Lucy Monroe

Pokořené srdce

PRVNÍ KAPITOLA

Jade položila mobilní telefon. „To byla Theresa.”

Chalíl na ni pohlédl od čtení novinových zpráv, což měl ve zvyku dělat každé ráno u snídaně. Jeho smyslné rty se v jednom koutku zvedly k úsměvu.

„To jsem pochopil z toho potěšeného vypísknutí, už když jsi ten telefon vzala.”

Jeho výrazné modré oči ji pobaveně a se zájmem sledovaly. Vždycky to tak bylo… to, jak se na lidi dokázal dívat, v nich vzbuzovalo pocit, že kromě nich už nikdo další v celém vesmíru není. A samozřejmě, tato schopnost z něj dělala skutečně velmi úspěšného diplomata. Jen málokdo pochyboval o jeho upřímnosti, o pravosti jeho zájmu o ně samotné či o zájmy a hlediska, s nimiž zastupovali svoje země.

Jeho osobnost ji vtáhla stejně snadno jako všechny ostatní. Nejprve se domnívala, že je pro něj neobyčejně zvláštní a výjimečná. Teď si však začínala uvědomovat, že se s ním tak cítí úplně všichni. Všichni pro něj ale výjimeční být nemohli. A pokud oni nejsou… co ona?

„Děje se něco?” zeptal se a jeho výraz se ve vteřině změnil z pobaveného na starostlivý.

Potřásla hlavou, protože byla odhodlaná nenechat se mučit takovými depresivními myšlenkami. Teď s ním žije.

To z ní skutečně dělá někoho výjimečného. Povzdechla si nad svou snahou přesvědčit sama sebe o tom, na čem jí nesmírně záleželo, a pohlédla z okna. Atény.

Výhled z jejich balkonu skutečně bral dech. V dálce se vypínala Akropolis, zatímco kolem se rozprostírala nejbohatší část města. Všechno to bylo k nevypovědění krásné a ona to tady skutečně milovala.

Líbilo se jí, že spolu žijí v Řecku. Připomněla si, že se Chalíl rozhodl pro život v Aténách především pro její dobro. Z Atén se jí cestuje mnohem lépe, než z malého letiště v Zohře. Kromě toho tady mají přátele a známé, kteří jí projevují náklonnost a přijímají bez otázek a zpochybňování její roli v Chalílově životě.

Na rozdíl od jeho rodiny.

Nechala na sebe chvíli působit nekonečnou krásu pohledu z okna, ale za okamžik na něj pohlédla. „Děje, ale vlastně jsou to skvělé zprávy. Therese se konečně narodilo dítě - nebo spíš děti.”

„Děti?” zeptal se se sardonickým úsměvem na rtech a zvedl obočí. Starostlivý pohled zmizel jako kouzlem.

Nevšímala si toho, jako si v poslední době nevšímala mnoha věcí. Nebo se o to aspoň snažila. To je asi jediný způsob, jak to celé může přežít.

„Mají trojčata.”

„Trojčata?”

„Ano. Není to úžasné?”

„Claudio je určitě hodně šťastný.”

„To tedy je. A Theresa taky. Je trochu v šoku… jako první se narodila holčička, takže bude dědit trůn ona. Theresa očividně nevěděla, že trůn na Isole dei Re mohou zdědit potomci obojího pohlaví.” Jade se rozesmála, když si připomněla šokovaný tón hlasu své přítelkyně. Ukázalo se, že nikdo nepočítal s tím, že místo krále by jejich království mohlo mít v budoucnu královnu. Chalíl pokrčil rameny.

Ten pohyb byl hladký a plynulý, ale přesto odhalil skrytou sílu jeho ramen, paží, celého jeho dokonale vypracovaného těla. Byl na svůj původ nezvykle vysoký, svou výšku i modré oči zdědil po svojí dánské babičce. Ale vše ostatní na něm přímo

křičelo: šejk moderní doby. Jeho husté tmavé vlasy byly zastřiženy nakrátko, tvář měl hladce vyholenou a jeho oděv byl dokonalým oděvem zámožného západního džentlmena, neboť v těchto kruzích trávil nejvíce času.

Už spolu žili dva roky, a přesto se musela vždy zachvět, když na něj pohlédla.

„Je to západní monarchie,” podotkl.

Jade se při této poznámce přestala usmívat. Znovu jí připomněl, jak rozdílné jsou světy, z nichž vzešli. On pocházel z dlouhé řady šejků a způsob života jeho rodiny by se hodil spíše do minulého než do tohoto století. Nikdy se nesetkala s jeho rodiči ani sourozenci, protože s Chalílem nebyli manželé - jen spolu žijí. A něco takového je v jejich kultuře nepřípustné.

Jeho konzervativní rodina se chovala, jako by Jade vůbec neexistovala. Chalíl na druhé straně neudělal nic, aby jejich pokořující postoj změnil. Když se k němu před dvěma lety nastěhovala, přela se s ním a chtěla, aby situaci nějak vyřešil. Namítal, že nemá na vybranou. Nemůže změnit celá staletí zažitého přesvědčení - bez ohledu na to, jak moc by si to přál.

Ale přeje si to skutečně?

Pokud pro něj skutečně znamená tolik, proč je pořád jeho milenkou - a ne snoubenkou? „Theresa nás oba zve na křtiny.”

Její mírný důraz na slovu oba Chalílovi neušlo. Lehce se zamračil.

Jade pevně stiskla rty, aby se neomluvila. Nechtěla se omluvit. Věděla, že ho její formulace podráždila - a věděla také, že byla naprosto zbytečná. Chalíl svoje pozvání považuje pochopitelně za samozřejmost. Tím nesamozřejmým hostem je ona.

Jediní členové jeho rodiny, s nimiž se setkala - jeho druhý bratranec Hakím a Hakímova žena Catherine - se také chystali na oslavu narození dítěte: jejich třetího. A vzhledem k tomu, že zbytek Chalílovy rodiny byl pozván na oslavu do Kadáru, nebylo by vhodné, aby se tam v té době objevila i Jade. Před několika dny volala Catherine: pozvala ji a Chalíla na soukromou večeři do paláce o dva večery později, ale Jade stejně bolelo, že je vyloučená z další významné rodinné sešlosti.

„Víš přece, proč se mnou nemůžeš jít na oficiální rodinnou oslavu,” řekl jí, takže věděla, že přesně uhodl, nad čím přemýšlí.

Teď bylo na ní, aby pokrčila rameny. Už se na toto téma bavili tolikrát… Jade věděla, že nikdy nemůže nad jeho ar-gumenty zvítězit. Proto to nechala být. „Budeš moci začlenit do svého programu výlet na Isole dei Re?” zeptala se místo toho.

„Kdy to má být?”

Řekla mu to.

Chalíl se podíval do svého elektronického diáře. „Zrovna ten den mám diplomatickou večeři ve Washingtonu.”

Než mohl cokoli dodat, postavila se. „Zavolám Therese a

řeknu jí, aby tedy čekala jen mě.”

„Požádal bych Hakíma, aby mě zastoupil, protože tam jedu jako zastupitel Zohry i Jahwaru, ale…“

„Ale on je čerstvý otec…“

„A Catherine ho potřebuje.”

„Ano.” Otočila se a odcházela. „Jade.” Zastavila se, ale nepohlédla na něj. „Co je?”

„Trápí tě něco?”

Napnula se. Měla by mu říct pravdu a ještě jednou se pokusit, aby jí porozuměl? Obrátila se k němu a cítila, že její naděje je díky minulým zkušenostem s podobnými situacemi prakticky mrtvá. „Kdy se setkám s tvými rodiči, Chalíle?” zeptala se ho přímo.

Povzdechl si. „Už jsem ti to vysvětloval. Nechápou, že spolu žijeme jen tak. Nejsou na něco takového zvyklí. V jejich světě existují jen dva druhy žen.”

„Děvky a panny.”

Sevřel rty. „To je trochu drsné.”

„Ale přesné.”

Znovu si povzdechl. „Jsem s tebou moc šťastný, Jade. A ty jsi šťastná se mnou. Moji rodiče a jejich názory s tím nemají nic společného.”

„Jsou neoddělitelnou součástí tvého života… tou součástí, kam já nemůžu.”

„S tím nemůžu nic dělat.”

„Tak to říkáš.”

„Protože je to čistá pravda. Musíme o tom spolu mluvit pořád dokola?”

„Ne, Chalíle, nemusíme. Pokud jde o mě, bylo to naposledy.

Už to nechci.”

„Mluvíš vážně?”

„Naprosto vážně.”

„To je dobře.”

Přikývla a opět se obrátila k odchodu.

„Nezapomeň, že dnes večer spolu večeříme na oficiální

akci na americkém velvyslanectví. Snad se tam potkáš s nějakými starými přáteli.”

Měla dojem, že jeho věta je jakousi pomyslnou olivovou ratolestí… Určitě jí chtěl připomenout, že ji bere na tolik oficiálních akcí a otevírá jí tolik oblastí svého života, kolik jen může.

„Nezapomenu.” Měla už rozplánovaný celý den, ale určitě se vrátí zpět včas na to, aby se stihla připravit.

Neslyšela, že by se pohnul, ale najednou na rameni ucítila jeho dlaň. „Počkej ještě.”

Podívala se na něj. „Na co mám čekat?”

„Na tohle.”

A rázem věděla, že ji chce políbit. Neudělal to však hned. Nejprve se jí několik vteřin díval přímo do očí. Jeho pohled ji zkoumal a zároveň jako by ji chtěl o něčem ujistit. „Jsi moje dívka, Jade.”

Nic neřekla. Nebylo nic, co by na to mohla říct. Nemohla jeho slova popřít, ale být jeho dívkou najednou nebylo dost. Chtěla být součástí jeho rodiny. Chtěla být matkou jeho dětí. Záviděla Therese i Catherine - a styděla se za to. Nemohla si však pomoci. Chtěla od Chalíla víc než jen city stravující románek.

Chtěla, aby mu na ní záleželo… chtěla k němu skutečně patřit. Naprosto a úplně, ne jen sexuálně. A chtěla, aby i on takovým způsobem patřil jí.

Toto vědomí v sobě měla už hodně dlouho, ale nikdy si jej takto přímo nezformulovala. Stačilo jí milovat toho úžasného muže a modlit se, aby jednoho dne začal i on milovat ji. A v

okamžiku, kdy začala mít podezření, že se něco takového nikdy nestane, uvědomila si vše ostatní: co od něj chce - a co nikdy nebude mít.

„Jsi pro mě moc důležitá, azíz”

Azíz znamená v jeho jazyce milovaná. Ale ona věděla, že není jeho milovanou. Dříve si myslela, že toto oslovení používá proto, aby jí vyjevil city, které není schopen vyjádřit jiným způsobem. Ale pak si uvědomila, že to slovo je pro něj přesně tím, čím je pro její matku slovo miláček. Jade nebyla nikdy miláčkem svojí matky. Byla její dcera. A jedno rozhodně neznamenalo automaticky i to druhé.

A stejně tak to, že je Chalílovou milenkou, neznamená automaticky, že je i jeho milovanou.

Ano, věděla, že s ní je Chalíl šťastný, že ji stále chce, ale jak dlouho mu něco takového vydrží, jestliže mu řekne, že chce něco víc? Asi tak pět vteřin… pokud vůbec. Toto vědomí jí zasáhlo hluboko do srdce. Ani ona sama nevěděla, jak dlouho vydrží milovat někoho, kdo její emoce upřímně neopětuje.

Nebyla si však ani jistá tím, jestli by od něj byla schopna hrdě odejít.

„Chceš mě políbit?”

Usmál se na ni pomalým a trochu krutým úsměvem lovce.

„Chceš, abych tě políbil?”

„Možná ano.” Samozřejmě, že to chtěla.

Protože když ji políbil, když se jí dotkl, cítila se k němu tak připoutaná, že jí připadalo nemožné, aby se někdy rozešli. Jen v hlubinách svého bolavého srdce věděla, že jejich trvalé rozloučení je v dohledu.

Chalíl si nebyl vědom jejích temných myšlenek, zasmál se a přitiskl svá ústa k jejím.

Původně očekávala jen rychlý polibek na rozloučenou. Ale to, co od něj dostala, byl naprostý příval pocitů. Jeho ruce ji pomalu hladily po pažích a zanechávaly za sebou cestičky vzrušení. Jeho tělo se přitisklo k jejímu a zaplavilo ji horkem, které bylo intenzivnější než horko rozpáleného řeckého letního dne.

Ochutnával její ústa, laskal je a zkoumal je tím nejněžnějším tlakem, dokud pomalu nerozevřela rty a nevpustila jej dovnitř.

Objala ho kolem krku a líbala ho neméně vášnivě. Nestyděla se za to, že v ní vyvolal tak rychlou reakci. Toto pro ni nebyl jen sex či erotika… toto je láska, vyjádřená tím nejkrásnějším způsobem, který Jade zná. Pokaždé, když jí Chalíl dal své tělo a zaplavil její smysly slastí, ona mu dávala svoje srdce.

Od smrti jejích prarodičů byl jediným člověkem na světě, který o něj stál. Její rodiče jí projevovali jakousi zdrženlivou a chladnou lásku, ale Chalíl její emocionální velkorysost oceňoval způsobem, jaký u nikoho dalšího nepoznala. Ale teprve nedávno si uvědomila, že její city netouží opětovat.

Rozhodla se, že nedovolí, aby jí tyto bolestné myšlenky zhatily krásnou chvíli. Líbala Chalíla ještě vášnivěji než předtím a hledala v jeho objetí úlevu od vlastní mysli.

Zasténal, a ten zvuk byl zároveň sexy i nesmírně frustrovaný.

Pak se od ní váhavě odtrhl. „Neměl jsem to vůbec začínat.”

„Máš schůzky. Já také. A musíme na nich být.”

„Jdeš do Dětské naděje?” zeptal se jí. Centrum dětské naděje byla organizace, která se snažila pracovat pro dobro dětí. Jade zde působila jako dobrovolnice, ale věnovala této aktivitě velkou porci svého času - pracovala zde prakticky na plný úvazek.

„Ano. Chceme uspořádat další ples, abychom vybrali nějaké další peníze. Výtěžek chceme věnovat potřebám dětí, které byly kdekoli na světě postiženy nějakou katastrofou. Chtěla bych, aby to bylo veliké.”

„Můžeš se spolehnout, že vás podpořím.”

Napětí v Chalílovi povolilo, když se jeho krásná partnerka zářivě usmála.

Pohladila ho dlaní po hrudníku. „Já vím.”

Měl tak rád její cituplnou povahu. Byl vychován v kultuře, kde se polibky dávaly na přivítanou a na rozloučenou. Fyzické projevování náklonnosti v ní bylo velmi přirozené… ačkoli ne mezi dvěma pohlavími. Ani páry, jejichž manželství trvalo dlouhé roky, si neprojevovaly fyzickou lásku jinde než za dokonale zavřenými dveřmi.

Jade však jejich tělesnou blízkost pozvedla na úroveň, která ho nesmírně přitahovala - a někdy mučila. Byla ve svých fyzických projevech tak přirozená - a on si nepřál, aby se to

změnilo. Chtěl, aby vztah, který spolu mají, zůstal nedotčený. Kdyby ji představil své rodině, předpokládalo by se automaticky, že se to musí změnit - že musí být ve vztahu k němu daleko decentnější a uzavřenější.

Připadal si jako v bludišti a neviděl z něj cestu ven. Jeho rodiče by nikdy ve svém domě nepřivítali ženu, s níž žije bez oficiálního sňatku - a nesouhlasili by ani s tím, aby s nimi zasedla ke stolu kdekoli jinde. Ale on se nechtěl vzdát blaha a radostí jejich lásky jen proto, aby získal jejich souhlas. Stejně pochyboval o tom, že by jejich souhlas byl vůbec možný.

Byli nesmírně konzervativní - a proti Jade hrály zejména dvě okolnosti. Není příslušnicí jejich národa. Kromě toho očividně už není ani panna.

Jemu to bylo úplně jedno, avšak jim by to zcela určitě jedno nebylo ani trochu.

Zabořil prsty do zlatého hedvábí jejích vlasů a přitiskl své

čelo na její. „Nechci od tebe odejít.”

„To taky vím.” Aby mu dala najevo, co má na mysli, zavrtěla boky proti jeho erekci.

Opět zasténal. „Nemuč mě.”

„Nechci tě mučit. Později si to vynahradíme.” Představa toho, co bude později, mu roztřásla kolena.

Měl pocit, že Jade je pro něj až příliš dokonalá… Fyzicky se k sobě hodili dokonale. Se svými sto pětasedmdesáti centimetry byla rozhodně vyšší, než je obvyklé - určitě vyšší než jeho krajanky. Ale stále ještě byla menší než on. Hodili se k sobě dokonale - v posteli i jinde. Třeba právě teď.

Její kočičí oči byly tmavé a chovaly v sobě tajemství, její rty byly plné a sváděly k polibkům. Křivky jejího těla nebyly přehnaně bujné, nebyla však ani příliš štíhlá. Celé její tělo, její vnady ho mnohdy zanechávaly bez dechu neovladatelnou touhou.

„Možná nechci později, ale už teď hned.”

„A chceš zmeškat svoje ranní schůzky?” zeptala se, ale neustoupila od něj.

Sevřel rty a odstoupil od ní. Políbil ji na čelo a spánek, ale neodvážil se políbit ji opět na rty. „Ne, nemůžu je zmeškat. Máš pravdu.”

Usmála se na něj a vzdychla. „Taky si je nemůžu dovolit zmeškat, ale přála bych si to.”

„Já také.”

Pomalu od něj odcházela, ale nepřestávala se na něj dívat. Znal ten pohled. Nechtěla od něj odejít o nic víc, než on chtěl odejít od ní.

„Potřebujeme pauzu. O samotě.” Vzhledem ke Catherinině těhotenství Hakím zůstával víc doma, a v důsledku toho už to bylo hodně dlouho, co Chalíl a Jade měli čas, aby mohli být spolu sami, nerušení jeho povinnostmi diplomata.

„Každý sám?” zeptala se. Viděl, že pobledla a uvědomil si, že nežertuje.

Čas od času se podivoval, odkud se bere všechna ta její nejistota. „Společně. Chci s tebou být. A nechci, aby nás cokoli rušilo.”

„Ach,” usmála se něžně. „To zní krásně.”

„Ano, to ano. Co třeba po těch křtinách? Mohl bych za tebou zaletět na Isole dei Re a pár dní tam zůstat… ležet na sluníčku a milovat se až do vyčerpání.”

Lehce se zamračila. „Zní to krásně, ale já se musím vrátit hned po křtinách sem.”

„Proč?”

„Kvůli tomu plesu.”

„Myslel jsem si, že když jsi vzala tu dobrovolnickou práci - místo toho, abys přijala místo, které jsem ti nabízel já -měla účel, abys se mnou mohla cestovat.”

„Já s tebou chci cestovat. Ale ty teď mluvíš o dovolené -a tu si teď momentálně vzít opravdu nemůžu. Obzvlášť, když jsou ty křtiny a výlet do Kadáru tak blízko sebe.”

„Pověř někoho, ať se postará o tvoje povinnosti.”

„Ne.”

„Kdybys souhlasila, že budeš pracovat v mém týmu, tyto problémy by nenastávaly.”

„Já pro tebe nechci pracovat.”

„Proč, zatraceně?” Sevřel zuby. Neklel často a už vůbec ne před ní. Něco takového si od něj nezasloužila, to si moc dobře uvědomoval.

„Chci být nezávislá.”

„Ale ani teď nejsi nezávislá. Jsi závislá - na mně. To, že pracuješ v Centru dětské naděje, na tom nic nemění.”

„Nechci dostat práci proto, že jsem tvoje partnerka. Chci si vydobýt svoje vlastní postavení, i když mi za tu práci organizace neplatí.”

„Velmi dobře víš, že jsi byla ve své práci mimořádně úspěšná, když jsi dělala asistentku diplomata. Tvůj minulý zaměstnavatel tě pouštěl velmi nerad a dal mi to najevo. Nemám ani nejmenší pochybnost o tom, že bys mému týmu byla velkým přínosem.”

„Ostatní by to tak neviděli. Mysleli by si, že mám to místo proto, že spolu spíme.”

„Není to jedno?”

„Mně to není jedno. A kromě toho, moje práce v Dětské naději se mi líbí a mám ji ráda.” Pohlédla na hodinky. „Musím už jít. A ty taky.”

„Ještě jsem neskončil s tímto rozhovorem.”

„Ale já jsem skončila.” O krok ustoupila, jako by chtěla svá slova zdůraznit.

Vešel za ní do pokoje a cítil se zoufale bezmocný. „Čeká se ode mě, že to jen tak přijmu?”

„Já jsem se tak rozhodla. Ale jestli to přijmeš nebo ne, to je jenom na tobě.”

„Když to říkáš, zní to, jako bych slyšel mého otce.”

„Ne matku?”

„Ne. Ta by se nikdy nehádala.”

Zamračila se a šla dál ke dveřím. „To je asi další věc, která ze mě dělá dokonale špatný materiál na princeznu Zohry, že?”

Otevřel ústa, aby jí odpověděl, ale ona se rychle otočila a otevřela dveře. Chalíl nechtěl uspořádat představení pro hospodyni, která by určitě poslouchala, kdyby na Jade hlasitě volal. Nejraději by s něčím praštil. Místo toho však uchopil svůj kufřík.

Jade měla pravdu. Dnes ráno si nemohl dovolit přijít na schůzku pozdě. V tom dalším se však mýlila. Určitě si spolu ještě popovídají na téma jejího zaměstnání u něj. Je od ní bláznovství, že se tak moc stará o to, co si pomyslí jiní lidé. Byl si jist, že by netrvalo dlouho, a všichni by zjistili, že svou práci dělá mimořádně dobře.

Už skoro dva roky toleroval její potřebu nezávislosti, ale teď s ní chtěl trávit víc času. A viděl jedinou cestu, jak toho dosáhnout: zaměstnat ji ve svém týmu. Kdo ví…?

Když bude pro něj pracovat, možná by jeho rodina dokonce začala tolerovat její přítomnost na určitých akcích.

Opravdu se chce s jeho rodinou tak moc setkat? Stačí, když trochu ovládne svou paličatost, a může se to stát.

Něco uvnitř mu však říkalo, že to nebude tak jednoduché, jak to vypadá.

DRUHÁ KAPITOLA

Jade stála vedle Chalíla a hovořila s několika diplomaty a jejich manželkami ve velkém a elegantním přijímacím pokoji. Světlo svíček a křišťálových lustrů se odráželo od nákladných šperků většiny žen a dokonce i některých mužů. Diplomatická kariéra v jedenadvacátém století rozhodně nebyla určena masám. Ale to asi nebyla nikdy. Většina diplomatů, s nimiž se kdy setkala, se s penězi buďto už narodila nebo je byli schopni

vydělat.

Nenásilně se bavili o světové politice a jakoby mimochodem vystavovali svůj vkus, který byl rozhodně na místě, neboť většina z přítomných přitahovala hledáčky reportérů předních světových deníků. Na jednom z takových večírků kdysi potkala i Chalíla. I jeho bohatství bylo okamžitě očividné ze značkového obleku a ručně šitých polobotek. To však její pozornost nepřitáhlo.

