Simona Monyová

Krotitelka snů

1.

Přišlo to na mě zase. Opět jsem nedokázala odolat masochistické potřebě prohlédnout si svoje stárnoucí, neudržované tělo v zrcadle. Samozřejmě, že ne zálibně, nýbrž pro výstrahu. Minulý měsíc jsem totiž objevila (jistěže náhodou!) ve Vladanově nočním stolku štůsek erotických časopisů. To byla těla! Pokud si dobře vzpomínám, takhle štíhlá jsem kdysi taky bývala (někdy v páté třídě na základní škole).

Zamkla jsem dveře ložnice. Moje soukromá chvilka!

Zvolna jsem se svlékala a svršky s bohorovným klidem házela na podlahu, vědoma si skutečnosti, že přes zavřené dveře moje počínání nemůže spatřit ani vševědoucí Vladan.

Jen ve spodním prádle jsem přistoupila před zrcadlo velikosti dvířek šatníkové skříně. Vidět takovou postavičku v italské crazy komedii, asi se uřehtám.

Štítivě jsem vzala mezi prsty měkkou pneumatiku břicha roztékajícího se nad gumou kalhotek. Náladu mi to nijak nepovzneslo. Potom jsem si odvážně stáhla podprsenku. Ňadra se mi rázem volně rozprostřela po celém hrudníku.

Začínala jsem chápat, proč se můj muž po patnáctiletém manželství raději oddává autoerotice nad hanbatými obrázky.

„Vysvětli mi proboha, co tady celé dny děláš, že nejsi schopná ani uvařit pořádnou večeři?“ ohrnoval Vladan nos nad karbanátky z polotovarů s instantní bramborovou kaší a výchovně přitom zvedal ukazovák.

Je mi třicet sedm let a moje senilní matka s mým oduševnělým chotěm se neustále snaží udělat ze mě konečně normální ženskou.

„To se při nejlepší vůli nedá jíst,“ teatrálně pravil muž mých snů a odstrčil talíř.

Tři vteřiny poté tak učinil i dvanáctiletý syn Šimon, dokonalá to kopie svého otce.

Potlačila jsem sžíravé nutkání hodit staršímu z nich zbytek bramborové kaše do samolibého obličeje. Místo toho jsem zacpala pusu vřískající čtyřleté dceři Natálii soustem, velkým i pro hrocha.

Bleskově vyjádřila svůj nesouhlas. Důkladně se mi vyzvracela do klína.

Vladan se ušklíbl.

Teď mi ještě řekne, že si práci neumím zorganizovat…

„Víš Marie,“ odkašlal si významně, „problém je v tom, že si práci prostě neumíš zorganizovat.“

2.

Druhého dne jsem si přivstala. Pokud chci, aby se bůh Erós vrátil do naší ložnice (a to tedy chci), musím se sebou skutečně něco udělat. Když jsem oblečená a přimhouřím oko (raději obě), tak to ještě ujde, ale uznejte: co je to za erotiku v šatech?

Cvičit… cvičit… cvičit…, bláznivě mi tikalo v uších.

S hekáním a funěním jsem zvládla dva kliky, při třetím jsem už ryla nosem v plyšovém koberci. Začátky jsou těžké, uklidňovala jsem se, a leh-sed pro dnešek raději vypustila. Následoval hluboký předklon, při kterém jsem dlaněmi dosáhla takřka ke kolenům. Vysvobodil mne šramot a posléze i cinkot nádobí, doléhající sem z kuchyně. Šimůnek už vstal! Jak dobře cvičený psík jsem pelášila do kuchyně.

„Dobré ráno,“ hlasitě jsem pozdravila téměř nikdy nezdravícího syna, který dnes odjíždí na lyžařský výcvikový kurz.

Cosi zabrblal, vyvalil oči, polknul a pravil: „Mami, raději se mnou k autobusu nechoď…“

„Proč?“ špatně jsem skrývala své zklamání. Na veřejnosti ho přece již dobré dva roky neoslovuji Šimůnku a polibek na rozloučenou bych neloudila, ani kdyby na něm závisel lidský život.

Soucitně se na mě díval.

Dobře, připouštím, možná dělám chyby, ale svoji rodinu miluji. Tak proč?

„Tak proč?“ otázala jsem se. Vyznělo to plačtivě.

„Kluci by se mně smáli…“

„Ale nesmáli…, tentokrát si vážně nezapomenu sundat natáčky a přísahám, že obě moje boty budou od jednoho páru. Budu ta nejobyčejnější matka, kterou mohl svět spatřit, slibuju…“

„Mami, já půjdu,“ řekl, zlehka mě líbnul na tvář a odešel.

Můj syn… moje krev…

Dojatě jsem zavzpomínala na doby, kdy se mě držel za nohu a prohlašoval: „Nikdy tě nepustím… nikdy…“

3.

„Vladane,“ začala jsem opatrně, dobře vím, že muži jsou bytosti citlivé. „Potřebovala bych zajet na velký nákup…“

„Není problém,“ uculil se a položil na stůl klíčky od vozu.

Hahaha.

Pravda je, že vlastním řidičský průkaz již patnáct let, ale řídila jsem pouze jednou. Bylo to před deseti lety, slunce peklo a rozpouštělo asfalt při krajích vozovky. Vladan tehdy špatně zaparkoval, někam odběhl a mladý, horlivý a vedrem zcela zpitomělý policista mně nařídil přeparkovat. Zvládla jsem to bez nehody (pokud ovšem nepočítám, že mi po zbytek dne cukalo levé oko).

„Vladane,“ zaprosila jsem muže, který se rád nechává prosit. „Prosím…“

Pomaličku, aby si celou situaci beze zbytku vychutnal, zvedl své mohutné tělo a blahosklonně pravil: „Tak dobře…“

Pravou rukou jsem shrábla z věšáčku v komoře asi patnáct plátěných kabel, levou vytáhla Natálku z dětské židličky a už jsem se obouvala u dveří, aby si to můj drahý snad ještě nerozmyslel. K naprosté dokonalosti rodinného snímku schází, abych hlasitě kvikala a vesele vrtěla ocáskem.

Vladan řídil mlčky. V poslední době vše dělal mlčky. Když o tom tak uvažuji, vlastně se naše komunikace smrskla na pár vět měsíčně. A kdysi to bývalo tak hezké…

Vzpomínky mě rozněžnily. Pohladila jsem Vladana po ruce a políbila na tvář. Překvapeně na mě pohlédl. Byl by to krásný okamžik, nebýt hlasitého nárazu a řinčení skla, které následovalo.

„Doprdele,“ řekl Vladan s očima obrácenýma již zase na vozovku.

„Doprdele!“ řval majitel stříbřitého mercedesu, do jehož kufru se hladce napasoval náš stařičký moskvič.

„Dopldele… dopldele…,“ zvesela žvatlala Natálka…

4.

Jakožto mladší, méně vydařené dítě své jednasedmdesát let staré matky se cítím být povinna o ni pečovat. Jediné, co mě trápí, je skutečnost, že moje sestra se touto záležitostí nezatěžuje ani zcela nepatrně.

Ve snaze nezáviděníhodnou situaci sobě i matce ulehčit, vyměnila jsem před třemi lety její byt a nastěhovala ji o šest pater níž v našem domě. (Chyba téměř osudná.) Snad jen svatá prozřetelnost mě tehdy odradila od původního záměru přistěhovat matku do společného bytu.

Moje povinnosti se množí rychleji než bakterie a okamžiků matčina uznání či díků stejně rychle ubývá. Jedním slovem: řehole.

S úzkostí jsem sjela těch šest pater, odemkla si vlastním klíčem a zvolala: „Maminko, nesu ti oběd!“

„Stát! Nebo zavolám žandáry!“ vykřikla moje matka, trpící stařeckou sklerózou v pokročilém stadiu.

„Ale maminko, to jsem já, Marie. Nesu ti oběd…“

„Aha,“ odvětila. V očích se jí zablýsklo. Hrábla po kastrůlcích, čiperně je otevřela a jejich obsah s mlaskavým žuchnutím vyklopila na lýkovou rohož v předsíni. „Chtělas mě otrávit…, ale to se ti nepovede…,“ syčela nenávistně a nadívané papriky v rajské omáčce šikovně zašlapávala do rohože. Poskakování v omáčce mělo úroveň, dokonalý rajský tanec. Musela jsem se usmát a představila si matku coby přebornici ve Šlapání zelí.

„Svině nemravný!“ zaječela náhle, vyndala si zubní protézu, natáhla ke mně ruku a přívětivě pravila:, Jen si vezmi, Mařenko, jsou čerstvé, ráno jsem je pekla…“

„To nic, maminko, půjdeme si lehnout, vezmeš si léky a zítra bude zase líp…“

„Už je tady vlak?“ otázala se.

Snažím se být hodnou dcerou, ale často vůči své matce pociťuji choutky přímo vražedné.

Ano, už přijel, tak pojď,“ plácala jsem obvyklé nesmysly a uložila matku do postele.

„Pane!“ zprudka se vzpřímila na lůžku, „tady není kuřácké kupé!“

Vtlačila jsem ji do polštáře. Zírala do prázdna, široce se usmívala bezzubými ústy a vzápětí hlasitě usnula.

Zmíněný nevychovanec pravděpodobně odešel kouřit na chodbičku.

5.

Večer, při kontrole výdajů na domácnost (nikdy nevyjdu s penězi podle Vladanova pečlivě vypracovaného rozpočtu), jsem zděšeně zjistila, že se opětovně pokouším násobit na dálkovém ovladači televizoru. A minulou středu, to jsem si uklidila brýle na čtení do mrazáku. Jejich nález mě stál polárkový dort a patnáct žvýkaček, které jsem darovala vítězi hry, pracovně nazvané Kdo najde moje brýle?! Do půlnoci jsem pak uklízela byt po pěti Šimonových spolužácích, bez nichž by hra sotva dospěla k vrcholu.

Začíná to být opravdu zlé. Vysokoškolsky vzdělaná žena, absolventka filozofické fakulty, trpce poznamenaná skoro třinácti lety strávenými v domácnosti. Ano, málokdo by tomu věřil, ale doopravdy mám vysokou školu. Dokladem toho je i zkratka skvějící se před mým jménem. A ono Mgr. vskutku neznamená magor.

Kdysi jsem chtěla být spisovatelkou. Vlastně ještě stále si přeji být spisovatelkou, ale teď, na rozdíl od dob raného mládí, už nevěřím, že se jí kdy stanu.

Ambice vymizely, zůstaly sny.

Někdy v noci, když celá rodina spí a mě deprese užírá zaživa, si představuji, jak držím v rukou svoji první knihu. Pochopitelně že bestseller. Prsty přejíždím po hladkém obalu, očima ho laskám a fetišisticky nasávám vůni tiskařské černi a nového papíru.

Ze snění mě vytrhne až řev hladového tygra, chrápajícího manžela.

6.

Venku třeští jaro. I ti ptáci vyvádějí jako šílení. Duben se sotva překulil do své druhé půlky, ale na všech televizních programech reportéři infantilně žvatlají o lásce a sexu (obávám se, že brzy budu potřebovat naučný slovník, abych zjistila, co ta dvě slůvka znamenají).

Jsem unavená a osamělá. Mechanicky se oblékám, abych si na třídní schůzce mohla vyslechnout, jak špatně vychovávám svého syna. Někdy si říkám, jestli existuje něco, co špatně nedělám…

Je to už pět měsíců, co jsem si dodala odvahy a poslala svůj sedm let přepisovaný a stále dokola opravovaný román do pražského nakladatelství Doména. Každý den se týrám iluzemi, že můj rukopis přijmou k vydání, ale naděje pomalu sesychá, až je docela malinká…

Jako pouštní zrnko písku. Jako střípek ze zbloudilé komety. Jako…

„Mami !Mamí!“ zapištěla Natálie.

„Copak?“ nervózně jsem odvětila. Za deset minut mám být ve škole.

„Spadla jí krabice s legem…,“ řekl Šimon.

No a? Tak to posbírejte,“ odvětila jsem a s funěním si zavazovala tkaničky od bot. V tom zaujetí jsem přeslechla výstražný podtón synova hlasu.

„Ale ona jí spadla dolů…“

„Kam dolů?!“

„Pšeci z okýnka…,“ zašišlala Natálka.

Bydlíme v desátém patře…

Na rodičovskou schůzku jsem dorazila s čtyřicetiminutovým zpožděním a koleny zelenými od trávy.

Synova třídní učitelka si mě měřila opovržlivým pohledem. Její výraz vyjadřoval něco jako: Není se čemu divit, když je chudák z takové rodiny. (A to ještě nevěděla, že jsem si v tom spěchu zapomněla vzít sukni a pod kabátem mám jen svetřík a kombiné.)

Následujících dvacet minut jsem se potila přímo zoufale. Dílem za to mohla skutečnost, že jsem seděla ve značně přetopené místnosti v zimním plášti, a dílem zprávy, které jsem byla nucena o svém synovi vyslechnout.

Ale ruku na srdce: Co můžete čekat od dítěte, jehož matka se do školy dostaví ve spodním prádle?

7.

„Ano, Magdo. Budu dávat pozor, aby se maminka nenachladila…“

„Ano, uvědomuji si, jak je jarní počasí zrádné…,“ šveholila jsem sladce do telefonního sluchátka, ale sladkému hlásku své dokonalé sestry jsem se nemohla vyrovnat ani zdaleka.

„Jistě, Magdo. Už jsi mě dostatečně zasvětila do problému: Nebezpečí prochlazení u starých lidí.“

„Nebuď jedovatá,“ mile podotkla moje sestra, čtyřiačtyřicetiletá dětská lékařka, a sacharin jí při tom kapal ze zubů.

Mám sestru ráda, ale mnohdy bych ji s chutí zabila v slastné vidině, že už nikdy nepromluví.

Marie,“ šponovala Magdaléna moji trpělivost až k hranici únosnosti, „bud rozumná, ty přece víš, že se o maminku nemohu starat, mám vyčerpávající povolání a ty jsi stejně doma…“

„Ani nevíš, jak ráda bych se začala vyčerpávat někde v práci!“ děla jsem dotčeně.

Zástup lidí znevažujících moji současnou profesi matky, kuchařky a pečovatelky se začíná povážlivě zvětšovat.

„Marie, co je s tebou?“ opáčila sestra důrazně, leč přesladce.

„Všechno…,“ tupě jsem poznamenala.

„Musíme si vážně promluvit, někdy zkraje příštího týdne se zastavím,“ řekla a já naprosto zřetelně zaslechla šustot stránek jejího diáře.

8.

Je prvního května.

Byl první máj, lásky čas…

Máme výročí svatby. Patnácté. Teď, s odstupem času mi připadá první květen jako svatební den příšerně kýčovitý. Tehdy jsem měla dojem, že je v tom datu něco symbolického, mystického, něco jako stvrzenka na lásku až za hrob. Všechno je jinak. Sedím tady v kuchyni sama, navlečená ve svátečních šatech, svíčky pomalu dohořívají a naší pseudolásce zvoní umíráček. Že by počáteční známky idiocie? Nikdy jsem přece nebývala tak patetická…

Zaharašil klíč v zámku. Je za sedm minut jedenáct. Rychle zvažuji, jestli mám na Vladana začít ječet, nebo na něj být nepřekonatelně milá. Přestože první varianta by mi šla nesrovnatelně lépe, volím tu druhou.

Hned v předsíni se mu věším na krk a předstírám, že nevidím, jak se odtahuje. Obřadně přijímám notně povadlou kytku a s hlodavým podezřením, že ji Vladan zcizil na nedalekém hřbitově, kytici obhlížím ze všech stran. Patrně hledám pentli s usvědčujícím nápisem Spi sladce.

Večeříme Vladanovo zamilované jídlo: krvavý biftek s velkou zeleninovou oblohou a volským okem.

Je to dobré?“ vtírám se trapně. Něco přece musí rozpustit ledy.

Přikývl a dolil mi šampaňské. Nejsem zvyklá moc pít, mám strach, že mi alkohol stoupne do hlavy. Raději jen usrknu.

Vzpomínám, jak jsme s Vladanem utekli z vlastní svatební hostiny, opili se spolu v pokoji hotelu Belveder a já mu pak na konferenčním stolku předvedla téměř profesionální striptýz.

Teď bych ho svlékáním spíše odradila, nežli vzrušila. Tenkrát kňučel, že už to nevydrží, sotva jsem začala.

Pohladila jsem Vladana po ruce. Kupodivu ji stiskl a pousmál se na mě: „Žijeme nějak blbě, viď?“

Byla to ta nejhezčí věta za posledních několik měsíců. Třeba ještě není všechno ztracené, napadlo mě.

Jsem nenapravitelný snílek.

„Mám tě ráda,“ řekla jsem tiše. Už dlouho jsem nic podobného nevyslovila. Rozradostnilo mě, že ještě dokážu cítit něco jiného než smutek a beznaděj.

„Já vím,“ skoro si povzdechl Vladan, ale nevhodný tón hned vzápětí napravil prudkým objetím.

Cítila jsem, že se rozpouštím, rozplývám v jeho náruči. Jestli se dnes spolu nebudeme milovat, skončím na psychiatrické klinice.

„Pojď,“ zašeptal něžně, jako by četl moje myšlenky.

Následoval zběsilý šustot pokrývek a hlasitý rytmus dechu.

„Marie… Marie,“ šeptal vzrušeně a bolestivě mi tiskl ňadra, jako by mi chtěl ublížit. Nevšímala jsem si toho. Byla jsem v rozpoložení, kdy bych za jeden orgasmus svolila snad i k amputaci svého poprsí.

Hlasitě jsem zasténala a zběsile se svíjela pod jeho tělem. Už… už…

„Marní!“ zaječela mi Natálka přímo do ucha.

Vylítla jsem a praštila Vládaná do nosu. Vůbec jsem ji neslyšela přijít!

Pokusila jsem se zvládnout situaci: „Proč nespinkáš, Beruško?“

Krev z Vladanova nosu mi kapala přímo do obličeje.

„Co ti dělá tatínek?“ opáčila Natálka otázkou.

„Ma… masíruje mi záda,“ zablekotala jsem nepřesvědčivě.

„Hmm…, já myslela, že tě škrtí…,“ zapochybovala dcerka a odkráčela do svého pokoje.

9.

Právě když jsem si začínala myslet, že se můj život obrací k lepšímu, přišla tučná velká obálka. Jejím odesílatelem byla redakce nakladatelství Doména.

Uvnitř bylo tři sta dvacet sedm stránek mého několikaletého díla a stručný dopis.

Četla jsem ho dychtivě:

V Praze dne 6. 6. 1995

Vážená paní,

po delším váhání Vám vracíme rukopis, který jste nám zaslala. Vzhledem k tomu, že ediční možnosti našeho nakladatelství jsou omezené, nechceme ve Vašem případě experimentovat s rukopisem, jehož případné přepracování by nejspíš nevedlo k žádoucímu efektu. Také se domníváme, že příliš mnoho humoru v próze, kterou jste nám zaslala, bylo na škodu jak psychologické stavbě, tak etickému vyznění. Přesto Vám děkujeme za důvěru, s kterou jste se na naše nakladatelství obrátila, ale rukopis Vám bohužel vracíme.

Srdečně zdraví

dr. Martin Vyrážka za nakl. Doména

Přestože jsem obsah sdělení nepochopila ani zdánlivě, jedno mi bylo jasné: rukopis nepřijali. Moje zklamání bylo obrovské. Jedno nefalšované megazklamání…

Měla jsem pocit, že pokud tu zdrcující zprávu urychleně na někoho nevychrlím, smutek ve mně exploduje.

Vytočila jsem Vladanovo číslo do zaměstnání.

„Tady Smoková, dejte mi prosím manžela,“ zaskřehotala jsem nepřirozeně. Krk jsem měla zcela neprůchodný, slzy u kořene nosu mě lechtaly.

„Ale…pan Smok má od pondělí dovolenou,“ rozpačitě odvětila Vladanova kolegyně.

Moje dlouho potlačovaná hysterie se rozjela na plné obrátky. Vytrhla jsem telefonní aparát ze zásuvky a mrštila s ním o zeď. Hýkavě jsem vzlykala a nemohla se pořádně nadechnout.

Všechno do sebe najednou zapadalo. Vladanovo ochladnutí v posledním roce, nechuť k sexu, pozdní návraty z práce a stále míň peněz na domácnost.

Jak jsem mohla být tak slepá?

10.

Rozhodla jsem se bojovat. Naordinovala jsem si patřičnou dávku prostoduchosti a zmobilizovala všechny své síly, abych na sobě nedala nic znát. Tušila jsem, že v této hře jde o všechno.

Vladan přišel domů po desáté večer, děti už spaly.

„Těžký den?“ otázala jsem se účastně a snažila se přitom, aby dotaz nezněl podlézavě.

„Ano,“ řekl a skutečně vypadal unaveně. Málem bych mu uvěřila.

„Budeš večeřet?“ zeptala jsem se ledabyle a pomyslela si, že už nejspíš večeřel bůhvíkde a s bůhvíkým. (Nebo ani Bůh neví všechno?)

„Ne, už jsem jedl,“ odvětil stručně, ale pak mu to nedalo a projevil zdvořilostní zájem: „A co ty? Něco nového?“

Ano! A je mi z toho hrozně, ty mizero! letělo mi hlavou. Nahlas jsem však odvětila přesně podle svého plánu: ,Nic zvláštního, jen mi vrátili rukopis z nakladatelství. Nelíbil se.“

„Je mně to líto…“

To ti tak věřím! Mile jsem se usmála: ,,Díky. O nic nejde… vlastně se to dalo čekat. Hned jsem ho zabalila a poslala jinam, třeba právě tohle nakladatelství bude to pravé…“

„Možná…,“ přitakal, ale zřejmě už myslel na něco jiného. Nebo na někoho?

Nešil! napomenula jsem se.

Vzpomněla jsem si na počátky našeho manželství. Do sňatku jsem byla zvyklá mít kolem sebe neustále nové mužské tváře a nové mužské náruče. Připadalo mi příšerně fádní žít už napořád jen s jedním mužem, ale celou noc před svatbou jsem probrečela a přísahala si, že Vladana nebudu podvádět. Nevěrná jsem mu byla hned za tři měsíce. Nic to pro mne neznamenalo, jen jsem prostě nedokázala odolat. Opakovalo se to ještě dvakrát třikrát, a najednou jsem zjistila, že mě cizí muži přestávají lákat. Byla jsem šťastná! A byla jsem věrná! Celých čtrnáct let!

A teď, kdy už jsem si sama sebou stoprocentně jistá, se mám trápit žárlivostí?

Jdu si lehnou,“ vytrhl mě Vladan z chmurných úvah.

Jen běž a dobrou… já přijdu později,“ řekla jsem.

Normálně bych šla s ním…

11.

„Proč se někdy nezastavíš?“ útočně se zeptala moje matka.

Proboha! Vždyť jsem tady byla včera!

„Pojď jíst,“ odbyla jsem ji stroze.

Poslušně se usadila ke stolu, nechala si kolem krku přivázat dětský bryndáček (kdo má pořád ty pocintané halenky prát?) a začala hlasitě srkat a pomlaskávat. Jíst takhle Šimon, slízl by pár facek…

„A ty máš už nějaké děti?“ zeptala se.

„Ano, dvě. Kluka Šimona a holčičku Natálku…,“ opakovala jsem jí trpělivě, na co se ptá skoro pokaždé.

„A jak jsou staré?“

„Šimonovi bude třináct, Natálii jsou čtyři…“

„Hmmm,“ zaujalo ji to natolik, že přestala jíst. „No, to už jsou velké… už umí chodit, že?“

Zalapala jsem po dechu a houkla na ni: „Mlč a jez!“

Vzápětí jsem se zastyděla. Jednám s nijak s děckem! Je to přece moje matka! Chtěla jsem se omluvit, ale při pohledu na její pokorně skloněnou hlavu nad talířem jsem slova spolkla.

Nechci být nikdy stará…

12.

V pondělí přišel Vladan z práce nezvykle brzy. Něco mi říkalo, že ho kolegyně hned zčerstva informovala o mém telefonátu. Byl roztěkaný, podrážděný a upřímně: tvářil se jako ťulpas.

Já se tak tvářila taky, ale samozřejmě pouze proto, že to byla součást strategie.

Zasedli jsme k večeři. Musím uznat, že jsem se tentokrát vytáhla. Kdepak polotovary! Španělské ptáčky s rýží a vanilkový krém s jahodami.

„Něco oslavujeme?“ zeptal se Vladan jízlivě.

Jízlivost jsem ignorovala. „Ne, jen jsem si říkala, že když v poslední době tolik pracuješ, potřebuješ se i pořádně najíst,“ řekla jsem sladce (v tomhle mám dobrou školu od své sestry) a naložila mu na talíř dva dvacetidekové kusy masa.

„Chceš taky dva?“ otázala jsem se Šimona, který v poslední době jí porce pro tři těžce pracující dřevorubce.

„Ne, tři,“ uchechtl se. „Ať puknu!“

„Ty pšeci nemůžeš puknout,“ ozvala se Natálka. „Pukají jenom dospěláci, děti pšeci rostou…“

Zasmáli jsme se. Tedy přesněji, já a Šimon jsme se zasmáli. Vladan nás obšťastnil nasupeným výrazem. Zřejmě se ho dotklo, že by doma mohlo být veselo i bez něj. Pokud však doopravdy uvažuje o odstěhování, je situace mnohem vážnější, než jsem předpokládala.

„Je to málo slané,“ zabručel.

Beze slova jsem vyskočila (jako by mi ze zadnice trčela pružinka) a podala mu sůl.

„Dík,“ zamumlal.

Jestli mě chceš vyprovokovat ke scénám, aby se ti odcházelo snadněji, nemáš šanci! vyhrožovala jsem v duchu a házela jeden oddaný pohled za druhým.

„Měla bys víc šetřit,“ poznamenal po dlouhé odmlce Vladan. „Budu teď potřebovat nějaké peníze na…“

„Já vím,“ skočila jsem mu pohotově do řeči. Jen žádná riziková témata! „Nedělej si starosti, jestli na opravu dědouška moskviče nebudou stačit peníze z knížky, vezmu ten úklid ve vedlejším domě a necháme ho opravit později. Když jsme to bez auta vydrželi od zimy, snad to ještě dva tři měsíce zvládneme.“

O tom, že z vkladní knížky záhadně zmizelo dvanáct tisíc, vím už od včerejška, kdy jsem dělala hloubkovou kontrolu Vladanových kapes a zásuvek v pracovním stole. Ale proč ho trošku nepotrápit, že?

Z vlastní zkušenosti vím, že není účinnější metody, než vzbudit pocity viny.

Vladan hlasitě odfrkl, zakoulel očima a moudře pravil: „Vy ženské si to představujete moc jednoduše.“

„Tatínku,“ zašveholila Natálka. „Já ještě nejsem ženská, já jsem pšeci holčička…“

„Ano, jistěže jsi holčička…, to platilo mamince…“

„Tatínku, tak proč povídals vy ženské, když to patšilo jenom mamince?“ vyzvídala s bezelstnou tvářičkou.

V duchu jsem jí tleskala. Sama bych nedokázala Vladana popichovat lépe.

„Neměl by to děcko konečně někdo naučit říkat ř?! Vždyť jsou jí čtyři roky!“ zavrčel jak pes zahnaný do kouta.

Jen se vztekej, drahoušku, mně taky tečou nervy! ,,Máš pravdu, měl. Budeš tak hodný a naučíš to Natálku sám? Myslím, že máš pro výchovu daleko větší cit.“

„Ale…“

To ti nedaruju, ty despotickej sobče, rozlítila jsem se a nahlas řekla: „Beruško, tatínek tě bude učit to zlobivé písmenko, je moc hodný, vid?“

„Ale já…,“ trapně se snažil vykroutit Vladan. „Seš moc hodný tatínku…,“ chválila ho vzorně Natálka, čímž zapojení do výchovy zpečetila.

13.

„Vrať se dnes brzy, prosím tě,“ řekla jsem ráno mezi dveřmi Vladanovi.

Nenávistně zkrabatil čelo: „Mám moc práce.“

„Dovedu si představit, kolik máš práce,“ poznamenala jsem dvojsmyslně, „ale buď tak hodný a dnes přijď. Náš syn slaví narozeniny!“

Vladan se pomalu otočil, téměř neslyšně zavřel dveře a pomalu se vracel do kuchyně. Usedl ke stolu a rozpačitě si mnul špičku nosu. Připomnělo mi to výjev z nějakého filmu třicátých let. Usilovně jsem vzpomínala, z kterého, jako by to právě teď byla ta nejdůležitější věc na světě.

„Už dlouho ti chci něco říct…,“ pronesl vážně.

Tak to ne! Teď ještě ne, nejsem na to připravená!

„Moment… hned jsem zpět, doprala pračka, musím tam nalít aviváž,“ zoufale jsem plácla první pitomost, co mě napadla.

Vsadila jsem na to, že Vladan znovu už nenajde odvahu. Mrkla jsem nenápadně na něho. Bylo to jasné, tohle kolo jsem vyhrála. Utíkala jsem do koupelny a křikla rozverně ,,Hned jsem u tebe, nezapomeň myšlenku!“

Vrátila jsem se, pohladila ho po vlasech a trošku zariskovala: „Ty si myslíš, že nic nevidím?“

Zezelenal, čímž potvrdil moji domněnku, že je v podstatě srab.

„Co… co víš?“ vyhrkl.

Jen se neposer! kompenzovala jsem si v duchu rozpor mezi tím, co cítím a co říkám.

„Všechno je mně jasné,“ dlouze jsem se odmlčela. Vladan mě rentgenoval očima. Tenhle jeho pohled mě znervózňoval i v dobách relativního klidu. Odkašlala jsem si a nenuceně dodala: „Klidně dej výpověď. S tvojí praxí a zkušenostmi najdeš místo v projekci kdykoliv…“

Přiblble se uculoval. Můj muž je typ člověka, který neodolá lichotkám ani na smrtelném loži.

,,Jak jsi na to přišla, že bych chtěl jít jinam?“ viditelně se mu ulevilo, že jsem neotevřela téma, které sám nakousl.

„Ale to je přece už dlouho jasné, že tě nedoceňují!“ vmetla jsem mu do tváře další lichotku. „Pracuješ věčně přesčas a ty peníze, co ti platí, jsou naprosto směšné,“ děla jsem rozhořčeně. Skutečně jsem rozhořčená byla. Vladan mi totiž dal tento měsíc zase o tisícovku míň. Prý měl výdaje. Raději ani nechci domýšlet jaké.

Jakmile zaslechl slovo peníze, byl ve svém živlu: „Kdybys aspoň rámcově respektovala úsporný program, který jsem pro naši domácnost vypracoval, peníze by ti ještě přebývaly!“

Jistěže, když budu z jednoho pytlíku čaje vařit snídani pro čtyři osoby, kupovat jen sáčkové mléko, a to nejlépe s prošlou záruční lhůtou, brambory vařit ve slupce (protože nikdy syrová bramborová slupka, kterou vyhazuji, nemůže být tak tenká, jak u vařených brambor), nebudu vědět, co s penězi, že? Ty troubo!

„Můj tatínek říkával, že správný chlap by měl peníze vydělat, a ne přemýšlet, kde je ušetřit,“ neudržela jsem se.

Vladan zalapal po dechu.

Tak tohle jsem tedy přestřelila!

„Ale já vím, že to není tvoje vina… ty jsi prostě jen takový poctivec, kterého zajímá víc prospěch firmy než výše platu,“ pokoušela jsem se zbrousit hrany předešlému výroku. Zvažovala jsem, jestli mám ještě dodat, jak jsem na něho pyšná, ale pak jsem to zavrhla. Vladan je sice domýšlivý pitomec, ale tohle by snad bylo i na něj moc…

14.

Šimon sfoukl na poněkud rozteklém dortu svých třináct svíček.

Nemělo cenu déle čekat.

Trapně jsem Vladanovu nepřítomnost omlouvala před Magdalénou a jejím mužem Karlem: „…pracuje teď na nějakém důležitém projektu, určitě co nevidět dorazí…“

„Tak tohle bys mu tolerovat neměla, Marie,“ poznamenala Magda.

Ušklíbla jsem se. Pochybuju, že právě ona chápe význam slova tolerance.

„Vážně, Marie. Neměla bys jeho chování brát na lehkou váhu…,“ poučovala mě, přičemž slovo jeho vyslovila patřičně štítivě.

Natálka mezitím patlala kus dortu po svátečním ubruse. Zlehka jsem ji plácla po ručičce. Začala teatrálně ječet. Roste z ní pěkná exhibicionistka, napadlo mě. Vzpomněla jsem si, jak jednou v obchodním domě spustila podobný jekot. Jakási starostlivá paní patrně usoudila, že svojí jediné dceři lámu kosti, a zavolala na mne policejní ostrahu. Musela jsem se legitimovat a vše vysvětlovat. Natálka, evidentně spokojena s účinky svého vřískání, přidala na intenzitě. Hlouček kolem nás narůstal. Dav čumilů očividně doufal, že budu odvedena v poutech. Vtom Natálie ztichla a s úsměvem zažvatlala: „Mami, mě už to tady nebaví, já chci domů.“

„Domnívám se, že není nutné děti bít,“ rádoby mile podotkla moje bezdětná sestra.

„Díky, ty máš po ruce vždycky nějakou dobrou radu,“ odsekla jsem.

„No tak, holky, abyste se nám tady nepohádaly,“ vstoupil do hovoru Karel. Málem jsem zapomněla, že je tady. Jak si taky všímat nenápadného človíčka vedle své dominantní sestry, který ještě navíc mluví frekvencí dvě věty do hodiny? Jsou chvíle, kdy ho Magdě upřímně závidím. Je to muž, kterého plně vystihuje jediné slovo: altruismus (v překladu: pravý opak Vladana).

Myšlenka na Vladana způsobila, že mi srdce začalo splašeně tikat. Křečovitě jsem se usmála na hosty: „Dáme si šampus a budeme konečně už slavit ty narozeniny, ne?“

Karel hbitě přiskočil a vzal mi z rukou láhev, aby ji otevřel. On je vážně poklad. Připomnělo mi to maminku v dobách, kdy ještě bývala mladá. Taky říkávala o tátovi, že je poklad, a pak potutelně dodávala: ,,Bude nejlepší ho vykopat…“ Vtip je vtipem, když se mu směje aspoň jeden člověk. Jeden člověk se smál vždy: ona sama.

„Já chci taky trochu!“ ozval se Šimon.

Švagr na mne tázavě pohlédl.

„Jen mu nalij, má narozeniny,“ svolila jsem.

„Marie, proboha vzpamatuj se!“ hroutila se Magdaléna. „Dítěti alkohol! Ty jsi snad nadobro přišla o rozum!“

„Možná,“ poznamenala jsem rozverně. Chtěla jsem se smát, hodit všechny problémy za hlavu a aspoň na chvíli se zbavit tísnivého pocitu.

Pozvedli jsme skleničky.

„S tebou ne!“ dotčeně pravila Magdaléna a skutečně si s Šimonem nepřiťukla. „Už dost na tom, že té mravní zkáze přihlížím, nechtějte, abych ji podporovala.“

Náhle mi její mentorování připadalo milé. Zasmála jsem se.

Vstoupil Vladan a úsměv se proměnil v žalostně strnulou grimasu.

„Zbylo tady ještě něco pro mě?“ zahlaholil.

Magda se zamračila: „Vy ted děláte projekty rtěnkou?“ otázala se jízlivě. „Já jen, že máš od ní celý límeček.“

„Moje přísná švagrová mě nemá ráda,“ pitvořil se Vladan. Bylo vidět, že v pití má před námi slušný náskok.

Máš pravdu, nemám tě ráda,“ odvětila Magdaléna. „Zvedej se, Karle, jdeme domů. A ty se prosím tě neponižuj.“ Poslední slova pochopitelně patřila mně.

15.

Nastal čas, kdy z důvodu zachování zbytku duševního zdraví bude nutné spatřit sokyni. Možná ani není tak úžasná, jak jsem si ji vyfantazírovala, utěšovala jsem se a vstříkla si do podpaždí notnou dávku laku na vlasy v domnění, že se jedná o tělový deodorant. Zdálo se, že už nikdy nebudu moci rozpažit, ale spravilo to patnáct minut sprchování vlažnou vodou. Prý jsem nepraktická, pche!

Moje čerstvě zregenerované sebevědomí povadlo během několika sekund kruté pravdy: Skutečně nedopnu Vladanovy džíny ani za pomoci kleští. Zase jsem přibrala!

Rozhodla jsem se odtučňovací proces neodkládat. Lehla jsem si na záda a při sklapovačkách vyluzovala zvuky podobné sténání umírající kobyly.

Mezi dveřmi ložnice se objevil Šimon. „Ááá… ty cvičíš,“ pronesl duchaplně a obdařil mne ironickým pohledem.

„Milý synu,“ kázala jsem dýchavičně. „Fakt, že jsem dnes byla nucena obléknout si bavlněné šortky, ještě neznamená, že budu do konce života nosit kalhoty v pase do gumy. Já si umím leccos poručit i odepřít.“

„Ano?“ ukázal prstem na zpola snědenou laskonku ležící na nočním stolku a rozverně si pohvizduje opustil ložnici. Kdepak Šimůnek! Jeho královská výsost Vladan II.!

Rozzlobeně jsem třískla dveřmi.

Dalších deset minut jsem promarnila hledáním dvou stejných ponožek.

Přece moje životní rozhodnutí neztroskotá na takové malichernosti! Uchechtla jsem se, natáhla si jednu ponožku bílou, druhou tmavě modrou a křikla na děti do pokojíčku: „Vrátím se za dvě hodiny nebo tak nějak, pokuste se náš domov nepodpálit!“

Z Vladanova diáře (který od jisté doby kontroluji pravidelně) jsem věděla, že dnes má být v osmnáct hodin před kinem Alfa. Co hrají, v diáři nebylo.

Stepovala jsem před kinem už ve tři čtvrtě na šest. Hlavu jsem schovávala za rozevřené noviny, připadala si jako postavička ze špatné detektivky a jediné, co snad ještě chybělo, byly otvory pro oči.

Každých pět vteřin jsem s výrazem vesnického debila nakukovala přes levný erotický plátek a sledovala množící se dav před vchodem do biografu.

Kupodivu si mě nikdo nevšímal.

Ani Vladan, vášnivě objímající útlou vysokou dívčinu!

Její pas se rovnal obvodu mého stehna. (Pokud má pas vypadat takto, pak upřímně doznávám, že jsem nikdy žádný neměla.)

V klidu jsem složila noviny. Bylo jasné, že Vladan mne nezaregistruje, pokud nepůjdu a nedloubnu ho do žeber. Nic takového jsem neměla v úmyslu.

Bezostyšně se líbali.

Dívka, nedávno jistě školou povinná, jednou rukou stiskla zadek mého muže a druhou prováděla revizi jeho varlat. Chybělo málo a začali v pasáži souložit.

Nejzvláštnější na celé situaci bylo, že jsem necítila nenávist, žárlivost ani vztek, ale totální vědomí prohry.

Vladan mi už nepatřil.

Nebyl to týž člověk, kterého jsem milovala. Nevím přesně, kdy jsem toho svého Vladana ztratila, ale asi už dávno. Roky vleklého, pozvolného ztrácení…

Mám tedy složit zbraně a nechat ho téhle tyčce k fazolím?

16.

Magdaléna se přiřítila asi pět minut po mém telefonátu.

Na sobě měla bílý plášť, bílé kalhoty i sandály, v ruce držela lékařský kufřík a okamžitě zaplnila byt vůní dezinfekce.

Vyvolalo to ve mně pocit bezpečí a bezmezné důvěry.

„Tak kde ji máš?“ otázala se profesionálním tónem. Teď byla především doktorka. Roli starší sestry někde odložila. Byla jsem jí vděčná.

„Leží u mě v ložnici,“ zavzlykala jsem.

Jakákoli nemoc dětí (včetně kopřivky a povrchního nachlazení) mě pokaždé totálně vykolejí.

„Nebul,“ řekla a sklonila se nad spící Natálku.

Jak nemám brečet, když moje dcera má skoro čtyřicítku a tělo plné vodnatých puchýřků ?

„Nebul, jsou to jen plané neštovice…“

„Tomu říkáš plané? Vždyť má pupínky i na jazyku a v uších!“

„Marie…, uklidni se, bude to dobré. Teď ji necháme spát, já ti předepíšu pudr a ty mi za to uvaříš kafe, ano?“ usmála se Magdaléna a pomalu se vrátila zpět do sesterské role.

„Ty nesladíš?“ podivila se a ponořila do své kávy tři kostky cukru. Problémy s váhou nikdy neměla. Byla po tátovi. Vysoká, kostnatá, bez gramu tuku navíc.

V průměru jsme prostě byly tak akorát…

„Povídej,“ pobídla mě.

„Není co…,“ zalhala jsem a napila se. Hořká káva mi zkřivila ústa.

No, tak neblbni,“ řekla a vhodila mi do hrnku s kávou cukr.,,Po jedné kostce neztloustneš…“

„Kdepak, já tloustnu už při pohledu do výkladní skříně cukrárny…,“ snažila jsem se vtipkovat. Trapný pokus, uznávám.

„Marie, co se s tebou děje…, chci ti pomoct,“ naléhala Magda.

Začínala se mi třepat brada, neklamný to příznak dalšího záchvatu pláče. Horlivě jsem přemítala, co odpovědět a přitom vynechat téma: moje manželství.

„Šimon je už druhý týden na letním táboře a neposlal ještě ani koresponďák,“ děla jsem ukřivděně. Vážně mi bylo líto, že nenapsal ani poté, co ode mě obdržel pět pohlednic, čtyři dopisy a dva balíčky s ovocem a cukrovím. Taky ho už ztrácím?

Magda mě soucitně potřepala po vlasech: „Ten pacholek si tě nezaslouží…“

„Šimon?“

„Kdo mluví o Šimůnkovi?“ nevěřícně zavrtěla hlavou, jako kdyby mě vůbec neposlouchala. „Samozřejmě že mám na mysli Vladana…“

„Vladana?“ otázala jsem se afektovaně. „Tak toho neznám…“

17.

Pravidelně, když začínám nabývat dojmu, že nejlepším řešením mých životních nezdarů bude koupě pevného provazu, přichází povzbuzení. Tentokrát ho přinesla poštovní doručovatelka, mělo červenou nálepku doporučeně a přišlo z Jihlavy.

Sedla jsem si na schody před domem a prozatím upustila od původního plánu s vědomím, že oběsit se můžu kdykoliv.

Dopis jsem si důkladně přečetla (což znamená celkem sedmatřicetkrát):

V Jihlavě 18. 8. 1995

Vážená paní Marie,

děkujeme za nabídnutý rukopis románu Báječná léta pro kočku. Vaše práce redakční radu docela zaujala, a pokud se dohodneme na určitých podmínkách, bude mít naše nakladatelství zájem o jeho vydání. Kontaktujte mne prosím telefonicky, abychom se dohodli na vzájemném setkání, k němuž může dojít i v Brně, neboť se tam alespoň jedenkrát týdně vyskytuji.

S pozdravem

ing. Čeněk Popil

ředitel nakladatelství Margot

Navzdory tomu, že pan Čeněk Popil nemá sloh nikterak vybroušený, mě jeho odpověď uchvátila.

Najednou jsem cítila, že v sobě nosím desítky lepších románů, než je ten první. Cítila jsem, jak ve mně dávno zapomenutá témata bobtnají a dostávají jasné kontury.

Rozvedená žena z domácnosti nebo rozvedená učitelka, to zní příšerně…, ale rozvedená spisovatelka?

S tím se budu vyrovnávat daleko snadněji!

Připlazila jsem se domů po schodech (ne, nezapomněla jsem v tom rozrušení, že existují výtahy, ale už několik týdnů hubnu) a zakřičela na Natálku: „Máma má šílenou radost! Splní ti každé přání!“

Natálka se přišourala, obličejíček plný neštovicových stroupků, v ruce špejli a lahvičku s pudrem. „Smím teď pomalovat já tebe?“

Co jsem měla říct? Přece jsem to slíbila.

Právě když Natálka ječela „Mami, ještě zadeček, ještě zadeček!“ a pudr byl už skoro všude, zašramotil v zámku klíč. V jedenáct hodin dopoledne!

Vladan stál mezi dveřmi a zíral na mě, jak poskakuji ve spodním prádle s indiánskými ornamenty po celém těle.

„Zešílelas?“

„Patrně ano,“ odvětila jsem zvesela. Tísnivá bolest v žaludku, provázející mě řadu měsíců, byla pryč.

„Tatínku, a tebe smím taky pomalovat?“

„To v žádném případě!“ zaburácel Vladan, a než si stačil uvědomit, co dělám, zbytek pudru mu stékal po obličeji.

Já a Natálie jsme se svíjely smíchy. Vladan se taky svíjel, ale zvuky, které vyrážel, byly jiného původu.

„Až budeš střízlivá, chci s tebou mluvit!“

„Já bych toho chtěla,“ šklebila jsem se přiblble pod nánosem pudru.

„Marie, buď rozumná…,“ zakňoural.

„Tak to jsem byla patnáct let… teď rozum mileráda přenechám tobě…“

Vladan očividně znejistěl. Že by vzpoura?

„Ani se neptáš, kde jsem celý týden byl?“ dorážel dotčeně.

„Deset dnů, drahoušku,“ opravila jsem ho.

„Tak vidíš!“ vyštěkl nelogicky.

Stál uprostřed místnosti a kapesníkem si otíral obličej. Vypadal jak smutný klaun.

Najednou jsem si život bez něho nedovedla představit. Dobrá nálada vyšuměla. Natáhla jsem se pro halenku a chvatně si ji oblékla.

„Natálka měla neštovice, mohl jsi aspoň zavolat…“

„Marie,“ zašeptal, „…přišel jsem si pro věci, odcházím…“

18.

Co teď?

Jistě, napadala mne řešení typu: Přistrkat si židli k lednici a neodejít dřív, dokud moje tělesná hmotnost nepřekročí výši IQ… nebo vybrakovat pokladničku v podobě plastikového melounu (kam tři roky tajně vhazuji kovové dvacetikoruny a sním o zákroku zvaném liposukce) a koupit si něco pěkného na sebe… nebo zavolat Bořkovi (který před šestnácti lety vyhrožoval sebeupálením, pokud si ho nevezmu), že jsem si to rozmyslela a že souhlasím…

Z groteskních úvah mne vytrhla Natálka: „Mami, když teď s náma tatínek nebude bydlet, je náš byt pořád ještě maličkej, nebo už nám koupíš pejska?“

19.

První týden po Vladanově odchodu jsem neměla čas truchlit. Celé dva dny jsem strávila s telefonním sluchátkem na uchu, chvějíc se obavou, že až konečně seženu volné místo v mateřské škole pro Natálii, budou mi muset boltec od přístroje odoperovat.

Podobné to bylo i s učitelským místem pro mě. Nakonec jsem si domluvila pohovor v jedné místní škole (vážně jsem to byla já, kdo před léty prohlašoval, že než učit na základní škole, raději půjde umývat veřejné záchodky?).

Přijímací řízení proběhlo hladce. Ředitelka i zástupkyně školy svorně usoudily, že moje dvouletá praxe na výběrovém gymnáziu bude pro funkci jakéhosi mutanta učitelky 1. stupně a vychovatelky v družině ideální. Já jsem o tomtéž silně pochybovala, ale na sklonku srpna jsou volná kantorská místa již značně přebrána.

Nejtěžší úkol zbyl na pátek. Nic netušící Šimon se vracel z tábora.

Stála jsem na parkovišti v hloučku jiných rodičů, zbytečně pevně svírala Natálčinu ručku a oteklý obličej schovávala za velké tmavé brýle. Žhavé slunko se potměšile šklebilo na dokonale modrém nebi.

Dva autobusy plné dětí se k nám unaveně šinuly.

Který slavný imbecil to jen řekl, že muži opouštějí ženy s lehkým srdcem, ale svoje děti jen v nejkrajnějším případě?

Šimon vystoupil z autobusu, přehodil si ruksak přes rameno a otráveně se k nám blížil. Při chůzi klátil nohama i rukama. Stejně jako Vladan!

„Šimone!“ objala jsem ho majetnicky.

Vykroutil se. „Ahoj mami, kde je táta?“

Nemohla jsem ze sebe vypravit ani slovo.

Hlavou mi letěla dávná vzpomínka. Šimon, asi šestiletý, stojí s Vladanem na stráni a čurají spolu na kmen stromu. Vladan se smíchem vydává povely: „Zadržet! Spustit! Zadržet! Spustit!“ A co kdyby se naše manželství rozpadlo už tehdy ? To by se Šimon v noci doposud pomočoval? týrala jsem se v duchu.

„Tatínek je pryč,“ důležitě prohlásila Natálka.

„Jak pryč?“ osopil se na mě syn. Na mě! Copak je to jen moje vina? Já jsem na rozdíl od všech střelených feministek vždycky prohlašovala, že otec je stejně důležitý jako matka…

„Pšeci u té nové paní…,“ řekla Natálka.

„To není pravda! On by se na mě nevykašlal!“ zavzlykal Šimon, prudce mě odstrčil a utíkal pryč.

20.

Objevila jsem u sebe neklamné příznaky závislosti na lidském chrápání. Co se Vladan odstěhoval, přišla jsem o klidný spánek. Bylo to k nevíře, ale chyběly mi ony hrůzostrašné pazvuky, v jejichž šíření byl můj muž skutečným mistrem.

Celé noci jsem teď sedávala u stolu v kuchyni a mezi drobky od večeře tvořila základní linii nového románu.

Původně jsem chtěla obsadit uvolněnou Vladanovu pracovnu, ale zjistila jsem, že trpím jakousi alergií na obří rýsovací prkno, zabírající tři čtvrtiny kumbálu. Musela to být alergie… Jak jinak si vysvětlit, že sotva jsem prkno spatřila, začaly mi z očí prýštit slzy?

První stránky byly uboze kostrbaté. Tušila jsem, že po několikaleté nedobrovolné pauze nebudu chrlit jednu brilantní větu za druhou, ale že to bude tak zlé, to jsem opravdu nečekala.

Nevzdávala jsem se. Pravým důvodem mého odhodlání stát se nejplodnější spisovatelkou ve střední Evropě byla vidina schůzky s ředitelem nakladatelství Margot. Tato skutečnost na mě popravdě působila jako hnací motor.

No co… někdo nalezne úlevu v alkoholu, někdo v grafomanii, utěšovala jsem se a pokrývala stránky jednoho bloku za druhým svým drobounkým písmem.

Osudné setkání mělo proběhnout příští středu v restauraci Jantar. V životě jsem párkrát již toto slovo zaslechla, ale nikdy ve významu pohostinského zařízení. Do telefonu jsem však blazeovaně odvětila: „Jistěže vím, kde to je… tak v šest? Fajn, budu tam…“ A hned jak se mi ruce přestaly třást natolik, abych udržela Zlaté stránky, jala jsem se v nich horečnatě listovat. Sotva si lze představit tu úlevu, když jsem nalezla zmíněnou restauraci!

21.

Do konce prázdnin zbýval necelý týden.

Každým dalším dnem, kdy se Vladan nevracel ani nezavolal, byl Šimonům pohled zpupnější a jeho reakce bouřlivější. Začínala jsem se o něho obávat.

Nápad zavolat Magdě nebyl z nejlepších.

Zastavila se hned odpoledne a vyčkávavě na mě hleděla.

„Vladan od nás odešel,“ vyslovila jsem jednu z nejodpornějších vět, jaké znám.

„A ty jsi ho nechala?!“ zhrozila se moje sestra.

Ne, nepřeslechla jsem se. Doopravdy vypustila z úst tuhle zhovadilost!

„Co jsem tak asi mohla dělat?“ opáčila jsem.

Až budu mít za muže takového ťunťu, jako je Karel, taky budu přebornice v řešení manželských konfliktů…

„Marie, vždyť jsi mu obětovala nejlepší léta svého života…“

„Copak nic nechápeš? To byla nejlepší léta mého života!“ konečně jsem vyřkla to, nač jsem se doposud neodvažovala ani pomyslet.

Vážně jsme s Vládaném prožili neuvěřitelně krásné roky. Náš první byt, menší než nákladní výtah v tomto domě… milování v telefonní budce tehdy po koncertě Nazareth v Budapešti… anebo jak jsme za prudkého lijáku přehrabovali popelnice a hledali omylem vyhozený klíček k hrací skříňce, bez jejíhož zvuku Šimon nedokázal usnout…

To všechno nebylo nic?

„Je to moc zlé?“ zeptala se Magdaléna a podala mi svůj kapesník.

Nejhorší, co mě kdy potkalo! chtělo se mi zaječet. Místo toho jsem bravurně zalhala: „Ale ne, já jsem v pohodě… jen Šimon to snáší těžko…“

„Nediv se, vždycky na Vladanovi visel.“

„Ale proč nevisí taky trochu na mně… vždyť já jsem přece foukala všechna rozbitá kolena, zaháněla noční můry, stříhala nehty na nohou, prala páchnoucí propocené dresy a rozvazovala umolousané tkaničky od kopaček zubama…“

„Měla by sis odpočinout,“ řekla moje sestra.

Lékařka propagující odpočinek jako zázračný všelék hojící nemoci duše i těla.

„Odpočinout?! Myslíš něco jako vylézt si na blahovičník a cpát se eukalyptovým listím jako ti věčně zdrogovaní koalové?“ pitvořila jsem se.

Jo, jo… tak něco…,“ nervózně se zavrtěla na židli a nehtem soustředěně ryla do igelitového ubrusu. „Marie, dává ti Vladan vůbec nějaké peníze?“

Finanční záležitosti byly pro Magdalénu daleko intimnější téma než velikost genitálií, hustota stolice či frekvence pohlavního styku. Chápala jsem, jaké přemáhání ji dotaz musel stát.

„Technické záležitosti rozchodu jsme ještě neřešili…,“ odvětila jsem co nejmírněji.

„Kam jsi dala svůj zdravý rozum?!“ téměř zaštkala Magda. „Najdu ti dobrého právníka a u soudu to Vladanovi spočítáme… bude platit, to se neboj!“

„Ale já se přece nechci rozvádět!“ rozpálila jsem ji doběla.

„Ještě mi řekni, že bys ho vzala zpátky!“

„Vzala,“ špitla jsem a sledovala sestru v hrůze, že ji budu mít na svědomí.

„Marie,“ lkala rozrušeným hlasem Magdaléna, „vždyť ty daleko víc než právníka potřebuješ psychiatra!“

V hloubi duše jsem s ní souhlasila…

22.

„Maminko, zítra budu moct přijít až k večeru, vracím se do práce,“ pokoušela jsem se svoji matku připravit na nejhorší.

„Hmm… do práce…,“ opakovala po mně bezbarvým hlasem, „ale ráno přijdeš, že? Víš, že nemůžu být sama…“

Aúúúúú!

„Ráno nepřijdu, to budu v práci…“

„Tak ty ráno nepřijdeš?! To mě tady necháš samotnou?!“ zděšeně zvolala a bezmocně máchala rukama ve vzduchu.

„To zvládneš, podívej, jídlo jsem ti připravila na celý den, budeš se koukat na televizi, neboj, to uteče,“ snažila jsem se ji upokojit.

„Nebudu jíst!“ křikla bojovně.

„Maminko, proč mi to děláš?“

„Nebudu jíst… nebudu a nebudu!“ šermovala zaťatýma pěstičkama.

„Dělej, jak myslíš,“ odvětila jsem vyčerpaně, vyskládala na stůl kastrůlky s obědem, misku ovoce a sáček s loupáčky.

Jediným pohybem smetla vše na zem.

Proč já ji vlastně nestrčila do domova důchodců?!

Dělala jsem, že spoušť nevidím, a chladně se rozloučila: „Ahoj… přijdu zítra…“

„Ráno?“ opáčila nevinně moje matka.

23.

První den pracovního procesu.

Natálie ráno projevila nesouhlas s nástupem do mateřské školy dokonale napodobeným epileptickým záchvatem, Šimon už ani neodpověděl na pozdrav a žáček ve třetí lavici se pozvracel uprostřed projevu ministra školství (sotva si lze však zmíněný projev a žaludeční nevolnost dávat do souvislosti).

Již o půl deváté jsem přemítala, zda by profese uklízečky veřejných záchodků pro mě přece jen nebyla vhodnější…

Po obědě, který prozíravé pracovnice školní jídelny připravily již na 9.30 hod., jsem absolvovala pedagogickou poradu. Nejpřínosnější věta zněla: „Vítám vás v novém školním roce a přeji dobré nervy.“ Zbývajících tři sta šedesát sedm vyřčených vět bylo zcela zbytečných.

Krátce po poledni jsem vyzvedla uraženou dceru ze školky. Tvářila se tak krvelačně, že okolní rodiče pochybovali, jestli jsem vůbec její matka.

Pokusila jsem se učinit smířlivý krok: „Beruško, půjdeme teď do obchůdku a vybereš si nějaké mlsání…“

„Hmm…,“ zabručela, čímž mi zřetelně dala najevo, že ji si tak snadno nekoupím.

V supermarketu požádala o žvýkačky. Vše se zdálo být v pořádku do okamžiku, než na ně ukázala prstem. Jak vysvětlit čtyřletému dítěti, že balíček prezervativů v lákavém obalu je (navzdory jahodovému aroma) uvnitř chuti mdlé?

Její vřískot posléze zastavil dopravu na čtyřech křižovatkách.

Proč já jsem vlastně měla děti? Nějak si nemohu vzpomenout…

24.

V úterý odpoledne telefonovala Magda, že mi dojednala schůzku se svou přítelkyní, mimochodem doktorkou v oboru psychiatrie.

„Na kdy?“ zeptala jsem se věcně.

„Na 16. září.“

„Myslíš, že vydržím bez odborné pomoci ještě celých čtrnáct dní?“ otázala jsem se sarkasticky.

„Promiň, Marie, ale dřív to opravdu nešlo,“ dušovala se sestra.

Měla bych se podívat do Domácího lékaře, jestli absolutní absence smyslu pro humor není počáteční symptom nějaké vážné duševní úchylky…

Jen co jsem zavěsila, zazvonil telefon znovu.

„Nedělej si starosti, půjdu tam,“ řekla jsem do sluchátka.

„Cože?!“ vyjekl Vladan.

Musela jsem se posadit.

„Já myslela, že je to Magda…, promiň…,“ blekotala jsem a kolena mi vibrovala.

„Jak se ti vede?“

„Ujde to…, ale asi nevoláš, aby ses zeptal, jak se daří, ne?“

„Ne. Vlastně taky… hlavně jsem tě chtěl pozvat na večeři,“ děl poněkud nesouvisle.

Na večeři! Vladan!

Kdyby mě pozval Richard Geře, připadalo by mi to přirozenější…

„Máš zítra čas?“ zeptal se.

„Ne, zítra už něco mám, ale v pátek bych mohla.“

„Nedělej drahoty, Marie!“ pravil vážně můj choť. „Co ty bys prosím tě mohla mít večer za program?!“

Konečně jsem ho zase poznávala.

„Opravdu předpokládáš, že když jsem posledních pět let nebyla venku po osmnácté hodině, že to tak bude stále?“ zasmála jsem se.

„Tak dobře, hned se nedurdi… v pátek se pro tebe zastavím, aspoň se uvidím s dětma,“ řekl a zavěsil.

25.

Je to zvláštní, řadu let jsem nevytáhla paty z domu bez soustavy nákupních tašek, a jakmile mě opustí manžel, mám domluvené dvě schůzky v jednom týdnu, přemítala jsem s hlavou vyvrácenou dozadu.

„Není ta voda moc studená?“ zeptala se kadeřnice.

„Ani ne,“ odvětila jsem a zuby mi drkotaly.

„Jaký střih si budete přát?“

„No, já bych si to představovala tady nad čelem kratší, ale tady naopak nechat delší, celé rovnoměrně sestříhat, sčesat dopředu, tady nadýchané a hlavně aby z toho nevznikla taková ta helma, jestli mi rozumíte…,“ vychrlila jsem nacvičený monolog a prsty si přitom ťukala na hlavu ze všech stran.

„Můžete mi to říct ještě jednou?“ mile se usmála. Až na to, že si okusovala nehty, zdála se být celkem v klidu.

Zopakovala jsem předchozí projev včetně doprovodné gestikulace.

Dívala se nechápavě.

„Jestli vám to pomůže,“ ozvala jsem se nesměle, „takový účes má Lois Leynová ze Supermana.“

„Nic už neříkejte!“ vyhrkla a chňapla po nůžkách.

Zatrnulo mi. To vždycky používají tak velké nůžky?

„Možná bude stačit, když vlasy vzadu zarovnáte…,“ náhle jsem ztratila odvahu.

Potutelně se culila do zrcadla: „Kdepak, přesně chápu, co máte na mysli…“

Příliš mne neuklidnila.

„Nebojte se,“ správně vyhodnotila moje pocity a několikrát na mne mrkla.

Nebo to byl tik?

Ještě nikdy jsem neviděla padat prameny vlasů tak rychle k zemi.

Kadeřnice zvesela zanotovala úryvek jakési melodie.

Stříhali dohola malého chlapečka…, poznala jsem chronicky známou píseň.

„Víte,“ špitla rozjařeně, „Supermana, toho já sleduji pravidelně…“

Ohleduplnější vůči nevinným spoluobčanům by zajisté bylo počkat, až se setmí, a teprve potom vyrazit k domovu, ale já opravdu neměla tolik času!

Nakonec cesta proběhla vcelku hladce. (Asi pět dětí se při pohledu na můj účes rozplakalo, tři výrostci se dusili smíchy, jedna stará babka si uplivla a Natálie šla ze školky deset kroků za mnou.)

Doma jsem si vlasy umyla a děkovala Bohu, že mne takto nespatřil Šimon.

Koukla jsem se do zrcadla. Zdálo se, že mám na hlavě spoustu natáček a vůbec žádné vlasy! Jen nepodléhat panice, okřikla jsem se v duchu.

Do setkání s nakladatelem zbývaly ještě celé tři hodiny. Rozhodla jsem se je strávit odpočinkem a usilovnou prací na svém zevnějšku.

Naplácala jsem si na obličej centimetrovou vrstvu pleťové masky, nasadila nevzhledné brýle, bez kterých přečtu už snad jen metr vysoká písmena na reklamních poutačích, a vlezla si s dva roky starým číslem časopisu Vlasta do vany.

„Mami!“ zaječela Natálka.

Nestihla jsem přečíst ani titulek prvního článku!

Přiřítila se do koupelny, překlopila kbelík, pohodlně se na něj usadila a bradičku si opřela o okraj vany. Vyčkávavě na mě hleděla.

No dobře, číst si tedy nebudu…

„Copak je? Chceš si povídat?“ zeptala jsem se a odložila časopis.

Horlivě přikyvovala a pocákala mi brýle pěnou.

Ozval se zvonek u dveří.

Jakmile vlezu do vany nebo dosednu na záchodové prkýnko, pravidelně někdo zazvoní, takže mne to nikterak nepřekvapilo.

Hbitě jsem se nasoukala do županu a nechávala za sebou mokré šlápoty.

V předsíni jsem překročila haldu špinavého prádla, co jsem odpoledne donesla od matky. Dnes prát nebudu, to tedy ne, ušklíbla jsem se a otevřela dveře.

Sotva padesátiletý, lehce připlešatělý muž s diplomatickým kufříkem polekaně uskočil.

„To jste ještě neviděl mokrou ženskou v županu, natáčkách, s pleťovou maskou a brýlemi od pěny do koupele?“ otázala jsem se zvesela.

Dobře vím, jak jednat s podomními prodejci, pojišťovacími agenty a náboženskými fanatiky pochybných církví.

Několikrát otevřel pusu na prázdno, div že nepolkl zubní protézu.

Hluchoněmý obchodní zástupce? Tak to mi nějak nesedělo…

„Co si pře-je-te?“ Málem jsem si při vzorově zřetelné artikulaci vykloubila sanici.

„Já… já… totiž…“

Obsah jeho sdělení mi prozatím nic neříkal, ale jistou úlevu jsem pocítila. Hluchoněmý nebyl.

Na podlaze se tvořila malá jezírka a nohy mě zábly. Večer budu kýchat…

Začínala jsem ztrácet trpělivost: „Promiňte, nemám čas tady jen tak postávat… mohl byste mi laskavě sdělit důvod vaší návštěvy?“

„Já jsem inženýr Čeněk Popil… z nakladatelství Margot.“

Teď jsem pro změnu přišla o řeč já…

Slastná vidina mé první knihy se rozplývala.

„Promiňte, po… pojďte dál,“ konečně jsem vykoktala.

„Nechtěl jsem vás takhle přepadnout, ale bohužel mi něco přišlo do dnešní schůzky a vaše číslo jsem v telefonním seznamu nenašel,“ omlouval se, vstoupil do předsíně, hladce uklouznul na kalužince vody a padl obličejem přímo do kupky špinavých matčiných podvlékaček.

Pomáhala jsem mu na nohy a Natálie si vetřelce měřila nedůvěřivým pohledem.

„Pozdrav přece,“ vybídla jsem ji.

„Dobrý den,“ řekla zdvořile a hned jedním dechem mi položila otázku: „Kdo je ten škaredý pán, mami?“

„Můžeme se domluvit na jindy,“ špitl nakladatel.

„Toho si nevšímejte,“ pravila jsem s vědomím, že pokud se nedohodneme dnes, vícekrát ho neuvidím.

„Posaďte se,“ máchla jsem směrem ke kuchyňskému koutu a odhrnula hrníčky od kakaa, co na stole zbyly od snídaně. Hadrem jsem přetřela igelitový ubrus. Kousek džemu spadl panu Popilovi na kalhoty. Dělala jsem, že to nevidím.

„Na té židli bydlí tatínek!“ zapištěla Natálie, sotva vyděšený nakladatel dosedl.

Nervózně jsem se zazubila.

Sedl si na protější židli.

„Na té židli bydlí bráška!“ znovu se ozvala.

„Víte co? Sedněte si raději sem, tahleta židle je moje,“ šeptla jsem ve snaze nevyprovokovat dceru k obvyklému záchvatu.

„Dáte si kávu?“

Neschopen slova, přikývl.

Uvědomila jsem si, že došel cukr.

„Sladíte?“ zeptala jsem se a horečnatě uvažovala, co udělám, když odpoví kladně.

„Ne, děkuji.“

Trochu jsem pookřála.

„Rád bych s vámi v rychlosti probral některé podrobnosti případné smlouvy…“

„Mami, já chci palačinky…, slíbilas, že dnes uděláš palačinky,“ dotírala Natálie.

„Jen povídejte,“ řekla jsem nenuceně,, já vás poslouchám…“

„…některé podrobnosti případné smlouvy, jako je počet výtisků, autorský honorář a především…“

„Bolí mě bšíško!“ vykřikla Natálka a odběhla.

Využila jsem nepřítomnosti dcery a vyhrkla:, Abych řekla pravdu, ani mi nezáleží na počtu výtisků a výši honoráře, jediné, co si přeji, je, aby kniha co nejdříve vyšla.“

Seschlá pleťová maska mi stahovala obličej do divoké grimasy.

„Pak už je tady jediný problém, a to, zda chystáte v budoucnu i další romány… naše nakladatelství hledá, abych tak řekl, nadějného autora pro trvalou spolupráci…“

Natálie se vrátila s nočníkem. Beze studu na něj usedla, zbrunátněla, vydala nepopsatelný zvuk a radostně zvolala: „Mám průjem, mám průjem!“

Celé představení provázel puch rozšlápnutého kravince.

„Ano, právě na něčem pracuji,“ odvětila jsem a popadla nočník. „Okamžik!“

Vylila jsem obsah nočníku do záchodové mísy a slyšela cinknout svoje brýle. Ne, tam tedy sahat nehodlám, pomyslela jsem si a spláchla.

Brýle tam zůstaly.

„Já přece jen raději půjdu,“ překvapil mne nakladatel za zády.

Zamaskovat horní končetinu po loket vraženou v záchodové míse je zhola nemožné.

Narovnala jsem se: „Tak na shledanou, ruku vám podávat nebudu…“

Křečovitě se pousmál.

Jen naprostý idiot by mi nabídl smlouvu po takovém seznámení…

„Na shledanou,“ obřadně kývl pan Popil, „smlouvu pošleme do čtrnácti dnů.“

26.

Druhého dne jsem plna odhodlání dobýt literární nebe nesla svoji povídku Morální profil Břetislava Labáčka na poštu, abych ji odeslala do časopisu Karikatury.

Neklidně jsem postávala ve frontě u přepážky a jen doufala, že mě odhodlání nepřejde dříve, než se dostanu na řadu.

Pozvolna ubíhající čas jsem zabíjela pozorováním lidí kolem.

Nesmírně mě zaujala obří květovaná zadnice dámy přede mnou. Navodila ve mně příjemný pocit, že jsem vlastně docela štíhlá.

Žena se nečekaně otočila.

Téměř jistě jsem věděla, že jsem nelichotivé komentáře na její tělesnou schránku vedla pouze v duchu. Pravda je, že mi občas nějaké to nevhodné slůvko uklouzne, ale dnes jsem skutečně měla situaci pod kontrolou…

„Dobrý den, paní Smoková,“ pozdravem přerušila tok mých myšlenek.

„Ááá… dobrý den,“ oddechla jsem si. Korpulentní dáma byla Šimonova třídní učitelka.

„Šimon je ještě stále nemocný?“ otázala se.

Strnula jsem.

Bohužel nebylo možné si dotaz vysvětlit jinak, než že můj syn chodí za školu.

„Zítra přijde,“ odvětila jsem s dobře hraným klidem.

Sebeovládání bych mohla vyučovat ve večerních kurzech pro pokročilé.

Učitelka se naklonila (asi aby mohla lépe prskat do mého obličeje) a spiklenecky kvokala: „Slyšela jsem, že taky učíte…, my kantorky bychom měly držet při sobě, nemyslíte?“

Ovanul mě její dech, podobný zápachu zkažených vajec. Čistě z pudu sebezáchovy jsem couvla, ale pevně mě uchopila za paži.

„Rozpad rodiny je pro každé dítě trauma, nemáte se zač stydět,“ pokračovala.

„Nechápu, co máte na mysli,“ řekla jsem zdvořile, i když bych nejraději zmizela. Ale zkuste opustit místnost, máte-li ruku ve svěráku…

Všimla jsem si, že náš rozhovor vzbudil pozornost dalších nejméně osmi lidí, převážně důchodového věku. Stáli s vykulenýma očima a čekali na příležitost zapojit se do hovoru. Dva z nich byli z našeho domu. O popularitu mám tedy postaráno.

Právě když jsem otevírala ústa, abych učitelce pověděla něco opravdu hrubého, zachránila mě dívka za přepážkou: „Paní, jste na řadě!“

Zástup lidí se zavlnil, neodbytná pedagožka uvolnila moji odkrvenou paži a jen velmi nerada se obrátila k okýnku: „Mám tady mít doporučený dopis…“

„Tak to musíte k přepážce číslo tři.“

„Pff!“ odfrkla a s funěním přemístila své zpocené, neforemné tělo na konec sousední fronty.

Nedělit nás skleněná tabule, určitě bych pracovnici pošty políbila…

Když jsem dorazila domů, Šimon byl v dětském pokoji.

Vstoupila jsem dovnitř bez ucelené představy, jak budu situaci řešit. Jediné jsem věděla jistě: ať Šimon provádí cokoliv, není viník, ale oběť. To Vladan by zasloužil napráskat!

„Šimone, nechceš mi něco říct?“ začala jsem stupidním dotazem.

Pohlédl na mě nepřítomným zrakem.

Ještě aby tak bral drogy!

Rozhlédla jsem se po pokoji. Na stole byla hromádka učebnic a neobalených sešitů. Minulý týden tedy ve škole byl…

Nezlobím se na tebe,“ řekla jsem a vylovila ze štosu pomůcek žákovskou knížku, „ale mrzí mě, že mi nedůvěřuješ. Omluvenku ti napíšu do dnešního data, jen mi musíš říct od kdy…“

„Od šestého,“ zahuhlal se sklopenou hlavou.

„Promluvit si můžeme, kdykoliv budeš chtít,“ navrhla jsem a pohladila ho po vlasech. Neodtáhl se, hlavu však nechal skloněnou.

Dala bych část svého života za možnost se mu přiblížit…

Když jsem zavírala dveře pokojíčku, tiše se ozval: „Mami?“

Srdce se mi roztančilo radostí.

„Ano?“

„Děkuju ti…“

27.

V pátek odpoledne jsem navštívila obchůdek s luxusním spodním prádlem a v bezbřehé naivitě doma na sebe navlékla stahovací korzet, který mi měl ubrat deset kilo i roků, jak tvrdila prodavačka, zjevně trpící anorexií. Samozřejmě mi zapomněla sdělit, že pokud chci docílit kýženého efektu, musím nejdříve podstoupit vyoperování žeber a možná i některých vnitřností.

Po deseti minutách v korzetu jsem začala pociťovat podivnou malátnost způsobenou pravděpodobně nedostatkem kyslíku. Pevná tkanina mi nedovolovala dýchat jinak než velmi, velmi povrchně.

Rozhodla jsem se tyto příznaky nevnímat a přetáhla si přes hlavu černé úpletové šaty. Naposledy jsem v nich tančila s Vladanovým šéfem na podnikovém večírku rock-and-roll tak divoce, že jsem dostala nejméně čtyři nabídky k erotickým dobrodružstvím. Svodům jsem odolala a už si nepamatuji, zda z morálních důvodů, anebo čistě prozaicky proto, že jsem byla ve druhém měsíci těhotenství s Natálií.

Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Pokud bych dnes způsobila v těchto šatech nějaký rozruch, byl by jistě zcela jiného původu. Musela jsem si přiznat, že jsem přitažlivá asi jako Věstonická venuše navlečená do bordelového prádélka…

Rychle jsem se svlékla, švy na šatech praskaly. Uvolnila jsem korzet, zhluboka se několikrát nadechla a zaznamenala, že mozek se opět začíná okysličovat. Již při smyslech jsem se nasoukala do dlouhé černé sukně s volnou saténovou halenou.

Ještě když jsem pracně dotvářela střapatý účes, nakoukl do koupelny syn: „Mami, nemohla bys tátovi říct, že nejsem doma?“

„Tomu by asi nevěřil, ale jestli nechceš, nemusíš s ním mluvit…“

„Vážně?“ úlevně vydechl Šimon.

V krku mě zašimralo dojetím. Trochu násilně jsem si odkašlala.

„Neboj, táta stejně ztratí řeč, jen co si všimne, že mám účes jako vydra…“

„Náhodou takhle vypadáš líp,“ oponoval. Zdálo se, že to myslí vážně.

Právě když jsem se chystala poděkovat, zazvonil zvonek u domovních dveří. Vyslala jsem k Šimonovi docela zdařilou napodobeninu úsměvu a povzbudivě mu stiskla paži.

K domácímu telefonu jsem se šinula pomalu jako člověk těžce postižený dyskinézou.

„Halóó!“ zařvala jsem do sluchátka daleko hlasitěji, než bylo nutné.

„Tady Vladan…, nebylo by lepší, kdybych počkal dole?“

„Nebylo,“ odvětila jsem a zmáčkla bzučák.

Jen se pojď pozdravit s dětma, srabe! ulevila jsem si v duchu a hned se cítila lépe. „Šimone, hlavu vzhůru… táta má možná větší trému než ty.“

V zámku to zašramotilo…

Otevřít si vlastním klíčem mi připadalo jako nebetyčná drzost.

Vladan vstoupil do předsíně.

Trapné ticho přerušila Natálka. „Tatí! Tatí!“ zaječela a skočila mu do náruče.

Jestli se teď rozbrečím, tak si to nikdy neodpustím…

Šimon se nenápadně vytratil.

„Co je mu?“ poněkud tupě se otázal Vladan.

„Hádej…,“ odvětila jsem neúmyslně jedovatým tónem.

Natálie táhla za ruku Vládaná do kuchyně. Ani neprotestoval.

„Dáš si něco?“ zeptala jsem se společensky. Jediná láhev v lednici obsahovala asi tři čtvrtě litru mléka.

„No, jestli máš pivo, docela bych si dal,“ pravil Vladan nenuceně.

Jeho samolibost mě popudila.

„Pivo nemám!“

„Tak nic,“ protáhl otráveně obličej.

Málem jsem mu připomněla, že už tady nebydlí.

„Půjdeme?“ sundal Natálku z klína.

„Jak chceš…, ale rozluč se taky se Šimonem…“

„Šimon každej večer brečí,“ vybrebentila Natálka bratrovo tajemství. Neznala jsem ho ani já, ale dalo se tušit.

V čínské restauraci na rohu naší ulice bylo dost plno. Už jsem se viděla, jak ve vysokých podpatcích škobrtám tři kroky za Vladanem od jednoho pohostinského zařízení k druhému a toužím aspoň po místečku na baru, když Vladan zkušeně zahlaholil: „Dobrý večer, máme tady rezervaci na jméno Smok…“

Říci, že mne překvapil, by ani zdaleka nevystihlo můj úžas. Mladá, zamračená servírka nás usadila ke stolu pro dva.

Cítila jsem, že se mě zmocňuje obvyklý třas, většinou končící revolucí ve střevech. Zatímco Vladan líčil nudnou historku ze zaměstnání, nahmatala jsem pod stolkem kabelku a vylovila z ní dvě tabletky Carbocitu.

Minerálku nám donesla dívka právě včas. Měla jsem plnou pusu živočišného uhlí a každou chvíli hrozilo, že se pozvracím.

„Co si dáš?“ zeptal se.

Teprve teď jsem si uvědomila, že už několik minut schovávám svůj obličej za jídelní lístek.

Přečetla jsem první název, který mi padl do oka.

„Ale to je moučník,“ pravila servírka pobaveně.

Buďto nelogicky žárlím na všechna ženská mláďata, co přišla na svět tak o patnáct šestnáct let později než já, nebo je ta dívka povýšená a drzá.

„Můžu ti vybrat sám?“ přispěchal mi na pomoc Vladan.

Vděčně jsem přikývla.

„Ta holka je ale protivná, co?“ usmál se, když jsme osaměli.

Připomnělo mi to staré časy a musela jsem se maximálně ovládat, abych neprozradila, jak moc se mi stýská, jak je můj život bez něho šedivý a pustý…

„Sluší ti to,“ pomrkával šibalsky. „To kvůli mně? Nový účes… nové šaty?“

„Tahle halenka je starší než tvoje nová partnerka,“ rýpla jsem si, abych zamaskovala radost z pochvaly. „Zato ty jsi nějak sešel…, nebo jsi ztratil holicí strojek?“

„Mám vousy úmyslně,“ pravil pyšně. „To se teď nosí, nedbalá elegance, chápeš?“

Zdál se mi elegantní jak čisticí kartáče kropícího vozu. „Říká kdo?“ zeptala jsem se zcela zbytečně.

„Terezka…, ale můj názor je totožný.“

Áááá tak tedy Terezka! Až si Šimon donese domů zase nějakého hlodavce, budu vědět, jak ho pojmenovat…

Dopila jsem první sklenku vína. Tváře mi planuly a hlava byla náhle lehká…

Vladan pohotově nalil.

„Abych se neskácela pod stůl,“ zaprotestovala jsem.

Nervózně se zašklebil. „Měli bychom probrat nějaké organizační záležitosti, nemyslíš?“

Souhlasně jsem kývala. Iluze, že jsme si s manželem vyšli na večeři a vše je v pořádku, se rozplynula.

„Tak začni,“ vybídla jsem ho klidně. „Určitě to máš promyšlené do nejmenšího detailu…“

„Především ti musím oznámit, že jsem v pondělí podal žádost o rozvod.“

Stiskla jsem pevně zuby. Přece jen jsem si měla vzít ty léky pro uklidnění, co mi předepsala Magda, napadlo mě.

„To jsem čekala,“ zalhala jsem.

Není to perverze, hrát si s mojí přecitlivělou, labilní povahou na silačku?

Jsem rád, že to takhle bereš,“ oddechl si Vladan. „Víš, byl to Terezčin nápad. Prý se tak líp oprostím od minulosti a ty budeš mít víc prostoru začít nový život…“

„A co si myslíš ty?“ zaútočila jsem. Jeho přemoudřelá Terezka mi začínala příšerně lézt na nervy.

„Vlastně to samé, jen bych to nedokázal tak dobře zformulovat,“ surově předváděl svoji zamilovanost.

„Kdy si přestěhuješ pracovnu?“ otázala jsem se věcně.

„Proč? Nějak ti tam zavazí?“

„Možná se budeš divit, ale zavazí. Mám s tím pokojíkem určité plány,“ pravila jsem co nejtajemněji. Ve skutečnosti jsem kumbál slíbila Šimonovi.

Vladan nedokázal zakrýt rozmrzelost.

„Terezka dostala byt od rodičů, má jen dva pokoje… nemůžu si tam přitáhnout pracovnu…“

Moje podezření se potvrdilo. Zešílel!

„Tak to rýsovací prkno prodej nebo spal…,“ navrhla jsem. „Možná už jsi zapomněl, ale náš byt je taky dvoupokojový…“

„Ale zůstane ti celý!“ vyhrkl neomaleně.

„Asi proto, že jsme ho koupili za peníze z dědictví po mém otci, nemyslíš?“

Podíval se na mě utrápeně. „Tak dobře, já si to odvezu…“

„Díky,“ řekla jsem a stiskla mu dlaň. Měla jsem pocit, že si vzal větší sousto, než je schopen pozřít, ale za nic na světě by to nepřiznal.

„Tak se napijem, ne?“ zvolal tónem špatně imitujícím veselí.

Nedokázala jsem mu odporovat. Obrátila jsem do sebe skleničku.

Láhev už byla prázdná.

Servírka přicházela jako na zavolanou. Položila před nás velké talíře s večeří a otráveně přijala další objednávku.

Pokusila jsem se přinutit k jídlu.

Plánování rozvodu je sice poněkud drsná odtučňovací kůra, ale nadmíru spolehlivá… Odstrčila jsem téměř netknutou večeři.

„Vím, že bych ti to neměl říkat,“ děl můj smyslů zbavený manžel, „ale neuvěřitelně jsem omládl, to dlouhé manželství, rodina, stereotyp… všechno mě příšerně svazovalo…“

„Tak to bys mi opravdu neměl říkat.“

„Myslel jsem, že mě třeba líp pochopíš,“ zakňoural.

Byla jsem to já, kdo ho naučil měnit si spodní prádlo každý den, používat ústní vodu a neejakulovat tři sekundy po vniknutí… Jak se mám těšit z toho, že chytil druhý dech a už mě nepotřebuje?

Zželelo se mi jeho smutných očí: „Vždyť já tě docela chápu…“

28.

Byla neděle večer, seděla jsem v županu a pantoflích v kuchyni a dělala si přípravy na vyučování.

Děti byly nezvykle potichu. Doufala jsem, že se navzájem nezamordovaly.

Ozvalo se táhlé, neodbytné zvonění.

Neochotně jsem otevřela dveře.

„Překvapení!“ zakřičela Magdaléna s Karlem. Abych byla přesná, sestra opravdu křikla, leč švagr spíše zakuňkal.

Pozvala jsem je dovnitř, přijala láhev vína, kytici a úhledný balíček. Teprve pak mi došlo, že mám zítra narozeniny. Osmatřicet, na tom vážně už není nic ke slavení…

Rozbalila jsem dárek.

„Mysleli jsme, když tak ráda čteš,“ pravila Magda spokojeně, „že by ti knihy mohly pomoct překonat to nejtěžší období…“

„Osud mě má rád,“ přednášela jsem nahlas tituly knih, „Zítra vyjde slunce, