého bratra měla nějaký vliv, Suzan.” V tomhle musí být jasno od samého začátku. „Ale proč jste s námi jela?”

„Vždycky jsem chtěla cestovat,” odpověděla Prue po pravdě. „A kromě toho, copak něco takového není snem každé ženy? Být unesená přitažlivým šejkem kamsi do pouště?” Ve skutečnosti ona tuto fantazii nikdy neměla -v jejím světě nebylo uskutečnění takového snu nikdy příliš pravděpodobné.

Suzan se povinně zasmála jejímu vtipu, ačkoli se trochu podivovala napjatému výrazu na tváři učitelky. „Taky bych ráda jednou cestovala. Možná začnu, až budu vdaná.”

Prue vztáhla ruku a stiskla dívce paži. Bylo jí jasné, že se snaží být statečná. „Bude ta svatba brzy?” „Brzy?” Suzan potřásla hlavou a způsobila tím, že se jí bohaté náušnice rozcinkaly na uších jako zvonkohra.

Prue vykulila oči, když jí přišla na mysl ještě horší myšlenka -co když bude Suzan přinucená vzít si někoho, koho ještě ani neviděla? „Chceš říct, že je to pro tebe úplně neznámý člověk? Ty ses s ním ještě nesetkala?”

„Ale s kým?”

„S tím mužem, kterého si -” Zarazila se, když viděla výraz naprostého nepochopení na dívčině tváři. Žádná svatba nebude. Ten chlap si z ní jen utahoval. „Ty se nebudeš vdávat, že?”

„Ne.” Suzan byla v rozpacích a tvářila se trochu pobaveně. „Proč jste si myslela, že ano?”

„Asi jsem něco špatně pochopila.” Přesně tak, jak to zamýšlel! „Tvůj bratr se zmiňoval o tom, že bylo dohodnuto nějaké manželství.”

Suzan se rozesmála. „Tak to jste opravdu musela špatně rozumět. Karím není ani trochu zastáncem dohodnutých sňatků.

Jak by mohl být?”

„Jak?” ozvala se Prue, která si všimla, že kdykoli se Suzan o svém bratrovi zmínila, rozzářily se jí měkce oči.

„Stěží. Ne potom, co byl zamilovaný do ženy, která byla zaslíbená jeho bratrovi.”

Karím al-Ahmad - a zamilovaný? A copak je na Zafsidu ještě další korunní princ?

„Ne, že by o tom někdy mluvil, ale všichni to věděli. I já si pamatuju, jak se Saffa dívala na Karíma, na všechnu tu beznaděj a smutek. A to jsem byla ještě malá holka.” Suzan volně vyprávěla a očividně si neuvědomovala, že Prue vyzrazuje něco, o čem neměla ani tušení.

„A ona si vzala jeho bratra?” To bylo něco, co Prue nedokázala nijak pochopit.

„Saffa je velmi tradičně vychovaná, ačkoli jsem si jistá, že by dala přednost tomu, kdyby byl Karím starším synem -jenže nebyl.”

„Takže oni ji přinutili vzít si jeho bratra?”

„To zrovna ne - nemuseli ji nutit. Saffa byla vychovávaná ve vědomí, že bude jednoho dne královnou, a docela se jí to zamlouvalo.”

„To zní velmi pragmaticky.” Prue se nepovažovala za nijak přehnaně romantickou bytost, ale podle jejího názoru, pokud dala ta žena přednost koruně před mužem, pak by na něj neměla hledět se zoufalou touhou v očích.

„Ani jsem nevěděla, že máš ještě dalšího bratra.” A Karím stojí vedle něj a dívá se na to, jak si ho bere žena, kterou miluje.

Snažila se představit si Karíma al-Ahmada tak, jak ho zná, ve spárech beznadějné vášně. Najednou se zamračila, když jí něco došlo. „Ale já jsem to pochopila tak, že Karím je následníkem tvého otce?”

„Hassan byl nejstarším synem, ale před čtyřmi lety zemřel.” „To je mi líto.” Prue nevěděla, co říct. Všechny myšlenky měla v jednom víru.

„Takže Karím nebyl vždycky -?” „Korunním princem?” Suzan potřásla hlavou. „Ne - ačkoli vždycky bral svoje zodpovědnosti daleko vážněji než Hassan. Nikdy jsem se nedozvěděla nic opravdu šťavnatého, ale vím, že Hassan rozpoutal několik pořádných skandálů. Asi by se dalo říct, že to byl takový plejboj.”

„Ale manželství ho jistě změnilo.” „Myslím, že v to všichni doufali. Ale…” Pokrčila výmluvně rameny. „Někteří muži už jsou prostě takoví. Předpokládám, že Karím si teď Saffu vezme.”

Prue se zarazila. „Takže Karím se ožení s vdovou po svém bratrovi?”

„Lidé se diví, že to už dávno neudělal. Ale někdy mám ten pocit, že Karím nechce udělat nic, co lidé od něj čekají. Ačkoli v tomto případě si myslím, že to nakonec tak dopadne.” „Mohla by ho odmítnout,” nadhodila Prue. Přemýšlela o té ženě, kterou Karím tak dlouho miluje, a zajímalo ji, jak asi vypadá. Musí si být jeho láskou hodně jistá, když čekají už čtyři roky. Karím jí nepřipadal jako trpělivý muž, ačkoli možná ten odklad vyžadovala nějaká místní etiketa, o jejíchž pravidlech neměla ani ponětí.

„Dokážete si představit, že by Karíma nějaká žena mohla odmítnout?”

Ano, chtěla Prue odpovědět ostře. Ale zastavila ji vnitřní poctivost. Problém je asi v tom, že Karímovi nikdo ještě nic neodmítl. Ale ano… vlastně ano. Ta žena, Saffa, která si zjevně myslela, že bude vypadat lépe s korunou na hlavě než s ním. Prue se zachmuřila. Nebyla si jistá, jestli by si Karím, i přes svoje četné chyby, zasloužil někoho tak povrchního.

Bylo jí najednou líto toho muže, který jí hrozil a vydíral ji - a dokonce ji doslova unesl. Jaký je to blázen… „Možná potkal někoho jiného?”

„Jsem si jistá, že Karím potkal hodně nějakých jiných -není to žádný svatoušek. Ale vždycky dával najevo, že je pro něj jen Saffa. Navíc se od něj čeká, že zplodí dědice. Hassan a Saffa měli jen dívky - dvojčata - a ty Karíma zbožňují.”

Prue ze Suzanina vyprávění usoudila, že to je tedy hotová věc.

Musí změnit téma.

Nakonec… přece jí nic není do toho, koho si Karím al-Ahmed vezme… nebo koho líbá…

SEDMÁ KAPITOLA

„Můj personál mi sdělil, že jsi nic nejedla.”

Prue, která seděla v křesle a sušila si ručníkem vlasy, polekaně vzhlédla. Podívala se z něj na zavřené dveře a zase zpátky. „Co se děje? Ty jsi přišel z mé ložnice?”

„Mezi tvou a mou ložnicí jsou spojovací dveře.” „To je skutečně velmi… příhodné,” vypravila ze sebe zaskočeně.

Vypadal jejími rozpaky mírně překvapen. „Asi to příhodné bylo… v minulosti.”

„To si dovedu představit,” procedila mezi zuby. Odhrnula si z tváře mokrý pramen vlasů a snažila se zapudit myšlenku na to, jaké by to asi bylo, kdyby tenhle znepokojivý muž s tělem řeckého boha k ní nepozorovaně vklouzl pod přikrývku. „Chci tedy jiný pokoj,” řekla a hleděla na něj chladně a nepřátelsky.

„To nebude nutné.” „To posoudím já. Myslíš si, že bych tady doopravdy mohla spát, a přitom vědět, že se ke mně může kdykoli někdo dostat?”

„Ne někdo-jen já.”

„To není o nic lepší.” Její odseknutí v něm vyvolalo úsměv. Prue cítila, jak její obranyschopnost klesá, a proto rychle sklopila zrak.

„Ty v té posteli stejně spát nebudeš.”

Ta poznámka přitáhla Prudencin pohled opět k jeho tváři. Zjistila, že zadržuje dech. Jestli jí snad navrhne, aby spala v jeho, pak s ním udělá jednou provždy konec.

„Protože ty a Suzan odlétáte za necelé dvě hodiny. A předtím trvám na tom, aby ses rozumně najedla.”

„Nemám hlad.” Ten pocit zklamání, který cítila, jí připadal skoro směšný. Někdo by si snad mohl myslet, že to pozvání do jeho postele chtěla…

„Už jsem poznal ženy, které žily jen ze salátových listů a podivných mléčných koktejlů, ale ty nemáš tělo ženy, která si v tomto směru něco odpírá.”

„Chceš snad říct, že jsem tlustá?”

Jeho pohled přejel po jejích ladných křivkách. Než se opět vrátil k jejím očím, tváře jí hořely. Bradu však měla vzdorně vysunutou kupředu.

„Ne. Tlustá nejsi rozhodně. Jsi… vnadná. Ale sémantiku stranou. V žádném případě nebudeš hladovět, dokud jsi v mé péči.”

„Ve tvé péči?” vykřikla a rozhodila popuzeně paže. „Ano, jasně. Vydírání a únos - to jsou skutečně známky oddané péče, asi jsem na to zapomněla.”

„Ušetři si tu hysterii,” poradil jí. „Šetři si ji pro někoho, kdo podlehne tomu zlomenému hlasu a vzdouvajícím se ňadrům.” Přes svou ironickou poznámku si Karím až bolestně uvědomoval, že sám není ani proti jednomu imunní. Což pravděpodobně způsobilo jeho tvrdost, když pokračoval: „Nedramatizuj, Prudence Smithová. Jestli tě snad napadlo, že budeš držet ze vzdoru hladovku, tak si to dobře rozmysli. Budeš jíst, i kdybych tě k tomu měl donutit násilím - i kdybych tě měl krmit sám! A nepředstavuj si, že se budeš takhle chovat na Zafsidu. Budu o tobě pravidelně dostávat zprávy.” Hněv jí z tváře okamžitě zmizel. „Ty s námi neletíš?” Byla si na určité úrovni vědomá toho, že tato informace by jí měla přinést úlevu - ale nebylo to tak. Bylo těžké pojmenovat to, co cítila, ale úleva to rozhodně nebyla. Byla si vědoma toho, že se na ni podivně dívá, a tak se snažila celou situaci zlehčit tím, že rychle

dodala: „Samozřejmě, že neletíš. Suzan vlastně něco v tom smyslu říkala.”

„Zůstanu tady až do příštího týdne, až bude můj otec schopen cesty.”

Prue sklopila oči a polkla. Snažila se nějak rozumně ospravedlnit svou reakci. Byla zavlečená do naprosto cizího prostředí - je přece jen přirozené, že toužila mít kolem sebe alespoň nějakou známou tvář. Nebyla si však jistá tím, jak blízko sebe si tuto tvář představuje…

„Budu ti chybět?”

Otevřela ústa, aby ten absurdní dotaz popřela, ale zase je pomalu zavřela.

„Posílám s vámi Rašída. Kdybys měla jakékoli problémy, řekni mu. Zjistíš, že dokáže vyřešit skoro všechno na světě.” „Získala jsem dojem, že i on o tobě má vysoké mínění.” Prue pochybovala, že ať je Rašíd schopný jakkoli, bude v jeho moci vyřešit její největší problém, který si stěží dokázala sama připustit. „Jestli je Rašíd tak skvělý, proč to není on, kdo hlídá Suzan? Ve skutečnosti mi celá tahle záležitost připadá postavená na hlavu - pokud mě tím ovšem nechceš jen potrestat. Chceš někoho obvinit z toho, že se Suzan pokusila osvobodit z hedvábných pout - a rozhodl ses, že to budu já. Jistě, je to snazší, než aby ses podíval pravdě do očí a vinil pravého viníka - sebe sama.”

„Moje sestra tady byla dokonale šťastná, dokud jsi jí nezačala do hlavy cpát podivné nápady. Přinutila jsi ji, aby odmítla a zavrhla hodnoty své země -”

„Podporovala jsem ji, aby začala přemýšlet,“namítla Prue ostře. „To je něco, co se ode mne v mé práci čeká. Ale ve skutečnosti si myslím, že si děláš starosti kvůli ničemu. Suzan se změnila úplně přirozeně - to se dospívajícím dívkám prostě stává.”

„Snažíš se snad hodit část zodpovědnosti za to, co se stalo, na

mě?”

„Spíš jsem na tebe chtěla hodit celou zodpovědnost, abych řekla pravdu. S tebou nechci sdílet zodpovědnost za nic-a když jsme u

toho, tak s tebou nechci sdílet ani propojené ložnice.”

„Až budeme na Zafsidu, tak si o těch ložnicích ještě promluvíme,” slíbil jí sladce. „A mezitím sněz to jídlo nebo se ještě vrátím.”

Prue se tedy najedla - ale jen proto, že se bála, aby si Karím nemyslel, že chce, aby za ní ještě přišel. A něco takového je samozřejmě směšné.

Prue čekala, že se v královském paláci bude cítit izolovaná a osamělá, ale to se nestalo.

Měla jakousi vágní představu o geografické poloze Zafsidu -a ještě nejasnější představu o jeho sociálním a politickém zřízení. Ale i kdyby si o Zafsidu přečetla všechny dostupné knihy, nic by ji nemohlo připravit na realitu.

Její odhodlání, že nebude ničím uchvácená a že se nebude o nic zajímat, aby dala všem, koho by se to mohlo týkat, najevo, že není dobrovolnou návštěvnicí, vzalo za své už v okamžiku, kdy přistáli a ona se poprvé nadechla teplého vonného vzduchu.

Nedokázala si představit, že by někdo dokázal být ke kráse tohoto místa lhostejný. Po týdnu, který zde strávila, měla ještě stále pocit, že jsou její smysly neustále hýčkány přemírou vjemů, barev, provokativními kořeněnými vůněmi i krajinou.

Byla odhodlaná zachovat si v paměti tisíce věcí: modré nebe nad hlubokou červení pouštního písku, zářivě bílé domy, které lemovaly rušné ulice hlavního města, a skořicí provoněné aleje, které přetékaly lidmi. Nečekaná smaragdově zelená barva místního moře, které obklopovalo ze tří stran palác a neustále se měnící stíny nad pouští, dělaly z každého západu slunce neuvěřitelná představení.

Stála na terase a kochala se jedním z nich, když k ní přistoupil Rašíd.

„Může si na to člověk zvyknout?” prohodila a nastavila tvář chladivé bríze, která vanula od moře a z hor, které lemovaly východní pobřeží.

„Po nějakém čase to člověk začne brát jako samozřejmost,” připustil. „A někteří lidé mají za to, že naše krajina je děsivá -rozměry otevřeného prostoru jim nahání strach. Vám ale ne, že je to tak?” Naklonil hlavu a hleděl na její profil.

Prue potřásla hlavou. „Je to fascinující. Bude zvláštní vrátit se po tomhle všem zase do školy.” A kdy to bude? ptala se sama sebe.

„Jste podle mého názoru žena, která má ráda výzvy.”

„Rašíde, ta věta mi připadá podezřelá. Co máte za lubem?”

„Chci vás požádat o laskavost,” přikývl Rašíd. „Poslouchám.” Po týdnu na Zafsidu Prue zjistila, že Rašíd je v rámci královského paláce nesmírně vlivnou osobností. Nežádal o laskavosti, dával příkazy - a ty byly plněny. A jeden z těch příkazů - jak si byla jistá - byl i důvodem, proč se k ní všichni okolo chovali s mimořádnou úctou a respektem.

Nicméně když jí řekl, co po ní chce, byla si Prue jistá, že jeden z nich ztratil rozum.

„Já? Vy chcete, abych zastupovala prince Karíma při oficiálním otevření školy?”

„Jen školky - je k ní připojená i dětská klinika. Je to projekt, který je princovu srdci obzvláště blízký.”

„To je jen další důvod k tomu, abych s tím neměla nic společného.” Dokázala si jasně představit Karímovu reakci, až by se dozvěděl, že ona má být čestným hostem na akci, která je pro něj tak důležitá.

Rašíd reagoval na její protesty mírným pousmáním. „Nesmírně se snažil, aby zde zavedl bezplatné vzdělání i lékařskou péči pro všechny. V jeho nepřítomnosti je jeho zástupkyní princezna.

„Ale ona má přece chřipku.”

Lékař mladé dívce nařídil klid na lůžku, dokud nezaberou antibiotika, což Prue překvapilo, dokud jí Rašíd nevysvětlil, že Suzan v dětství prodělala spálu. Sice se uzdravila, ale její srdce je od té doby mírně oslabeno. Tato informace Prue také částečně

osvětlila ten přehnaně ochranitelský postoj, který měl k dívce Karím - ačkoli bylo pravděpodobné, že by se tak se svou povahou choval, i kdyby Suzan žádnou spálu neprodělala. „Tak to zrušte.”

„Plánuje se to celé týdny. Bylo by nesmírné zklamání, kdyby se očekávaná oslava nemohla konat.”

Proč by se kvůli tomu měla cítit provinile?

Škola, klinika, plány Karíma al-Ahmada pro tuto zemi… s ničím ona sama nemá nic společného. Ačkoli bylo díky tomu snadné pochopit, proč je mezi svými lidmi tak oblíbený. Zdálo se, že svou pozici korunního prince použil v posledních letech na to, aby zde zavedl mnoho velmi potřebných sociálních změn - k dobru všech.

„Podívejte se, Rašíde, přece tady musí být někdo, kdo je daleko vhodnější než já, aby Suzan zastoupil - a myslím, že ve srovnání se mnou skutečně mluvíme o komkoli. Můžete prostě lusknout prsty a zaangažovat nějakého méně významného člena královské rodiny, aby se své povinnosti zhostil.”

„Zřejmě jste si udělala o mém postavení falešný obrázek, slečno Smithová. Já rozhodně na členy královské rodiny lusknout prsty nemohu.”

„Ne, na to jste příliš decentní a diplomatický,” opáčila. Ani na vteřinu ji neošálil svým skromným přístupem. „Vážím si toho, že jste mě oslovil. Kdybych mohla, pomohu vám - ale já zkrátka nejsem na něco takového ani trochu vhodná osoba.” „Nesouhlasím. Jste nanejvýš vhodná osoba. Jste pedagožka. Vyučovala jste princeznu. Jste přítelkyní a čestným hostem královské rodiny. To jsou vše známky, které z vás dělají nanejvýš vhodnou kandidátku.”

Prue potřásla hlavou. „Ale já přece nejsem přítelkyní královské rodiny! On… princ… on…”

„Během své nepřítomnosti vás princ pověřil dohledem nad svojí sestrou. To znamená, že vám věří.”

„On mi nevěří!” vybuchla Prue zoufale. „A vy to dobře víte, Rašíde. Nevím, proč všechno tak překrucujete. Dokonce mě tady ani nepotřebuje. Váš princ prostě rád nutí lidi k tomu, aby dělali to, co chce on. Líbí se mu, když může ukázat, kdo je pánem

situace.” V okamžiku, kdy tato slova vypustila z úst, uvědomila si, že tento muž, který by bez váhání položil za svého pána život, není ideální osobou, před níž by si na něj měla stěžovat. „Řekl bych, že princ zamýšlel něco víc, než jen vás dětinsky potrestat. Až ho poznáte lépe, zjistíte, že v naprosté většině případů nedělá nic bez nějakého dobrého důvodu. I když je pravda,” dodal tak trochu záhadně, „že sám někdy nemusí vědět, jaký důvod to je.”

„Nedívejte se na mě tak, Rašíde. Neexistuje možnost, že bych to mohla udělat. Plýtváte u mě svým časem.” Rašíd se usmál…

OSMÁ KAPITOLA

„Jsem tak ráda, že je to za námi,” vzdychla Prue, když hleděla za malou skupinkou lidí, která si začala prohlížet celý komplex. „Třásla se mi kolena. Myslela jsem, že se pozvracím. Nedokážu si představit, že jsem dovolila, abyste mě k něčemu takovému přemluvil.”

„Nebylo to tak složité. Máte v sobě velmi vzácný dar -smysl pro povinnost.”

„Předpokládám, že přeloženo do normálního jazyka to znamená asi tolik, že je snadné se mnou manipulovat.”

Ta poznámka způsobila, že se nehybné rysy muže vedle ní, který vypadal jako sfinga, poskládaly do pobaveného výrazu. „Neřekl jste mi, že to bude trvat celý den!” Jen prohlídka všech zařízení trvala několik hodin - to bylo ještě před otevírací ceremonií a proslovy.

„Odvedla jste neuvěřitelně skvělou práci,” pochválil ji Rašíd. Hleděl, jak si klekla, aby si pohrála s andělskou tvářičkou, která začala tahat za dlouhou sukni, již si k této příležitosti oblékla. „A vaše francouzština je mimořádně dobrá.”

Sklonila hlavu a přijala jeho kompliment. „Na koleji jsem měla možnost mluvit francouzsky denně. Spolubydlící -”

„Muž nebo žena?” Při zvuku toho hlubokého hlasu Prue ztratila rovnováhu, předklonila se a téměř přistála na jezdeckých botách muže, který se zřejmě jen tak zhmotnil ve vzduchu. Rozbušilo se jí srdce -měla pocit, že jeho zvuk přehlušil veškerý hluk v místnosti. Dlaně měla položeny naplocho na zemi a zvedla hlavu. Karímovi se na tváři leskl pot - teprve teď si uvědomila, že musel přijet na koni - jezdecké boty, upnuté tříčtvrteční kalhoty, rozhalená polokošile a tradiční pokrývka hlavy mu dodávaly dokonalého vzhledu pravého pouštního šejka.

A tak by také vypadat měl, pochopitelně. Pouštní šejk, jehož osudem je stát se jednoho dne králem. A právě ten před chvílí sesedl z koně a asi zjistil, že se nějaká anglická učitelka vetřela na jeho akci a dokonce ho na ní zastupovala. Pravděpodobně se dopustila velezrady nebo něčeho podobného. Jediný důvod, proč ji ještě neuvrhl do vězení, je zřejmě ten, že se na ně všichni dívají.

„Jsem si jistá, že na koni vypadáš dokonale, ale nebylo by klimatizované auto o něco rychlejší?” „Rád jezdím na koni - a z paláce to není daleko. Přistáli jsme před hodinou.”

Zhluboka se nadechla, když se do ní zabodl jeho pohled a vysílal do celého jejího těla vzrušující elektrické impulzy. Spíš cítila, než slyšela, jak se najednou prudce nadechl, a sevřel se jí žaludek. Žádný muž se na ni ještě nikdy takhle nedíval - s tak nepokrytým a nezastíraným sexuálním hladem. Kůže ji svědila tou pozorností, kterou v přítomnosti žádného muže ještě tak silně nepocítila. Karím však nebyl jen tak nějaký muž, to si dobře uvědomovala.

Hleděla na něj a bojovala o zbytky zdravého rozumu. Když se jí podařilo opět najít hlas, byl zadýchaný a trochu zastřený vzrušením.

„Tohle není tak, jak to vypadá -” Odmlčela se. Stěží mu může říct, že se tady ocitla Rašídovou vinou - bude určitě rozzuřený, až se dozví, co udělala, ale nemůže svalit vinu na někoho jiného. „To znamená, že přede mnou neklečíš?”

„Ne, to - ach bože!” Uvědomila si, že přesně to dělá -a že se na ni dívá alespoň padesát lidí. Rychle si přitáhla k sobě malé dítě a zkoušela vstát.

Karím se sklonil, vzal jí dítě z náručí a podal je Rašídovi. Pak se obrátil zpět k Prue.

Podívala se na ruku, kterou k ní vztáhl. Po krátkém zaváhání ji přijala. Kolem jejích prstů se sevřela jeho chladná dlaň, když jí pomáhal na nohy. Ani poté ji však nepustil. Propletl své prsty s jejími a uchváceně hleděl do její tváře.

„Pane?” Rašíd s diskrétním odkašláním postoupil kupředu a snažil se získat princovu pozornost. „Pokud bych vám mohl vysvětlit… “

Karím přikývl, a teprve pak pustil její ruku ze svojí. „Promluvíme si,” řekl. Prue si mlhou svého vzrušení až teď povšimla, že Karímovo zjevení vyvolalo mezi přítomnými rozruch hraničící s hysterií.

Uplynula dobrá půlhodina, než byl Karím schopen se utrhnout od obdivných davů. To dodalo Prue čas připravit se na výtky, o nichž si byla jistá, že musejí přijít. Také si stačila připravit jakousi obranu. A v neposlední řadě měla také v této půlhodině příležitost sledovat, jak obratně Karím zachází s lidmi - ale to je jeho práce. Nebo alespoň její součást. Zatímco jeho bratr zřejmě bral svou roli korunního prince jako samozřejmost, bylo jasné, že Karím do svého postavení dává celé svoje srdce.

Konečně vyšli z budovy školky a Karím se obrátil k Rašídovi. Oba muži si vyměnili několik vět rychlou arabštínou. Prue už začala mít dojem, že na ni zapomněli, když Karím hladce přešel do angličtiny. „Zavezu slečnu Smithovou do paláce. Máme k dispozici vůz?”

Samozřejmě, že měl. Prue si byla jistá, že i kdyby Karím požádal o horkovzdušný balon, dostal by ho bez jediné proplýtvané vteřiny. Ukázalo se, že auto, které na ně čeká, je džíp s pohonem na všechna čtyři kola. Než nastoupili, Karím si sňal pokrývku hlavy a tázavě se zadíval na Prue.

„Na co čekáš? Na pozvání?”

Prue, která okouzleně hleděla na jeho hedvábné černé vlasy, zamrkala a polkla. „Spíš na příkaz,” opáčila vzdorně a váhavě

nastoupila. „Podívej se, velmi oceňuji, že jsi na mě nezačal křičet před všemi těmi lidmi, ale je tohle opravdu nezbytné?”

„Musíš doopravdy o všem na světě takhle debatovat?” Zabouchl za ní dveře, než měla čas odpovědět. Sám se posadil za volant.

„Kde jsou všichni?” zeptala se, když projeli mrakem prachu, který se za nimi zvedl. „Jací všichni?”

„Všichni - tví strážci a ostatní.”

„V mojí zemi se pohybuji úplně svobodně - chodím, kam chci a kdy chci.”

„Předpokládám, že volně přeloženo to znamená, že ignoruješ to, co ti Rašíd a ostatní radí, ne?” odsekla. „Skutečně je mi toho chlapíka líto - má toho hodně, s čím se musí nějak vyrovnat.” „Člověk nemůže žít pořád ve strachu. A já nijak nerozumně neriskuju.”

Škoda, že se totéž nedá říct o mně, pomyslela si Prue -proč s ním jen tak ochotně nastoupila do toho vozu? Jeli po prašné cestě, která, jak se zdálo, se před nimi vinula donekonečna a Prue začala přemýšlet nad tím, že pro něj výraz nerozumné riskování může znamenat něco docela jiného než pro ni. „Podívej se - zlobíš se na mě, tak proč to nevyřídíme? Pokud tě to uklidní, naprosto připouštím, že jsem neměla žádné právo na to, abych tady dnes byla. Ale lékař nechtěl ani slyšet o tom, že by Suzan mohla ven z postele, natož z paláce. A tak jsem si myslela… a Rašíd… ne, že by to byl jeho nápad, samozřejmě, ale… já… “

„Rašíd mi řekl, že tě požádal o to, abys mě zastoupila. Děkuju ti za to.”

Prue zírala na jeho klasický profil a nevěřila vlastním uším. „Tymi děkuješ?”

„Ano, děkuju ti. Jsem ti za tvou účast i angažmá moc vděčný.”

„Myslela jsem si, že budeš vzteky bez sebe.”

„Proč?”

„Asi v tom budou hrát nějakou roli moje předchozí zkušenosti.”

Jeho ústa se na okamžik sevřela, neodpověděl však hned na její jízlivost. „Uděláme si malou zajížďku. Pokud ovšem nic nenamítáš.”

Odmlka před jeho poslední větou způsobila, že se Prue sama pro sebe usmála. Cítila, že se snaží - a to oceňovala. Když se na něj po straně podívala, poprvé si všimla na jeho tváři známek únavy a napětí. Temné kruhy pod jeho očima, které z nich dělaly ještě dramatičtější podívanou, hluboké rýhy, jež lemovaly jeho ústa až k nosu, pokleslá víčka, která držel násilím otevřená, jak se soustředil na cestu před nimi. Zjistila, že přemýšlí, kdy se asi naposled pořádně vyspal.

„Odhadla jsem, že si děláme zajížďku. A kam vlastně jedeme?”

„Napadlo mě, že by ses možná ráda podívala na skutečnou pouštní oázu. Jezdím tam, když potřebuju dobít baterky a být sám.”

„Sám?”

Šlehl po ní pohledem, při kterém se jí žaludek sevřel do nervózní kuličky.

„Tentokrát ne. Zdá se, že jsem si vypěstoval zvyk tě neustále odněkud unášet. A když už jsme u toho, včera jsem mluvil s tvým bratrem. Daří se mu dobře a posílá ti srdečné pozdravy.”

„Cože?” To se tedy určitě Ianovi moc nepodobalo - ten svoje společenské kontakty nijak zvlášť nepěstoval.

„Vlastně ne. Ale kdyby se byl schopen odtrhnout od kalkulačky, mohl to udělat.”

Nakrčila nad jeho kritikou nos. „Je mladý.”

„Je starší, než jsi byla ty, když ses o něj začala starat. Sám jsem ztratil jednoho z rodičů. Nedokážu si představit, jak těžké muselo být, když jsi ztratila v tak mladém věku oba dva.”

Taková empatie - a od poslední osoby, od níž by to čekala. Na chvíli docela ztratila řeč. „A jak to všechno vlastně víš?” zeptala se nakonec.

Karím na její otázku neodpověděl. Místo toho poznamenal: „Myslíš, že si ten tvůj geniální bratr uvědomuje, jakou jsi mu

přinesla oběť? Proč ho chráníš před realitou? Je to dospělý muž -dávno už není dítě.”

Prue se neklidně zavrtěla na sedadle. „Jakou oběť? Jak tohle všechno o mně víš?”

„Našla se tvoje složka - než jsme se poprvé setkali, neměl jsem ji k dispozici, ale teď jsem si ji přečetl od první do poslední strany. Ale nepotřebuji si číst žádnou složku na to abych viděl, že tvůj bratr je to nejsebestřednější stvoření, s jakým jsem se kdy

setkal.”

„Tys četl moji složku?” Prue byla otřesená, že mluví tak věcně o tak hrubém narušení jejího soukromí. „To je naprosto nepřijatelné a -”

Když ji přerušil, v jeho hlase nezazněl ani náznak omluvy. „Byla jsi v kontaktu s mou sestrou. Bylo to nezbytné. Nebylo to žádné sledování, jen informace. A ani ty nejsou úplné. Vím například, že když si to můžeš dovolit, zajdeš si na balet - nevím ale, jestli máš ráda country. Vím také, že v současné době nemáš žádného přítele, ale neznám jména tvých minulých partnerů.” Přeřadil na nižší rychlost, když se džíp začal šplhat do prudkého kopce. „Tyto detaily nebyly pro Suzanino bezpečí nezbytně nutné, ale já bych to přesto rád znal.”

„Mám ráda Johnnyho Cashe - a pokud jde o to ostatní, po tom ti zatraceně nic - ach, můj bože.” Uchváceně hleděla na scénu, která se před ní rozprostřela, když přejeli vrcholek duny. „To je doopravdy - nebo si to jen představuju?” „Je to skutečné,” odpověděl Karím a zastavil vůz na vrcholku kopce. Pak se opřel a hleděl na ni - ne na pás zeleně a třpytící se modři, který se leskl v okrově zbarvené poušti jako vzácný drahokam.

„To je oáza!” vykřikla vzrušeně. „Přesně jako ve filmech, ale tahle je skutečná! Palmy, voda… to je naprosto neuvěřitelné,” jásala.

Až pozdě si uvědomila, že Karímovy oči jsou zabodnuté do její tváře. Nebylo pochyb o tom, že její dětinské blábolení v duchu srovnává s dokonalými způsoby žen, které zná - možná ji dokonce srovnává s elegantní Saffou. Proto rychle pokrčila rameny a dodala: „Je to skutečně velmi pěkné.” Odměřená a

skvěle vychovaná Saffa určitě nikdy neposkakovala na sedadle. Byla by chladná, pronesla by něco chytrého, byla by rafinovaně sexy.

„Teď zníš velmi blazeovaně.”

Ta poznámka ji zaskočila. Ano, má pravdu. Co to vlastně dělá? Oč se to tady snaží? Co, kčertu, záleží na tom, co si o ní bude myslet? Proč by měla předstírat, že je jiná než ve skutečnosti jen proto, aby na něj udělala dojem?

Začala horečně stáčet okénko. V jediném okamžiku se vnitřek džípu naplnil dusivým vedrem, které zasáhlo Prue jako pevná stěna. Okamžitě cítila, že má sucho v ústech i v krku.

„Dobře, není to docela pěkné,” opravila se a vystrčila hlavu z okénka, aby se nechala ovívat lehkou brízou. „Je to uchvacující -ta nejnádhernější věc, jakou jsem kdy viděla,” vykřikla a vtáhla hlavu zpět. Tváře měla zrůžovělé a na čele se jí leskly kapičky potu. „Nikdy na to nezapomenu.” Ani na tebe. „Je to jeden z obrazů, které se mnou zůstanou až do smrti.”

Věděla, že její vzpomínky vždy s sebou ponesou i bolest -bolest nad tím, že nemůže prozkoumat pocity, které v ní tento muž probudil. Pocity, které bude muset prozkoumat s jiným mužem - pokud ovšem něco takového ještě někdy zažije.

Protože teď, v tomto okamžiku, si najednou uvědomila, že většinu svého času strávila přemýšlením o něm. Fascinoval ji, pořád se jím musela zaobírat, beznadějně a bezmocně… tímhle královským princem. A její fascinace měla asi tolik šancí na přežití, jako šlehačka na vrcholku dezertu.

Pokaždé, když se na Karíma podívala, přesně věděla, jak se asi cítí tající zmrzlina.

„A je mi jedno, že vypadám jako nějaká potřeštěná turistka.”

„Jako turistka rozhodně ne. A teď už ani blazeovaně -což ti ani trochu nesluší. Myslím, že jsem ještě nikdy nebyl ve společnosti ženy, která se ani nepokusila říci to, o čem si myslí, že chci slyšet. Vlastně si myslím, že se snažíš říkat přesný opak! Jen tak, pro zábavu. Ale teď… teď se to podařilo. Jestli jsi na mě chtěla udělat dojem, přiznávám, že to zafungovalo.” „To jsem tedy nechtěla!” odsekla a tváře jí plály nejenom okolním vedrem. „Skutečně upřímně ti říkám, že si nedokážu

představit nic méně příjemného, než když si mě všímáš,” zasyčela.

„Ach, ale já mám dojem, ma belle, že se ti moje pozornost zamlouvá.” Pohlédl jí do očí. „Myslím si,” pokračoval nebezpečným šeptem, z něhož se chvěla po celém těle, „myslím si, že ti moje pozornost zrychluje tep očekáváním.” Jeho oči sklouzly tam, kde se pod kůží ukrýval onen orgán, který jí bušil do žeber tak silně, že se musela ovládnout, aby si na něj nepřitiskla dlaň.

Představovala si náhle, jak bere do dlaně její bílé ňadro, hladí a dráždí její bradavku a mezi jejich těly není ani ta nejmenší bariéra. Velmi dobře vnímala, jak jí při té představě ztěžkla ňadra a bradavky jí ztuhly napjatým očekáváním.

Zvedl obočí. „Tvoje tvář - to je otevřená kniha, ma belle. A i tvoje tělo reaguje velmi výmluvným způsobem.”

Ano, skutečně mu mohla stěží tvrdit, že její tělo reaguje na chlad.

„Nemůžeš mi číst myšlenky,” namítla a pomyslela si, že i kdyby mohl, nebyl by o mnoho moudřejší. Pocity, které v ní tento muž probouzel, ji zanechávaly v dokonalém chaosu. Ale patří někomu jinému - a to je skutečnost, na niž Prue občas nebezpečně zapomínala.

„Snad ne, ale ty jsi právě přečetla moje.” Její zaskočený výraz vyvolal úsměv na jeho tváři. „Neměla bys litovat své upřímnosti a otevřenosti. Když muž chce potěšit ženu, měl by vědět, nač myslí.”

Prue se polekala, ale neuhnula, když ji vzal za bradičku a naklonil její tvář nejprve na jednu, pak na druhou stranu. Jeho mírně ironická tvář měla teď naprosto vážný a upřímný výraz, když řekl: „Máš krásnou tvář.”

„Mám pihy,” odpověděla, aby uvolnila atmosféru a byla schopna bojovat se vzrušením, které v ní jeho svádivý hlas vyvolával. Avšak věděla, že pokud si umínil, že ji svede, je to jen a jen otázka času.

Když spustil ruku, pocítila nesmyslně velké zklamání. Pak se opřel znovu do svého sedadla. „Mně se líbí,” řekl krátce a nastartoval.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Jsou tam lidé!” vykřikla překvapeně, když přijeli blíž.

„Samozřejmě, že jsou tam lidé. Můj národ býval ještě před několika generacemi kočovný. Tady na jihu pořád ještě zbývá dost těch, kteří žijí původním způsobem života. Otec mojí matky byl jedním z nich.”

„Byl to šejk. A teď jsi šejk ty.” „Vidím, že tě Suzan nudila detaily naší rodinné historie. Ano, tento titul přešel po jeho smrti na mého bratra a posléze na mě. Můj dědeček neměl žádné syny - jen moji matku a její sestru, která zemřela bezdětná.”

„Není to neobvyklé? Myslela jsem si, že…”

Zastavil vůz a ostře se na ni zadíval. „Co sis myslela?” „Myslela jsem si, že od muže v jeho postavení se čeká sňatek s další ženou, která mu dá dědice.”

„Ano, přesně to se od něj čekalo,” přikývl Karím. „Ale můj dědeček svou ženu velmi miloval. Nezapudil ji, i když ho o to sama prosila - stejně jako členové jeho rodu.”

„Musel to být mimořádný muž.” „Ty by ses mu také líbila. Měl slabost pro blondýnky, ačkoli ta jeho byla Francouzka.”

„Tvoje babička?”

Karím přikývl.

Když procházeli pod palmami, které se ve větru kývaly

ze strany na stranu, lidé se Karímovi hluboce ukláněli. Prue však s překvapením zaznamenala, že jeho přítomnost nepovažují za nic neobvyklého. Dívala se, jak zvedl do náruče malé dítě, vyhodil jej nad hlavu a řekl mu něco, nad čím se chlapeček upřímně rozesmál. Nic jí tady nepřipomínalo strohost a formálnost královského paláce. Karím tady byl mnohem uvolněnější - nikdy ho vlastně tak uvolněného ještě neviděla.

Uvnitř hedvábného stanu, v němž hořely lampy, i když venku ještě bylo světlo, bylo nádherné chladno.

Karím se posadil se zkříženýma nohama na polštáře rozhozené na nízkém divanu, který byl přitažený ke stolu. Prue zkoumavě prstem přejela po bohatě tepaném kovu a vyřezávaném dřevu, z nichž byl vyhotoven.

„To je tak dekadentní!” vydechla.

Karím pobaveně zvedl obočí, když si založila ruce na hrudníku. „Nelíbí se ti to?”

„Spíš si tady připadám trochu mimo,” potřásla hlavou. Tohle je přece místo, kde by se měla cítit jako doma jen polonahá otrokyně, odhodlaná potěšit a posloužit svému pánu.

„Teď vypadáš jako staropanenská učitelka angličtiny,” poškádlil ji Karím.

Čím uvolněnější byl, tím se ona cítila napjatější. A to, jak si uvědomila, by zase nemuselo být tak špatné. Napětí s sebou nese opatrnost a ostražitost - ani jednoho v poslední době moc neužívala.

„Možná proto, že přesně to jsem.” A teď navíc nastal zřejmě vhodný čas na to, Prue Smithová, aby sis to připomněla. „Chtěla jsem se tě zeptat, kdy mi zařídíš cestu domů. Chci říct, že už není žádný důvod, proč bych tady měla zůstávat déle.”

„O tom si promluvíme zítra.”

Ale než nastane zítřek, pomyslela si Prue, když pozorovala, jak se jeho krásná snědá pokožka odráží od bělostné košile, se může stát hodně věcí. „Proč si o tom nepromluvíme teď?” naléhala na něj.

Vypadalo to, že ho její umanutost dráždí. „Protože se o tom teď nechci bavit.”

„Nemluv se mnou, jako bych byla dítě.”

„Jako dítě tě rozhodně nevnímám. Nezeptáš se, jak na tebe pohlížím?”

Prue naklonila hlavu na stranu a odvrátila od něj oči. Nechtěla tuto otevřenou výzvu přijmout.

Káva, kterou právě přinesli, byla skutečně vítaným vyrušením. Byla servírována v malinkých šálcích mladou ženou, která se Karímovi hluboce uklonila a zvědavě pokukovala po Prue očima, jež byly silně podmalovány černou tužkou.

Na zápěstích jí melodicky cinkaly desítky tenkých náramků a její prsty, na nichž měla henou namalované ozdobné ornamenty, byly plné stříbrných prstenů.

„Dala bys přednost čokoládě? Ta káva, kterou zde podávají, chce vyvinutou chuť. Člověk si na ni musí nejprve zvyknout.”

„Dala bych si raději něco studeného.”

Karím cosi pronesl k čekající ženě. Ta o chvíli později přinesla tác se sklenicemi a chlazenou limonádou, spolu se sladkými dezerty politými medem a posypanými ořechy. Poté, co se Prue napila, odložila sklenici na nízký stolek. „Chci jet domů,” řekla a sama slyšela, že její hlas zní dětinsky.

„Jsi tady snad nešťastná?” „Ne,” připustila. „Ale jsem přítěží k tvým dalším povinnostem. Není tady pro mne místo.”

„Dnes jsi svoje místo našla,” řekl a hleděl na ni, když si skousla spodní ret.

Pohlédla na něj, ale hned zase sklopila zrak, když viděla, s jakou intenzitou se na ni dívá. „To nic nebylo.”

„Jsem přesvědčen o tom, že vím rozhodně alespoň o několika členech mé vlastní rodiny, kteří by si s tím neporadili ani zdaleka tak dobře jako ty. A kdyby k tomu už byli přinuceni, určitě by se svého úkolu nezhostili s takovou grácií.”

„Jak můžeš vědět, že jsem se toho zhostila s grácií?”

Jeho pohled se vpíjel do její tváře i postavy. „Všechno děláš s grácií. A pokud jde o to, že bys byla přítěží - to rozhodně není pravda. Kdybys tady nebyla, jsem si jist, že by se už sestra pokoušela plánovat nějakou další hloupost. Ačkoli musím připustit, že v tom, že jsem tě požádal, abys s námi jela, dozajista můj hněv hrál jistou menší roli.”

„Menší roli? Požádal?” opakovala po něm nevěřícně. „Ty jsi mě vydíral!” Rozzuřeně na něj hleděla, popadla jeden z dezertů a tvrdě se do něj zakousla.

„Potřeboval jsem tě.”

Po krátkém šokovaném tichu, které následovalo po jeho rozzlobeně znícím prohlášení, se jejich oči setkaly. Tentokrát to byl Karím, kdo byl přinucen sklopit zrak.

„Suzan nemohla zůstat ve Švýcarsku. Nemoc naší matky se táhla hodně dlouho - vypěstovala si během té doby odpor k nemocnicím. A kdyby byla sama v paláci, zbláznila by se. Potřebovala někoho, kdo odvede její myšlenky jinam - hlavně od toho, co se děje. A to, že ti dělala průvodkyni po naší zemi, posloužilo přesně tomu účelu. Přece musíš vědět, že její poddajnost je jen dočasná. A tebe poslouchá.”

Prue pokrčila rameny. „Ale co kdybych udělala něco špatně? A kromě toho - teď jsi tady ty.” Podívala se na dezert v dlani, jako by si nebyla jistá, jak se tam ocitl. Pak ho odložila na tác.

„Já mám plné ruce práce s tím, abych přinutil svého otce zpomalit tempo. Infarkt to očividně nedokázal.”

Prue svraštila starostlivě obočí. „Myslela jsem, že se mu daří lépe. Chápu, že chceš chránit Suzan od úplné pravdy, ale jestli mu není dobře, má právo o tom vědět.” „Nelhal jsem Suzan,” opáčil vehementně. „Můj otec je tvrdý muž. Myslím, že tento incident mu poprvé připomněl, že není nesmrtelný. Nebojí se smrti, bojí se však toho, že bude slabý a bezmocný. Mám strach, že existuje reálné nebezpečí toho, že se bude přepínat, aby si dokázal, že je stále tím, kým byl kdysi.”

„Ale já mám svůj vlastní život!” „Vím, že od tebe žádám hodně, ale tentokrát tě o to skutečně žádám.”

Prue si zoufale přitiskla ruku na čelo a zasténala. „Dokázal už ti někdo něco odmítnout?”

Karím se spokojeně usmál, vztáhl ruku a odtáhl jí její vlastní z obličeje. Pak ji pevně stiskl.

„Přeji si, abych měl víc času, ale nemám. V paláci se po mně budou shánět. Mám zodpovědnost a povinnosti - povinnosti, které zanedbávám.”

„Samozřejmě.” Začala vstávat, ale on jí položil ruku na rameno a stáhl ji zpět na polštář vedle sebe.

„Neměli bychom jít?” „Ještě ne, ma belle.” To něžné oslovení jí zrychlilo tep. Najednou se cítila neuvěřitelně plaše. Sklopila hlavu. Vztáhl ruku a odhrnul jí z tváře pramen vlasů. Tam, kde se její pleti dotkly jeho dlouhé prsty, cítila elektrizující chvění. „Cítím, že s tebou mohu mluvit otevřeně. Existuje mezi námi nepopiratelná přitažlivost. Oba ji cítíme. A myslím si, že proti ní oba bojujeme.”

Se sevřeným srdcem sklopila hlavu. „Něco takového nemá žádnou budoucnost.”

Nepopřel to. „Budoucnost ale není tady a teď - a přítomnost, ta může být velmi příjemná. Pokud přestaneme bojovat. Vím, že bychom se za normálních okolností nepotkali, ale potkali jsme se a od té doby na tebe myslím.” Jedním prstem jí zvedl bradičku, aby jí viděl do očí. „V paláci je příliš mnoho očí a uší. Tam bychom spolu nemohli být, aniž by se to doneslo mému otci. Rozrušilo by ho to a on -”

„Chce, aby ses oženil se Saffou,” dokončila za něj větu. Jeho vnímavost k pocitům jeho otce mu u ní rozhodně získala kredit. Prue však nesmírně litovala toho, že podobně nesmýšlí o jejích pocitech. Klidně připustil, že by se s ní styděl na veřejnosti, ale to, že by ji tím mohl zranit, ho zjevně nenapadlo.

Zřejmě předpokládá, že ji natolik vzruší jeho zájem, že jeho nabídku přijme za jakýchkoli okolností - a proč by to neměl předpokládat? Zahanbeně si vybavovala to, jak se k němu od jeho příjezdu chovala. Ale nemohla si pomoci -v jeho přítomnosti se cítila tak živoucí, jako snad ještě nikdy v životě.

Překvapeně na ni pohlédl, ale nepopřel to.

„Saffu? Vy jste se setkaly? Myslel jsem, že po odjezdu z Ženevy jela hned do Paříže.”

„Nesetkaly jsme se. Když jsme se ale jednou se Suzan vracely z bazaru, zrovna nastupovala do limuzíny.” Nedalo jí velkou práci odvodit si, že ta elegantní žena s diamanty, které zářily na jejím útlém krku, je královna - Karímova královna. „Suzan mi

tam koupila tento náhrdelník,” řekla a ukázala na polodrahokamy, které jí visely kolem krku.

„Krása,” řekl Karím, který nehleděl na kameny, ale na její

šíji.

„Muselo být pro tebe pěkné, že jsi měl v Ženevě společnost.” Prue skryla svou náhle vzniklou žárlivost za jasný úsměv. Něco v tom, jak se na ni díval, však Prue donutilo o úspěchu jejího pokusu pochybovat.

„Společnost?” Potřásl hlavou. „Saffa se zastavila v nemocnici asi na hodinu. Nesnáší nemoci a nemocné. Dokonce nenavštěvovala ani Hassana, když onemocněl. Můj bratr…”

Prue sklopila zrak. „Já vím. Suzan mi o tom pověděla.”

„A co přesně ti Suzan pověděla?” „Že si jednoho dne vezmeš Saffu. Vezmeš?” Skousla si jazyk, ale otázka už zazněla. Teď mezi nimi visela ve vzduchu.

„Nepřivezl jsem tě sem, abychom spolu mluvili o Saffě.”

Prue se na něj podívala a v očích měla vepsánu bolest a zranění. „To je pravda. Přivezl jsi mě sem, abys mě svedl.” „Chceš mi snad říct, že si to nepřeješ? Chceš mi tvrdit, že sis té přitažlivosti, která je mezi námi, nevšimla?”

Prue shledávala i zvyšující se vlhkost vzduchu a horko snadnější, než sexuální napětí, které rostlo na hedvábím pokrytém divanu. Vší silou se snažila postavit opět nohama na zem.

„Kdyby za mnou přišel jakýkoli jiný muž s něčím takovým, vysmála bych se mu do obličeje,” řekla mu popravdě. „Jen proto, že ses nějakou náhodou narodil jako princ, myslíš si, že ti padnu k nohám jako zralá broskev.”

„Tvoje analogie není tak špatná. Tvoje pleť rozhodně zralou broskev připomíná - a nepopírám, že pro jisté ženy je můj původ součástí toho, proč mne shledávají přitažlivým. S tebou mám však pocit, že je to spíš překážka, kterou musím tvrdě překonávat.”

Prue se ani nepokusila skrýt zasmání, které jí splynulo ze rtů. „Čemu se směješ?” zeptal se jí naléhavě a přitáhl si její tvář blíž k sobě.

„Směju se tobě,” zašeptala bez dechu, protože jeho ústa byla tak blízko jejích, že cítila na svých rtech jeho dech. „Směju se tomu, že si myslíš, že jsi pro ženy přitažlivý kvůli svému královskému původu.” Znovu se zasmála. „Byl bys pro ženy přitažlivý, i kdybys pracoval v pokladně supermarketu, protože to, co máš v sobě ty, nemá nic společného s penězi ani s postavením. Je to čistá sexuální energie. Srší ze všech tvých zatraceně dokonalých pórů všemi směry. Ach, bože,” zasténala zděšeně. „Řekni mi, že jsem to neřekla nahlas.”

DESÁTÁ KAPITOLA

„Neřekla jsi nahlas, že ze mě všemi póry srší čistá sexuální energie,” prohlásil poslušně.

„Nenávidím tě.” Oč by byl jen život snadnější, kdyby to byla pravda!

„Tak pojď ke mně, můžeš mě nenávidět ještě o něco víc,” vyzval ji hravě a něžně si ji přitáhl na hromadu polštářů.

Prue nehybně ležela, srdce jí bušilo očekáváním. Karím se nad ni sklonil, jednou rukou se opřel za její hlavou, druhou jí něžně hladil po stehnu.

„Tvoje ústa - šílím z nich. Šílím z nich, ma belle, od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřil,” přiznal se jí těžkým, sexem nabitým hlasem.

Prue hleděla do jeho očí, brzy se jí však zatočila hlava, a tak spustila víčka. Měla pocit, že jsou jako z olova. Její oči pálily slzami bezejmenného citu - téhož, který způsobil, že jí dokonale vyschlo v krku.

Zasténala, když ji Karím lehce kousl do spodního rtu a zatáhl. Pak ji velmi jemně pohladil jazykem po citlivé sliznici vnitřní strany rtu.

„Chutnáš po medu.”

Roztřeseně se nadechla, když pocítila v podbřišku příval horka. Jeho ruka jí mezitím vklouzla pod sukni a hladila ji neúnavně po stehnu.

„To je jen ten dezert.”

„Snil jsem o tom, jak budeš chutnat po mně, až tě budu líbat,” Vklouzl svým hříšně hebkým jazykem mezi její rty. „To by se mi líbilo… Líbilo by se ti to?” předl proti jejím ústům.

„Myslím… nevím… ” Najednou ji plnou silou, zasáhlo vědomí vlastní nezkušenosti. Zapůsobilo na ni jako studená sprcha. Ztuhla a odvrátila hlavu. Co to tady proboha dělá?

Karím je zkušený milenec a myslí si, že tady má co dělat s někým podobně zkušeným. Bude pro něj určitě trpkým zklamáním.

„Co se děje?” zeptal se a zvedl se na jedné ruce. „Víš, nejsem v tomhle všem - v sexu a svádění - nijak zvlášť dobrá.”

Zamračení vystřídal úsměv. „V tom případě zpomalím.” Zalapala v rozpacích po dechu. Zasmál se a vzal ji za ruku.

„Jsi tak legrační, ma belle,”řekl a přitiskl si její dlaň na ústa. Pak ji vzal za obě zápěstí a přitiskl jí je za hlavu. Jejich oči se setkaly a on už se nesmál. Jeho výraz byl vážný a plný touhy, když se na ni díval s nezastíraným sexuálním hladem, který způsobil, že tiše zasténala.

„Karíme, já… opravdu… ty…”

Když se díval do jejích světlých očí, zahltil ho podivný cit, jaký ještě nikdy nepoznal. Potřásl hlavou, nadzvedl se na lokti a začal si svlékat košili.

Prue si povzdechla a navlhčila si rty. S úžasem hleděla na jeho krásné štíhlé a vypracované tělo, které se lesklo ve světle lamp. Bolavá prázdnota, kterou cítila kdesi v podbřišku, byla najednou při pohledu na něj ještě intenzivnější. Byl naprosto a úplně dokonalý, jako klasická socha vytvořená z masa a kostí.

Hrdlo ji bolelo, jak se snažila v sobě zadržet emoce, když si k ní lehl a otočil ji na bok, takže leželi tváří v tvář. „Jsi tak krásný,” zašeptala a přejela rukou po pevných svalech na jeho břiše. Vnímala, jak se prudce nadechl. Políbila ho na rameno a jazykem ochutnala jeho slanou kůži. „A tak pevný a tvrdý,”

zašeptala, když se k ní přitiskl. Vzápětí zasténala, když ucítila na svém břiše tlak jeho ocelové erekce. „To jsem nemyslela… ale tam taky,” zašeptala proti jeho ústům.

Oba teď dýchali velmi prudce a jejich dech se mísil. Vzal ji za zadeček a přitáhl si ji na sebe, takže mohla plně cítit jeho touhu po ní.

„Bude to krásné,” zašeptal jí do ouška. Jeho teplý dech způsobil, že se zachvěla, avšak z jeho slibu se chvěla ještě daleko víc. A jeho polibek - to pomalé zkoumání jejích úst - ji zanechalo bez dechu a roztřesenou. A chtěla víc -o tolik, o tolik víc! „Se mnou zapomeneš na všechny muže, které jsi kdy měla, ma belle.”

Kdyby byla při smyslech, řekla by mu přímo, že to nebude tak těžké, protože žádné jiné muže neměla - alespoň ne tak, jak myslí. Ale neudělala to, protože při smyslech nebyla. Nebyla si ani jistá, jestli jí ještě zbyl aspoň kousek mozku, kterým by myslet mohla.

Cítila jen zoufale silnou touhu. Potřebu cítit jeho nahé tělo na svém, jeho tíhu, aby z ní vymačkala dech, jeho tvrdost uvnitř sebe.

Nevěděla, že tyto touhy vykřikuje nahlas, dokud jí ne-zašeptal do ouška: „Ano, ma belle, všechno to budeš mít.”

Líbal ji s divokou erotickou naléhavostí, která ji připravila o zbytek rozvahy. Visela na něm, nořila prsty do jeho hedvábných vlasů, tiskla se k němu bolavými ňadry.

„Chci se na tebe dívat.”

Zavřela oči a vnímala, jak ji svléká. Sundal jí sukni i košili a ona zadržela dech, když před ním ležela jen v hedvábné košilce.

Karím také zadržel dech. Její pleť byla bledá a bezchybná, její ňadra plná a zvoucí. Přitiskl jí rty na bříško a její tělo se vzepnulo. Hladila ho po vlasech, když pokrýval polibky její tělo vzhůru k ňadrům.

„Tak jemná, tak krásná… ” Líbal ji na šíji, pak se vzepnul a políbil ji opět na ústa. Zalapala po dechu, když pak vzal do dlaní obě její ňadra a laskal a dráždil obě bradavky jazykem.

Pak se z ní zvedl, aby si svlékl kalhoty. Ležela před ním a hleděla na něj vášní zastřenýma očima, prudce a mělce dýchala, takže se její ňadra chvěla, což mu téměř znemožnilo provést ten jednoduchý úkon. Nevěděl už ani, co dělá. Vnímal jen jedinou divokou touhu - zabořit se do ní a ztratit se ve víru pocitů. Když viděla jeho nádherné vzrušené tělo, Prue cítila, jak se v ní cosi láme. Zasténala a zvedla boky, když jí stáhl třesoucíma se rukama kalhotky. Když jí rozevřel stehna a dotkl se jí, měla pocit, jako by ji smetl příliv dříve nepoznaných pocitů.

Prue se třásla po celém těle, dokázala se však nadzdvihnout, její tělo se zmítalo proti jeho. Vzala jeho hlavu do obou rukou a padla na měkké polštáře.

„Prosím,” zašeptala a hleděla mu do očí.

Rozevřel jí stehna ještě o něco víc a pak, zatímco stále hleděl do jejích očí, se do ní zanořil. Najednou pocítil odpor, který mu kladla panenská blána, a Prue uviděla v jeho očích náhlou paniku.

V tom okamžiku byla však natolik zaplavená pocity, že o jeho výrazu neměla čas přemýšlet. Byla si jen vědoma nádherného vzrušení, které zaplavilo její tělo - které jí přinášel Karím. Vnímala něžné rytmické pohyby, s nimiž se do ní znovu a znovu nořil, až se v ní vše začalo svírat a nakonec vybuchlo v nádherném orgasmu, při kterém znovu a znovu křičela jeho jméno. Pak ucítila, jak se nad ní napnul, zachvěl se a odtáhl se od ní pryč.

Prue ležela, třesoucí se a zahlcená. Její mysl tomu stále ještě nemohla uvěřit. Znovu se k ní přitulil.

„Tys byla panna.” A on se nedokázal ovládnout. Mohl ji zranit. Ta myšlenka projela Karímem jako nůž. Čím víc na to myslel, tím víc mu bylo špatně. „Hlásáš sexuální svobodu, znevažuješ tradice - a jsi panna.”

„Přestal bys s tím?”

„Jak je to možné?”

„No, řekla bych, že jsem vybíravá, ale očividně nejsem. Víš, nejsem teď zrovna v náladě na nějaké rozbory toho mého nedostatku.”

„Nedostatku? Ty schválně předstíráš, že mi nerozumíš!”

„Tady toho není moc, čemu by se dalo nerozumět, nemyslíš? Dalo by se předpokládat, že vím, co dělám - ale nevěděla jsem. Co ode mě čekáš, Karíme? Omluvu?”

,Měla jsi mi to říct. Mělo to být… já jsem měl být…” Přitiskl si ruku na čelo a padl opět na záda.

„Nejsi taková, jak jsem si myslel,” řekl těžce. „Takhle to být nemělo.” Poprvé to mělo být pomalé, jemné a něžné. Snažil se svou vášeň ovládnout, jak jen mohl, když to zjistil, ale už bylo trochu moc pozdě. Není divu, že se chovala, jako kdyby to vše pro ni byla nová zkušenost, když se jí dotýkal - byla to totiž doopravdy pro ni nová zkušenost.

„No a co? Aha… ve tvém světě se ženíte s pannami a ty ostatní jsou dobré leda tak jako milenky.” Se slzami v očích začala sbírat svoje šaty. „No, nemusíš mít strach, Karíme. Rozhodně nemám žádnou touhu být jedním ani druhým.”

„Mluvíš nesmysly,” řekl a posadil se.

„Doopravdy? Pověz mi, Karíme, kdybys věděl, že jsem panna, kdybych ti to řekla, šel bys se mnou i přesto do postele?”

Jejich oči se setkaly - slzami naplněné jantarové oči s jasně modrými.

„Pravda je taková, že nevím.”

„Pravda je taková, že jsi chtěl jen někoho na jednu noc.” A ona byla tak hloupá, že si myslela, že možná chce něco jiného. Bylo šokující uvědomit si, že si skutečně přála, aby šlo o něco víc - a že nějaká její část pořád ještě něco víc chce.

„Prudence -”

Hluchá k zoufalému tónu v jeho hlasu smetla jeho ruku a otočila se k němu zády. „Můžeš mě teď odvézt zpět. Myslím, že té zajížďky mám dost.” Rychle se pohnula a zamrkala, když ji zabolela místa, která ještě nikdy necítila.

Když Karím viděl, že zamrkala bolestí, zbledl a nechal ruku, kterou k ní vztahoval, bezvládně padnout.

Než přijeli do paláce, padla noc. Několikrát během cesty se Karím snažil promluvit, ale Prue ho pokaždé požádala, ať mlčí. Hluboce se styděla, že tak lehce podlehla pokušení a spala s mužem, který je zaslíbený jiné ženě - ženě, s níž chce strávit zbytek života.

Když přijeli, chytil ji za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Podívej se, tohle je naprosto směšné - takhle to přece nemůžeme nechat.”

„Pane?” Ze stínů se vynořil Rašíd s omluvným výrazem. „Myslel jsem, že byste měl vědět, že král svolal do svého bytu několik ministrů.”

Karím unaveně vydechl a zavrátil oči. „Hned se na to podívám. Prudence -”

Prue potřásla hlavou a zářivě se usmála, když se vymanila z jeho sevření. „Děkuji vám za projížďku, princi Karime,”

oslovila ho formálně. „Byla pro mne nanejvýš poučná. Dobrou noc, Rašíde.”

Karím hleděl, jak odchází, a tiše zaklel. Pak se obrátil k Rašídovi. „Můj otec,” pronesl ke staršímu muži, „je dokonalý blázen. A jeho syn, jak se zdá, to po něm beze zbytku zdědil.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Prue byla ztracená ve svých vlastních myšlenkách. Dokud neprošla klenutým průchodem a nestanula na velikém neznámém dlážděném nádvoří, neuvědomila si, že se dostala do míst, kam v paláci ještě nezavítala. Na tom nebylo nic překvapujícího - palácové prostory zabíraly skutečně obrovskou plochu. První dny Prue vůbec nechápala, že to, co jí připadalo jako velké město, je jen a jen samotný královský palác. Mrzelo ji, že nebude mít zřejmě šanci celý jej prozkoumat.

Teď jí té doby bylo skoro líto, protože se zdálo, že už prozkoumala téměř vše - tady však ještě nebyla. A dokonce, jak ji náhle napadlo, se jí stýskalo po dnech, kdy jí dělal starosti její rostoucí zájem o Karíma al-Ahmada.

Jak jen mohla být tak slepá? Jak mohla nevidět, že se do něj zamilovala? Samozřejmě, to vysvětluje i snadnost, s jakou zapomněla na všechny svoje morální zásady a vyspala se s ním.

Svou lásku ke Karímu al-Ahmadovi si zřejmě nikdy nebude moci racionálně vysvětlit, ať se bude snažit jakkoli. Je to prostě jedna z těch věcí, s níž se bude muset naučit žít - a to se začala učit už přede dvěma dny, kdy jí poprvé došla holá pravda. Bylo to zvláštní - jako když se člověk dívá na rozostřený obrázek, který se bez varování změní

v jasný trojrozměrný obraz. Teď tedy s tímto tajemstvím žila, nepřipadalo jí to však nijak snadné.

A Karím… Někdy - jako třeba teď, když byla sama - si jeho jméno řekla hlasitě. No, každopádně Karím je jeden z lidí, bez nichž se bude muset učit žít také. A už v tom získala i nějakou praxi, jak se zdá. Během minulého týdne jej viděla jen několikrát, vždy v přítomnosti dalších lidí. Ani jednou se nepokusil ji vyhledat, což docela jasně mluvilo samo za sebe. Očividně lituje toho, co se stalo, a chce se vyhnout dalšímu emocionálnímu dramatu.

Když vstoupila na nádvoří a šla dál, vábená tichým a uklidňujícím zvukem fontánky, najednou si podle prastarých kamenů zdí a nesmírně cenné mozaiky pod nohama uvědomila, že vstoupila do nejstarší části paláce. Části, která podle toho, co si přečetla v palácové knihovně, byla stará už v době křižáckých výprav.

Je to také část, jak jí vysvětlila princezna, kde bydlí její otec a kde se také nachází soukromé umělecké sbírky, kvůli jejichž prohlídce se sem sjíždějí odborníci z celého světa. Král často zapůjčoval mnoho kusů nejrůznějším muzeím na celém světě. Suzan, která teď trávila hodně času se svým pozvolna se uzdravujícím otcem, slíbila Prue, že s ním domluví, aby si mohla sbírku také prohlédnout.

Teď však Prue věděla, že v době, kdy jí bude moci Suzan tento slib splnit, ona už zde nebude. Situace, ve které žila, se začala stávat přímo masochistickou. Není žádný důvod - a nikdy takový nebyl - aby zde ještě zůstávala, až na to, že váhala zpřetrhat všechny nitky vztahu s Karímem.

Vkročila do těch nejpřísněji střežených a nejtajnějších prostor paláce. Zatímco se zvědavě rozhlížela kolem sebe, trpce se sama pro sebe pousmála. A to jsem si myslela, že to horší už nemůže být, pomyslela si. Lidé za něco takového pravděpodobně úpí ve vězení. Cítila se ale tak zničená, že měla pocit, že pobyt v palácovém vězení by pro ni mohl být vítaným rozptýlením.

Znovu se rozhlédla a nasávala do sebe tu krásu - a víc než jen to… panovala zde jakási atmosféra věčného a nerozrušitelného klidu. A když se Prue rozhlížela, vnímala, že něco z toho klidu

vstoupilo i do ní. Vzduch na polouzavřeném nádvoří byl provoněný jasmínem. Na jedné straně se otevíral k bílým palácovým věžím, které byly na pozadí nebeského blankytu viditelné zdaleka a nádherně se od nich odrážela i okolní bujná zeleň. Z fontánky, která stála uprostřed nádvoří, k ní doléhal uklidňující zvuk vody.

Všimla si, že vytéká z úst jakési mytologické příšery a spadá do tyrkysových vod nádržky, která byla olemována bohatě zdobenými kachli.

Už se obrátila, aby odsud odešla, když na periferii vidění zachytila pohyb a uvědomila si, že není sama. Rychle se přitiskla ke zdi. Nevěděla, zda by měla prostě utéci nebo svou přítomnost odhalit muži, který byl téměř celý schovaný v malém hájku citroníků. Stále ještě váhala, když se náhle otevřely dveře ve zdi a vyšel z nich vysoký muž, který se těžce opíral o stříbrnou hůlku.

Instinktivně ustoupila ještě hlouběji do zeleně. V témže okamžiku se pohnul i ukrývající se muž. Prue obrátila hlavu a viděla, že je oblečen celý v černém a hlavu má zakrytou kapucou. Vystoupil ze svého úkrytu a zvedl ruku. Předpokládala, že na sebe chce upozornit staršího muže, který si jeho přítomnosti nebyl vědom. Nic neobvyklého v jeho pohybech neshledávala - až do okamžiku, když si všimla záblesku velkého nože, na němž se zachytily sluneční paprsky.

Nesnaží se na sebe upozornit, uvědomila si s hrůzou -snaží se ho zabít!

Bez rozmýšlení se rozběhla, mávala rukama a křičela z plných plic. Starší muž na ni hleděl, pořád ještě si nebyl vědom černě oděné postavy, která se k němu blížila z opačné strany. Oba byli už jen pár metrů od sebe, když se jí podařilo z posledních sil vrhnout mezi běžící postavu a starého muže. Maskovaný muž běžel příliš rychle, a tak do ní narazil obrovskou silou a srazil ji k zemi.

Nemohlo uplynout víc než pár vteřin, než z ní kdosi onoho muže strhl. Dva muži v uniformách drželi pevně svého zajatce, který kolem sebe kopal a řval cosi arabsky. Poté předstoupil starší muž. Byl vysoký, tmavé vlasy byly protkány stříbrnými

nitkami a tmavé oči zářily inteligencí. Ale nebyla to podobnost rysů, díky níž Prue pochopila. Byla to jeho vnitřní vznešenost a hrdost, s níž se nesl.

„Vy jste Karímův otec,” vydechla a vzápětí vše pohltila temnota.

Když se probudila, ležela v posteli. Na oknech byly zatažené žaluzie, kterými jen mírně prosvítalo slunce a vrhalo na protější stěnu mihotavé stíny.

„Kde to jsem?” Ucítila vůni jasmínu, která vycházela z kytice na jejím stolku, a najednou se jí všechno vybavilo. „Udeřila jsem se do hlavy? Ztratila jsem vědomí?” Pamatovala si na to, že byla povalená na zem - pamatovala si i ostrý pach atentátníka, jeho tělo, které ji zavalilo, než jej z ní odtrhli. „Lež klidně,” nařídil jí Karím s vážným výrazem a uhladil jí odkopanou přikrývku. „Musíš odpočívat. Zavolám lékaře.”

Přes svoje slova se ani nepohnul, jen se na ni díval s intenzitou, která jí ničila nervy.

„Je tvůj otec…? Byl to tvůj otec…?”

„Ano, byl to můj otec.”

„Je v pořádku?”

„Nemá ani škrábnutí.” Polkl a zadíval se na její obvázané rameno.

„Takže se to doopravdy stalo?” Neobvyklá bledost Karímovy snědé pokožky, tmavé stíny pod jeho očima i rašící vous na jeho obvykle dokonale oholené tváři Prue sdělily, že jí zřejmě neříká celou pravdu. „Myslela jsem si, že to možná byl jen zlý sen. Proč to chtěl udělat… Proč to ten muž chtěl udělat?”

Karím vypadal daleko vyčerpaněji a napjatěji, než ho kdy viděla. Předpokládala však, že když se někdo snaží zavraždit něčího otce, takhle to asi zapůsobí. Znovu jí uhladil pokrývku a pokrčil rameny. Pak zavřel oči, jako by se chtěl před něčím chránit.

„Myslím si, že tam šlo o několik důvodů. Ukázalo se, že má v anamnéze psychickou poruchu.” Karím, ať se snažil jakkoli, nemohl ze sebe vydolovat ani stín soucitu s mužem, který ho téměř připravil o to, co mu bylo v životě nejdražší.

Prue si vybavila to divoké, téměř zvířecí světlo v mužových očích, když ji srazil k zemi. Zachvěla se.

Karím ji vzal za ruku. „Už o tom nebudeme mluvit,” pronesl drsným hlasem.

Prue pohlédla na jeho prsty, které se propletly s jejími. Strach, který se jí usadil v žaludku, náhle zmizel. Potřásla hlavou a zvedla k němu oči. „Ne, chci to vědět.”

Poté, co jí chvíli hleděl do tváře, si Karím povzdechl a přikývl. „Vyšetřovatelé mají za to, že to, co ho přimělo k tomu zoufalému činu, bylo rozhodnutí jeho dcery studovat medicínu. Byla přijata spolu s několika dalšími dívkami.”

Prue se zatvářila zmateně. „Nechápu.” „Přihlásila se na tu školu přes jeho hluboký odpor. Myslí si, že uvrhla na jeho rodinu hanbu. Je jedním z té šťastně tupé minority, která se brání veškerým změnám - a která je proti tomu, aby žena měla mimo rodinné zázemí jakýkoli vlastní život. Musel někoho za svou situaci obvit. Můj otec je známý svou podporou žen. Je to skutečně ironie, víš. K tomu, aby mohly být přijímány na univerzitu jsem ho přemluvil já. On měl svoje pochybnosti.”

Prue viděla, že Karím bojuje s pocity viny, a cítila směšnou touhu jej chlácholit, říci mu, že všechno bude v pořádku -a i kdyby náhodou nebylo, ona bude s ním a pro něj. Problém však byl v tom, že on si něco takového nepřál. Tedy pokud nešlo o to, aby ji měl ve své posteli. A i tak by se styděl, kdyby náhodou někdo jejich kratičkou aférku objevil.

„Obviňuj se, jestli se díky tomu budeš cítit lépe, ale já si myslím, že jestli se sobě alespoň trochu podobáte, pak bys ho nemohl přemluvit k něčemu, co by nechtěl.” Potěšená jeho náhlým úsměvem se zvedla na jednom lokti. Vzápětí zamrkala bolestí a klesla zpět. „Poranila jsem si paži.”

Karím na ni pohlédl s čirým vyčerpáním a prohrábl si rukou vlasy. Podle toho, jak vypadaly, to zjevně nebylo poprvé. „Poranila?” opakoval po ní. „Poranila!” Zavřel oči a přešel do rozzlobené arabštiny.

„Proč na mě křičíš? Jestli je to proto, že jsem vešla do soukromých prostor tvého otce, tak ti musím říct, že jsem to udělala nevědomky. A -”

„Cože!” vykřikl, zabořil si ruce do dlaní a zasténal. „Děláš mi to všechno schválně? Nebo jsi přišla o rozum?”

Asi přišla o rozum - každopádně to byl poměrně přesný popis, který se hodil na ženu, jež miluje někoho, kdo ji považuje jen za příjemné noční povyražení. Ano, miluje ho tak, že ji to bolí - na rozdíl od bolesti, kterou cítila v rameni, tahle bolest hned tak nepřejde.

„Dostala jsi zásah nožem, který byl určený pro mého otce,” promluvil konečně rozechvělým hlasem. „Přeřízl ti tepnu. Ztratila jsi mnoho krve a skoro jsi zemřela.” „No, teď určitě přeháníš, Karíme.”

Karím vztáhl ruku a ukázal. Prue vzhlédla a uviděla dvě lahve - jednu s krví a druhou s jakousi bezbarvou tekutinou které jí vtékaly do žíly.

„Cítím se dobře.” „To máš štěstí,” zavrčel Karím, který si nedokázal ani představit, že by se někdy cítil tak zle. „Uvědomuješ si, že ode dne, kdy jsem tě poznal, nemám chvilku klidu? Nejprve podlehla tvému kouzlu moje sestra - a teď i můj otec!”

„Tvůj otec?” opakovala po něm, zmatená jeho netypickým výbuchem emocí.

„Ano, můj otec. Zachránila jsi mu život - stala se z tebe národní hrdinka.”

Prue se nervózně zasmála. Byla si skoro jistá, že musí žertovat. „Nemůžu být hrdinka - nic jsem neudělala. Dokonce jsem ani nepřemýšlela.”

„Rozhodně to tak vypadá,” vybuchl. Nebyl už schopen pojmout svoje pocity. Ne po tom bolestném rozhovoru s otcem a po dvanácti hodinách, kdy seděl u jejího lůžka a poslouchal lékaře, kteří mu neustále říkali, že se už každou chvíli vzbudí -co ta slova však znamenají v jejich žargonu? „Stejně tak jsi nepřemýšlela, když jsi mi darovala svoje panenství.”

A to byl dar, j ak Prue j asně viděla na j eho tváři, který byl naprosto nechtěný. Už to dávno věděla, ale stejně ji to bolelo.

Zavřela oči a cítila, že zpod jejích víček jí začínají stékat po tváři horké slzy.

„Ty pláčeš,” vyhrkl Karím zlomeným hlasem. „Na co myslím? Jsi nemocná - a já na tebe tady křičím jako šílenec.”

Prue cítila, že k ní přistoupil blíž. Mávla proto rukou, ale neotevřela oči. „Nech mě tady samotnou, Karíme. Jsem v pořádku.”

Karím se dotkl jedné slzy, která se třpytila na její tváři. „Můj otec měl pravdu,” pronesl těžce. „Moje činy ho zahanbily a stydí se, že jsem jeho synem.”

Prue otevřela oči. Setřela si slzy a pohlédla na něj. „To tvůj otec skutečně řekl?”

Karím přestal přecházet z jedné strany pokoje na druhou a sklonil hlavu.

„Miluji svého otce. Vážím si ho. Ale nedovolím mu, aby mi přikazoval, s kým se mám oženit,” řekl a bojoval s touhou obejmout ji a líbat. Jedině to, že vypadala tak křehce a zranitelně, jej zastavilo. „Měl by tady být lékař. Půjdu pro něj.”

Prue jej zachytila za paži. „Myslela jsem, že chce, aby sis vzal Saffu?” S námahou se posadila a nemocniční přikrývka jí sklouzla po zdravém rameni. Rozrušen její hladkou pletí se jí tentokrát Karím nesnažil v jejím počínání zabránit.

Potřásl netrpělivě hlavou. „Ne. Ne, nechce Saffu. Trvá na tom, abych se oženil s někým úplně jiným.”

Můj bože! Takže je tady na něj fronta? Kolik těch perspektivních nevěst vlastně má?

„Kdo to je? Koho si máš podle něj vzít?”

„Tebe.”

Prue spustila dlaň z jeho paže. Potřásla hlavou. „To není moc vtipné, Karíme,” pronesla tiše.

„Také si to myslím,” řekl a padl do křesla vedle její postele. Pak si opřel hlavu do dlaní a hleděl do její bledé tváře.

Z tváří se jí vytratily i poslední zbytky barvy. Zvedla ruku a vyděšeně si ji přitiskla ke rtům. „Ty mluvíš vážně. Ale proč? Já jsem jen… “

„Přestala jsi být jen cokoli poté, cos zachránila život mému otci a riskovala přitom svůj vlastní. Můj otec se ti přirozené cítí zavázán - a cítí za tebe i zodpovědnost. Nechová zrovna… láskyplné pocity k muži, který tě svedl. Zejména, když jsi předtím byla nevinná. Samozřejmě trvá na tom, aby si tě ten muž vzal.”

„Ale jak se o tom dozvěděl?” zeptala se v šoku. Myšlenka na to, že jejich sexuální život je zdrojem pomluv, způsobila, že Prue pocítila nevolnost.

„Řekl jsem mu to.”

„Cože?” Vysíleně klesla zpět. Najednou měla pocit, že analgetika, kterými zřejmě byla nadopovaná až po uši, pomalu přestávají působit.

Karím vstal a začal neklidně přecházet po místnosti, už tak hodně malé. Jeho přítomnost ji však zaplnila zcela a beze zbytku.

„Kdosi mi hned přiběhl říct, že můj otec byl napaden.” Když jí o tom vyprávěl, viděla, jak mu neklidně cuká nerv pod okem. „Obával jsem se nejhoršího, a tak jsem se hned rozběhl za ním. Když jsem se tam dostal, zjistil jsem, že otec převzal iniciativu -neumíral. Místo toho všem poroučel, co mají dělat.” „To musela být pro tebe úleva, ne?” řekla s hlasem, který v sobě nesl soucit s jeho strachem.

Hleděl na ni. Po chvíli ticha se nevěřícně zasmál. „Ach ano, to tedy byla. Jednoznačně jsem to cítil jako veliké požehnání,” vyštěkl ironicky.

Hleděla na něj se zmatkem v očích, když si přitiskl zaťatou pěst na čelo a pronesl něco ve vášnivé arabštině.

Pak se na ni opět zadíval a přistoupil k jejímu lůžku. Oči se mu podivně leskly, když se k ní sklonil a odhrnul jí pramen vlasů z tváře. Držel jej v rukou a velmi pomalu jej nechal spadnout na polštář vedle její hlavy. Pak si těžce povzdechl a opět se sesunul na křeslo vedle ní.

„Ležela j si na zemi v kaluži krve, ma belle.” Zavřel oči a zachvěl se. „Zdálo se jí být tolik…” zamumlal a polkl. Středně velká ztráta krve, řekli mu lékaři chladně, když přijeli do nemocnice. „Myslel jsem si, že umíráš.” Pohlédl jí do očí a bojoval s tou strašnou vzpomínkou, která ho bude, jak věděl, mučit až do

smrti. „Nebyl jsem… chápej…” Odkašlal si a sklopil zrak. „Nedokázal jsem se v té chvíli ovládnout. Řekl jsem a udělal různé věci…”

„Jaké?” zeptala se ho opatrně. „Nejdřív jsem se pokusil zabít tu bestii, která ti to udělala.” Znovu se na ni podíval „Naneštěstí mě zastavili strážní.”

„Za to by tě nikdo nemohl vinit,” namítla. „A pak jsem řekl mému otci, že by se nic z toho nestalo, kdybych tě sem nedonutil přijet.”

„To nebyla tvoje vina - jen shoda několika nešťastných okolností.”

„Můj otec namítal něco podobného. Dokud jsem mu neřekl, že jsem tě vydíral a pak jsem se zachoval natolik nečestně, že jsem tě okradl o panenství.”

„To jsi mu řekl? To doopravdy od tebe nebylo moc moudré, Karíme.”

„Měl jsem ruce rudé od tvojí krve,” řekl, vztáhl je a hleděl na ně, jako by byly stále ještě potřísněné. „Držel jsem tě v náručí a -” odmlčel se a přejel si dlaní tvář, jako by chtěl od sebe tu vzpomínku odehnat. „Nebyl jsem ve stavu, kdy bych mohl zvažovat, co je dobrý a špatný nápad. Později, když jsme se konečně dozvěděli, že přežiješ, mě otec vzal stranou a řekl mi, že na mě bude pohlížet jako na svého syna pod jedinou podmínkou - že si tě vezmu.” Na tváři se mu objevil náznak neveselého úsměvu.

„Můj otec je pragmatik. Myslí si o tobě, že budeš dobrá žena a matka - tygřice, která bude mít potomstvo stejně silné, jako je ona sama. To ti podávám trošku upraveně jazyk mého otce, když na to přijde, je trochu zemitý, jak sis asi všimla.”

„A tys mu řekl, aby na to zapomněl? No, to nebylo moc taktní,” uznala a vzlykla. „Ale rozhodně tě neviním. A určitě si nemusím dělat starosti - bezpochyby brzo pozná, o kolik je Saffa přijatelnější než já.” Najednou se zarazila. „Teď jsem dostala nápad.”

„Nápad?” zeptal se jí a hleděl na ni s nevědomým obdivem. „No, co když tvůj otec na vlastní oči uvidí, jak špatnou bych ti byla manželkou?”

„A jak bys to chtěla udělat? Co ten tvůj plán zahrnuje? Možná bys chtěla při večeři použít špatné příbory? Ma belle, dost přeceňuješ svoje schopnosti něco předstírat.”

Což byl pravděpodobně Karímův způsob, jak jí jemně sdělit, že přesně ví, co k němu cítí. „No, mohla bych mu říct, že jsi ten poslední muž pod sluncem, kterého bych si chtěla vzít,” vybuchla a bojovala se slzami ponížení. „Což je, jen tak pro tvou informaci, úplná pravda. A s tím ani král nemůže nic dělat, není to pravda?”

„Chceš mi naznačit, že tě myšlenka na manželství se mnou tak strašně odpuzuje?”

Nebyla schopná promluvit, a tak jen potřásla hlavou. Manželství s Karímem by byl pro ni sen - a byla v pokušení mu podlehnout. Ve stavu, v jakém byla, skutečně byla náchylná uvěřit, že by ji mohl jednoho dne začít milovat. V hloubi duše však věděla, že je to nesmysl.

„To slovo je trochu silné,” promluvila nakonec. „Ale manželství teď rozhodně nemám - a nikdy jsem neměla - v plánu. Takže se můžeš uklidnit, Karíme. Nikdy si tě nevezmu,” slíbila mu a snažila se vší silou mluvit lehkým tónem, když pokračovala: „Tvůj otec může být schopen nějak nutit tebe, ale mě ne… přece jsem hrdinka, která mu zachránila život. Ať se děje cokoli, bude na mě muset být milý.”

Karím se prudce nadechl a jeho jasně modré oči potemněly. Vstal a přistoupil k ní blíž. Než však mohl cokoli udělat, otevřely se dveře a do místnosti vstoupil muž v bílém plášti. Slušně se snažil předstírat hluchotu, když Karím plynně zaklel v několika světových jazycích, a usmál se na Prudence.

„Tak naše pacientka už je vzhůru.” Upřel pohled do její tváře, přistoupil k lůžku a postavil se mezi rozčileného prince a ji. Pak jí přitiskl prsty k zápěstí. To, co ucítil, očividně způsobilo, že mu obočí vylétlo až do půli čela. „Myslím, princi Karíme, že naše pacientka potřebuje teď odpočívat. Asi bude lepší, když odejdete a necháte ji, aby se mohla prospat.”

Když Karím nereagoval, lékař přistoupil ke dveřím a otevřel je dokořán v bezeslovné výzvě.

Karím odtrhl oči od Prudenciny tváře a vrhl na něj pohled, který by každého slabšího muže přinutil ustoupit. Ale lékař, který byl zjevně neústupný, stál na místě a nehýbal se, ačkoli poté, co korunní princ zamířil ke dveřím, vypadal trochu roztřeseně. Bylo jasné, že se mu nesmírně ulevilo.

Za dveřmi se Karím ještě otočil a podíval se na ni. Každá buňka v jejím těle křičela neopouštěj mě. Jejich oči se setkaly. „Jdi pryč,” řekla mu, než jí lékař vpíchl do paže jakousi injekci. Poté všechno zahalila tma.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Prue strávila na nemocničním lůžku tři dny. Podle lékařů a sester se její stav výborně zlepšoval. Během té doby ji navštěvovala Suzan, přinesla jí knihy i květiny, ale ze všeho nejvíc se ji snažila zabavit lehkým rozhovorem. Po Karímovi nebylo ani památky.

Ano, řekla mu, aby šel pryč - a tak šel. Za to může být jen vděčná, přesvědčovala sama sebe. Občas si dělala starosti o jeho vztah s otcem, ale většinu doby jen přemítala, jestli se někdy bude cítit lépe. Cítila se tak smutná a apatická, že se ani v nejmenším nezajímala o to, proč před jejím pokojem neustále hlídkují dva rozložití muži, kteří každého, kdo chtěl k ní vejít, bez úsměvu kontrolují - a to včetně lékařů a sester.

A pak, třetího dne, přišel někdo, komu nepoložili jedinou otázku.

Do místnosti vstoupil sám král Zafsidu. „Prudence Smithová,” oslovil ji bohatým barytonem poté, co si ji prohlédl od hlavy k patě. „Vypadáte o mnoho lépe, než když jsem vás viděl naposledy.”

„Však vy také, Výsosti,” odpověděla a byla ráda, že leží v posteli a nemusí čelit nutnosti rozhodnout se, jestli se mu má uklonit či udělat pukrle - jako dcera rodičů, kteří jakýkoli typ monarchie považovali za něco příšerně

zastaralého a směšného, se s tímto typem informací nikdy nesetkala.

Mluvila naprostou pravdu. Svěží muž před ní stěží připomínal křehkou ohnutou postavu s hůlkou, kterou si pamatovala. Stál vzpřímeně a hrdě, jeho pohled byl nepříjemně vědoucí. Nepřekvapilo ji to však - vždyť znala jeho syna. „Dokážete se dívat člověku do očí - a to se mi líbí. A pokud jde o vaši odvahu… nenacházím slova, kterými bych vám mohl dostatečně vyjádřit své poděkování.” Na okamžik jej přemohly emoce a Prue si povšimla, že se mu v očích zaleskly slzy. „Do smrti vám patří moje neutuchající vděčnost.”

Prue v rozpacích sklopila zrak. Pak potřásla hlavou. „Byla jsem čirou náhodou ve správný čas na správném místě.” „Mluvil jsem se svým synem. Přináší mi bolest, když musím hovořit o jeho roli v celém tom příběhu. Řekl jsem mu jasně, co je jeho povinností, ale on mne odmítá poslechnout. Zahanbuje mě to,” dodal těžce. „Mohu vám za Karímovo neomluvitelné jednání nabídnout jen svoji pokornou a hlubokou omluvu.”

Nebyla schopna poslouchat, jak král mluví o svém synu. Vztáhla prudce dlaň. „Prosím,” přerušila ho pevným tónem, který však v sobě nesl úctu a respekt. „Prosím, neříkejte to o Karímovi. Nemohu to snést. Miluje vás a je to syn, na kterého můžete být pyšný. K lásce ale nemůžete nikoho nutit - to zkrátka není možné.”

„Vy bráníte muže, který vás svedl?”

„Ze mě svedl?” opakovala a bojovala s odporem k tomu, s jakým chladem mluví o svém vlastním synu. „Pokud mluvíme o svedení, mohu vás přesvědčit o tom, že jsem to byla já, kdo svedl jej. Nevěděl, že jsem ještě neměla žádného jiného milence -ujišťuji vás, že tato skutečnost nijak neodráží mou počestnost a morální čistotu. Nechtěla jsem se pro nikoho uchovat - alespoň ne vědomě. Jediný důvod, že jsem byla stále panna, byl ten, že jsem nikdy nepotkala vašeho syna. Kdybych ho potkala v Suzanině věku, udělala bych všechno… udělala bych cokoli, abych skončila na jeho loži. Nebyla jsem zas tak nevinná, jak vidíte. Vím, že kdybych se mu přiznala, že jsem panna, nemiloval by se se mnou. A neřekla jsem mu to jen proto, že

právě to jsem si přála víc než cokoli jiného pod sluncem. Jestliže tedy někdo někoho svedl,” dokončila bez dechu, „pak jsem to byla já. Je mi líto, jestliže vás to šokuje,” dodala upřímně, „ale taková je pravda.”

„Takže mi chcete namluvit, že můj syn je jen nevinnou obětí vašich prohnaných ženských intrik? Je mi líto, ale tomu mohu věřit jen stěží.”

„To proto, že si neuvědomujete, jak výjimečný je to muž,” odpověděla mu pevně. „Měl byste vědět lépe než kdokoli jiný, jak těžkou práci jednoho dne po vás převezme. Nemyslíte, že by ji vykonával lépe, kdyby měl po svém boku ženu, kterou by mohl milovat?”

Král si ji několik okamžiků zamyšleně a beze slova prohlížel. Pak přikývl. „Skutečně jste mi velmi pomohla. Jste nesmírně přímočará mladá žena.”

„Snažím se jen vytěžit co nejvíc z vašeho přesvědčení, že jsem vám zachránila život.”

Ta upřímná věta způsobila, že se král Tair al-Ahmad upřímně a nahlas rozesmál.

„Pokud jste mi skutečně za to vděčný, necháte Karíma aby si vzal tu, již chce.”

„Musíte mého syna skutečně velmi milovat.”

„Miluji ho dost na to, abych si ho nevzala, když on nemiluje

mne,” pronesla těžce.

„Myslím… no, vlastně,” opravil se Tair al-Ahmad a přistoupil ke dveřím, „asi bych měl nechat svého syna, aby mluvil sám za sebe.”

Prue otevřela užasle ústa, když se otevřely dveře a vstoupil Karím v tmavých džínách a bílé polokošili s nedbale rozepnutým límečkem.

„Kolik jsi toho slyšel?” zeptal se jeho otec. V jeho chování nic nenaznačovalo, že by synovou přítomností byl překvapený nebo snad znepokojený.

Překvapený? Samozřejmě, že není překvapený, ty hloupá holko, řekla si v duchu. Vždyť takhle to určitě spolu naplánovali! Jen bůh ví, proč si mysleli, že je potřeba ji ještě víc ponížit, ale

už jí to bylo srdečně jedno. Věděla jen, že už má dost toho, aby s

ní manipuloval kdokoli, jehož příjmení je al-Ahmad.

„Slyšel jsem toho dost,” odpověděl Karím a vážně hleděl Prue do

tváře.

„Jsem si naprosto jistý, že zbytek už dokážeš sám bez mých dalších intervencí.”

Karím reagoval na otcův sarkasmus úsměvem. ,Máš moji vděčnost.” Když starší muž vyšel z místnosti, uctivě sklonil hlavu. Poté něco důrazně přikázal mužům na stráži. „Nic nás teď nebude rušit.”

Prue mu chtěla říct, aby mluvil sám za sebe - ona se rozhodně cítila velmi rozrušená. A nepotřebovala k tomu, aby někdo bez pozvání vstoupil do pokoje - pokud ovšem nepočítá Karíma. Kdyby ještě pořád byla připojená na přístroje, určitě by začaly pípat jako šílené.

„Ma belle,” vydechl Karím a přitáhl si křeslo k posteli. „Zdáš se mi netypicky tichá.”

Pozoroval ji s hlavou nakloněnou na stranu.

Prue vyskočila a klekla si naproti němu. „To jste na mě připravili schválně,” obvinila ho pohrdavě. „Byl jsi za dveřmi a poslouchal jsi, co jsem říkala. Jsi had, Karíme, had, slyšíš?”

„Ale zřejmě jsem had, který je hodný tvé veliké lásky,” zavrčel. Hleděl na ni a tváře mu potemněly. „Miluješ mě.” Pak se na ni podíval, jako by ji chtěl vyzvat, aby to popřela, pokud může.

To byla výzva, kterou Prue neměla v nejmenším úmyslu přijmout.

„Zůstaneš tam, kde jsi,” pronesla ledově a napřáhla ruku proti němu, když viděla, že se chystá vstát z křesla. „Jestli se ke mně o centimetr přiblížíš, začnu hlasitě křičet.” „Asi bys zjistila, že stráže dokážou trpět selektivní hluchotou.” Jeho tmavé oči se blýskaly a pokožku na své krásné tváři měl napnutou očekáváním…

Asi by se měla bát. Ale nebála se, protože věděla, že jí Karím nemůže udělat nic, kvůli čemu by se cítila ještě hůř než teď.

Ví teď, že ho miluje, takže jí nezbýval ani kousek její důstojnosti.

Samozřejmě, strach by byl daleko zdravější pocit, než to, co cítila, když se jejich oči zahleděly do sebe a její hormony se probudily k životu v reakci na jeho syrovou mužnost. Věděla, že některé ženy v nebezpečí cítí sexuální vzrušení, ona však mezi ně nikdy nepatřila a rozhodně s tím teď nebude začínat - a to si musí neustále opakovat.

„Tomu ráda věřím,” odsekla, když se ticho začalo prodlužovat. Ano, byl nebezpečný, ale ona se v jeho objetí cítila bezpečně -dost bezpečně na to, aby byla schopna pobořit všechny svoje obranné zdi. Ještě nedávno by horlivě přísahala, že něčeho takového není schopná.

„Už se víc podobáš sama sobě.”

„Samozřejmě, vždyť jsi mě taky neviděl celé tři dny.”

Skousla si ret, když uslyšela ze svého hlasu lítost - věděla, že ji musí slyšet také.

„Lékaři nechtěli, abych sem chodil. I když jsem tady byl, nepustili mě dovnitř. Říkali, že jsi příliš rozrušená. Prý jsi dokonce ze mě měla horečku.”

Tak to bylo od první chvíle, co se setkali.

„Teď jsi mě skutečně rozrušil.” „Jsi už na cestě k úplnému uzdravení. Na rozdíl od těch místních felčarů dobře vím z vlastní zkušenosti, že jsi daleko silnější, než vypadáš.”

Nejlepší by bylo, kdybych mu padla mrtvá k nohám, pomyslela si trpce.

„A taky… tohle je mnohem hezčí noční košilka než ta, v níž jsem tě viděl naposledy.” Jeho oči potemněly, když se zanořily do stinného žlábku mezi jejími ňadry.

„Jsi nechutný.”

„A přes to všechno mě miluješ?”

„Můžeš s tím konečně přestat?” vykřikla. „Můj bože, snažím se pochopit, co se to tady všechno děje, ale ten tvůj plán - ať byl jakýkoli, tentokrát moc nevyšel. Chtěla jsem se jen dostat pod kůži tvému otci - a myslím, že skutečně byl svolný nechat tě, ať si vezmeš, koho jen chceš. Chtěla jsem mu připomenout, že jsi už jednou obětoval svoje štěstí povinnosti a že by od něj bylo velmi špatné a necitlivé, kdyby předpokládal, že to uděláš znovu.”

„Chtěl bych být muškou na zdi,” připustil s úsměvem, „až bys mu tuhle lekci dávala.” Potřásl hlavou. „Ty ničemu nerozumíš, že? Všeobecně se uznává - nebo to aspoň uznává můj otec - že je neomylný. Vím, že ti to musí připadat absurdní, ale nesmíš zapomínat na to, že nastoupil na trůn, když mu ještě nebylo ani dvacet. A od té chvíle byl feudálním vládcem s absolutní mocí. Lidé někomu takovému neříkají, že se mýlí.”

„Ale on se mýlí. A já nechci, aby se na tebe kvůli mně zlobil.”

„A miluješ mě tak, že chceš, abych byl šťastný, i když moje štěstí nebude zároveň i tvým?”

Prue sklopila hlavu a tváře jí planuly rozpaky. Neměla ani ponětí, proč je na ni tak krutý.

„Mám za to, že chceš, abych před tebou a tvou obětí padl plný obdivu na kolena.”

Zvedla k němu zrak. „Samozřejmě, že ne,” odpověděla a setřela si z tváře slzy, které jí náhle vytryskly.

„To je dobře - protože to neudělám.” Hleděl na ni tvrdým pohledem, takže bylo snadné mu věřit, když pokračoval: „Kdyby mi žena, bez níž se cítím neúplný a nicotný, moji lásku nevracela, rozhodně bych jí nepřál nic dobrého, ma belle.” S pevně sevřenými rty se k ní naklonil. „Udělal bych všechno, co by bylo v mé moci, abych ji připravil o muže, kterému dala přednost přede mnou, a doufal bych, že stráví celý zbytek svého života ve stejném utrpení jako já.”

Prue cítila, jak se v ní vzmáhá bolest - nepochybovala o tom, že později bude ještě větší. To až bude schopna přehrát si opět v hlavě jejich rozhovor. Skutečně si myslí, že si přeje, aby se jí tady vyznával se svou láskou k Saffě? Skutečně si snad představuje, že chce vědět, že se bez té druhé ženy cítí neúplný a nicotný?

„Cožpak vždycky musí být ve hře jiný muž? Nemůže se žena zkrátka rozhodnout, že chce být sama?” Nedovedla si ale představit, že by si jakákoli Karímova vyvolená tuto možnost mohla vybrat.

„V případě některých žen by to mohla být možná pravda. Ale ve tvém případě ne, ma belle. Ty nejsi stvořená k tomu, abys žila

sama. Ani k tomu, když jsme už u toho, abys milovala nějakého jiného muže než mě.”

Ten tichý dodatek Prue ignorovala, i když chovala hluboké podezření, že je pravdivý. „Starám se o sebe sama už čtyřiadvacet let. A kromě toho nemluvíme o mně,” dodala posmutněle.

„Já o tobě mluvím.”

Potřásla hlavou a nejistě se na něj podívala. V jeho obličeji se nepohnul ani sval, jeho oči na ni hleděly klidně a vážně. „Nechápu, proč to říkáš.”

„To by snad mělo být víc než jasné,” odpověděl suše. „Ačkoli na druhé straně je pravda, že i já sám jsem potřeboval určitý podnět, abych sám sobě konečně porozuměl. Ten přišel v okamžiku, kdy jsem držel v náručí ženu, kterou miluji, a myslel jsem si, že umírá. Povím ti, že to s člověkem pořádně zatřese.”

Hleděla na něj a viděla, jak ta vzpomínka vrhla na jeho pohled stín. Najednou se v ní probudila malá naděje, ale nedovolila si jí uvěřit. „Ty mě ale nemiluješ - sám jsi to přece řekl.”

„Něco takového jsem nikdy neřekl.” „Řekl jsi, že si mě nevezmeš jen proto, že ti to poručil tvůj otec.”

Zvedl hlavu a hrdě se usmál. „A to taky za žádnou cenu neudělám.”

„Chceš si vzít Saffu. Všichni to vědí.”

Luskl prsty, jako by chtěl ty všechny jednou provždy odsunout stranou. „Myslím, že jsem ji miloval, když jsme oba byli hodně mladí,” připustil. „Ale nebylo v tom nic jiného než neškodný flirt, skutečně. Jako mladík jsem inklinoval k silným a neovladatelným citům. Saffa mě sice dost povzbuzovala, ale držela si mě od těla. Myslím si, že ji bavilo pozorovat, jak se svými city marně bojuju,” poznamenal nevzrušeně. Prue nebyla schopna už dál bojovat se svými vlastními city. „Myslím, že je tvrdá a bezcitná. A taky nechápu, jak tady může nechat ty svoje dvě krásné holčičky a courat se někde po Paříži… nebo kde to vlastně je.”

„Asi by sis mě přece jen měla tedy vzít, protože - kdo ví? Mohl bych skončit ve spárech té zlovolnice.”

„Nedělej si ze mě legraci, Karíme,” zaprosila a srdce se jí rozbušilo, když vstal a přistoupil k ní. Sklonil se a pohladil ji po tváři. Ten něžný dotek a záře v jeho očích způsobily, že se jí oči zalily slzami.

„Saffa není důležitá. Jestliže jsem k ní někdy choval romantické city, zemřely tu noc, kdy se objevila v mém pařížském bytě. Ona a Hassan tehdy byli svoji asi rok a půl. Přišla za mnou s tím, že není důvod, proč bychom si spolu nemohli začít nějaký diskrétní románek.”

„Měli jste spolu něco?”

Na okamžik zkřivil znechuceně rty. „Samozřejmě, že ne,” odpověděl hněvivě. „Byla to manželka mého bratra! Co si o mně myslíš? Hassan nebyl žádný svatoušek, ale něco takového by si nezasloužil.”

„Promiň, neměla jsem se ptát. Jen… připadá mi krásná…” A pokud jde o Karíma, byla tak žárlivá, že nedokázala už ani myslet jasně.

Hněv z jeho tváře zmizel tak prudce, jako se v ní objevil. „Pokud jde o tebe, neprokázal jsem zrovna nějaké morální zábrany, ma belle” připustil pokorně. „Takže by mě nemělo překvapovat, že jsi o mně zapochybovala. Ale ne -pravda je taková, že jsi jediná žena, cherie, s níž se nedokážu vůbec ovládnout.”

Z jeho vyznání se Prue zatočila hlava. „Taky jsem měla do toho, co se mezi námi stalo, co mluvit,” připomněla mu. „Nebyla jsem zrovna nevinnou obětí.”

„Ne, byla jsi sladká, tak vroucná a milující, že jsi mi vzala dech,” přiznal se jí zastřeným hlasem. „Ve skutečnosti mi bereš dech od chvíle, kdy jsme se setkali,” dodal vážným hlasem. „Dáváš mi ze sebe tolik - a nic za to nežádáš zpět. Jen si přeji, abych byl přijal tvůj dar se stejnou vznešeností, s jakou jsi mi jej dala.”

Výraz v jeho očích zbavil Prue posledních pochybností. Radost, která se v ní vzedmula, se projevila v slzách, které jí stékaly po tvářích.

„Ty pláčeš - co jsem udělal?”

Usmála se na něj skrze slzy a pohladila ho láskyplně po tváři. „To jsou slzy štěstí.”

„Dieu, nedokážu ti ani vypovědět, co to se mnou udělalo, když jsem zjistil, že jsem tvůj první milenec. Měl jsem pocit, jako bych zničil a pošlapal celou tvoji nevinnost a krásu.” Prue sklopila hlavu. „Docela se mi to líbilo, Karíme -nepřipadalo mi, že jsi něco zničil.” „Mohl jsem ti ublížit.”

„Nijak jsi mi neublížil, Karíme. Byl jsi - a pořád jsi -dokonalý. Když jsi pak ale za mnou nepřišel, myslela jsem si, že… “

„Nemohl jsem za tebou přijít. Styděl jsem se, že jsem ti ublížil, že jsem nebyl něžný a pozorný. A když jsme spolu mluvili naposledy, nebyl jsem schopen vyjádřit svoje city tak, abys mi porozuměla.”

„Byl jsi rozčilený,” vybavila si a přála si, aby svoje city vyjádřil teď. Dokud to neudělá, nebude schopna uvěřit, že se to skutečně děje.

„Byl jsem vyděšený k smrti,” opravil ji trpce. „Seděl jsem celou noc u tvojí postele a věděl jsem, že to, co jsem udělal, tě uvrhlo do nebezpečí. Pořád jsem měl v hlavě tu chvíli, kdy jsem si myslel, že jsem tě navždycky ztratil. Měl jsem připravený proslov - chtěl jsem ti toho tolik říct. Plánoval jsem, že se s tebou podělím o ironii situace, kdy mi můj otec nařídil, abych si tě vzal - když ve skutečnosti to bylo to jediné, co jsem si sám přál!”

„Ty sis mě chtěl vzít?”

Přikývl. „Ale nechtěl jsem, aby sis myslela - byť na jedinou vteřinu - že můj návrh má cokoli společného s příkazem mého otce, pocitem viny nebo s čímkoli jiným než s mým přesvědčením, že jsi druhá polovina mojí duše.” Roztřeseně se nadechl a vzal do dlaní její tvář.

„Dobře vím, že můžeš říct, že se člověk nemůže tak rychle zamilovat - asi bych s tebou donedávna souhlasil. Ale teď mám dojem, že jsem se do tebe zamiloval v prvním okamžiku, kdy jsem tě uviděl. Nepřipouštěl jsem si to,” pokýval hlavou, „ale vše, co jsem od té doby udělal, mělo za cíl udržet tě blízko mě. Celou dobu, kdy jsem byl v nemocnici s mým otcem, jsem tě nedokázal dostat z hlavy. Pořád jsem viděl před sebou tvou tvář -ve dne, v noci.”

„Ne.”

Ztichl a nejistě se na ni podíval. „Ne?” opakoval po ní se slyšitelnými obavami v hlase.

„Ne, neřekla bych, že se člověk nemůže tak rychle zamilovat. Je to možné. Vím to, protože mně se to stalo,” usmála se na něj a cítila, že jí nechybí mnoho a opět se rozpláče.

Karím ji po těch slovech s výkřikem vzal do náručí a políbil ji s něhou, která jí vehnala do očí čerstvou dávku slz. Pak se dotkl jejího ramene. Byl to první den, kdy neměla obvazy.

Prue si stáhla z ramene noční košilku. „Není to moc pěkná jizva,” řekla omluvně.

„Je to tvoje znamení odvahy. Nos ji s pýchou. Až se ti zahojí, zlíbám ji. Vlastně zlíbám každičký kousek tvého těla, ma belle

Prue.”

„To je hodně polibků. Možná bys s nimi mohl začít rovnou?” navrhla mu se svádivým úsměvem.

„Pokud ale zapomenu, kde jsem skončil, mohlo by se stát, že budu muset začít zase od začátku.”

„To bych přežila,” vydechla a pohladila ho se zářivým úsměvem po tváři.

Sklonil se, aby ji políbil, najednou se však zarazil. „Jsi si jistá, ma belle, že víš, co si bereš spolu se mnou?” pohlédl na ni nejistě.

Prue věděla, o čem mluví. „Vím to, Karíme. Vím, že si spolu s tebou beru i tuto zemi. Ale já bez tebe nemohu žít -a tahle země se mi navíc hodně zamlouvá. Mám jen jedinou podmínku.”

„Sem s ní.”

„Chci strávit líbánky v beduínském stanu.”

Usmál se na ni tak, že cítila, jak slábne. „To snad budu schopen zařídit. Dokonce ti v něm budu i sám posluhovat, jestli chceš.”

„A budeš i vařit? Určitě jsi vynikající kuchař,” poškádlila ho se smíchem.

„Jsem doopravdy vynikající v mnoha věcech,” pronesl se skromným úsměvem.

Prue ho popadla za košili. „Ale teď,” vydechla mu do tváře, „se zajímám jen o jednu z nich.”

Škádlivě se zasmál, objal ji a sklonil k ní svou tvář. „Pověz mi o tom víc.”

A Prue to udělala.

Ale teprve tehdy, až ji za dlouhou chvíli přestal líbat…