I přesto však byla hluboce zasažená od první chvíle, kdy ho spatřila. Nejen že úžasně vypadal, měl také neuvěřitelné charisma. A tento dojem se poté, co se spolu seznámili, ještě zvýšil. Zjistila, že je mužem, kterému skutečně leží na srdci stav moderní společnosti i role, kterou hraje jeho země na světové scéně. Kromě toho všeho měl neobyčejnou zásobu šarmu - a byl pochopitelně také velmi, velmi sexy.

Ještě toho večera ji pozval na večeři - a od toho dne si udělal čas ve svém přeplněném diáři, aby se s ní mohl denně vidět. Poprvé se spolu milovali asi dva týdny po začátku jejich známosti - poté, co ji podpořil plamenným projevem o potřebách a právech dětí. O další dva týdny později se k němu odstěhovala.

Když dostal pokyn, aby svou domovskou základnu přesunul z Washingtonu do Evropy, souhlasila s tím, že skončí se svou prací a pojede s ním. Líbila se jí pozice asistentky diplomata, ale přesto ihned odmítla Chalílovu nabídku, aby pracovala pro něj. Svou první práci dostala díky konexím svého otce. Byla odhodlaná získat své další místo čistě na základě svých vlastních předností.

Byl to Chalílův nápad, aby poskytla svůj čas nějaké neziskové organizaci, a ona souhlasila. On se postaral o jejich životní náklady - a ona měla naspořeno dost na to, aby vystačila se svými potřebami. Chalíl navíc trval na tom, že jí bude kupovat šaty a další věci, které bude potřebovat k tomu, aby se po jeho boku cítila dobře a sebevědomě.

Napadlo ji teď, zda neudělala chybu. Líbilo se jí, že měla možnost s ním cestovat, ale nezamlouvalo se jí, že je na něm plně závislá. A také se jí nelíbilo, že byl hotov mávnout rukou nad důležitostí jejích zodpovědností jen proto, že za svou práci nebyla placená.

Byl to nový přístup - alespoň měla ten dojem. Její pozice v Dětské naději jen zřídkakdy kolidovala s jeho plány a záměry: tentokrát to bylo poprvé, co s ním odmítla někam jet. Ale ten ples bude opravdu důležitý. Navíc byl jejím nápadem, a proto se za jeho uskutečnění i průběh cítila osobně zodpovědná. Kromě toho silně věřila v celou jeho myšlenku.

Chalíl jí lehce položil ruku na rameno. „ Jade…“

Pohlédla na něj. Jeho oči hleděly do jejích, jako by se jí snažil přečíst myšlenky.

Polkla. „Uniklo mi něco?”

„Jen jsem se ptala, zda se zamýšlíte ucházet o pozici na americké ambasádě,” ozvala se manželka jiného diplomata.

„Ach… nevěděla jsem, že je na velvyslanectví vypsaný konkurz.”

„Myslím si, že to nezveřejňovali.”

Jade přikývla. Většina konkurzů na volná místa neprocházela běžnými veřejnými kanály. Ona se však o takových věcech většinou doslechla přes Chalíla. Věděl o tom?

„To je pro mě novinka,” odpověděl, než se jej mohla zeptat.

Věřila mu.

Nikdy neprojevovala obzvláštní touhu pracovat na americkém velvyslanectví, takže si byla jistá, že v tomto směru nechová žádné obavy. Nechtěla se nikoho dotknout, a tak byla ráda, že se o této možnosti dozvěděla včas na to, aby ji nemusela odmítnout oficiálně, pokud by jí byla nabídnuta. Těžko by to vysvětlovala - diplomatické prostředí v tomto směru bylo horší než americké maloměsto.

Usmála se na tu ženu, ale promluvila pevným a rozhodným hlasem: „Jsem moc spokojená na svém místě v Centru dětské naděje. A kromě toho mi tato práce umožňuje uspořádat si moje záležitosti podle Chalílova pracovního diplomatického rozvrhu.”

Žena se zatvářila pochybovačně. „Ach ano, chápu. Ale to přece není placené místo, nebo snad ano?”

„Ne, není,” odpověděl Chalíl, než měla Jade možnost cokoli říct. „Ale pokud by Jade chtěla pracovat za peníze, má možnost přijmout trvalou nabídku stát se součástí mého týmu.”

„Ale to by bylo divné, ne? Chci říct, kdybyste se vy dva rozešli, pak by byla v nezáviděníhodné pozici: musela by si hledat novou práci i -” odmlčela se a přivřela oči ,,-hm… místo k bydlení.”

Samozřejmě, i člověku s polovinou mozku bylo jasné, co vlastně chtěla naznačit - a lidé v jejich skupince rozhodně nebyli hloupí. Ano, udělala tu pauzu záměrně, aby jim dala čas na představu, co asi tak Jade bude hledat. Z jejího tónu bylo jasné, že ve skutečnosti chtěla říci, že si bude hledat nového muže, který ji bude vydržovat - tak pohlížela na Chalílovu roli v jejím životě.

Jade se snažila neustále usmívat, ale Chalílův obličej pokryl mrak. „Nemám ve zvyku předpokládat špatný vývoj situace,” odpověděl nicméně hladce.

„Zřejmě si můžete dovolit přehlížet nevyhnutelné.”

„To rozhodně ne. Jde jen o to, že ten den, o kterém hovoříte, je ještě hodně daleko - pokud vůbec nastane.”

„Skutečně?” pousmála se ta žena. Nezdálo se, že na ni Chalílova ujištění udělala nějaký dojem. „Takže už brzy uslyšíme svatební zvony? Nepředpokládala bych, že vaše rodina bude schvalovat takový svazek.”

Jade neměla ani ponětí, proč se ta žena chová tak neomaleně - věděla jen, že pochází z velmi staré konzervativní rodiny. Možná ji Jadeino postavení v Chalílově životě osobně uráželo. Nejen že nejsou svoji, ale Jade nikdy nebude moci být jednou z nich.

Než by zareagovala neslušně, raději se kousla do jazyka. Už čelila horším urážkám jen proto, že byla Američanka. Teď musí zachovat důstojnost a klid - už kvůli muži, jehož miluje.

„Jade by byla ideální partnerkou pro jakéhokoli diplomata. Je inteligentní, taktní a má velké porozumění pro život za hranicemi jejího světa,” promluvil Theo, řecký obchodník.

On a Jade spolu sdíleli vášeň pro pomoc dětem v zemích zmítaných válkou a seděli spolu v charitativním výboru spojeném s Dětskou nadějí. „Myslím si, že by ji v jakékoli diplomatické rodině uvítali s otevřenou náručí. I v Chalílově.”

Chalíl vedle ní ztuhl.

„Skutečně máte tento názor?” zasmála se žena skepticky.

„Vždycky jsem si myslela, že řecká mentalita je v mnoha důležitých ohledech blízká mentalitě Zohry a Jahwaru.”

„V tom případě možná těmto mentalitám nerozumíte tak, jak jste si myslela,” odpověděl Theo.

„To je víc než zjevné,” dodal Chalíl ledově. „Je také zjevné, že ve vás váš manžel nenašel takový poklad, jaký jsem našel já v Jade. Nikdy ještě neurazila partnerku jiného diplomata - a drby ji nezajímají.”

Žena byla Chalílovou odpovědí šokovaná, nemohla však být překvapená víc než Jade. Nikdy ještě nezažila, aby Chalílova diplomatická uhlazenost sklouzla stranou. Tato žena může být manželkou nějakého menšího diplomata, Chalíl si však rezervoval svoje drsnější stránky jedině pro vyjednávání. Kromě toho byl mimořádně dobrý v tom, aby uhladil jakýkoli společenský problém.

„Nechtěla jsem nikoho urazit,” odpověděla žena a vypadalo to, že svých hloupých poznámek skutečně lituje.

„Skutečně ne?”

Než mohla odpovědět, Chalíl vzal Jade za paži a odcházel s

ní.

„Je načase, abychom popřáli našemu hostiteli dobrou noc a

vydali se domů.”

Jade neměla příležitost se s nikým rozloučit, nestihla ani poděkovat Theovi za jeho laskavost. Když spolu už seděli v autě, postěžovala si na to.

Šlápl na plyn a vůz zrychlil. „Chtěla jsi snad s Theem mluvit déle?”

„Chtěla jsem mít šanci slušně se rozloučit.”

„Možná se ti zamlouvalo, jak se za tebe postavil?” V Chalílově hlasu teď zazníval osten, kterému nerozuměla.

„Vždycky je pěkné vědět, že někdo, koho obdivuješ, má o tobě vysoké mínění.”

„Takže ty ho obdivuješ?”

„Samozřejmě, že ano. Je to nesmírně bohatý muž, ale věnuje čas a obrovské množství peněz na to, aby vylepšil podmínky života dětí ve válečných oblastech.”

„A já nedělám nic jiného, než že se snažím zachovat mír mezi nestabilními zeměmi a ovlivnit politické klima v zemích zmítaných finančními a přírodními katastrofami.”

Jade hleděla na Chalílův profil. Náhle jí to došlo. „Ty žárlíš!”

„Na co bych měl žárlit? Na muže s nímž trávíš tak málo času a vždy ve společnosti jiných lidí? To opravdu ne. Jsi moje. Vím to. A on to taky ví.”

„Nevím, proč se tady biješ do hrudi a něco si dokazuješ, ale ráda bych tě upozornila, že jsem tvoje partnerka, ne otrokyně. Jsem jen svoje - ne tvoje.”

„Já to tak nevidím.”

„Takže ty na mě pohlížíš jako na nějaký druh otrokyně?” naléhala.

„To ne, ale patříš mi.”

„Ach, skutečně?” zeptala se. I její vlastní hlas nebezpečně zesládl. Naprosto netolerovala mužskou nadřazenost - a on to moc dobře věděl.

„Ano, skutečně,” odpověděl ironicky. „A co víc, Theo to vidí stejně. Nikdy by se o nic nepokusil, dokud jsi pod mojí ochranou.”

„Pod tvojí ochranou?”

Rychle se na ni podíval. „Víš dobře, co mám na mysli.”

„Ne. Myslím, že nevím. Objasni mi to, prosím.”

„Jsi moje. Už jsem to řekl.”

„Tvoje co? Tvoje partnerka… přítelkyně… milenka?” zeptala se nevěřícně. „Ano.”

„Ano co?”

„To všechno.”

„Ty na mě vážně pohlížíš jako na svou vydržovanou milenku?”

„Pohlížím na tebe jako na svou dívku. Snažíš se mi říct, že ty to vidíš jinak?”

Tak to bylo chytré. Míč se vrátil zase k ní. Věděla, že tyhle věci Chalíl dokáže dokonale.

„Já se vnímám jako tvoje partnerka - ne milenka,” odpověděla, protože nechtěla upadnout do pasti zjednodušujících odpovědí.

„Chceš Thea?”

„Ne!”

„Patříš mně… do mojí postele, Jade.”

„Jsem víc než jen nějaký pohodlný polštářek, Chalíle.”

„To jsi. Jsi toho hrozně moc - a jsi moje.”

Lehce utěšená jeho ujištěním, odpověděla: „Stejně tak, jako jsi ty můj… a jako ty patříš do mojí postele.”

„To je jasné.”

„Je to rovnocenný vztah, Chalíle.”

„Nikdy jsem nechtěl naznačit, že není.”

Tomu věřila. „Takže se shodneme na tom, že patříme jeden druhému… že ten vztah je vzájemný?”

„Ano.”

„Tak proč v tom případě žárlíš na Thea?”

„Nežárlím.”

„Jasně.”

Dlouho mlčeli, ale Jade na něj hleděla zkoumavým pohledem.

„Znáš mě až moc dobře,” povzdechl si nakonec Chalíl.

„Anebo skoro vůbec ne.”

Rychle na ni pohlédl. „No dobře, zrovna jsem otevíral pusu, abych to nějak diplomaticky urovnal, když jsem slyšel, jak se za tebe postavil. Bylo to, jako by si tě přivlastňoval - a to mě rozzlobilo.”

Náhle porozuměla. Chalíl je vynikající diplomat, ale je také skutečný muž - za jeho charismatem se skrývá spousta machisma. Ano, mezi muži je vždy přirozeným vůdcem, a proto někdy dosahuje výraznějšího vlivu než diplomaté z mnohem větších zemí.

A přirozeně se mu nezamlouvá, když nějaký jiný muž zaujme ochranitelský postoj vůči jeho dívce. Musela potlačit úsměv. „Ty ses za mě taky postavil.”

„Ale neudělal bych to.”

„A to je to, co tě vlastně rozzlobilo, že?”

„Ano.”

Theo prošlápl cestičku, kterou teď Chalíl vnímal jako tu správnou. A zlobil se sám na sebe za to, že jeho diplomatické návyky mu zabránily, aby se tak zachoval rovnou.

„Když jsem s tebou začala tento vztah, věděla jsem, že jsi diplomat. Chápu omezení a limity, které ti ta práce přináší.”

„Opravdu?” Jeho tvář byla ve stínu, a tak nedokázala určit, jak se asi tváří. „Ano.”

„Ale omezení, která na mě klade má rodina, nechápeš.”

„Nelíbí se mi pocit, že se za mě stydíš.” Tak se ve skutečnosti necítila, ale neměla k něčemu podobnému daleko.

To, co ji skutečně trápilo, bylo to, že se za ni stydí jeho rodina. Věděla však, že ho miluje, a nedokázala by si představit, že by od něj mohla odejít. Teď - ani jindy.

„Já se nestydím.”

„Ale tvoji rodiče by se styděli, kdyby se se mnou měli setkat.” Cožpak vážně nerozumí, o co jí jde? Jak moc ji to bolí?

„Ti mají jiný pohled na život.”

„Nechtějí se setkat s tvojí milenkou?” Zatvářil se netrpělivě. „Ne.”

„Ale já nejsem tvoje milenka. Jsem tvoje partnerka.”

„Moje rodina ten rozdíl nevnímá.” Odmlčel se a věnoval se řízení. Ona však cítila, že přemýšlí. „Napadlo tě někdy, že kdybys pro mě pracovala, je možné, že by se s tebou na základě toho setkali?”

Ne, na to nepomyslela. „Ale neuznali by náš vztah?”

„To samozřejmě ne.”

„V tom případě nechci, děkuji.”

Rozzlobeně vydechl. „Proč ne? Říkala jsi, že se s mojí rodinou chceš sejít. Tohle je možnost.”

„Možná. Není v tom žádná záruka.”

„To je pravda,” připustil neochotně.

„A i kdyby mě rádoby přijali, nebylo by to přijetí do rodiny.

Stejně bych z ní byla vyloučená.”

„Ano.”

Zachvěla se, když si takový život představila. Znělo jí to hůř než současná situace. To, co navrhoval, by byl život ve lži - a to by nesnesla. „Jak jsem řekla na té recepci - mám svou práci ráda.”

„Ale já bych se s tebou chtěl víc vídat.”

„To, že bych pro tebe pracovala, by nemuselo znamenat, že bys mě vídal víc. Svého šéfa ve Washingtonu jsem nepotkala celé dny.”

„Pracovala bys pro mě na jiné pozici.”

„Co by se ode mě čekalo? Sex na pracovním stole?” zasmála se bez humoru.

Podíval se na ni tak, že se vnitřně zachvěla. „To zní docela slibně.”

„Ani náhodou.”

„Dobře. Tak jak by ti zněla pozice mojí osobní asistentky?”

„Vždyť máš osobního asistenta.”

„Tak bych měl dva. Násir by nějakou pomoc uvítal.”

„Násir by mohl vést OSN a ani by se nezpotil.”

„Proč mi to děláš tak těžké?”

„A proč nejsi schopen přijmout, že pro tebe nechci pracovat?”

„Protože tě chci ve svém týmu.”

„A když něco chceš, musíš to dostat?”

„Tebe jsem dostal, nebo ne?”

„Ano, ale myslím, že nevíš, co si teď se mnou máš počít.”

„V tom se dokonale mýlíš. Vím naprosto přesně, co bych s tebou chtěl dělat.”

„Milovat se.” Její hlas byl plochý a nevýrazný. Tenhle rozhovor se jí moc nelíbil.

„Je na tom něco špatného?”

„Není, ale nemůže jít jen o to.”

„Víš přece, že to tak není.”

„Myslíš, že to vím?”

„Na co se mě ptáš?”

„Jestli ti na mně tak záleží, proč ve tvém životě existuje tak velká a důležitá oblast, do které nemám povolený vstup?”

„Říkala jsi, že už se o tom nikdy nebudeme bavit.”

„Tys s tím začal.” No, to nebyla moc pravda, ale… nemohla si pomoci. On však v rozhovoru pokračoval.

„Já jsem začal jen s tím, abys pro mě pracovala.”

„Abych se mohla potkat s tvou rodinou na jiné bázi než jako tvoje hanebná milenka. Děkuji, ale to nechci. To, co máme teď, je alespoň upřímné. Ráda bych, aby to tak zůstalo.”

„Nemám ve zvyku lhát.”

„Ale v zájmu klidu v rodině jsi ochoten ignorovat očividnou realitu.”

Neodpověděl, ale jeho rychlá jízda a vzteklé pohyby volantem jí mohly o jeho náladě vyprávět celé romány.

Zrovna se svlékali, když přerušila ticho. „Podařilo se ti upravit svůj program, abys mohl se mnou jet na křtiny Theresiných dětí?”

„Neřekl jsem, že to udělám.”

„Ale já jsem věděla, že se o to pokusíš.” Toto byla oblast, v níž se naučil chovat rovnocenně velmi brzo.

Jade se snažila přizpůsobit svůj program jeho možnostem, a proto očekávala totéž úsilí i od něj. Řekla mu, že pojede sama jen proto, že ji podráždila skutečnost, že lidé, kteří pro něj tolik

znamenají, ji nechtějí přivítat ve svém středu - ne proto, že by od něj očekávala, že s ní skutečně nepojede.

„Snažil jsem se.”

„A?”

„Můj otec nepovažuje krtiny za adekvátní omluvu pro odřeknutí diplomatické večeře ve Washingtonu.”

„A?”

„A dobře víš, že Hakím neodjede od své ženy a novorozeného dítěte tak brzy. Stejně tak po ní nemůže chtít, aby s ním zrovna teď jela tak daleko.”

„Vysvětlil jsi svému otci, že ti na tom osobně záleží?”

Měl už na sobě jen kalhoty a teď zahákl prsty za pásek. „To by ničemu nepomohlo.”

Jako obvykle ji pohled na jeho tělo vzrušil. Směrem k pásku kalhot se chloupky na jeho hrudi zužovaly jako šíp, který ji zval do jeho intimity. Teď si však nemohla dovolit, aby ji její touha rozptylovala. Toto je příliš důležité. „Takže ty skutečně očekáváš, že tam pojedu sama?”

„Je mi to líto.” Jeho výraz, oči, smutný pohled, to vše jí

říkalo, že mluví pravdu. „Přál bych si to změnit, ale nemůžu.”

„A ty si myslíš, že kdybych pro tebe pracovala, něco by se na takových situacích změnilo?”

Sevřel čelist. „Ne.”

„Ani já si to nemyslím. Jen by to všechno bylo pro tebe mnohem pohodlnější.”

„A ty pro mě proto nechceš pracovat? Protože tvoje výhody nebudou stejně velké jako ty moje?”

Brzo se jí začne ptát, proč s ním nechce trávit víc času, když ve skutečnosti chce. Tam se v tomto rozhovoru nenechá zavést. Jsou na kluzkém svahu, na němž by bez opory mohla lehce uklouznout. „Nechci pro tebe pracovat proto, že si chci najít svou vlastní cestu.”

„Skoro dva roky žiješ v mém domě, spoléháš se na mou podporu.”

„A co tím chceš říct?” zeptala se se strachem, že opět vytáhne to ošklivé slovo - milenka.

Byla daleko rozrušenější, než si sama myslela. Její srdce, o kterém se domnívala, že si s tímto vztahem radí dobře, ji ve skutečnosti bolelo bolestí, kterou se snažila několik měsíců nevnímat. Ale dál už to nešlo… napětí se v ní sbíralo a hrozilo vybuchnout silou nukleární nálože.

„Chci tím především říct, že fakt, že bys pro mě pracovala, z tebe neudělá závislou ženu. Okolnosti našeho vztahu se nezmění.”

„Možná mě už vnímáš jako závislou ženu. Ženu v zajetí?”

„Ne. Nic se nezmění, protože jsi krásná a inteligentní, máš svá vlastní práva a práce pro mě to nemůže ovlivnit.”

Zvolil přesně ta pravá slova… diplomatická a ujišťující… neukonejšila však bolest, kterou cítila. Takže on ji skutečně vnímá jako svou milenku. Skutečně to tak je. Určitě to tak bylo vždycky, jen si to neuvědomovala, protože ona sama se tak nikdy neviděla. To jen vysvětluje, proč má pro postoj své rodiny tolik pochopení.

Zřejmě k ní nechová ani úctu. Alespoň ne dostatečnou na to, aby se jim postavil a vzal si ji za ženu. Ale muži, jako je Chalíl, se se svými milenkami nežení… Ta žena na recepci to vystihla vlastně přesně.

Teď, když s ním Jade žije, jeho rodina by ji nikdy nepřijala jako jeho nevěstu. A to Chalíl věděl ještě před tím, než ji vůbec požádal, aby s ním začala bydlet. Nezáleželo mu na tom, protože s ní nijak nespojoval svou budoucnost. Proč jí jen trvalo tak dlouho, než to pochopila?

„Jade?”

„Co je?” zeptala se, když mířila do koupelny, kde se plánovala konečně pořádně vyplakat ve sprše.

Milenky přece nemohou nechat své milence vidět jejich slzy.

„Jsi v pořádku?”

Jak by na to měla odpovědět? Její srdce už nedokáže unést další otevřený rozhovor. „Jdu se osprchovat,” odpověděla vyhýbavě.

Položil jí ruku na rameno, a to ji také bolelo. Ne fyzicky, ale bolestí, která byla krutější než jakákoli bolest těla. Musela použít veškeré své síly na to, aby se nezhroutila. Jeho dotek jí vždy

přinášel potěšení a radost. Ale teď věděla, že musí z jeho dosahu okamžitě utéci.

Milovala tohoto muže, ale on ji nikdy nevnímal jinak než jako dočasnou milenku.

Hladil ji po šíji a promluvil jí do ouška: „Opravdu mě ty křtiny hodně mrzí. Kdybych mohl změnit svůj rozvrh, udělal bych to.”

Dotkl se jejího krku teplými rty.

„Taky se omlouvám za to, že jsem se choval tak hloupě ohledně Thea. Vím, že chceš jen mě, tak jako já chci jen tebe.”

„To je v pořádku.” Musí se dostat od něj pryč. Ale věděla, že když se vymaní z jeho doteku, půjde za ní a bude se dožadovat odpovědi na to, co se s ní děje.

A to bylo to poslední, co si teď přála.

„Jsi tak příjemná a vábná,” šeptal jí a jeho ústa ji líbala na paži a rameni. „Možná bych tě dokázal přemluvit, abys byla ještě vstřícnější?”

Rozechvívající melodie jeho hlasu ji nenechala na pochybách ohledně toho, co má na mysli. Měla by být rozzuřená tím typicky mužským způsobem, jak ukončit hádku nebo spor. Ale jeho hlas zasáhl všechny její smysly a probudil v ní pocity, které bojovaly s její bolestí. Pocity, které ji mohou alespoň na chvíli zahnat.

Srdce ji prosilo, aby tyto pocity nezaháněla a připomínalo jí, že slast a potěšení jsou krásná místa, kam se může před svou bolestí skrýt.

Toto se naučila, když potkala Chalíla těsně po smrti svého dědečka. Zemřel pouhé dva roky po její babičce a žal z jejich ztráty byl zahlcující. Byli to dva lidé, které milovala nejvíc na světě a kteří jako jediní skutečně milovali ji.

Z té kruté bolesti se léčila v Chalílově objetí. Obrátila se k němu tváří a hledala opět tentýž lék…

TŘETÍ KAPITOLA

Jejich oči se setkaly. Ty jeho byly plné příslibů slasti a zranitelnosti upřímné touhy. Možná si s ní nepředstavuje společnou budoucnost, nemohla však pochybovat o tom, že ji chce a potřebuje právě teď.

Objala ho oběma rukama kolem krku a přitiskla se k němu.

„Možná mě přemluvíš, abych si tu sprchu dala společně s tebou.”

„V tom případě bych byl doopravdy šťastný muž.” Rukama sklouzl po jejích nahých zádech a Jade se zachvěla touhou.

„V tom se s tebou nemůžu přít.”

Zasmál se hlubokým hlasem. „Jsi svůdkyně, víš to?”

„Nechci, aby ses se mnou nudil.”

„To se nemůže stát.”

Přála si celým srdcem tomu věřit. Ale podstata jejich vztahu jí začala být jasná - je na dobu určitou. Nevěděla jen to, jaké je konečné datum. Kdyby k sobě měla být skutečně upřímná, musela by si přiznat, že ho ani znát nechce.

„Přestaň.”

„S čím mám přestat?”

„S přemýšlením.”

„Ale já nepřemýšlím.” No dobře, možná přemýšlela.

Ale nechtěla. Potlačila svoje chmurné myšlenky a vzdychla.

„Chci jen cítit.”

Vzal ji do náruče. „To jsi tak dekadentní?”

Objala ho jednou rukou kolem krku a druhou dlaní ho pohladila po bradavce. „A jsem?”

„Ano.”

Zarazila se. „Je to snad stížnost?”

„To rozhodně ne. Je to kompliment.”

„Tak to je dobře.” Začala se ho dotýkat způsobem, o němž věděla, že jej spolehlivě vzruší.

Vzal ji do náruče a odnesl do koupelny. Měl pocit, že pod jejími doteky taje.

„Jsi poklad, víš to?” promluvila.

„Poklad?”

„Skvěle vypadáš, máš úžasné svaly, šarm, charisma -a dokonce i peníze.”

„Penězi jsem na tebe dojem snad neudělal!”

„Tvoje mužnost mě zajímá mnohem víc, to je pravda.”

„Mužnost?”

Sklopila hlavu a hleděla na jeho mocný hrudník. „Rozhodně.”

„Tak to ano,” vydechl. Tvrdě ji políbil. „Souvisí to s udr-žováním teritoria, víš? Nevěděla jsi, že všichni šejkové jsou velmi mužní?”

„Ty máš mužnosti rozhodně na rozdávání.”

„To jsem rád, že si to myslíš.” Usmála se.

„Já ale zrovna teď nemyslím, nevzpomínáš si?”

„Hlupáčku.”

Políbila ho lehce na krk a vzápětí na ústa. Pak se odtáhla. „Ano, hlupáček - to jsem celá já.”

„A taky jsi moc sexy.”

„Myslíš?”

„Vím to.”

„Je fajn to slyšet.”

„A dost už řečí.”

Pohlédla na něj, ale neřekla ani slovo.

Usmál se na ni a záblesk jeho bělostných zubů, jež se odrážely od opálené tváře, ji rozechvěl. Jeho úsměv… ten ji vždycky srazil na kolena. Pak ji znovu políbil, vášnivě a prudce, rovnou na její třesoucí se rty. Rozevřela je a on si ji okamžitě podmanil.

Postavil ji na zem a svlékl si kalhoty. Jejich rty se však nerozpojily, jejich jazyky spolu tančily ve smyslném tanci, z něhož slábla v kolenou. Líbal se s ní dokonce i tehdy, když konečně pustil sprchu.

Slyšela zasyčení vody, ale přesto zalapala po dechu, když ji vmanévroval do sprchy tak, že jí její trysky lehce masírovaly tělo. Hlavice nad nimi byla vypnutá, voda jí stříkala jen na záda a stehna. Vodní masáž ještě zvýšila její vzrušení a Jade se pověsila Chalílovi na ramena, aby se udržela na nohou.

Nakonec přerušil polibek a otočil ji zády k sobě, takže se rameny opírala o jeho hrudník. Voda nyní stříkala přesně na její ňadra, malé trysky masírovaly její tvrdé bradavky s něžnou silou. Proud spodních trysek mířil na její stehna, laskal její rozcitlivělou pokožku a rozechvěl ji touhou po tom, aby se jí Chalíl dotýkal na jejích nejintimnějších místech.

„Toto není zrovna poloha, která poskytuje oboustranné potěšení,” vydechla.

„Musím si přece svoje místo ve sprše zasloužit,” odpověděl.

„A rozhodně si nemysli, že mi nepřináší potěšení, když se tě dotýkám.” Vztáhl ruku pro masážní rukavice, které si koupila v jednom malém obchůdku ještě ve Státech.

Koupila si je, aby s nimi odstraňovala odumřelou pokožku po holení nohou, ale Chalíl pro ně velmi brzy našel mnohem smyslnější použití. Nasadil si je před ní, aby ho viděla, a pak si je navlhčil sprchovým olejem. Jeho vůně smíchaná s vodními parami ještě zvýšila sexuální atmosféru, kterou se snažil vytvořit.

Pozorovala jeho ruce a věděla, že se jí brzy začnou dotýkat - měla pocit, že se jí srdce rozskočí touhou.

Jako kdyby to věděl, přitiskl jí ústa na ouško. „Tohle se ti líbí, že ano?”

Její tělo se k němu místo odpovědi pevně přitisklo. Pak zaklonila hlavu a opřela se mu o rameno.

Zasmál se a vzal do rtů její ušní lalůček. Zachvěla se a cítila, že celá zvlhla na místě, kterého se mohl dotýkat jen a jen on.

„Taky se mi to líbí, azíz. Moc rád hladím a pečuji o tvoje nádherné tělo jakýmkoli způsobem, ale myslím, že tenhle mám ze všech nejraději.”

„Já vím…” zasténala, když jí začal umývat ramena drsnými rukavicemi. Kontrast kluzkého mýdla a mírně hrubého povrchu rukavic probouzel její smysly naplno.

Jeho ruce se pohybovaly v malých kruzích a laskaly každý centimetr jejího těla. Umyl každičké místo na jejích pažích, nohou, zádech a zadečku, když si před ni nakonec klekl a umyl a namasíroval jí chodidla.

Pak ji políbil na zadeček a pomalu, velmi pomalu přesunul svoje ruce na přední stranu jejích nohou - tak lehce, že si skoro nebyla jistá, zda se jí skutečně dotýká. Třásla se touhou a to se ještě nedotkl citlivé pokožky na vnitřní straně stehen.

Chalíl ji naučil, že v rukou jejího milence je celé její tělo jednou erotickou zónou. Každé pohlazení zvyšovalo její připravenost a touhu. Nikdy se necítila víc jako žena, než když se jí Chalíl dotýkal s celou jeho mužskou intenzitou a zájmem.

A dnes přesně toto chtěla. Potřebovala fyzicky vyjádřit svou vlastní lásku - a není snad milování daleko krásnějším vyjádřením lásky než bezmocný pláč, kterému by se místo něj zcela jistě oddala?

Ano, pláč může přinést úlevu, ale nic nezmění. Toto se naučila už před dlouhou dobou - ani si nepamatovala, kdy přesně. Možná to bylo tehdy, kdy ji její rodiče poprvé zanechali u babičky a u dědečka, aby si mohli naplňovat svoje vlastní sny a ambice. Ale určitě už to věděla v době, kdy v šesti letech nastoupila na internátní školu. Rodiče za ní přijeli během vánočních prázdnin, ale zůstali naprosto nepohnutí jejími slzami, když je prosila, aby s nimi mohla zůstat do doby, než začne další pololetí.

A nežila s nimi ještě celý další rok.

Nechtěla, aby její stará bolest zasáhla do toho všeho, co se dnes večer snažila prožívat, a tak prudce zavřela a zamkla dveře do vzpomínek.

„Dotýkej se mě,” zaprosila. Věděla, že když se brzy neponoří do slasti, zaplaví ji smutek.

„Vždyť se tě dotýkám, azíz,” ozval se za ní Chalíl smyslným šeptem.

„Víc… potřebuji víc.

Políbil ji na pokožku na zádech. „Tak dostaneš víc,” zašeptal. Začal ji hladit na bříšku a ona sténala a pohybovala boky. Líbal ji a laskal jazykem na zádech, přesouval se k její šíji a spolu s ním se vzhůru posouvaly i jeho ruce, až ji začal hladit pod ňadry. Zachvěla se, když ji opět prostoupila nová a prudká

vlna vzrušení.

Lehce ji kousl do šíje. „Jsi tak sexy.”

„Jen pro tebe.”

„Jen pro mě.” Z jeho hlasu zaznívalo hluboké uspokojení - Jade věděla, že její slova slyšel rád.

„A ty bys to nedělal pro nikoho jiného, že ne?”

„Nikdy.”

Položil jí dlaně na ňadra a rukavicemi dráždil bradavky těmi nejdrobnějšími pohyby.

Nesmírně toužila po tom, aby se jí dotýkal v samém středu její bytosti, ale stejně tak se jí líbilo, co s ní dělal, takže balancovala na pokraji potěšení a mučení.

„Je načase, abych tě umyl intimně.”

„A tohle není intimní?” zalapala po dechu, když jí stiskl

ňadra, než z nich odtáhl ruce.

Místo odpovědi si stáhl rukavice a přikryl rukou jemné kudrlinky, za nimiž se ukrývalo její teplo a vlhkost. „Toto je intimní. I když i to, že se tě mohu dotýkat jinde, je úžasné privilegium, azíz”

„To je dobrá odpověď.”

Vklouzl jedním prstem do její svatyně. „Otevři se pro mě, má holubice.”

Odtáhla od sebe stehna a její svět se zúžil na toto místo a tuto chvíli. Nic kromě tohoto malého prostoru sprchového koutu

neexistovalo, jen doteky jeho rukou. Jeho prsty se prodíraly dál a hlouběji jejím vlhkým sametovým centrem.

Oba zasténali rozkoší nad tím pocitem.

Jeho erekce horce pulzovala proti jejímu tělu a ona cítila potěšení nad tím, že jej vzrušuje stejně jako on ji. Přesně toto vědomí teď potřebovala. Vzájemnost jejich touhy byla v dané chvíli tím nejdůležitějším. Přesvědčovala ji o její důležitosti pro něj - teď. A teď muselo být tím jediným, na čem záleží… co si povolila.

Vztáhla ruce za sebe a pohladila ho po hýždích. „Miluju tvoje svaly.”

„Mám sval, který ti bude za dotek velmi vděčný.” Zasmála se. „Ty jsi ale. To není sval.”

„Ale určitě je to něco velmi pevného a tvrdého.”

Znovu by se zasmála, kdyby si Chalíl nevybral právě tuto chvíli pro to, aby ji něžně štípl do jedné z bradavek. Vykřikla vzrušením.

„Tyhle jsou také tvrdé… jako nádherné a sladké bonbony, které už brzy ochutnám.”

„Ach, ano…”

Nezdálo se, že spěchá s tím, aby se jí přestal dotýkat. Obrátil si ji čelem k sobě. Jade byla ztracená v pocitech a slasti. Dotýkal se jí na tom nejkrásnějším místě a ona se trhaně chvěla.

Vzpínala se proti jeho dotekům, hladově toužící po dalších a dalších. Přivedl ji až k prvnímu vyvrcholení, které však bylo jen pouhým začátkem veškerých slastí, jež se jí chystal poskytnout. Zdálo se, že přesně ví, co potřebuje, dával jí to bez oddechu a přiváděl její tělo k jednomu orgasmu za druhým.

Ve chvíli, kdy ji zradily nohy a ona se zhroutila na jeho tělo, si uvědomila, že křičí jeho jméno tak hlasitě a silně, až ji bolí v krku. Pověsila se na něj, protože neměla v nohách už žádnou sílu. S jednou rukou na jejím zadečku a druhou na boku našel vchod do její svatyně. Prostoupilo ji jeho žhavé teplo, a ona jej přijala, jak nejhlouběji mohla.

Naplnil ji beze zbytku, takže nebyla schopná unést další dráždění. Trhla sebou.

„Nemůžu. To je příliš,” zašeptala.

Ačkoli byl napjatý touhou po vlastním uvolnění, nezačal se v ní pohybovat, ale namísto toho vztáhl ruku a zastavil vodu, aby jí nedopadala do tváře. Pak se jí dotýkal všude tam, kde předtím, ale tentokrát s útěšlivou něhou, která uklidnila její zjitřené smysly. A v okamžiku, kdy se uvolnila, pevně ji přitiskl ke svému tělu a začal se v ní pohybovat.

Objala ho kolem krku a položila mu hlavu na rameno. Držel ji za boky a nořil se do ní krátkými pohyby, které ji dráždily zevnitř, zatímco ji líbal šíji, ramena a nakonec i rty. Jejich jazyky se proplétaly a pohybovaly se v echu jeho tance. Tentokrát vyvrcholili společně a její slzy byly v mlze a páře sprchového koutu neviditelné.

Chalíl hleděl do tmy jejich ložnice, jeho tělo ochranitelsky přitisknuté k Jade. Tvrdě spala. Její pravidelný dech naznačoval, že se do rána neprobudí.

Usnula hned po jejich milování. No, ne hned po něm. Po něm se ještě osprchovali, utřeli a vlezli si do postele. Ona však usnula v téže vteřině, kdy se její hlava dotkla polštáře. Dokonce šla spát s vlhkými vlasy, což bylo něco, o čem věděl, že nedělala ráda. Prosušil jí vlasy ručníkem a rozčesal ji - a ani to ji neprobudilo.

Vadilo mu to - byly to celé měsíce, co se něco takového stalo. Ano, připouštěl, že ji vyčerpal, ale i tak se jí něco takového nepodobalo - vždy mu alespoň řekla, že ho miluje.

Když se k němu nastěhovala, vyrovnávala se s žalem nad ztrátou svého dědečka. Chalíl věděl, že jejich milování používá jako útěchu. Tehdy často hned po něm usínala. Jednou mu řekla, že jejich milování je ten nejlepší recept na nespavost. Řekla mu, že se v jeho náručí cítí chráněná a v bezpečí. Líbilo se mu, že je v jeho moci způsobit, aby se cítila lépe, že ji mohl utěšit způsobem, jakým ji nikdo jiný utěšit nemohl. Ale několik posledních měsíců si po milování vždycky povídali.

A jemu se to líbilo.

Nebylo to proto, že by mluvili o něčem důležitém - to podstatné byl prodloužený pocit intimity a zvláštního spojení. Něco takového ještě nikdy s nikým nezažil. Bylo to jedinečné… zvláštní… důležité.

Asi by z toho neměl dělat vědu, ale nezamlouvalo se mu, že je Jade nešťastná - a bylo očividné, že postoj jeho rodiny ji zraňuje. Očekával proto přinejmenším, že nadnese toto téma - nebo téma křtin. Vlastně se na to skoro těšil.

Měl rád jejich rozmíšky, to, jak od něj vyžadovala víc, než kdy dal komukoli jinému. Sdělovala mu tím, jak moc je pro ni důležitý, a připomínalo mu to, jak důležitá je ona pro něj. Měl by děkovat Bohu za každou takovou radost. Byl však smutný, protože tentokrát doopravdy nebyl schopen svůj rozvrh změnit - a znepokojilo ho, jak brzy svůj boj o jeho čas vzdala.

To se jí ani v nejmenším nepodobalo. A Chalíl byl mužem, který potřeboval, aby jeho žena jednala předvídatelně. I když celý život cestoval po světě a byl nucen přizpůsobovat se nejrůznějším změnám, byly i takové změny, proti kterým by bojoval - a jednou z nich by byla i změna Jade. I kdyby její změna znamenala to, že by se pro něj život stal snadnějším.

Když spolu začali žít, měla letět na oslavu narozenin svého otce do Arizony. Chtěla, aby Chalíl letěl s ní, ale on to odmítl, protože měl naplněný program. Také váhal s tím, aby se setkal s jejím otcem… nechtěl, aby Jade zranilo, kdyby se s ním kvůli jejich životu na hromádce pohádal.

O nic nešlo. Nikdy neměnil program kvůli svým milenkám - na druhé straně však ještě žádnou z nich nepožádal, aby se k němu nastěhovala.

Jade přijala jeho odmítnutí bez hádky. Ale když požádala Násira, aby jí objednal letenky, zamluvila si zpáteční let až o týden později, než měla původně naplánováno. Když mu o tom Násir řekl, Chalíl od ní vyžadoval vysvětlení. Proč těch dalších sedm dní?

Nikdy nezapomene na odhodlaný plamen, který jí svítil v očích, když mu řekla, že se mu snažila vyjít vstříc a poskytnout mu od své osoby nějaké to volno, když má tak mimořádně zaplněný program. Byl tehdy rozzuřený a obvinil ji z toho, že se ho snaží citově vydírat. Ji jeho výbuch nezajímal. Řekla mu, že pokud něco tak důležitého, jako jsou narozeniny jejího otce, nestačí k tomu, aby si Chalíl přeorganizoval program, pak je jasné, že nemají ve svých životech stejně významné místo.

Vzhledem k tomu by měl být rád, že ho zbaví svojí přítomnosti, aby se mohl soustředit plně na svou práci.

Byl tehdy rozzlobený, jako snad ještě nikdy - a skoro to tak nechal. Pak se však podíval do jejích očí a viděl v nich zranitelnost, kterou se před ním ani nesnažila skrýt. Potřebovala od něj ujištění, že je pro něj stejně důležitá, jako je důležitý on pro ni. Když toto pochopil, byl ochotnější přinést nějakou tu oběť.

Ona se kvůli němu vzdala svojí práce a života ve své vlasti. Nemyslel si, že by byl kvůli ní schopen něčeho podobného, naštěstí jej však o to nežádala. Žádala ho jen o jediné - aby s ní letěl na oslavu narozenin jejího otce.

Řekl jí, že pokud je to pro ni tak důležité, uvidí, co s tím bude moci udělat. Nic jí neslíbil, ale ona mu věřila, že se o to skutečně pokusí. A tehdy mu poprvé řekla, že ho miluje.

Nakonec s ní tehdy letěl. A její otec neřekl ani jediné slovo o skutečnosti, že Chalíl a Jade spolu žijí jen tak. On a její matka s Chalílem jednali, jako by byl členem rodiny. Byl překvapený tím, jak moc jej to těšilo. Jade nebyla se svými rodiči nijak zvlášť blízká, ale stejně pro ni byli důležití.

Jejich přijetí učinilo vztah s jejich dcerou snadnější. Přál si, aby jí mohl poskytnout stejné privilegium ve své rodině, ale nemohl. Už jen to, že Jade žila nezávisle na svých rodičích, by pro jeho rodinu bylo naprosto nepřijatelné. A skutečnost, že žije s ním, z ní udělala neviditelnou osobu.

Vnímal ji jen Hakím a Catherine. Oba dva uvítali Jade jako Jadeini rodiče uvítali Chalíla. Za tohle bude svému bratranci vždycky nesmírně vděčný.

To vše však nevysvětlovalo, jak to, že tak snadno přijala skutečnost, že s ní nebude moci letět na křtiny dědičky trůnu ostrova Scorsolini a jejích sourozenců. Zřejmě pro ni křest dětí její dlouholeté přítelkyně není tak důležitý jako narozeniny jejího otce.

Buď to - a nebo má pro něj nějaké další překvapení, jako odvetu. Tentokrát ale nebude moci zůstat déle, to věděl. Už mu jasně řekla, že hned poté se bude muset vrátit kvůli přípravám charitativního plesu.

O tři dny později se Chalíl podíval na zápisník ve svých rukou a vzdychl. Násir už objednal lety do Kadáru na oslavu Hakimova a Catherinina dítěte, a pro Chalíla i Jade do Severní Ameriky. Ani jedna objednávka Jade nepotěší.

Byl napůl v pokušení říci Násirovi, aby zavolal do kanceláře Dětské naděje a zprávu tam předal, byl si však vědom toho, že tato strategie by mu nepomohla. Místo toho, aby Jade mezitím vychladla, dal by jí spíš čas k tomu, aby našla množství argumentů proti jeho plánům.

Ne, že by se s ním ohledně něčeho v posledních dnech přela. Ani se o tom nezmínila. Byla samozřejmě uprostřed příprav na ples… Ale přesto mu její snadné přijetí nepříjemných skutečností připadalo zvláštní a jistým způsobem u něj vyvolalo určitou nejistotu.

Byla to náročná, inteligentní a milující žena, která by snadno mohla přehádat jakéhokoli muže. V posledních dnech však byla poddajná a vyrovnaná. Až příliš. Je to snad klid před bouří?

Už zažil ve své vlasti divokou písečnou bouři - a kvalita Jadeina ticha a klidu mu připomněla náhlý klid pouště těsně předtím, než bouře plnou silou udeřila a smetla celou oblast…

ČTVRTÁ KAPITOLA

Byl odhodlaný postavit se tomu nepříjemnému úkolu, a tak téma jejich cesty otevřel při večeři. Hospodyně nechala večeři na stole, jak ji Chalíl požádal, a zrovna odešla. Chtěl s Jade povečeřet v soukromí, pokud by došlo ke konfrontaci a Jade by dala průchod svým emocím.

Klimatizace udržovala teplotu v bytě na příjemné úrovni, přesto ale cítil, že se mírně potí v zátylku, když se chystal promluvit. „Násir zařídil všechny náležitosti ohledně naší cesty do Washingtonu a Isole dei Re.”

Jade usrkla vína a zastrčila si uniklý pramínek jejích blond vlasů za ouško. „Poděkuj mu za mě, buď tak hodný, ano? Měla jsem tolik práce s přípravou toho plesu, že jsem neměla ani čas na to, abych zavolala do cestovní kanceláře.”

„Nebylo by to potřeba. Násir ti vždycky rád pomůže s

čímkoli, co potřebuješ zařídit.”

Přikývla a posunula se na židli. Ten pohyb připoutal jeho pozornost. Převlékla se z kostýmku, který nosila do kanceláře, do volných tyrkysových šatů na ramínka. Vpředu látka mírně poklesla a odhalovala jeho zraku temné údolí mezi jejími ňadry. I když ten pohled pro něj byl stěží něčím novým, stále ještě ho dokázal rozrušit.

Jeho tělo na něj reagovalo předvídatelným způsobem. Zvedl oči k její tváři.

Její plné smyslné rty se v koutcích zvedly v úsměvu. Věděla, kam Chalíl hleděl, ale nijak jeho pohled nekomentovala. „Řekni mi, jak to tedy všechno bude. Předpokládám, že do Washingtonu poletíš svým tryskáčem?”

Je zvláštní, že se zmínila nejprve o křtinách, protože ty byly až po jejich výletu do Kadáru. Ale byla to také ta nejméně komplikovaná část jejich cesty. „Poletíme do Států spolu. Pak tě pošlu tryskáčem na Isole dei Re, protože z Washingtonu na ostrov Scorsolini neexistují žádné přímé lety.”

„Určitě chceš, abych si vzala tryskáč? Nevadí mi, když poletím linkami a budu přesedat.”

Mávl zamítavě rukou. „Je to už vše zařízeno. Další den si vezmeš letadlo přímo do Athén. Já poletím první třídou z Washingtonu. Měl bych být na místě jen o chvíli později než ty. Domů se vrátíme společně.”

„Ale ty nerad létáš linkami.”

„To je jedno.”

„Skutečně by mi nevadilo letět do Miami a poté do Athén, Chalíle.”

„To nebude nutné.” Možná jí nevadí přesedání, ale on se bude cítit rozhodně lépe, když bude obklopená jeho osobními strážci.

„Děkuju ti.”

Zatím to jde docela dobře - až dosud nepronesla ani jedinou kousavou poznámku ohledně toho, že bude cestovat ke své přítelkyni sama. Rozhodl se, že to bude vnímat jako dobré znamení, měl však obavy, že jejich další rozhovor nebude mít tak hladké pokračování.

Pocítil napětí. Cesta do Kadáru s sebou přinesla jisté nepředvídané komplikace. „A teď, pokud jde o návštěvu mého bratrance v Kadáru…”

„Ano?”

„Rodina bude bydlet v paláci už den před křtinami. Vzhledem k tomu, že narozeniny mého strýce jsou velmi brzy poté, Catherine se rozhodla, že uspořádají rovnou i oslavu na jeho počest.”

„A oslava dítěte bude další den?”

„Ano.”

„Ano, přesně tak by to asi Catherine udělala, to věřím. Myslí na všechny.”

„Ano.”

„Takže já budu v hotelu?”

„Nechci, abys zůstala v hotelu sama.”

Podívala se na něj, jako by čekala, až dokončí myšlenku, takže pokračoval: „Dal bych přednost tomu, kdybys zůstala v Řecku - a připojila se ke mně až později.” Hleděl na ni, čekal na výbuch, který by jeho věty měly vyvolat, ale… nic.

Jen si ukousla další sousto a usrkla vína.

„Jsou to jen dvě noci. Připojíš se ke mně v paláci na večeři s Hakímem a Catherine hned po oslavě, jakmile moje rodina odjede. Tak, jak jsme to plánovali.”

„Připadá mi to jako zbytečně moc cestování kvůli jedné večeři. Možná bych se měla tentokrát prostě omluvit.” Hovořila prakticky a bez jakékoli negativní emoce nebo dotčení.

„Omluvit se?” zeptal se bezvýrazně. Měl pocit, že vkročil do paralelního vesmíru, kde Jade už není sama sebou, ale touto chladnou a chápavou ženou, která se jeho partnerce vůbec nepodobá.

„Snad by se neurazili, co myslíš?” zeptala se bez jakékoli narážky na to, jak jeho rodina svým postojem uráží ji samotnou - a je jim to jedno.

Ještě před týdnem by si takovou příležitost nenechala ujít ani náhodou. Zaražený její lhostejností se snažil uspořádat vlastní zmatené myšlenky. Byl připravený na otevřenou válku a projednal již s Hakímem určité kompromisy -jeden z nich dokonce zahrnoval i možnost, že se ani Chalíl nezúčastní rodinné slavnosti.

Hakím Chalíla ujistil, že on ani Catherine se nebudou cítit uražení, ale také Chalílovi jasně naznačil, že je možná načase, aby Jade představil svému otci a celé rodině. Hakím, který přišel o oba rodiče ve velmi útlém věku, nechápal, jak velmi konzervativní prostředí obklopuje Chalíla. A jejich strýc, který se Hakíma ujal, když byl ještě dítětem, přijal jeho západní ženu s otevřeným srdcem.

Chalílův otec však od něj čeká, že se ožení se ženou ze svého vlastního lidu - a především s pannou.

To, že by se nezúčastnil rodinného setkání, byla poslední možnost - ale taková, kterou bylo třeba vzít v úvahu. Nechtěl Jade zranit a usoudil, že by takovou oběť musel podstoupit, i kdyby to znamenalo, že se stane rodinnou černou ovcí. Avšak Jade mu jasně dávala najevo, že nic takového od něj neočekává.

Přinutil se odpovědět na její otázku klidným tónem. „Myslím, že by z toho Catherine byla hodně smutná.”

„V tom případě určitě pojedu. Zůstaneme tam přes noc?”

„Myslel jsem si, že když tam nebudeš ty první dva dny, mohli bychom s nimi zůstat pár dní poté.”

Několik vteřin tiše přemýšlela. „Myslím, že bych to mohla zvládnout.”

Vždy žasl nad tím, kolik informací dokázala zpracovat. Věděl, že zrovna prošla celý svůj týdenní program a pře-organizovala si vše v mysli tak, aby s ním mohla zůstat.

„Víš, myslím, že bys mohla soupeřit s Násirem, pokud jde o skvělou paměť.”

„Proto jsem byla tak dobrá asistentka.”

„A pak se divíš, že tě tak moc chci do svého týmu.”

„Nedivím se tomu.” Usmála se a její oči zářily sebevědomím.

„Vím, že svou práci dělám dobře.”

„Ale pro mě ji dělat nechceš.””

„A kdo by pak dělal to, co dělám v Dětské naději?”

„To je dobrá otázka. Nedokážu si představit, že by tě chtěli pustit.”

„Znovu mi nabídli placené místo.”

„A co jsi řekla?” Kdysi by bral její odmítnutí jako hotovou věc jednou provždy, měl ale pocit, že v poslední době se toho v ní hodně změnilo.

„Řekla jsem jim, že by měli najmout někoho jiného, protože já jsem ochotná dělat svou práci bez finanční kompenzace.”

„Máš pravdu.”

„To mám. Velmi často.”

„A jsi tak skromná.

Drze se na něj usmála, právě tak, jako to dělávala dřív -a jemu se podařilo zaplašit svoje nepříjemné pocity. Pravděpodobně si jen něco představoval…

Let z Athén do Kadáru byl krátký a osamělý, ale Jade si nechtěla povolit žádné chmurné myšlenky.

Měla teď nové motto: život v přítomném okamžiku. Zakázala si litovat toho, co nemůže změnit. Strávila bez Chalíla jen dvě noci, ale měla pocit, že to bylo mnohem déle. A díky tomu bude naše setkání mnohem krásnější, říkala si.

Samozřejmě to nebylo poprvé, co ji nechal samotnou, aby se účastnil nějaké rodinné akce na Jahwaru nebo v Zohře. Měla by na jeho nepřítomnost být zvyklá. Ale po několika prvních situacích, jako byla tato, ji s sebou vždy nějak propašoval. Mohli spolu být v těch hodinách, kdy nebyl s rodinou a ona na těchto výletech viděla hodně z jeho vlasti.

V Athénách měla hodně práce. Nejen, že musela pokračovat v přípravách na ples, ale měla před sebou také množství dalších projektů Dětské naděje, s jejichž realizací musela pokročit. Rada centra jí nenabídla jen placenou pozici - nabídli jí rovnou místo ředitelky, protože současný ředitel se měl za měsíc stěhovat mimo Evropu. Ona však nechtěla na sebe vzít tak velkou zodpovědnost.

Měla svou práci ráda, ale stejně tak, jako vždy věděla, že nechce začít diplomatickou kariéru, věděla i to, že nechce na sebe vzít veškerou politickou zodpovědnost, které by se jako ředitelka mezinárodní charitativní organizace nemohla vyhnout. Na druhé straně si byla skoro jistá, že nižší pozici by nepřijala. Ale toto všechno může ještě počkat.

Měla pro případ, že by jejich vztah s Chalílem skončil, množství možností a kontaktů. Je neuvěřitelné, že jí došlo až teď, že jejich vztah skutečně jednoho dne skončí. Ta hloupá manželka diplomata nebyla prvním člověkem, který měl tak necitlivé poznámky ohledně Jadeiny budoucnosti, ale tentokrát to bylo poprvé, co je vzala skutečně vážně.

A Chalíl si mohl přičíst k dobru to, že jí otevřel oči dokonale. Tím, že připustil, že ji vnímá jako svou milenku -a ne jako svou

partnerku. Cítil to tak vždy? Asi ano, protože si ji nastěhoval k sobě a učinil z ní někoho nedotknutelného, pokud šlo o jeho rodinu. Jade si to celou tu dobu neuvědomila.

Teď na ni pravda o jejich vztahu zářila jako neon. Zvažovala, že od Chalíla okamžitě odejde, ale pak si uvědomila, že její srdce už je stejně zasažené a poničené. Miluje ho. Nebude ji bolet o nic míň, když ho opustí teď, než když jejich vztah skončí později. A navíc, kdyby ho opustila teď hned, musela by se vyrovnávat s desítkami mučivých co kdyby…

A tak se rozhodla žít jen a jen přítomnou chvíli. Byla odhodlaná radovat se z toho, co má, a nechat budoucnost, ať se stará sama o sebe. Tak vždy prožívala všechny ty příliš krátké návštěvy svých rodičů a nutnost žít v dětství jinde než s nimi.

Tehdy to fungovalo - a bude to fungovat i teď. Nicméně už Chalílovi nedá ani o jeden milimetr víc svého srdce. Tato část její hlouposti už snad byla za ní. Naštěstí se také naučila umění chránit svoje vlastní city. Začala by s tím daleko dříve, kdyby nebyla po smrti dědečka tak zranitelná.

Ale lepší pozdě než nikdy, ne?

Chalíl na ni čekal na rozpáleném asfaltu, když vystupovala ze dveří tryskového letadla. Byl oblečený v pouštním oděvu svého lidu a obklopen osobními strážci. Tady, ve své vlasti, vypadal jako sexy šejk, který musí naplnit všechny fantazie o muži jakékoli ženy. Tvář mu rámovala gutra a propůjčovala mu jakýsi zemitější a drsnější vzhled.

Dišdaša, v níž byl zahalen, neubírala jeho zjevu ani špetku mužnosti. Ano, měla pocit, že jiného muže nechce. A teď, v tomto okamžiku, byl celý její a jen její.

Usmála se na něj, protože věděla, že s opravdovým přivítáním musí počkat, až budou sedět uvnitř limuzíny. Teprve pak ji obejme. Zastavila se v dostatečné vzdálenosti od něj, i když se mu chtěla vrhnout do náručí a líbat ho. „Jaké je děťátko? Je krásné?”

„Cože? Žádné přivítání?”

„Zdravím tě, Chalíle. Vypadáš dobře,” poškádlila ho formálním pozdravem jeho vlasti. „Tak co? Jak to děťátko vypadá?”

Zasmál se a vykročil k vozu. „Viděla jsi přece fotografie v e-mailu od Catherine, ne?”

„To bylo před týdnem. Jsem si jistá, že se Hadía od té doby hodně změnila.”

Chalíl potřásl hlavou. „Vy ženy! Jak to s těmi dětmi děláte? Moje matka už poznala, že Hadía bude drobná jako její beduínská prababička.”

„Asi je jí podobná, ne?”

„Je to miminko, není podobná nikomu. Jak by se mohla podobat někomu dospělému?”

„To chceš říct, že na ní nevidíš nic z Hakíma ani Catherine?” Chalíl pokrčil rameny. „Hakím přísahá, že má jeho oči.”

„A ty nesouhlasíš?” Už byli u vozu a on jí pomohl nastoupit. Okna limuzíny byla kouřová a přepážka mezi přední a zadní částí byla zavřená, takže měli dokonalé soukromí.

„Kdo jsem, abych se s ním o tom přel?” Chalíl se posadil na sedadlo a nechal mezi nimi dobrých třicet centimetrů mezery.

„Jsem si jistá, že nebudeš jiný, až budeš sám otcem.”

„To bezpochyby. Naštěstí je ten den hodně daleko v budoucnosti.” Na to neřekla nic.

Řidič zavřel dveře a zanechal je o samotě.

Chalíl rychlostí světla zmenšil vzdálenost mezi nimi a přitáhl si ji na klín. „Chyběla jsi mi, azíz,” vydechl proti jejím rtům.

„Opravdu?”

Odtáhl se a pohlédl jí do tváře, když se vůz konečně rozjel.

„Chceš snad říct, že já jsem ti nechyběl?” Potlačila úsměv. „Měla jsem strašně moc práce.”

„Takže naše postel pro tebe nebyla moc velká?”

„Natáhla jsem se napříč.””

Usmál se a políbil ji tak, že zůstala bez dechu. Když konečně zvedl hlavu, přitulila se k němu a vnímala jeho teplo a bezpečí jeho přítomnosti.

„Takže jsem ti přece jen trochu scházel?” zeptal se znovu.

„Možná. Trochu.”

Povzdechl si.

„Všimla sis, že nejsem tak pyšný, abych doznal, že tys mi chyběla opravdu hodně?”

„Vím, že doufáš, že mě dostaneš do postele. A jsi dost chytrý na to, že víš, že pokud bys připustil, že jsem ti nechyběla, špatně bys posloužil svým záměrům,” odpověděla s úsměvem.

„Je pravda, že tě chci svést, to ano. Ale na tom ostatním se nic nemění.”

„No, přesně to bys měl říci, abys mě přesvědčil, ne?” zasmála

se.

Vyčerpaně zasténal. „Přestaň mě mučit, ženo.”

Políbila ho na krk a lačně vdechovala jeho mužnou vůni.

Skoro se chvěla radostí, že je opět u něj. „Myslela jsem si, že se ti líbí, když si tě dobírám.”

„Jak kdy,” políbil ji.

„A tohle dobírání je špatné?” zeptala se mezi dvěma lehkými polibky.

Zvedl jí hlavu a podíval se na ni. „Líbat mě můžeš, jak chceš. Ale neměla bys mi říkat, že jsem ti nechyběl, když já jsem skoro nemohl spát.”

„Budu si to pamatovat.”

„To bys měla. A mohla jsi mě po třídenním odloučení také pozdravit s trochu větším nadšením.”

„Ach, takže chceš říct, že jsem se ti měla vrhnout do náruče a začít tě líbat před tvým pilotem a řidičem? To by bylo v pořádku?” usmála se, protože dobře věděla, že tohle na mysli neměl.

Chtěl, aby mu hned po příletu řekla, jak moc jí chyběl -místo toho se ho zeptala na dítě. Věděla, jak pracuje jeho mozek, a tak se jí líbilo, že ho dokázala vyvést z míry.

Napnul se.

„Obtěžují tě společenská omezení v mé vlasti?”

Zvedla k němu tvář a políbila ho do koutku úst. „S tím si nedělej starosti. Nebýváme tady tak často, aby na tom nějak záleželo.”

Neřekla mu už, že lhostejnost jeho rodiny je pro ni daleko horší než nutnost potlačovat touhu ho políbit. To vše už si řekli dávno - a už to nebudou opakovat. Ona tedy rozhodně ne.

„A co kdybychom tady bývali častěji? Myslíš, že by tě rozdíly v našich kulturách hodně obtěžovaly?”

„Není pravděpodobné, že by k tomu došlo, tak proč se tím zabývat?”

„Ale kdyby.”

Teď bylo na ní, aby se napnula. „Chtějí po tobě, aby ses sem přestěhoval?”

„Ne.”

„V tom případě nemá smysl nad tím přemýšlet.”

„Je to tvůj způsob, jak mi říct, že by ti to vadilo?” hleděl na ni tázavě.

„Proč na mě kvůli tomu tak tlačíš?”

„A proč mi odmítáš odpovědět?”

„Protože nemám odpověď - nikdy jsem nad tím nepřemýšlela.” Vždy si byla instinktivně vědoma toho, že pokud by byl povolán do Zohry, vídala by ho méně než v Řecku. Měl by daleko více aktivit, na nichž by její přítomnost rozhodně nebyla vítaná.

Nechtěla o tom přemýšlet.

„Nikdy?”

„Tak, jak to myslíš ty, opravdu ne. Žila jsem krátkou dobu na mnoha místech na světě, a tak se dokážu velmi rychle přizpůsobit. Stačí ti to?”

„Dobře.”

„Do paláce tvého bratrance je to jen krátká cesta. Proč plýtváš

časem na takové řeči? Raději mě líbej.”

„Nevím, co to se mnou je. Ale velmi rychle to napravím.” A přesně to udělal.

Catherinino uvítání bylo nesmírně vroucné. Objala Jade a políbila ji na obě tváře. Pak trvala na tom, aby si hned pochovala její dítě.

„Ani netušíš, jakou ti prokazuje poctu,” ozval se Hakím s humorem. Hleděl na svou ženu s láskou a něhou, která Jade

svírala srdce. „Po návštěvě celé rodiny má krásná žena přísahala, že aspoň týden svou Hadíu nikomu nepůjčí. Tolik lidí ji chovalo, že si jí pořádně neužila, Dokonce dnes dala volno i chůvě.”

„Jako kdyby to s tebou bylo o moc lepší,” mávla rukou Catherine. „Ve dvě ráno jsem tě nachytala v dětském pokoji-jen ses díval.”

Hakím pokrčil rameny. „Byl čas na krmení.”

„Takže jsi měl v plánu ji probudit, nebo co?”

„To samozřejmě ne.”

Catherine se usmála a mrkla na Jade. Ta se rozesmála.

„Myslím, že si oba zasloužíte co nejvíc času s tímhle dra-houškem. Je nádherná.”

Holčička byla malinká a zrovna spala, ale ten teplý uzlíček dělal s Jade divy. Musela zamrkat, aby se nerozplakala.

„Ano, stejně jako její bratři… je dokonalá,” pronesl Hakím s hlubokým přesvědčením.

Catherine potřásla hlavou. Narezlé blond vlasy měla svázané do ohonu, který se tím pohybem rozkýval. „Přece jsi věděl, že jsem nemyslela Jade, když jsem řekla, že nechci, aby ji někdo aspoň týden choval.”

Hakím mrkl na Jade. Jeho vážný výraz šejka změkl, jako se stávalo často, když byl se svou ženou a dětmi sám.

„Samozřejmě.”

„Moc jsem si přála, abys tady byla na oslavu.”

Chalíl se napjal a Hakím se zamračil, ale Jade jen obdivně hleděla na krásné dítě ve svém náručí. „Byla to rodinná oslava. Já nejsem rodina. Kromě toho jsem tu teď.”

Catherine otevřela ústa, ale pak je zase zavřela, když zaznamenala významný pohled svého manžela. Pak se na Jade usmála. „Ano. Jsi tu teď.”

„Je tak malinká,” zasmála se Jade. „Určitě to říkají úplně všichni.”

„Dokonce i rodiče několika dětí. Vypadá to, jako bychom vždycky zapomněli na to, jak malá jsou miminka.”

„No, já jsem nikdy žádné neměla, ale každopádně to vidím.” Hadía ve spánku našpulila malinkou pusinku a Jade opět pocítila

u srdce osten bolesti, tentokrát s touhou tak silnou, že musela potlačit vzlyk.

„Když člověk drží malé dítě, chce najednou mít svoje vlastní, že? Cítila jsem to tak, když moje sestra měla děti. Byla jsem ještě moc malá, když se narodil můj synovec, ale pamatuju si na to, jak jsem toužila mít vlastní dítě.”

„Ano, vím přesně, o čem mluvíš.” A skutečně to věděla… ano, cítila touhu i bezmoc.

Jade věděla, že pokud zůstane s Chalílem, nemá šanci na to, aby se stala matkou - ale když ho opustí… bude to lepší? Ne. Věděla, že potrvá hodně, hodně dlouho, než bude schopna vpustit do svého srdce dalšího muže.

„Chalíl řekl, že tady budete tři dny. Jsem tak ráda! Máme si toho hodně co povídat.”

„Když vezmu v úvahu, jak často si voláte a píšete, je těžké tomu uvěřit,” ozval se Hakím se smíchem.

„To není totéž,” řekly Catherine i Jade zároveň. Pak se rozesmály.

„Ne, to není.” Chalíl překvapil Jade tím, že s ní souhlasil - v modrých očích mu ulpíval zvláštní výraz.

Znamená to snad, že ji během těch několika dnů odloučení postrádal nějakým zvláštním způsobem?

Ano, samozřejmě si telefonovali - a on jí i psal. Brzo ráno, než vstala, nebo v noci, když už dávno spala. Ale zřejmě mu to nestačilo.

Nemělo by ji to však překvapovat - vzhledem k roli, kterou hraje v jeho životě, dokázala si představit, že mu musí sex nesmírně chybět. Věděla, že Chalíl má silné libido, které potřebuje časté uvolnění.

Nevadilo jí to. Také ho chtěla… pořád a s vášní, která ji na začátku jejich vztahu téměř děsila. Pak si však přiznala svou lásku k němu. Od té doby svou tělesnou touhu začala vnímat jakou součást svého zahlcujícího citu. A někdy, když se milovali, měla pocit, že on to cítí stejně.

Potřásla hlavou a připomněla si, že by neměla takto fantazírovat.

Catherinini dva malí synové si vybrali právě tuto chvíli k tomu, aby vběhli do pokoje. Trvali na tom, že Jade ukážou svou sestřičku, protože si byli jistí, že si na ní mnoha věcí nevšimla. Pak se vrhli na svého tatínka a na Chalíla. Jade se zeširoka usmívala.

„Ty máš doopravdy ráda děti, že?” zeptala se Catherine.

„Ano.”

„Kdy si s Chalílem založíte rodinu?”

Její otázka Jade šokovala, nejprve nevěděla, jak by měla zareagovat. Ale pak si připomněla, že Catherine vždy měla trochu jiný pohled na svět. Viděla možnosti tam, kde jiní lidé dávno vzdali boj. I když ji Jade za tento přístup většinou obdivovala, zrovna teď ji její optimismus přinášel velikou bolest.

„Jste tak dobrý pár. Pořád nechápu, proč jsi tady nemohla být na oslavu.”

„Byla to rodinná oslava.”

„Ale-”

„Já nejsem rodina. A děti… to je něco, o čem s Chalílem nemluvíme.”

„Jsem si jistá, že byste byli vynikající rodiče.”

„Ne společně.”

„Ach, to je mi líto. Nechtěla jsem se tě dotknout.”

„Nedotkla ses mě. Věř mi, že své místo v jeho životě znám - a není to místo, které by mi dávalo šanci na to, abych se stala matkou jeho dětí.”

Catherine si povzdechla a v očích se jí objevilo víc pochopení, než by Jade očekávala. „Bolí to, když tě někdo chce ze špatných důvodů, že?”

Jade se zamyslela nad tím, kde asi Catherine dostala takovou lekci. Pokrčila rameny. „Je to lepší, než kdybych musela žít sama.”

„Co je lepší, než kdybys musela žít sama?” zeptal se Chalíl, který se náhle objevil za ní, a na každé paži mu visel jeden malý chlapec.

PÁTÁ KAPITOLA

Jade se usmála na dítě. „Co asi? Přece život s arogantním šejkem, to je samozřejmé.”

„Ty si na něco chceš stěžovat?” zeptal se Hakím Catherine a bylo jasné, že očekává zápornou odpověď.

„Jen když jezdíš na velbloudech.”

„Já chci jít na další závod na velbloudech!” ozval se jejich nejstarší syn vysokým hláskem na rameni svého otce.

Catherine se zatvářila vyčerpaně, ale v očích jí svítil humor.

Všichni se zasmáli.

Celý zbytek dne byl takový - příjemný. Jade se cítila jako součást rodiny. Moc se jí to líbilo a byla ráda, že souhlasila s tím, že tady zůstanou o pár dnů déle. Musela však zkontrolovat svoje e-maily a zavolat několika lidem kvůli přípravám plesu. Před večeří se tedy omluvila a odešla do svého pokoje.

Chalíl za ní přišel zrovna ve chvíli, kdy dokončila poslední telefonický hovor. „Všechno v pořádku?”

„Více méně ano. Dostali jsme darem občerstvení, takže budeme muset zaplatit jen za práci číšníků. Hotel nám dal velkorysou slevu na plesový sál.”

„Ty prostě víš, jak to udělat,” usmál se na ni obdivně. Usmála se. „Proto mě taky tak skvěle platí.”

Překvapilo ji, že se zatvářil starostlivě. „Vadí ti, že nemáš placenou pozici?”

„Ne, vůbec ne. Žertovala jsem. Můj život se mi moc líbí.”

„Před měsícem bys řekla, že ho miluješ.”

Obrátila oči ke stropu, ale nechtěla se začít přít. „Víš přece, co myslím.”

„Vím, že jsem rád, že jsi tady se mnou.” Přistoupil k ní a objal ji. „Chyběla jsi mi, azíz.”

„Ano, tos říkal.”

„Ale pořád čekám na to, až tatáž slova splynou i ze tvých nádherných rtů.”

Místo toho, aby promluvila, políbila ho na ústa. Na večeři přišli včas… ale jen tak tak.

Děti byly najezené a v postýlkách, zatímco čtyři dospělí mluvili o nejrůznějších věcech jako rodina. Chalíl s Hakímem mluvili o světové politice, ale Catherine chtěla, aby jí Jade pověděla podrobněji o nadcházejícím plesu. Dokonce se zmínila o možnosti, že by přijeli s Hakímem a celou rodinou, aby se plesu zúčastnili.

„Je to jen krátký let. A Hadía je dokonale zdravé děťátko.”

„Byla bych moc ráda, kdybyste mohli přijet.”

Catherine se usmála a pak pokračovala v rozhovoru o nejrůznějších rodinných klípcích, jako by Jade byla součástí jejich klanu z Jahwaru a Zohry. Po večeři se šli podívat na hvězdy do observatoře. Jade byla uchvácená astronomickými údaji, které jí Catherine velkoryse poskytovala.

Později v noci ležela po milování schoulená v Chalílově objetí. Byla na pokraji spánku, ale stále ještě hleděla bal-kónovými dveřmi na hvězdné nebe.

Chalíl ji pohladil po nahých zádech. „Chtěla bys děti?”

„Proč se ptáš?” zeptala se a zívla.

„Catherine na to téma několikrát narazila - zmínila se o tom, že bys byla výborná matka.”

„Hmm…” Jade se přitulila blíž. Nechtěla si povolit, aby jeho poznámky vzbudily v jejím srdci naději na to, že by se něco mohlo změnit. „Asi je chci. Jednou…”

„Ale ne teď?”

„Moje současné okolnosti rodičovství příliš nenahrávají, nemyslíš?” A s těmi slovy na rtech usnula.

Zase to udělala. Chalíl si povzdechl. Chtěl si o celé té věci ohledně dětí s Jade promluvit, ale ona usnula.

Zaslechl, jak říká Catherine, že by chtěla dítě - jemu nikdy nic takového neřekla. Nikdy toto téma nevznesla. Znal její vlastní dětství, a proto ho to nijak zvlášť nepřekvapovalo. Ale teď měl pocit, jako by před ním nějakou svou část schovávala. Ne, že by ho chtěla podvést, ale prostě se rozhodla, že s ním tuto touhu nebude sdílet. Jako kdyby věděla, že ho nebude zajímat. Ale kdo by měl mít větší zájem na tom, aby se stala matkou než její milenec?

Věděl, že ho nechce chytit do sítě otcovství. Byla velmi svědomitá. Brala antikoncepci, ale kromě toho také používali kondom, protože si byla vědoma toho, že žádná antikoncepce není stoprocentně účinná. Ona sama byla plodem nechtěného těhotenství, jak mu kdysi řekla. A byla rozhodnutá, že její dítě takovou nálepku nikdy nedostane.

On sám někdy na kondom zapomněl - jako třeba před pár dny ve sprše - ale ona se vždy postarala o to, aby se z jednotlivých pozapomenutí nestal nebezpečný zvyk. Nikdy nepohlížel na její úsilí neotěhotnět jiným způsobem, než jako na důsledek jejího vlastního nešťastného dětství, kdy byla často svými rodiči zanedbávaná.

Ale teď ho poprvé napadlo něco jiného - možná nechce otěhotnět s ním. Vždyť sama přiznala, že chce být matkou.

Její chování mu však teď odhalilo, že nechce být matkou jeho dětí.

Zaplavila ho panika, které nerozuměl. Jeho paže se ne-vědomky sevřely kolem jejího těla tak pevně, že ve spánku zasténala nevolí. Přinutil se trochu povolit stisk, ale jeho srdce mu tlouklo jako splašené a uvnitř sebe cítil zvláštní prázdnotu.

Ale proč ho to tak rozrušilo? Vždycky považoval otcovství za něco nesmírně vzdáleného. Stejně jako manželství. On a Jade jsou milenci… jsou partneři… Nikdy spolu nemluvili o vzdálené budoucnosti. A upřímně řečeno, Chalíl byl natolik ukotvený v

přítomnosti, že nepovažoval podobné rozhovory za nutné. Stačilo mu vědět, že mu Jade naprosto a beze zbytku náleží.

Nikdy neuvažoval o tom, že by s ní uzavřel manželství. Ne. Na druhé straně si nedokázal představit, že by jí mohl být ještě víc oddán, než je. Náleží mu - a on, v dobrém i ve zlém, náleží jí. Tak to vnímal. Ale co ona?

Jestliže chce být matkou, ale neuvažuje o něm jako o otci svých dětí, pak to znamená, že s ním neplánuje žádnou budoucnost.

Nikdy se jejich vztah nesnažil nějak pojmenovat, což bylo příčinou, že ho její výpady na téma dívka versus partnerka versus milenka zastihly nepřipraveného. Vnímal ji jako svou ženu - a on je její muž. Pokud by však už nějak jejich vztah pojmenoval, určitě by v jeho označení měla to nejpodstatnější místo trvalost.

Stejně tak jako nikdy nepřemýšlel nad jejich společnou budoucností, nikdy nepřemýšlel ani nad tím, že by ji v budoucnu mohl opustit - nebo nechat odejít. A teď s tím rozhodně začínat nebude.

V jejím chování v poslední době, stejně jako i v její neochotě mluvit s ním o své touze po dětech, však cítil něco, čeho se bál - jako by vnímala jejich vztah jen jako dočasný Ten pocit se mu vůbec nezamlouval - a jestli si Jade myslí, že jej bude tolerovat, hluboce se mýlí.

Častokrát žertovala o tom, že žije s arogantním šejkem, ale ještě ani zdaleka nepoznala hlubiny této jeho vlastnosti. Jako všichni jeho předkové, i on byl majetnický muž a chtěl si neporušené uchovat ty věci a lidi, které miloval. Bude muset vzít nůžky a ono pomyslné datum konce, které si vymyslela ve své hlavě, vystřihnout, protože on věděl, že ji nenechá odejít.

Náleží mu - a vždycky to tak bude.

Další den odjeli do pouště, aby navštívili Hakímovy beduínské příbuzné. Cesta pouští za úsvitu byla úchvatná. Slunce barvilo písek svými zlatými paprsky a to, co vypadalo jako obrovská prázdnota, se ve skutečnosti hemžilo životem a květy, které v sobě chovaly drsnou krásu.

V písku se vyhřívaly ještěrky a Jade dokonce na nebi zahlédla orla, který vyhlížel kořist.

Jakmile přijeli k tábořišti a vystoupili z klimatizovaného vozu, Jade několik vteřin jen vnímala žhavý vzduch, který ji udeřil do tváře. Bylo jí příjemně, a tak chvíli jen stála a vnímala vůně a zvuky pouště i beduínské usedlosti. Ze stanů se ozývaly hlasy lidí, kteří se vydávali pozdravit nové příchozí.

Cítila vonné tyčinky, které byly zapáleny na jejich počest, ale vzápětí rychle otevřela oči, protože se bála, že se ponořila do denního snění, zatímco je Hakímovi příbuzní vítají. Hakímův dědeček byl šaramantní starší muž, který měl v sobě vitalitu a energii mnohem mladšího muže. Měla dojem, že ji jeho tmavé oči dokážou prohlédnout skrz naskrz - zajímalo by ji, co v ní uviděl.

Jakmile byli uvedeni do ležení, byla okamžitě uchvácená Beduíny i jejich kočovným stylem života. Na stanech bylo vidět, že se dají přesouvat z místa na místo, ale šňůry s vypraným prádlem, které zářilo barvami v pouštním větru, i další zařízení tábora, dodávalo celému tomuto místu vzhled trvalého domova.

I přesto, že tábořiště muselo být stěhováno, stan Hakímova dědečka byl veliký a vyzdobený jako kterýkoli palác. Stěny centrální místnosti, jež byla určena k odpočinku, byly pokryty hedvábím a vzduch zde byl prostoupen vůní koření a silné kávy.

Šejk se opřel o masu pestrobarevných polštářů a zbytek rodiny se rozsadil okolo. Jade s Chalílem seděli blízko sebe, nedotýkali se však.

„Tohle je jako z Tisíce a jedné noci,” zašeptala mu, když Hakím a Catherine ukazovali svoje malé dítě ostatním.

Chalíl seděl na zemi a objímal si kolena pažemi. „Je to úžasný život.”

„Máš nějaké beduínské příbuzné?”

„Ne. My žádné takové zajímavé příbuzenstvo nemáme. Ale kdybych se podíval do svého rodokmenu hodně daleko, asi bych nějaké spojení našel. Potěšilo by tě to?”

„Když se s nimi nemohu setkat, nezáleží na tom.” Jakmile ta slova vyřkla, hned jich litovala.

Neměla něco takového o jeho rodině říkat. Byla rozhodnutá soustředit se na pozitiva v jejich vztahu a ignorovat negativa… tak dlouho, jak bude moci. A až nebude… pak jejich vztah skončí.

Chalíl se zamračil a jeho modré oči se naplnily těžko identifikovatelným výrazem.

„Zúčastníš se závodů na velbloudech?” zeptala se ho rychle, než mohl nějak reagovat na její kousavou poznámku.

„Raději jezdím na koních.” Usmála se.

„Catherine je strachy bez sebe, když Hakím závodí. Jsem ráda, že já nemusím být.”

„Jsem rád, že ti nebudu působit starost, ale pokud jde o Hakíma, je to součást jeho tradic, které nemůže ignorovat.”

„Ano, to je jasné. Víš, že už chce dokonce začít učit jezdit své syny?”

„A z toho má Catherine také strach?” zeptal se Chalíl trochu pobaveně.

Jade se zatvářila soucitně. „To víš, že ano, ale snaží se to chápat. Je skutečně velmi chápavá bytost.”

„Chceš říci, že ty by ses nezachovala stejně?” zeptal se s tímtéž temným pohledem, kterému nerozuměla.

„Ach… snažila bych se podporovat svého manžela v jeho rozhodnutích, ale asi bych si rozkousala rty hrůzou.”

„To je také výjimečná vlastnost.”

„Asi ano.”

„Pro mě jsi jednoznačně výjimečná, Jade.”

Nepřítomně se pousmála, protože věděla, že svá slova nemyslí tak, jak by ona potřebovala. Nechtěla se utápět v iluzi, že ji miluje. „A ty jsi výjimečný pro mě.”

„Samozřejmě, že jsem. Nikdy jsi neměla jiného milence.”

Rychle se rozhlédla a byla ráda, že všichni ostatní jsou stále ještě zaujatí Hakímovou dcerou a že nikdo neslyšel, co jí Chalíl řekl.

Zamračila se na Chalíla.

„Nemluv takhle,” zašeptala.

Potřásl hlavou a zkřivil rty. „Víš, i ty jsi v určitých ohledech velmi konzervativní, a přitom pocházíš z kultury, která je mnohem otevřenější než ta moje.”

„Už jsme se shodli na tom, že jsem trochu jiná.”

„Ano, ale je to moc pěkné, azíz”

„Přála bych si, abys mě tak neoslovoval.”

„Proč ne?”

„Mám pocit, jako bych byla v Hollywoodu… jako když si tam všichni říkají miláčku a drahoušku. Moje matka to dělala v jednom kuse, ale nic to pro ni neznamenalo. Aziz zase neznamená nic pro tebe.”

Zamračil se. „Ujišťuji tě, že znamená.”

Stiskla rty. Zlobila se sama na sebe, že s tím teď začala. Co se to s ní jen dnes děje? Už se přece rozhodla, jak jejich vztah bude nadále prožívat. Toto nebylo součástí jejího plánu.

Věděla, že se musí dát dohromady, než způsobí nějakou trapnou scénu, kterou si navíc ani nepřeje. Pokrčila rameny a vynutila ze sebe úsměv. „Když to říkáš…”

„To tedy říkám,” odpověděl ji velmi vážně.

Ještě před pár dny by si myslela, že jeho slova znamenají, že ji miluje, i když tuto větu není schopen vyslovit. Teď však věděla lépe, co za tím vším je.

Ano, záleží mu na ní. Tím si byla jistá. Ale to není totéž, jako kdyby ji miloval… jako kdyby s ní chtěl strávit zbytek života a udělat z ní matku svých dětí. Zajímalo by ji, jestli má tušení, jak moc ji bolelo, když se jí zeptal, jestli chce děti. Znělo to, jako by se jí ptal, co má v plánu, až se s ní rozejde.

Její oči se zastavily na třech dětech, které se dožadovaly pozornosti svých rodičů. Rty se jí zvlnily upřímným úsměvem. Jsou nádherné - a je krásné vidět, že mají kolem sebe tolik milujících lidí, kteří o ně pečují.

Celé dětství a dospívání strávila s rodiči svého otce. To bylo vše. Rodiče její matky stále ještě žijí, s těmi si však nikdy blízká nebyla. Nebyla si s nimi blízká ani její matka, ale… ta si nebyla blízká ani s ní. Její rodiče si vybrali styl života, v němž ona neměla žádné skutečně důležité místo.

Asi by měla být vděčná za to, že ji matka vůbec porodila. Ale pro své vlastní děti Jade plánovala mnohem víc než jen porod. Nikdy nepřipustí, aby si její děti myslely, že v jejím životě nestojí na prvním místě.

Nebo v životě jejich otce.

Proto byla tak fanatická v dodržování zásad plánovaného těhotenství. Chalíl by jejich dítě nechtěl. Samozřejmě, že ne, když si jednou vezme ženu, kterou mu jeho rodiče schválí. A žádné dítě si nezaslouží, aby vyrůstalo s pocitem, že bylo nebo je nechtěné, i kdyby bylo milované.

Jadeini rodiče ji milovali… svým vlastním způsobem. Ale jejich láska v sobě nezahrnovala nesobeckou oběť, která se s rodičovstvím obvykle pojí. Jade vždy věděla, že pro jejich život znamenala především komplikaci, kterou by raději neměli.

To se nezměnilo ani v její dospělosti, ačkoli se s ní snažili vybudovat bližší vztah poté, co jí zemřela babička. Nesla její smrt nesmírně těžce - a její dědeček se postaral o to, aby se to její rodiče dozvěděli.

Od doby, kdy její otec odešel z armády do důchodu a založil si v Arizoně střeleckou školu, bylo pro její rodiče mnohem snazší pokusit se o bližší vztah. A ona se snažila spolupracovat, jak mohla. Potřebovala je, i když jim nedokázala uvěřit, že ji milují tak, jak by si přála… tak, jak ji milovali její prarodiče.

Ale když ji Chalíl požádal, aby se s ním odstěhovala do Řecka, neprotestovali. Kdyby s ní chtěli trávit čas pravidelněji, odstěhovali by se blíž k ní, minimálně na východní pobřeží. To ale neudělali. A ona věděla, že na jejich seznamu priorit prostě nikdy nebyla - a už ani nebude.

Postavila tedy svůj vztah s Chalílem před vztah s nimi -i když ji takové racionální rozhodnutí trochu bolelo.

Ztráta Chalíla - tím si byla jistá - by ji bolela mnohem a mnohem víc. O něčem takovém ani nechtěla přemýšlet. Nenechá se okrást o krásnou přítomnost kvůli nejisté budoucnosti.

Nenápadně ho pohladila po noze, ale hned způsobně složila ruce do klína.

Zadržel dech a jeho oči jí slibovaly celý svět. Nemohla se dočkat.

Závody na velbloudech byly skutečně tak vzrušující -nebo strach vzbuzující - jak Catherine slibovala. Beduínští muži soutěžili s vášní, která ji vtáhla. Po chvíli zjistila, že divoce fandí Hakímovi. Když on a jeho švagr dojeli do cíle rameno u ramene jako první a druhý, všichni tleskali a jásali… dokonce i rodiny poražených závodníků.

Jade se otočila na Chalíla se zářícíma očima. „To bylo něco neuvěřitelného. Ale skutečně to nahání strach… jsem ráda, že nezávodíš.”

„Vidíš, a já jsem si zrovna říkal, že bych měl začít. Tvůj obdiv k těm závodníkům je víc než očividný.”

Jade se zasmála. „Jsou úžasní… jsou tak ponoření do celé té věci.”

„Já jsem ponořený do jiných věcí, holubičko moje… nebo sis toho nevšimla?”

Potřásla nechápavě hlavou - byl vždycky tak nejistý tam, kde šlo o jiné muže? Cožpak by si toho nevšimla dřív?

„Takže ty myslíš, že mi chybí ponor a vášeň?”

Nadechla se. Cožpak on má opravdové pochybnosti. „Nech toho. Nemyslela jsem to tak. Jen jsem potřásala hlavou v údivu nad tebou, že si něco takového vůbec můžeš myslet. Tvoje vášeň je naopak jednou z těch věcí, které mě k tobě tolik přitahují.”

Nevadilo jí vyjadřovat svoje pocity ohledně něj, protože věděla, že ty jeho jsou stejně silné.

„A co ještě se ti na mně líbí?”

„Povím ti to dnes večer,” slíbila mu a mrkla na něj. Ale on se neusmál.

„Musíš o tom tak dlouho přemýšlet?”

„Dávám přednost tomu, abychom o tom mluvili v soukromí,” zašeptala trochu vyčerpaně.

„Ale snad to není jen moje zdatnost v ložnici, která tě ke mně táhne?”

Zalapala po dechu, ale zůstala zticha. Věděla, že hádka uprostřed těchto lidí by byla ještě daleko horší, než kdyby zaslechli jeho slova. „Chalíle!”

Mohla jen doufat, že v okolním šumu jeho slova nikdo neslyšel - nebo jim alespoň nerozuměl, protože je pronesl anglicky.

„Co můj bratranec zase provedl?” ozval se zpoza ní Hakím. Otočila se k němu a usmála se. „Gratuluji k výhře!”

„Druhé místo není výhra.”

„Vy dva jste přijeli skoro zároveň.”

Hakím pokrčil rameny. „Je jen jeden vítěz. Možná příště to budu já.”

Jeho sestra se rozesmála. „Ty a Ahmed! Cožpak nikdy nepřestanete mezi sebou soupeřit?”

„Dokud naši synové nebudou dost staří na to, aby soupeřili místo nás, tak ne,” ozval se hluboký hlas vysokého Beduína.

Ahmed se přidal k jejich skupině hned poté, co se prodral davem blahopřejících.

„To bude trvat ještě hodně dlouho,” namítla Catherine s hlubokým přesvědčením. Všichni se rozesmáli.

Toho večera jedli pod hvězdami. Několik táborových ohňů osvětlovalo oranžovým světlem stany. Jade seděla mezi Catherine a Chalílem a hleděla na tác pokrytý východními delikatesami. Sbíhaly se jí sliny, moc však nejedla.

Byla příliš zaujatá sledováním toho, co se dělo kolem ní. S potěšením poslouchala kadenci hlasů, které se zvedaly a opět klesaly. Rozuměla arabsky natolik, že si domyslela podstatu příběhů, ale nevadilo by jí ani, kdyby to tak nebylo. Líbil se jí zvuk jejich jazyka a to, jak se hlasy rytmicky a muzikálně proplétaly.

Vůně táborových ohňů se míchala s vůní koření. Měla pocit, že se ocitla v naprosto jiném světě. Ve svém životě žila v mnoha rozličných kulturách, ale žádná ji nepohltila tak, jako kultura Chalílovy vlasti.

Catherine kdysi říkala Jade, že Hakím ji vlastně unesl do tohoto pouštního ráje, když si nebyla jistá jejich manželstvím.

Když ty dva viděla teď, bylo těžké uvěřit tomu, že nějaké pochybnosti mohly vůbec vyvstat. O pravdivosti slov své přítelkyně však nepochybovala.

Ona, lépe než většina žen, znala krásu i odvrácenou tvář lásky k šejkovi, pocházejícího z hrdého rodu.

„Nechutná ti?” zeptal se jí Chalíl.

„Je to vynikající.” Ukousla si a potěšené zasténala. „Jen to všechno nemohu pojmout naráz.”

„Líbí se ti v poušti.”

Nebyla to otázka, spíš konstatování, ona však přesto odpověděla. „Ano. Moc.”

„Jednoho dne si sem musíme vyjet na delší dobu.”

„To by bylo krásné.”

„V Zohře jsou také taková místa. Místa tak magická, že bys nevěřila, že mohou vůbec v tomto světě existovat.”

„To zní překrásně.” Spolkla poznámku, že není pravděpodobné, že by je někdy uviděla. „Ale já jsem momentálně dokonale spokojená s tímto magickým místem.”

„Já také. Ale jsem také velmi rád, že Catherine tady nechce s tak malým dítětem strávit noc.”

„Proč?”

„Protože by Hakímův dědeček trval na tom, abys spala v harému.”

Jinde než on. To by se jí nelíbilo, ale poškádlila ho: „To by mohlo být zajímavé… další příběh z Tisíce a jedné noci.”

„To není zkušenost, jakou bys potřebovala, azíz”

Zasmála se a vrátila se ke své večeři. Byla ráda, že může čerpat bezpečí alespoň z jeho fyzické touhy.

ŠESTÁ KAPITOLA

Příštího dne odletěli do Atén.

Jak opět zapadli do každodenní rutiny, Chalíl cítil, že něco mezi nimi není v pořádku, nedokázal však přijít na to, co to je. Vždyť v mnoha ohledech byl jejich vztah teď mnohem klidnější než dřív!

Jade nebyla náladová. Vlastně úplně naopak.

Byla daleko vyrovnanější než kdy v minulosti. Nestěžovala si, když musel dlouho pracovat, nemluvila už o vztahu s jeho rodinou, ani v narážkách. Nemohl popřít, že se mu větší harmonie v jejich vztahu zamlouvá - kdyby šlo jen o to, nijak by celou situaci nezpochybňoval.

Ale byly tady další věci.

Kromě toho, že neprojevovala nelibost nad jeho naplněným programem, úplně mu přestala volat do práce. Nepožadovala, aby s ní trávil víc času. Byla k němu vřelá, ale ne milující - a on zjistil, že mezi těmito dvěma polohami je veliký rozdíl.

Nepamatoval si už ani, kdy mu naposledy řekla, že ho miluje. Neříkala mu to už ani ve víru vášně. Myslel si, že nikdy nevěnoval moc pozornosti jejich budoucnosti, ale teď, když ona přestala mluvit o jejich budoucnosti úplně, uvědomil si, že to bylo jinak. Připadalo mu zvláštní, že až

teď si uvědomil, že její přítomnost ve svém životě vždy považoval za provždy danou.

Ale to by muselo znamenat jedinou věc… manželství. Nikdy o něm neuvažoval, ale teď si byl vědom toho, že je to pro ně jediná dlouhodobá možnost. Před dvěma měsíci by si byl jistý, že po takovém plánu Jade skočí. Ale teď… teď nevěděl. A to se mu nelíbilo.

Minulý večer zaslechl, jak mluví se svými rodiči a plánuje si u nich za dva měsíce návštěvu. Ale jemu o tomto výletě neřekla ani slovo. Když se jí na to zeptal, odpověděla mu, že cestu plánuje na dobu, kdy obvykle jezdí do Zohry na každoroční diplomatické setkání a za svou rodinou. Vysvětlila mu, že chápe, že s ním nemůže jet, takže to nechala být.

Jak by se s ní mohl přít, když přišla s tak rozumným vy-světlením? Stejně jej však její nové chování trápilo. Kdyby na něj nereagovala vášnivě při milování, začínal by si skoro myslet, že jí začal být lhostejný. Někdy ji však přistihl, že se na něj dívá s touhou, které nerozuměl.

Když se jí na to zeptal, popřela to. A byla tak klidná a vyrovnaná, že si nakonec připadal jako blázen, když se na ni snažil tlačit. Zjistil, že ji začal oslovovat má lásko raději než azíz, protože se napjala nebo zamračila, když jí tak řekl. Nechápal proč, a tak se jí na to zeptal.

Odpověděla, že si to jen představuje - nejhorší bylo, že si nemohl být jist, že tomu tak skutečně není. Přece není nějaký nejistý hoch, který potřebuje neustálé ujišťování o tom, že je milován. Nebo snad ano? Odmítl se touto myšlenkou byť jen zabývat.

Ale trápila ho.

Jade nedokázala uvěřit, jaká změna se udála s její přítelkyní Theresou, korunní princeznou na Isole dei Re. Tichá tmavovlasá kráska doslova zářila - a nebylo to jen jejím čerstvým mateřstvím. Ne. Tato žena věděla, že je milována. A to bylo vidět.

Zbytek světa o tom věděl také. Princ Claudio s tím nedělal žádné tajnosti, a tak všichni viděli, že svou ženu zbožňuje.

Nejen, že jí dával najevo svou lásku zcela nezastíraným způsobem, ale dokázal ji vyjadřovat i slovy… a před ostatními. A Theresa si jeho láskyplnosti užívala až do dna.

Jade byla kvůli své přítelkyni hluboce šťastná.

„Děti jsou úžasné,” usmála se, když se s Theresou nakláněla nad postýlkami, které lemovaly veliký dětský pokoj.

„Ano, to jsou.”

„Představ si to… čekali jste s Claudiem tak dlouho, a pak najednou zplodíte celou školku!”

Theresa se zasmála a její oči se naplnily hlubokým citem a radostí.

„Budu upřímná… kvůli tomuhle jsem opravdu ráda, že jsem princezna, víš. Mám hodně pomoci - víc, než potřebuju. A to je velmi důležité, když si mám poradit hned se třemi dětmi najednou.”

„Jsem si jistá, že ty a Jeho Výsost byste to zvládli bez ohledu na okolnosti.”

„Víš, jemu by nevadilo, kdybys mu říkala Claudio.”

Jade pokrčila rameny. „Seznámila jsem se s ním jako asistentka diplomata. A byl to ten nejkrálovštější král ze všech králů, s nimiž jsem se kdy setkala.”

„Takže ti vyrazil dech?” zasmála se Theresa.

„Dalo by se to tak říct. Je těžké ten první dojem překonat.”

„Mně také vyrazil dech.”

„Ale ty sis ho vzala, takže tě asi tak moc neparalyzoval.”

„A ty jsi zase skončila se šejkem Chalílem. Neříkej mi, že je méně vznešený než Claudio.”

„Skončila jsem jako jeho milenka, ne manželka. A on je druhý syn… nezdědí trůn.” Ale Theresa měla pravdu. Chalíl skutečně má v sobě vznešenost jakéhokoli vládnoucího šejka, to nemohla popřít.

Theresa přikryla svoji dcerušku. „Je to vlastně jedno. Muž je vždycky muž. Jen se podívej na krále Vincenta.”

O něm si Jade nikdy nemyslela, že by v sobě mohl ukrývat nějakou slabost. A přesto byl důkazem toho, že i mocní mohou padnout. „On a Flavia jsou jedni z nejkrásnějších párů, jaké jsem kdy viděla.”

„Jen jim trvalo hodně dlouho, než se znovu našli.” Theresa přešla k postýlce syna a obdivně na něj hleděla. „A víš, co je legrační? Jediný člověk, který jasně viděl, že je mezi nimi možný smír, byla moje švagrová, Danette. Viděla ten osud napsán na zdi ohnivým písmem už tehdy, co s ní Flavia o králi mluvila. Někdy celou situaci prostě nemůžeš posoudit, protože jsi příliš blízko. Člověk potřebuje odstup, aby viděl jasněji.”

Jade cítila, že v Theresiných slovech se pro ni může skrývat nějaké poselství, ale nepřemýšlela o něm. Nechtěla trávit čas se svou přítelkyní tím, že budou neustále hovořit o jejím vztahu s Chalílem.

Jade se přesunula nad třetí postýlku a nadšeně pozorovala jejího obyvatele. Děti byly skutečně nádherné. „Některým lidem prostě trvá déle, než přijdou na to, co mají udělat. A jak.”

„A jak dlouho to bude trvat tobě?” zeptala se jí Theresa s úsměvem. Jade však věděla, že mluví vážně.

„Co tím myslíš?”

„Kdy to mezi tebou a Chalílem bude konečně oficiální?”

„Oficiální?”

„Váš vztah. Mluvím o tom, kdy se vezmete. Nemyslíš, že je už pomalu načase?”

„Jsme spolu teprve dva roky.”

„A budete spolu ještě padesát. Měli byste si to oba konečně uvědomit a přiznat se zbytku světa!”

Jade nečekaně vytryskly slzy. Rychle se odvrátila, aby si jich Theresa nevšimla. „Myslím, že se to nestane,” odpověděla zastřeným hlasem.

„Máte problémy?” zeptala se Theresa starostlivě.

„Nic nového,” vzdychla Jade. Nové bylo jen to, že si jejich problémy konečně uvědomila. „On si mě nevezme, Thereso. Nikdy to neměl v úmyslu.”

„Ale samozřejmě, že měl. Vždyť tě miluje!” Theresa se postavila vedle ní a promluvila tak naléhavě, že zvuk jejího hlasu upoutal pozornost malého kloučka před nimi.

Zamrkal a hleděl na obě ženy očima svého otce.

„Mýlíš se. Nemiluje mě.” Bylo těžké něco takového připustit nahlas, ale Theresa jí byla bližší než kdokoli jiný na celém světě.

Věděla, že korunní princezna nikdy nezradí důvěru, kterou jí Jade věnuje.

Theresa položila Jade ruku na paži. „Poslouchej toho, kdo o tom něco ví - s takovými muži jsou věci jen málokdy tak, jak se zdají být. Možná ta slova neříká, ale je ti oddaný. Je to vidět. Věř mi.”

„Tak oddaný, že si mě k sobě nastěhoval, i když věděl, že to ze mě udělá naprosto nevhodnou osobu v očích celé jeho rodiny? I kdyby byli ochotni přijmout nevěstu, která by nepocházela z jejich kultury, nikdy by nepřijali někoho, kdo je pro ně snad jen o stupínek výš než nevěstka.”

„Ne,” zalapala Theresa po dechu. „Tomu přece nemůžeš věřit.”

„Věřím tomu, protože je to pravda - a ty to víš. Vždyť jsi dcera diplomata.” Tak se vlastně poznaly. Jade odstoupila od postýlky a od toho nádherného štěstí, které dítě v ní představovalo. V dané chvíli to pro ni bylo až příliš bolestné.

„Víš přece, jak se žije v Zohře.”

A ona to také věděla. Ale přesto si po dva dlouhé roky nebyla schopná dát dvě a dvě dohromady.

„Ale Chalíl tě miluje. Vím, že je to pravda.”

„Chalíl miluje svou rodinu. Mě chce - ale tělesná touha netrvá věčně.”

Theresa se překvapivě usmála a její oči se naplnily tajemstvím.

„Myslím, že v tomto ohledu budeš překvapená.”

Jade se také usmála, ale přesto potřásla hlavou. „Tys byla vždycky optimistka.”

„I ty - aspoň jsi bývala. Kam se ten optimismus poděl?”

„Probudila jsem se do reality.”

„Probudila ses do něčeho, o čem si jen myslíš, že je realita.”

„Thereso -”

„Nevzdávej to s ním - ani ty sama. Slib mi to.”

Jade hleděla na svou přítelkyni. Ještě nikdy nezažila, že by její přítelkyně byla tak horlivá v udělování rad. Většinou byla lepší diplomatkou než profesionálové.

„Nechci od něj zítra odejít, jestli tě trápí tohle,” usmála se na Theresu unaveně.

„Dej mu šanci, aby to všechno napravil.”

„A co když to nechce napravit?”

„A co když chce?”

V tom okamžiku vstoupil do místnosti korunní princ a Jade a Theresa neměly už před Jadeiným odjezdem příležitost k soukromému rozhovoru. Nemohla však dostat slova přítelkyně z hlavy.

Theresa našla svoje štěstí, a tak logicky chtěla, aby její přítelkyně našla to svoje. Mluvila však pravdu, když řekla, že je ženou, která by o tom měla něco vědět. Jade byla pravděpodobně jedinou osobou na světě, která věděla o tom, jak nešťastná se Theresa cítila v manželství. Znala bolest odmítnutí až příliš dobře na to, aby ji dokázala rozpoznat v někom dalším.

Princ Claudio si to uvědomil… uvědomí si to však Chalíl?

Jade neměla příliš velkou naději, ale nemohla tuto možnost zcela vyloučit. A i když nic nahlas neřekla, měla pocit, jako by Therese skutečně něco slíbila… slib, který se chystala dodržet, i když to pro ni bude znamenat velké riziko dalšího odmítnutí.

Chalíl podle svého slova přiletěl krátce po ní, a tak se mohli vrátit domů společně.

Vteřinu poté, co za nimi zaklaply dveře, ji Chalíl objímal a líbal.

„Chyběla jsi mi, azíz,” zašeptal proti jejím ústům vášnivě a hladil ji po celém těle.

„Vždyť to byla jen jedna noc,” zasmála se, i když jí také velmi chyběl. Až příliš mnoho.

„Bylo to třicet dva hodin.”

„Tys počítal hodiny?” zeptala se udiveně.

Jeho pohled se zabořil do jejího. „A ty snad ne?”

„Hm… ne.”

„Já jsem ti nechyběl?” naléhal na ni a v jeho hlasu teď nebyl žádný humor.

Teď nebyl čas na škádlení, to viděla.

Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu celým tělem.

„Chyběl jsi mi.”

„Trošku?” zeptal se a jeho nově získaná nejistota nad ním opět převzala vládu.

„Hodně. Víc, než ti dokážu povědět,” připustila velkoryse.

Vždyť i on byl už víc než dostatečně velkorysý. Asi to od ní není moc pěkné, ale byla ráda, že jsou pro něj jejich odloučení tak těžká. Znamenalo to, že mu na ní záleží.

A nebo není schopen vydržet jedinou noc bez sexu, ozvalo se její cynické podvědomí.

Jí se také nelíbilo, když se s ním nemohla milovat. Takže i kdyby to bylo tak, byli by na tom stejně. Oba jsou pro sebe důležití i v sexu. Aby si to dokázala, vášnivě ho políbila na rty.

Začal ji líbat v odpověď a agresivně jazykem rozevřel její ústa. To ji vzrušilo jako nic jiného. Nestávalo se často, že by Chalíl dal průchod agresivnějším stránkám, ale když k tomu došlo, připadala si podmaněná a plně uspokojená.

Zjistila, že skrývání její lásky činí fyzickou touhu po něm ještě mnohem intenzivnější. Bylo to, jako by její tělo muselo najít způsob, jak vyjádřit cit, kterému nedávala už průchod slovy. Hladil ji oběma rukama po zádech a zadečku. Srdce jí teď bušilo tak silně, že slyšela v uších hučení krve. Zvedl ji do

náruče a ona ho objala nohama kolem pasu.

Stále ho líbala, i když ji někam odnášel - netušila, kam. Věděla jen to, že každý jeho krok ji mučí doteky na vnitřní straně stehen.

Nebyli však nazí, ale právě to si přála. Zoufale. Chtěla vnímat svou hladkou pokožku proti jeho drsným mužným konturám. Chtěla se ho dotýkat a cítit jeho doteky. Theresina slova v ní rozezněla něco zvláštního… potřebu hlubokého důkazu lásky, o jejíž neexistenci se neustále rozumově přesvědčovala.

Ale je to skutečně pravda?

Její myšlenky se rozutekly, když ji položil na postel a klekl si nad ni. Pak začal svlékat sebe i ji. Nejprve si svlékl košili, pak jí svlékl šaty. Nakonec si stáhl kalhoty a slipy v jednom netrpělivém pohybu.

Hned poté jí rozepnul podprsenku a krátce polaskal její vztyčující se bradavky. Zasténala a vypnula se proti němu, frustrovaná překážkou, která pořád bránila nejvyšší intimitě mezi nimi.

Nedokázala však spustit ruce z jeho nádherných vlasů, aby si svlékla kalhotky. Chalíl oběma rukama tápal po jejím téměř nahém těle jako slepec, který uviděl slunce. Prolíbal se až k jejímu centru a miloval ji svými ústy tak divoce, že se zmítala jako v horečce. A pak to celé ještě jednou zopakoval.

Když jí konečně stáhl úplně kalhotky, měla pocit, že se rozplyne slastí, touhou a potřebou.

„Chalíle, prosím tě. Potřebuju tě,” zasténala a zvedla boky.

„Stejně jako já potřebuju tebe, avíz. V tomhle jsme úplně stejní.” Rychle jí stáhl kalhotky a ona rozevřela stehna a pozvala ho k sobě.

Oba se chvěli rozkoší, když se nad ni sklonil, a ona nad-zdvihla pánev, aby mu umožnila dokonalý kontakt.

Jedním pohybem se vnořil do jejích vlhkých hlubin. Křičela slastí proti jeho ústům, když jeho tělo pronikalo do jejího až na doraz. Byl mimořádně velký, a tak se většinou snažil nezabořit se do ní úplně celý, ale někdy to bylo přesně to, co potřebovala. Jako teď. Objala ho kolem hýždí a tiskla ho k sobě s divokou vášní.

V tomto okamžiku jí úplně patřil - tak, jako ona patřila jemu. V tomto okamžiku nad ním jeho rodina neměla žádnou moc… tady a teď byli jen oni dva. Toto byl jejich svět a ona se do něj ponořila každou buňkou své existence.

Začal se v ní pohybovat v rytmu, který byl téměř divošský. Zvedala proti němu boky, aby se do ní mohl dostat co nejhlouběji. Každý jeho pohyb byl tou nejsladší slastí… a strašným mučením. Přibližovala se k vyvrcholení rychleji než kdy jindy, ale pak setrvávala na jeho okraji a nemohla dál.

Celé její tělo toužilo po orgasmu, který nepřicházel. Mluvil na ni sexy tónem v arabštině, přibližoval ji blíž a blíž k okraji. Ale ona se nebyla schopna vrhnout přes něj.

Už skoro nedýchala a měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi.

Pořád se však chvěla na pokraji propasti.

Chalíl se na ni podíval a jeho oči byly zemdlelé touhou.

„Pojď, moje holubičko. Dej mi dar své slasti.”

Bylo to tak krásné, víc než krásné… lepší než cokoli, co v jeho objetí zažila. Ale zároveň její slast už byla neúnosná. Potřebovala vyvrcholení tak hrozně, že se jí svíralo hrdlo. „Chci to, Chalíle,” zasténala vyčerpaně. „Ale nemůžu.”

Usmál se na ni, zdánlivě nepohnutý jejím zoufalstvím… jejími slzami. „Ale můžeš, avíz. Jen mi věř.” Zabořil se hluboko do ní a dotkl se bodu, který zvětšil její potěšení ještě desetkrát. A pak, místo aby se odtáhl, pohnul boky a dráždil její klitoris.

A pak se odtáhl téměř úplně a dráždil ji svým pevným penisem na nejcitlivějším místě. Zasténala. Znovu opakoval hluboké zaboření a dráždění, až její tělo vybuchlo. Zmítala se pod ním a její slastné stahy byly tak silné, že se celé její tělo chvělo jako v šoku.

Křičela a on dal průchod svému vlastnímu vyvrcholení, které jí přineslo další orgasmus. Ještě dlouho poté se chvěla silnými stahy, které jí přinášely další a další vlny slasti. Pak na ni Chalíl padl a jeho dech byl stejně přerývaný jako její.

Leželi v naprostém tichu, které rušil jen jejich dech. Pak se k ní obrátil a políbil ji na ušní lalůček. „To bylo krásné, Jade. Jsi skutečně to nejlepší, co jsem kdy zažil.”

„Cítím to stejně.”

„Ano, slyšel jsem to, když jsi to na konci hlasitě volala.”

Začervenala se, když si vzpomněla na některé věci, které křičela. Ale pak si připomněla to, co říkal on. „Sám jsi nebyl moc tichý.”

„To je pravda.”

Cítila, že by něco chtěl říci, ale zůstal tiše. To bylo pro něj nezvyklé.

„Stalo se něco?” Nedokázala si představit, co by to mohlo být tak brzy poté, co spolu sdíleli, ale přesto cítila silnou potřebu se zeptat.

Zvedl se na rukou a hleděl jí vážně do tváře. „Řekla jsi mi spoustu krásných věcí, avíz. Ale neřekla jsi mi, že mě miluješ.”

„Ach.”

„Už mi to vůbec neříkáš.”

Takže si toho všiml. Měla to čekat. Většinou si všímal hodně věcí. „Vadí ti to?”

„Ano.”

„Nechápu ale proč,” vypravila ze sebe upřímně. Její láska byla jejím křížem - jeho nemusela vůbec zajímat.

„Pověz mi, co tím chceš říct.”

„Když mě nemiluješ, nevím, proč by ti mělo vadit, že ti ta slova neříkám.”

„A jsi si tak jistá, že tě nemiluju?” zeptal se jí bez jakéhokoli výrazu.

„Naprosto jistá.” A tento rozhovor z ní vysával všechno to krásné, co s ním právě zažila. „Musíme se o tom bavit zrovna v této chvíli?”

„Proč jsi si tak jistá, že tě nemiluju?”

„Když se na to musíš ptát, mluví to za vše, ne?” odpověděla a její štěstí mizelo jako pára.

„Nechápu.”

„Podívej se… kdybys mě miloval, už bys mi to snad řekl, ne?” Doufala snad, že se s ní bude přít? „Koneckonců, už spolu nějakou dobu jsme.”

„Možná jen nejsem dobrý ve slovech.”

Ten muž, který dokázal najít slova, aby odvrátil konflikt celých států? Tohle nebrala ani na vteřinu. „To je jedno, Chalíle.”

„Jedno?”

„Ano.”

„Jak to?” Napnul se nad ní. „Protože jsi mě přestala milovat?”

„Nechci se o tom bavit.” Zamračila se a odstrčila ho od sebe.

„Ve skutečnosti bych si teď chtěla vlézt do vany.”

Možná jí koupel pomůže, aby se opět uvolnila. Kromě toho měla pocit, jako by zrovna uběhla maratón a celé její tělo se lesklo potem.

Podíval se na ni pohledem lovce.

„To zní jako dobrý nápad, holubičko. Moc rád umývám tvoje krásné tělo.”

Nedal jí šanci protestovat. Stoupl si a jedním pohybem ji vzal do náruče.

Byli napůl cesty do koupelny, když se od něj odtáhla. „Můžu se umýt sama,” řekla.

„Ale proč bys to dělala, když to já udělám s velkou radostí za tebe?”

Pak ji začal líbat a předešel tak jakýmkoli dalším protestům z její strany.

Jestliže jejich milování bylo divoké a plné vášně, pak čas, který spolu strávili ve vaně, byl úžasnou lekcí něhy a potěšení.

Než ji odnesl zpět do postele, cítila se opět

uvolněně a krásně. Na jejich předchozí rozhovor už nemyslela, a ponořila se do milosrdných hlubin osvěžujícího spánku v Chalílově náručí.

SEDMÁ KAPITOLA

Jak se přibližoval ples, Jadeiny dny byly stále hektičtější. Seznam bohatých a vlivných hostí se rozrůstal každým dnem, za což mohla děkovat svým kontaktům v diplomatických kruzích i Chalílovu osobnímu angažmá. Udělal pro ni skutečně spoustu práce.

Přemluvil několik významných zahraničních diplomatů, aby tuto akci navštívili, koupil lístky k celému jednomu stolu, který plánoval obsadit svými osobními přáteli, a dokonce si naplánoval pozvat i několik členů své rodiny. Hakím a Catherine měli také přiletět, čerstvou novinkou však byla účast krále Jahwaru, která vyžadovala přepracování bezpečnostních opatření.

Jade si povzdechla, když pohlédla na svůj program pro příštích několik dní.

„Proč vzdycháš?” zeptal se jí Chalíl a usrkl silné aromatické řecké kávy, kterou si každého rána dopřávali z malých šálků k snídani.

Zatvářila se na něj s humorným zoufalstvím. „Mám dnes i o víkendu jednu schůzku za druhou.”

„Já mám v sobotu diplomatický oběd s Američany.” Vztáhl ruku a dotkl se jí. „Pokud to nestihneš, všichni to určitě pochopí.”

Na to úplně zapomněla. Asi proto, že tuto akci neměla

zapsanou velkým červeným písmem - jako všechny ostatní, které se týkaly posledních příprav plesu. Promnula si unaveně spánky a usmála se na něj, vděčná za jeho porozumění. „Jsem ráda, že nebudeš potřebovat moje služby. To mi hodně pomůže.”

Odtáhl ruku. Najednou velmi ztichl a hleděl na ni. „Co jsi to

říkala?”

„Říkala jsem, že se mi bude moc hodit, když si nebudu muset do svého programu vtisknout další akci.”

„Ne,” pronesl tónem, který si většinou rezervoval pro ta nejdelikátnější vyjednávání. „Řekla jsi, že jsi ráda, že nebudu potřebovat tvoje služby.”

„No… ano…” hleděla na něj zmateně. Oč mu jde?

„O jakých službách tady přesně mluvíme?”

„Přece o tom, že tě nedoprovodím na ten oběd.” Asi dnes nějak pomaleji chápe. „Možná bys potřeboval ještě další šálek kávy.”

„Jaký doprovod?” zeptal se opatrně.

„Co tím myslíš? Jaký doprovod? Jsem tvoje společnice, takže bych tě doprovázela.”

„Jsi moje dívka.”

„Je v tom nějaký rozdíl?”

„Ano, myslím, že ano. Společnice za své služby berou peníze.”

„Ach, takové společnice.” Zasmála se, jako by konečně pochopila. „To jsem nemyslela, i když i to se poměrně na naši situaci hodí.”

„Jak se to hodí?” zeptal se hlasem, kterým jí dával jasně najevo, že rozhodně na toto téma nehodlá žertovat.

„No, přece taky spolu máme sex….” Její hlas se vytratil, když viděla, jak se na ni tváří.

„Máme sex?”

„Musíš skutečně opakovat všechno, co řeknu? Jen jsem si dělala legraci. Nechápu, proč ti to tak moc vadí.”

„Protože jsi naznačovala, že jsi moje nevěstka.”

„To nejsem. Dámy noci jsou placené od hodiny. Já ne. Já mám v tobě trvalý zdroj příjmu.” Nevěděla, proč si ho pořád tak dobírá… snad proto, že si přála, aby si uvědomil, jak omezenou roli v jeho životě hraje.

Sama nevěděla, proč to ale dělá zrovna teď. Nechtěla zničit to, co ještě z jejich vztahu zbývalo. Možná je to nakonec ona, kdo by potřeboval další šálek kávy - nebyla si ani jistá tím, že je schopná myslet jasně.

„Takže milenka.” Vyslovil to slovo s odporem, očividně zapomněl na to, že v dřívějších rozhovorech jí byl ochoten tuto nálepku dát.

„Ano, to jsem. Ty sám jsi to řekl,” připomněla mu.

„Jsi moje partnerka.”

„Dobře. Můžeme toho teď nechat?”

„Jak to, že jsi moje milenka?” naléhal na ni, neochoten s tím rozhovorem přestat.

A najednou už ho nechtěla ani trochu škádlit a dobírat si ho - pokud to vůbec dělala. A také se jí najednou nechtělo toto téma opouštět. Nechtěla však něco zničit. Bylo jim teď spolu tak dobře… a ona si nepřála, aby to skončilo.

Nic z toho ji však nemohlo zastavit, aby vyslovila slova, která musela být vyřknuta… která měla být vyřknuta už tehdy, když poprvé v jejich rozhovoru zaznělo to ošklivé slovo milenka.

„Finančně mě podporuješ, ale nejsme manželé. Nejsme dokonce ani zasnoubení. Ve skutečnosti celý náš vztah je založený na sexu - ne na lásce. Až bude po všem, nepochybně mě pošleš pryč s nějakým extravagantně drahým darem a chladným sbohem. To ze mě dělá tvou milenku.”

„Ta sebevědomá žena, která se ke mně před dvěma lety nastěhovala, by nikdy takovou nálepku nepřipustila.”

„Možná už jsem někdo jiný. Ne, že bych očekávala, že si té změny všimneš. Je nejviditelnější mimo ložnici.”

Zamrkal. „Já jsem si všiml změny.” Nevěřila mu. „Fajn.”

„Takhle tedy doopravdy vidíš náš vztah?”

„Ano.”

V jeho očích se objevilo něco zvláštního. „A pak se tedy přestěhuješ k dalšímu velkorysému muži?”

Ta otázka ji zasáhla do srdce jako ostrý nůž. „Ne.”

Nějaká část jeho napětí jako by odplynula. „Takže u mě děláš výjimku?” zeptal se jí skoro něžně.

„Tys byl vždycky výjimka.”

„Proč?”

„O tom teď nechci mluvit.”

„Ale já možná ano.”

Vyskočila ze své židle a měla pocit, že se zhroutí. Nebyla si ani jistá, jak se k tomuto bodu dostali… jak se najednou toto téma zase vynořilo odnikud. „Možná bys měl začít přemýšlet nad nějakým skvělým darem na rozchod, protože já jsem ti už dala všechno, co si mohu dovolit. Už ti víc dát nemohu, protože ještě kousek - a z mého srdce nezbude vůbec nic.”

„A když ti řeknu, že nechci, abychom se rozešli?” Opravdu to říká? A pokud ano, záleží na tom?

„Ty? Muž, který mi ani jedinkrát za dva roky neřekl, že mě miluje? Pochybuju.”

„A kdybych ti to řekl?” naléhal na ni.

„Řekla bych, že je to sentimentální větička, ale nepříliš realistická.”

Najednou se také postavil a tyčil se nad ní. Jeho oči jí říkaly nemožné věci.

„Odmítám uvažovat nad budoucností, v níž nebudeš ty.”

„Chalíle, já s tebou nemůžu zůstat až do doby, než si vybereš ženu, s níž se oženíš.”

„O to bych tě nikdy nežádal,” pronesl skrze sevřené zuby.

„Ale-”

„Jediná žena, kterou bych si chtěl vzít, jsi ty.” To přece neřekl. To nemohl říct. Nikdy se o manželství nebavili.

„To je nemožné.”

„Ujišťuji tě, že není.”

„Ale tvoje rodina mě nikdy nepřijme, když jsme spolu tak otevřeně žili.” Srdce ji bolelo, jako by jej někdo krutě svíral v rozžhavených kleštích. „Myslí si o mně, že jsem horší než Jezabel!”

V tom okamžiku se zasmál. „Nic takového si o tobě nemyslí, Jade. To je nesmysl.”

„Odmítají se se mnou celou tu dobu setkat, protože jsem tvoje milenka.”

„Setkají se s tebou jako s mojí ženou.” Jeho arogantní jistota jí brala vítr z plachet.

„Nemluvíš vážně, vím to. Nemůžeš mluvit vážně.”

Položil jí ruce na ramena. Jejich teplá tíha byla bolestnou připomínkou toho, co ztratí, když se jeden z nich - nebo oba - rozhodnou rozejít. „Mluvím velice vážně, azíz.Mýlila ses, když jsi říkala, že tě nemiluji. Není to pravda. Miluji tě.”

Potřásla hlavou. „To ne. To není možné.”

„Je to tak.”

„Ale nikdy jsi mi to neřekl.”

„To je skutečně vážné přehlédnutí, ale nebylo způsobeno nedostatkem citu,” pronesl s bolestně silnými emocemi v hlase.

Hleděla mu do očí a četla v nich věci, které se neodvažovala vidět dřív. Ale teď… v jeho pohledu bylo až příliš mnoho pravdy na to, aby ji mohla ignorovat.

„Je pozdě,” odpověděla s bolestí v srdci. „Byli jsme odsouzení k rozchodu toho dne, kdy jsem se k tobě nastěhovala.”

„Tehdy sis to nemyslela.”

„Ale teď si to uvědomuju.”

„Tak si to přestaň uvědomovat, protože to není pravda. Nikdy tě nenechám odejít, moje holubičko. Nikdy.”

„Musíš. Tvoje rodina mě nepřijme - a ty svou povinnost vůči nim vždycky splníš.”

„A ty chceš s naším vztahem skončit?”

„Ne!”

„V tom případě neskončí. Protože já to také nechci.”

„To není možné.”

„Neříkej to pořád… cožpak nevíš, že když budeš mít víru, všechno je možné?”

„Nevěřím, že sis to promyslel.”

„Věř mi, že ano.”

„Ne,” zašeptala, neschopná mu věřit. Tolik se bála -a tolik to chtěla.

„Jsi moje žena, Jade. Nikdy nedovolím, aby se na tom něco změnilo.”

Potřásla hlavou a teprve teď, když ucítila na tváři svoje slzy, uvědomila si, že pláče. „Tvoje rodina -”

„Moje rodina tě bude milovat stejně jako já.”

„Nemůžeš mě milovat… nikdy jsi mi to neřekl. Ani jedinkrát za dva roky.”

Sevřel rty. „Necítil jsem potřebu to říkat.”

Nevěřila mu. Mluví z cesty - určitě to tak je. Ale nevěděla, jak ho přimět k tomu, aby přestal. Vše, co říkal, znělo tak vážně.

„Chalíle, prosím tě, neříkej to. Ne teď. Mám pocit, že držím pohromadě jen tak tak… už toho moc nevydržím. Musíš si to promyslet a promluvíme si o tom všem později. Až budu mít volnou hlavu. Po plese.”

Povzdechl si. „Ty mi nevěříš.”

Byla to pravda. Nevěřila mu. Ale kdyby to vyslovila, až příliš by ji to bolelo… možná oba dva. Takže raději neřekla nic.

„Udělal jsem mnoho chyb, ale napravím je.”

„To nemůžeš.”

Jen se usmál a pak ji líbal, dokud jí nepřestaly téct slzy a dokud se na něj bezvládně nepověsila.

„Nikdy tě nenechám odejít,” opakoval.

Povzdechla si a přitulila se k němu. Její rodiče ji nechali jít - nemohla uvěřit, že by to tentokrát mohlo být jinak. Pokud ne teď, tak nakonec ano. Bylo pro ni však jakousi útěchou vědět, že si to Chalíl nepřeje.

Něžně ji posadil zpět na židli a přemluvil ji, aby dojedla snídani. Dělala, co mohla, aby na chvíli na jejich rozrušující rozhovor zapomněla.

Během dalšího týdne jí dával podporu, o jaké by každá žena mohla jen snít. Přidělil jí na poslední dny před plesem svého asistenta a s Násirovou pomocí zvládla všechny úkoly, které ji ještě na poslední chvíli čekaly.

Ale ať byla sebevíc zahlcená prací, nedokázala zapomenout na jejich ranní rozhovor. Chalíl ji nenechá jít. A neustále jí říkal, že ji miluje. Nejen, když se milovali, ale pořád. Říkal jí to v

telefonu, říkal jí to, když byli sami v bytě i tehdy, když v kanceláři procházela konečné detaily s Násirem.

Začínala mu pomalu věřit. Jak by se mohla ubránit? Ale i když ji miluje, neznamená to, že se budou moci vzít a žít spolu šťastně až do smrti. Jeho rodina mu jeho výběr nikdy neschválí - a pro muže, jako je Chalíl, pro šejka - je nemyslitelné, aby zklamal své rodiče. To by byla nenapravitelná škoda na jeho cti.

Kromě toho se však choval, jako by se o ni ucházel. Na každý den vymyslel něco speciálního.

Povečeřeli spolu v její nejoblíbenější restauraci… Poslal jí do kanceláře tucet růží…

Večer jí na polštáři ležela zbrusu nová hedvábná košilka…

Každý den jí připomínal a dával najevo, že je jeho azíz, jeho milovaná.

Začínala věřit, že je pro něj skutečně důležitá. Znovu tomu začala věřit… a snad dokonce začínala věřit i jemu samému, ačkoli její pochybnosti stále ještě kdesi uvnitř ní umanutě přetrvávaly.

Měla z toho všeho zvláštní pocit - bylo jí však nádherně. Věděla, že ať jí budoucnost přinese cokoli, na tuto výjimečnou dobu nikdy nezapomene.

„Určitě to chceš udělat zrovna tak?” zeptal se Hakím Chalíla s vážným výrazem.

On, Catherine i děti toho rána přiletěli na ples. Catherine odpočívala s novorozenou Hadíou v hotelu. Jade měla v plánu přivézt ji do bytu cestou z Dětské naděje. Chlapci si hráli s chůvou na terase a Hakím s Chalílem spolu hovořili v obývacím pokoji.

Chalíl se naklonil dopředu. Jistota z něj jen prýštila. „Ano.

Chci to tak udělat.”

„Mohlo by to vybouchnout.” To Chalíl věděl.

Ale také věděl, že má jen malý počet možností, a žádná z nich není zrovna bezpečná.

„Musíme doufat v prozřetelnost.”

„Na to bude potřeba hodně víry.”

„Musím mít dost za sebe i za Jade. Je teď hodně pesimistická, pokud jde o naši budoucnost. Musím jí dokázat, že to nebude tak, jak to očekává.”

„Bylo by mnohem snazší, kdyby ses s ní nejprve oženil.”

„Ano, choval jsem se jako blázen. Ted svou chybu musím napravit.”

„Doufám, že to půjde.”

„Pokud to nepůjde, mám v záloze další plán - ale ten bych chtěl použít jen v naprosto nezbytném případě.”

„Chápu.”

Chalíl nepochyboval o tom, že ho Hakím skutečně chápe. Vždyť si byli v tolika věcech podobní - i jejich mozky pracovaly podobným způsobem. I jeho by napadla možnost civilní svatby v Řecku, následovaná Jadeiným těhotenstvím. Chalílovi rodiče by nikdy neodmítli jejich vlastní vnouče, nicméně Chalíl by si pro Jade přál víc než nezbytné přijetí do rodiny.

Také by si nepřál poškodit vztah se svými rodiči - a věděl, že jeho civilní svatba by měla za následek zcela určitě chlad a nesouhlas. Byl vychován ve vědomí, co je jeho povinností. Chtěl ji splnit. To vědomí bylo v jeho krvi, v jeho žilách a svalech přítomno způsobem, jaký by žádný z jeho západních vrstevníků nechápal… dokonce ani Jade. Nicméně… toto není jediná povinnost, kterou má. Má povinnost i vůči Jade. I tu musí naplnit.

Pokud jde o jeho srdce, už dávno je jeho ženou, jeho manželkou. A byl rozhodnutý udělat všechno pro to, aby zaujala své právoplatné místo po jeho boku i před očima světa.

„Ty také riskuješ, když to situace vyžaduje,” připomněl mu Chalíl.

„Pokud je to riziko podepřeno láskou, vždycky je velká naděje na úspěch.”

„Děkuji ti, Hakíme. V tomto ohledu neměj nejmenší pochybnost.”

OSMÁ KAPITOLA

Jade by si nemohla přát od průběhu plesu víc. Nejen, že si jeho účastníci kupovali lístky po desítkách, ale ještě darovali mnoho peněz s velkorysostí, která jí na závěr, když oznámila sumu, jež bude věnována na zlepšení života dětí, které žijí v těžké situaci, vehnala slzy do očí.

Chalíl se na ni usmíval od stolu před pódiem. Ona se na něj usmála také, ale hned jej ztratila z očí, protože jí přišlo gratulovat několik oficiálních představitelů Dětské naděje a společně s nimi i mnoho hostí. Když se konečně dostala ke Chalílovi, našla ho v rozhovoru s jeho strýcem.

„To je něco velmi neobvyklého. Jsi si jistý, že mě o to chceš skutečně požádat?” ptal se král Jahwaru s těžce skrývaným překvapením.

Neviděla Chalílovi do tváře, ale slyšela jeho rozhodný tón.

„Jsem si naprosto jist.”

„V tom případě ti pomohu.”

„Jsem ti nesmírně zavázaný, drahý strýčku.”

Král pokynul hlavou a přijal vděk svého synovce s krá-lovskou důstojností.

Chalíl k ní otočil tvář, jako by nějakým šestým smyslem vycítil její přítomnost. „Holubičko moje, dnes jsi měla úžasný úspěch.”

„Ach, ano.” Ještě pořád se cítila trochu plaše, když se

usmála na krále. „Chtěla jsem vám osobně poděkovat za vaši účast i za dar, který jste nám věnoval. Vaše velkorysost nezná mezí.”

Král jim věnoval pětinásobek toho, co jakýkoli jiný účastník, ale jeho velkorysost se začala projevovat od samého příjezdu i jiným způsobem.

Když přijel, Chalíl ji představil jako svou partnerku -král jen zamrkal, ale hned ji vzal za ruku a vážně pronesl, že ho těší dokonalý vkus jeho synovce. Pak dodal, že již o ní slyšel mnoho dobrého od svého adoptivního syna a synovce Hakíma a těší se, že ji brzy lépe pozná.

Teď se před ní sklonil. „Moje země má veliké štěstí, že je požehnána bohatstvím všeho druhu. Je pro mne radostí, když mohu část tohoto bohatství sdílet s těmi, kdo nejsou tak obdařeni.”

Její oči se opět naplnily slzami. „Váš postoj je skutečně vznešený a hodný následování.”

Chalíl ji vzal za ruku a stiskl ji. Pak se obrátil ke svému strýci.

„Jade bere své postavení u Dětské naděje mimořádně zodpovědně a vážně.”

„Což je neméně obdivuhodné, slečno Madisonová.”

Potřásla hlavou. „To vůbec nic není. Pracuji tam jen jako dobrovolnice.”

„Která však bere svoje povinnosti stejně zodpovědně jako kterýkoli jiný placený člen týmu, jak mi sdělil můj synovec.”

Jade se začervenala. Nebyla si jistá, zda si král nemyslí, že by měla stavět Chalíla před svoje zaměstnání. Nebo to měl být kompliment? Měla dojem, že spíš ano, ale cítila se tak dezorientovaná jeho osobností, že si nebyla ani v nejmenším jistá.

Chalílovi rodiče se s ní odmítli byť jen setkat - a jeho strýc nejenže se s ní setkal, ale jedná s ní, jako by byla někým důležitým.

Usmál se na ni vřelým úsměvem a souhlasně pokýval hlavou.

„Budete pro naši rodinu skutečným požehnáním a přínosem.”

Jeho slova zasáhla Jade jako rána palicí. Měla pocit, že se jí nedostává vzduchu a srdce se jí rozbušilo jako splašené. Obrátila se na Chalíla. „Prosím…?”

Usmál se, když viděl, že šokem oněměla. „Můj strýc ví o mých plánech a schvaluje je.”

Obrátila se zpět ke králi.

„Děkuji vám,” vypravila ze sebe a pak se zhluboka nadechla.

„Vaše podpora pro mě znamená víc, než dokážu vyjádřit, ale obávám se, že král Zohry nebude projevovat takovou otevřenost a laskavost.”

„Manžel mojí sestry jedná v důsledku neznalosti vašeho postavení v životě svého syna. Nebudu mít klid, dokud se tato situace nevysvětlí.”

„Vy?” zeptala se, protože jeho starosti nerozuměla.

„Jste drahá přítelkyně mojí snachy. Nebo snad ne? Říkala mi, že vaše pouto je doslova sesterské.”

Jade rychle pohlédla na Catherine, která se nenápadně usmívala. „Nikdy jsem neměla sestru, ale nedokážu si představit, že bych k ní mohla mít hlubší vztah než ke Catherine.”

„Ačkoli ona sestru má - a další získala svým sňatkem, ujistila mne, že cítí totéž i ona k vám.”

Catherine za šejkem vehementně přikyvovala, aby dodala jeho slovům důrazu.

Jade se opět cítila přemožena emocemi a musela zamrkat, aby překonala nával slz. Od smrti svých prarodičů bolestně postrádala rodinná pouta. Měla pocit, jako by jí Catherine nabídla celý svět. „Jsem tím nesmírně poctěná.”

Král si založil ruce na hrudi. „To mne těší. Uvědomujete si však přece, že když jste sestrou mojí snachy, pak jste i mojí drahou příbuznou?”

Jade otevřela ústa a zalapala po dechu. „Ach…” Jen na něj hleděla, neschopna uvěřit, že něco takového vyslovil. „Upřímně nevím, co říci.”

„Nemusíte nic říkat. Úplně stačí, když vyjádříte souhlas s tímto příbuzenstvím. Souhlasíte?”

Chalíl vedle ní ztuhl. „Myslím, že bychom měli o tomto bodu mluvit až doma.”

Což se bál, že by jeho strýce mohla urazit odmítnutím? To rozhodně neměla v úmyslu. Rozhodně jí nevadilo, pokud by se měla stát členkou královské rodiny, a také to řekla.

Král vážně přikývl. „V tom případě je to hotová věc.” To znělo neuvěřitelně. „Co je hotová věc?”

„Vaše místo v mé rodině je jednou provždy dáno. V tom případě na mně leží zodpovědnost, abych se o vás postaral, jako bych se postaral o jakoukoli další neprovdanou příbuznou.”

„Skutečně?”

„Ano.”

„Ale já jsem nevěděla… Nemusíte nic dělat… Nevím…”

„Uklidni se, azíz. Můj strýc i já máme ve svém srdci jen ty nejlepší úmysly.”

Měla pocit, že omdlí. Nic z toho jí nedávalo smysl. „Nerozumím tomu. Co to znamená?”

„To znamená, že si přeji, abyste se vrátila na Jahwar se mnou,” odpověděl král. „Chalíl věří, že teď, když je po plese, budete natolik volná, abyste to mohla udělat. Doufám, že se nemýlí, protože by to tak bylo vzhledem k tomu, co nás čeká, zdaleka nejlepší.”

„Ano, mám volno.” Volno, které chtěla strávit s Chalílem.

„Ale nevím…” Bezmocně hleděla na Chalíla. „Proč musím jet na Jahwar? Nerozumím tomu.”

„Je to nutné, moje holubičko. Ale není to nic, z čeho bys měla mít obavy.”

„To rozhodně,” usmál se na ni král povzbudivě. „Chalíl je samozřejmě pozván, aby vás doprovázel, ale váš vztah bude muset být nutně trochu jiný.”

„Jiný? Jak?”

„Detaily budou prohovořeny později v mém paláci,” odpověděl král hlasem, který již nepřipouštěl další spory -a ona se s ním rozhodně přít nechtěla.

Pořád ještě měla nějaké povinnosti, které musela splnit, ale poslední hodiny na plese strávila jako v mlze. Věděla jen to, že je od této chvíle členkou královské rodiny… a že se bude vracet domů s králem, který s ní chce hovořit o jejím vztahu s Chalílem. Toto pochopila, ale jinak toho chápala skutečně pramálo.

A měla strach. Nemohla si pomoci. Chalíl se však tímto zvratem okolností vůbec nezdál vyvedený z míry. Nejprve vypadal polekaně, ale pak sklonil hlavu, jako kdyby přijímal nevyhnutelné. Požádal ji, aby mu věřila, aby věřila tomu, že s ní ve svém srdci chová ty nejlepší záměry.

K těmto myšlenkám se upnula, když nastupovala do obrněné limuzíny. Seděla vedle Catherine, zatímco král a Hakím se posadili naproti nim. Chalíl, místo aby jel se svou rodinou, se posadil na prázdné místo vedle Jade. Propletl svoje prsty s jejími a pevně ji držel za ruku.

Král se podíval na jejich spojené ruce a zamračil se. „Tvoje chování k mojí chráněnce je nepřípustné.”

„Vaše chráněnka?” Jak se z Jako sestry’ náhle stala jeho chráněnkou? Není snad moc stará na to, aby byla číkoli chráněnkou?

„Jste teď pod mojí ochranou.”

„Protože jste řekl, že jsem členkou vaší rodiny?” zašeptala v šoku.

„A vy jste s tím souhlasila.”

„Ano, to ano, ale…”

„Můj synovec zpochybnil vaši nevinnost.”

Do tváří jí vstoupilo horko, ale Catherine ji chlácholivě poplácala po koleni. „Je to hrozně zastaralé a věřím, že tě to uvádí do rozpaků, ale panenství je pro tuto rodinu naprosto zásadní.”

„Ale já nejsem -”

„Byla jsi panna, když jsme se poznali, má holubičko. Na ničem jiném nezáleží,” ozval se Chalíl.

„Tys jim to řekl?” vydechla užasle.

Catherine si vedle ní povzdechla. „Měla by sis na to zvyknout. O těchto věcech se tady mluví veřejně - nejsou tak soukromé jako pro nás.”

„O tomto jsem musel svého strýce ujistit,” chlácholil ji Chalíl.

„Popravdě řečeno, i kdybyste nebyla panna, přesto bych udělal výjimku kvůli pohaně, kterou na vás uvrhl můj synovec.”

„Pohaně?” Myslela si, že král je na jejich straně.

Uvědomila si, že svou myšlenku zašeptala nahlas, protože královy oči změkly v úsměvu. „Jistě, že jsem na vaší straně. Ale v našem světě je zapotřebí jisté věci dělat určitým způsobem. A to musíme dodržet - protože tyto způsoby našemu lidu slouží po tisíce let.”

„Ale…” Budou snad trvat na tom, aby se s Chalílem přestali vídat? Srdce se jí při té myšlence sevřelo strachem. A pokud ano, potom neudělá z Řecka ani krok.

„Věř mi, Jade, vše bude v pořádku.” Chalíl ji políbil na čelo, čímž si vysloužil další nesouhlasný pohled svého strýce. Dokázal ho však ignorovat daleko lépe než ona. „Věř mi, avíz.“

„Přejete si provdat se za mého synovce. Je to tak?”

„Není to naše soukromá věc?”

„V naší kultuře ne.”

Zdá se, že hodně věcí v jejich kultuře není zdaleka tak soukromých, jako byla zvyklá. „Aha. Chápu.”

„No tak?” pobídl ji Chalíl. „Přeješ si provdat se za mě a začít pracovat na těch dětech, o nichž jsi říkala Catherine?”

„Myslíš si, že když ti na to odpovím, budeš se moci vy-vléknout z toho, abys mě musel žádat o ruku tak, jak se to patří?”

Zasmál se. „Ne. Ale umožní mi to jednat s plnou podporou mojí rodiny.”

Tomu nedokázala uvěřit.

„Aspoň v to doufáme,” dodal Hakím.

„Nebuď takový pesimista,” okřikla ho Catherine. „Chalílův plán je brilantní. Určitě to zabere.”

„Chalílův plán?” zeptala se Jade.

„Je mojí vůlí, abyste vložila svoji důvěru do mých rukou.” Důraz v králově větě nikomu uvnitř vozu neušel -všichni ztichli.

„Uděláte to, slečno Madisonová?”

„Jestliže jsem vaší chráněnkou, Vaše Výsosti, neměl byste mi

říkat Jade?”

„A ty mi budeš říkat drahý strýčku.”

„Děkuji.” Nadechla se a vydechla.

Nechápala, co se kolem ní děje, ale Chalíl jí řekl, že mu bude muset věřit. To pro ni bylo skutečně těžké, ale milovala ho a po posledním týdnu začínala věřit tomu, že i on ji skutečně miluje.

Hodně. Musí ji milovat hodně, když do celé záležitosti zapojil i svého strýce.

„Věřím Chalílovi. Pokud říká, že nám můžeš pomoci,

abychom mohli být spolu, drahý strýčku, pak tomu věřím. A ano, chci být s ním.”

Neřekla, že si ho chce vzít a být matkou jeho dětí, protože tato slova by měla být vyřčena v soukromí. Byla si však jistá, že král bude vědět, co má na mysli.

„Ano, přesně to říkám, Jade,” dodal Chalíl s láskou v hlase.

„A jsem tvojí důvěrou hluboce poctěn.”

„V tom případě… doprovodíš mne na Jahwar, Jade?” zeptal se jí král.

„Ano.”

„Chalíl pojede také, ale tam nebudete žít jako manželé, protože nejste svoji.”

Jade spolkla zklamání z toho, že bude odloučená od mi-lovaného muže. Řekl jí však, že to bude pro jejich dobro, a ona mu věřila. „Dobře.”

Král přikývl a pohlédl ocelovýma očima na Chalíla. „A ty pojedeš do Spojených Států. Tam si promluvíš s Jadeiným otcem tak, jak jsi to měl udělat už před dvěma lety.”

„Ano, drahý strýčku.”

Král se opřel do sedadla a jeho výraz byl teď spokojený.

„Všechno dobře dopadne.”

Všechno zahrnovalo časný let na Jahwar soukromým tryskovým letadlem krále. Catherine a Hakím je doprovázeli, za což jim Jade byla nekonečně vděčná. Protože bylo rozhodnuto - poté, co minulé noci odešla sama spát - že Chalíl odjede do Států okamžitě.

Jade měla dost zkušeností s tím, že zůstala opuštěná, a tak musela těžce bojovat se strachem, který neměl v jejich vztahu žádné místo.

V paláci jí byly přiděleny nádherné pokoje určené pro svobodné ženy v rodině. Catherine jí přivedla svoje děti na návštěvu hned po jejich příletu, a tak strávily den společně, zatímco Hakím s králem hovořili o státních záležitostech.

Chalíl jí zavolal, než šla večer spát.

„Mluvil jsem s tvým otcem.”

„O čem?” zeptala se, i když si byla jistá, že to dobře ví. Chtěla se však o tom ubezpečit.

„Požádal jsem ho o svolení, abych se o tebe mohl ucházet.”

„Neměl jsi to udělat už před týdnem?” poškádlila ho, když si vzpomněla na ty krásné dny, které předcházely jejímu plesu, kdy o ni pečoval a skutečně se o ni ucházel všemožnými způsoby.

Na druhé straně telefonu nastala pauza. Pak si Chalíl povzdechl. „Jak podotkl můj strýc, měl jsem to udělat už před dvěma lety. Ale já jsem tvrdohlavý.”

„Tvrdohlavý?”

„Věděl jsem od začátku, že tě chci, ale vzhledem k tomu, že jsem nepočítal s manželstvím pro sebe, nemluvil jsem o tom ani s tebou. Měl jsem tě u sebe a byl jsem spokojený.”

Přitiskla si sluchátko blíž k uchu a přála si, aby byl Chalíl u ní. „Já jsem byla také spokojená.”

„Ale nebyla sis jistá naší budoucností.”

„Nikdy jsem si nezvykla dívat se moc daleko do budoucnosti.”

„Ani já ne… moje přítomnost s tebou bylo vše, co jsem si mohl přát.”

„Já jsem to tak také cítila.”

„Ale pak se to změnilo, že? Řekni mi, jak se to stalo, azíz”

Skousla si ret, ale věděla, že k němu musí být upřímná. Toto právo si naprosto jednoznačně vysloužil. „Začalo to tu noc, když jsme před pár týdny byli spolu na diplomatické večeři.”

„Ta zatracená ženská!”

„Ano. Něco z toho, co řekla, mě přinutilo přemýšlet. A pak jsi mi řekl, že jsem tvoje milenka.”

„To jsem neudělal.”

„Udělal:”

„Vždy jsem o tobě přemýšlel jen jako o svojí ženě.”

„Věřím ti. Ale myslela jsem si, že na mě pohlížíš jinak. Navíc jsem začala chápat to, jak na mě hledí tvoje rodina. Věděla jsem, že nejsem vůbec vhodná kandidátka na tvou ženu. Vím, jak moc je pro tebe rodina důležitá a jak moc chceš plnit svoje

povinnosti. Cítila jsem se skutečně velmi hloupě kvůli tomu, že jsem si nikdy neuvědomila, jak nemožný je náš vztah - a musela jsem myslet na to, že jsi to věděl od samého počátku, když sis mě k sobě nastěhoval. Díky tomu jsem věřila, že počítáš dříve či později s rozchodem. A to mě bolelo.”

„Je mi to líto.” Znovu se rozhostilo ticho. Pak Chalíl pokračoval. „Pravda je, že jsem byl příliš arogantní na to, abych takovou možnost uvážil. Ale věř mi, když ti říkám, azíz, že jsem nikdy neuvažoval o budoucnosti bez tebe. Od první chvíle, kdy jsem se tě dotkl.”

Hrdlo se jí zadrhlo emocemi, takže nemohla promluvit.

„Miluju tě, Jade. Miluju tě od první chvíle, co jsem tě spatřil - a budu tě milovat do svého posledního vydechnutí.”

„Taky tě miluju, Chalíle. Moc tě miluju.”

„Tvůj otec dal svoje svolení.”

„To mě nepřekvapuje.”

„Ale myslím, že tě překvapí to, co přijde dál.”

„Pověz mi to.”

„Raději ne.”

„Proč?”

„Protože se mohu jen dohadovat, co má můj strýc v úmyslu udělat. Nemám žádnou jistotu. Musíme počkat a uvidíme.”

„Chybíš mi.”

„Konečně to říkáš i bez přemlouvání.”

„Vždycky mi chybíš, když nejsme spolu.”

„A ty zase chybíš mně. Zítra budu v paláci.”

„Uvidíme se?”

„Mluvíš, jako bys byla ve vězení.”

„Trochu se tak cítím. Je to úžasné vězení, ale ženské pokoje jsou tak oddělené od ostatních místností, že je těžké najít cestu. A mám podezření, že by mě někdo zastavil, kdybych se je pokusila opustit.”

„Jen pro tvou vlastní ochranu.”

„Skutečně by mě zastavili?” zeptala se. Cítila strach, kterému nedokázala odolat. Strach z toho, jak jiné tady všechno je.

„Ano. Ale nesmíš se tím znepokojovat.”

„Už se stalo.”

„Nikdy nedovolím, aby se ti stalo něco zlého.” Povzdechla si, ale věřila mu. „Já vím… je to prostě jen tak jiné…”

„Ano, ale ty a já… my jsme stejní. Jsi moje žena a já jsem tvůj muž. Na tom se nikdy nic nezmění.”

„Určitě?”

„Určitě.”

„Miluju tě, Chalíle,” vydechla opět a opakovala si ta slova v duchu jako modlitbu.

Dalších dvacet čtyři hodin bylo k nevydržení. Catherine ji opět přišla navštívit, přišly i další ženy z Hakímovy a Chalílovy rodiny. Byly všechny moc milé, ale ani jedné neuniklo jediné slovíčko o tom, co má přijít. Dokonce ani Catherine jí nic neprozradila.

Jade se viděla s Chalílem jen během oběda, ve společnosti tuctu dalších lidí. Nemohli se ani vzít za ruku, protože k sobě nesměli přistoupit na vzdálenost kratší než metr.

„Moje sestra a její manžel přijedou do paláce už zítra,” oznámil jim král. Jade pocítila napětí.

Nikdy Chalílovy rodiče neviděla, nechtěla se s nimi poznat v takovém stresu, ale nevěděla, jak jinak by to bylo možné.

„Jsem rád, že to slyším,” řekl Chalíl, kterého tato zpráva zanechala klidným.

„Setkám se s nimi?” zeptala se Jade s rozechvěním, které nedokázala zcela skrýt.

„Pokud usoudím, že je to ve tvém nejlepším zájmu, pak ano,” odpověděl král vznešeně. „Můj ctěný švagr nežije v nevědomosti o chování svého syna za hranicemi jeho vlasti.”

Měla se snad po této větě cítit lépe? Nikdy nepochybovala o tom, že právě to, že se o všem ví, z ní dělá v očích krále Zohry nevhodnou osobu.

„Nemáš se čeho bát. Kdyby odmítli přijet, situace by byla horší. Na to je třeba pamatovat. Musíš také vědět, že jako král a otec chce jen to nejlepší pro svého syna a svou zemi. Naštěstí pro vás ode mne obdržel vřelá doporučení, podpořená Hakímem.”

Vzhledem k tomu, že Hakím sám se oženil se ženou ze západní kultury, znělo vše nadějně. Ale Jade věděla, že Chalílova rodina si přála, aby manželstvím všechno začalo. A přesto… snažila si uchovat pozitivní přístup, který jí tolik vštěpovala Theresa.

Toho večera své drahé přítelkyni zatelefonovala, aby ji informovala o vývoji situace.

„Říkala jsem ti, že tě Chalíl nenechá odejít.”

„Ale já nechápu, co se to vlastně děje - a nikdo mi nic neřekne.”

„Je jasné, že Chalíl vymyslel nějaký plán, aby získal souhlas své rodiny.”

„S pomocí svého strýce?”

„Ano.”

„Asi to má něco společného s tím, že mě král prohlásil za

členku jeho rodiny.”

„To je nesmírně chytrý postup. Dává ti to daleko více bodů, když budeš představena jako členka královské rodiny z Jahwaru, než kdyby tě Chalíl představil prostě jako svou americkou přítelkyni.”

„To mi došlo. Ta doba, kterou jsem strávila po boku diplomatů, nebyla přece jen úplně promarněná. Stejně si ale nedovedu představit, co přesně hodlají udělat.”

„Myslím si, že je to stěží určeno do detailů. Víš, jak to je… věci se mohou zamotat. Musíš počkat - a hlavně věřit v Chalílovu lásku k tobě.”

„Já vím.”

„Jsem ráda, že jsi to konečně pochopila.”

„Není to snadné.”

„Věř mi, že to moc dobře vím. Moji rodiče mi nepřipravili zrovna tu nejlepší cestu do života - a vím, že ani tvoji ne. Ale máme v sobě právě tolik naděje na štěstí a na to, že nás někdo bude milovat takové, jaké jsme, jako kdokoli jiný.”

„Asi vím, o čem mluvíš.”

„Asi víš.”

Obě se zasmály.

„Jsem tak ráda, že jsem se mýlila,” přiznala se Jade.

„Já taky. Zasloužíš si štěstí. Ale nezapomeň nás pozvat na svatbu.”

„To ti můžu slíbit.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Catherine dalšího dne na návštěvu nepřišla, ale hned po snídani byla Jade povolána k audienci u krále.

Seděl u dlouhého stolu v místnosti, která byla vyzdobena bohatě zbarvenými tapiseriemi a malbami byzantské říše. Další muž, který vypadal jako starší verze Chalíla, seděl na opačném konci stolu na stejně bohatě vyřezávaném křesle. Všichni ostatní seděli na dalších židlích po celé délce stolu. Korunní princ Jahwaru, s nímž se setkala na večeři den předtím, seděl po levé ruce krále, zatímco Hakím seděl napravo. Muž, kterého neznala, ale který se také zarážejícím způsobem podobal muži, jehož milovala, seděl po pravici toho, o němž se domnívala, že je králem Zohry. Chalíl seděl po jeho levé ruce a její vlastní otec seděl po jeho levici.

Protokol byl zcela jednoznačný.

Král Jahwaru se postavil a ostatní u stolu ho následovali.

„Jade, prosím, předstup a postav se vedle mě,” požádal ji král.

Učinila tak a hleděla zpříma, srdce jí však bušilo tak silně, že se skoro celá chvěla.

„Pozval jsem sem ctěného manžela mé sestry a krále jeho lidu, abychom spolu hovořili o strašlivé urážce, kterou jeho syn uvrhl na moji rodinu.”

Jade si nemohla pomoci, musela se podívat na Chalíla. Ale ten vypadal naprosto klidně a nezdálo se, že je královým výpadem jakkoli uražen.

Pak se podívala na jeho otce - kdyby si nebyla jistá, že něco takového v dané situaci je naprosto nemožné, přísahala by, že jeho oči, stejně jako Chalílovy, září skrytým pobavením, i když jeho tvář nenesla žádný výraz.

„Pro jasnost a zřetelnost našeho vyrovnání chci, abys všem v této místnosti sdělila, jak mne oslovuješ.”

„Jsi můj drahý strýček,” odpověděla a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Potvrzuješ, že mám právo mluvit za tebe stejně jako tvůj vlastní otec?”

„Ano.”

„A vy s tím také souhlasíte?” obrátil se král na jejího otce.

„Souhlasím.”

Jade na něj vrhla vděčný pohled, na nějž odpověděl krátkým pokývnutím.

„To je vše. Věřím, že na tebe Catherine čeká s mými vnoučaty ve vedlejší místnosti. Můžeš se k ní připojit, dokud nebudeš povolána zpět.”

Netušila, proč bude povolána zpět, ale doufala, že proto, aby se dozvěděla, že její svět bude zase v pořádku.

„Děkuji ti, drahý strýčku.”

Chalíl byl na Jade nesmírně hrdý, když kráčela vzpřímeně z místnosti. Její obavy nemohl vidět nikdo jiný než on - on ji znal až příliš dobře. Přál si mít aspoň chvíli na to, aby ji mohl utěšit, ale věděl, že v tomto okamžiku bude nezbytné kontrolovat dokonale svoje emoce.

„Slyšel jsi, že se Hakím a Catherine za Jade přimlouvali pro sesterskou lásku Catherine. Teď jsi slyšel z jejích vlastních úst, že Jade Madisonová byla přijata do mojí rodiny a že mi ona i její otec dávají právo hovořit jejím jménem.”

„To jsem slyšel,” odpověděl Chalílův otec formálně.

„Jsi si vědom, že v posledních dvou letech Jade žila s tvým synem jako manželka žije se svým manželem. A přesto nejsou svoji.”

„Jsem si toho vědom.”

„Jsem z této situace nešťasten a pohoršen.”

„I já.”

Chalílův strýc vážně přikývl. „Tvůj syn přijal dar její ne-vinnosti, ale nepoctil ji manželstvím. Něco takového je pro mne nepřijatelné.”

„Byl to dar.”

„Ale žena, která obdaruje muže tak vzácným darem, může právem očekávat jeho úctu a péči.”

„To je pravda.”

„Tvůj syn pošpinil své jméno i moji rodinu.”

Tato slova nebylo snadné přijmout bez hádky. Ale Chalíl byl připraven snést daleko víc, pokud to bude znamenat, že Jade obdrží právoplatné místo v jeho rodině.

„Existuje jen jediný způsob, jak tuto křivdu napravit.” Jeho otec vážně přikývl. „Manželství.”

„Nepřijmu vynucené manželství jako nápravu této situace.”

„Já jsem plně ochoten se s Jade oženit,” promluvil Chalíl.

„Je však tvůj otec ochoten přijmout Jade jako svou vlastní dceru a ochraňovat ji vší mocí svého jména a rodu?”

„Je to žena, která si zasluhuje moji úctu a přijetí do rodiny,” odpověděl Chalílův otec. „Tvoje sestra, moje ctěná manželka a naši další synové a dcery se nemohou dočkat, až se setkají s Chalílovou vyvolenou.”

Chalíl na svého otce zíral. Doufal v přijetí - ani ve snu však nečekal, že jeho otec bude tak vřelý a ochotný.

Starší muž se usmál. „Catherine v sobě nemá zdrženlivost našeho lidu. Od prvního dne, co se setkala s tvojí milovanou, na ni pěje chválu. Přesvědčila tvou matku, že žádná jiná žena tě neučiní tak šťastným jako ona.”

„Pak toto všechno -”

„Je to most, za nějž jsem vděčný. Nemohl jsi přivést ne-známou ženu, která s tebou žila pod jednou střechou, aniž bys hluboce neurazil naše tradice, ale teď je pod ochranou tvého strýce. A já jsem ochoten přijmout vše tak, jak rozhodl. Vše bude v pořádku.”

„Takže tohle byl tvůj plán… nechat strýce, aby tvému otci řekl, že jsi nevychovaný spratek, který musí napravit, co udělal, aby zachránil rodinné jméno?” zeptala se Jade užasle.

Nikdy by si nepomyslela, že by Chalíl pro ni byl schopen tak potlačit svou pýchu. Nikdy v životě se ještě necítila tak milovaná jako teď.

Znovu spolu mluvili telefonem, protože s ním nemohla být o samotě, dokud neproběhne svatba. A kromě toho -ještě ji oficiálně nepožádal o ruku.

„Ano, to byl můj plán. A díky boží milosti se zdařil.”

„Co bys dělal, kdyby se to nepodařilo?” zeptala se a po zádech jí přejely vlnky strachu.

„Požádal bych tě, aby sis mě vzala bez jejich souhlasu. A abys mi dala dítě. Moji rodiče by nikdy neodmítli svou vlastní krev… Ale tohle by bylo velmi obtížné pro tebe. Mohlo by trvat roky, než by tě plně přijali do rodiny - bez ohledu na to, jak by se chovali navenek pro dobro našeho dítěte.”

„Takže ses místo toho ponížil?”

„Je to jedině správné. Musím tě chránit, azíz. Vždycky.”

„I za cenu svojí hrdosti?”

„I za cenu mého života.”

„Tolik tě miluji… Přála bych si, abys tady byl se mnou.”

„Už brzy.”

„Tvoje matka i sestry jsou moc milé.”

„Catherine jim pověděla, jak jsi úžasná.”

„A ty?”

„Mluvil jsem o tobě tak nadšeně, když už jsem mohl, že mi můj nejstarší bratr nakonec řekl, ať už jsem zticha.”

„To ne.”

„No, ne těmito slovy, ale smysl byl stejný.”

Zasmála se, šťastnější než kdykoli předtím. „A kdy mě požádáš o ruku?”

„Můj strýc svolil, abychom spolu sami povečeřeli na terase u jeho kanceláře, pokud necháme otevřené dveře.”

I když věděli, že jsou pod dohledem, večeře byla nesmírně romantická.

Chalíl byl oblečen ve svém oficiálním královském oděvu, klekl si před ní a vzal ji za ruku. „Budu tě milovat až navěky. Prokážeš mi tu čest a staneš se mojí ženou a matkou mých dětí?”

„Ano.” Pak začala plakat.

Políbil ji. Téměř by se jim to vše vymklo z rukou, kdyby se za nimi neozvalo diskrétní odkašlání králova sekretáře, který se jich zeptal, zda může předat tu šťastnou zprávu zbytku rodiny.

Svatba byla veliká a nádherná. Její drahý strýček, král Jahwaru, trval na tom, že vše proběhne na jeho náklady. Z celého světa se sjeli diplomaté, aby uctili Chalílovo a Jadeino štěstí. Byla zde i Theresa se svým královským manželem a trojčaty. A další přátelé, které našla během své diplomatické kariéry.

Z obou stran Chalílovy rodiny se dostavily stovky hostí, ale žádný nebyl Jade dražší než Catherine… její sestra a svědkyně.

Oslava trvala dlouho do noci, dokud ji Chalíl nevzal do náruče a neodnesl ji přes práh, když předtím vysvětlil, že jde o západní tradici.

I její rodiče přiletěli - a Jade tomu byla ráda. Doufala, že budou lepšími prarodiči než rodiči, ale netrápilo by ji, kdyby tomu tak nebylo. Chalílova rodina určitě obklopí jejich děti láskou tak jako ji.

Nemohla uvěřit tomu, že ho zná téměř dva roky, aniž by znala jeho matku a sestry, ale všechny se snažily strávit s ní co nejvíce času, aby se lépe poznaly.

Nikdy v sobě ještě necítila takovou lásku a mír - a to mu i

řekla, když spolu uléhali do manželské postele.

„Jsem také šťastnější, než byl kterýkoli muž přede mnou.”

Jen se zasmála jeho přehánění. Ale o deset minut později se už nesmála, když ji svlékl a začal ji líbat a milovat. Sténala a křičela, ale pak náhle Chalíl přestal a natáhl se k zásuvce nočního stolku. Pak tiše zaklel.

„Co se stalo?” zeptala se.

„Kondomy. Nejsou tady.”

„Já jsem je dala pryč.” Samozřejmě k tomu potřebovala konspiraci s Catherine a manželkou jeho nejstaršího bratra. Ta jí řekla, že jejich dědeček vždy říkal - kde je vůle, tam je i cesta.

„Tys je dala pryč?” zeptal se zmateně.

„Nejsi jediný, kdo spřádá vychytralé plány, víš?”

„A jaké jsou tvoje plány?”

„Přestala jsem brát antikoncepci, když jsem přijela na Jahwar.”

„Ty se mnou chceš dítě? Hned teď?”

„Moc. O to jsi mě žádal, ne? Abych byla tvoje žena a matka tvých dětí.”

„Azíz, nemohla bys mi dát větší dar.”

Jejich milování mělo kvality, jaké nikdy předtím nemělo, protože poprvé skutečně věděli, že jeden druhému patří… v nemoci a ve zdraví, v bohatství a chudobě, dokud je smrt nerozdělí.

„Miluji tě, Chalíle,” křičela při svém vyvrcholení.

„A já miluji tebe, azíz,” vydechl, když se jeho tělo uvolnilo.

„Navěky.”

A ona věděla, že mu může věřit. Konečně se prázdné místo v jejím srdci zaplnilo - Jade věděla, že už nikdy, nikdy nebude prázdné.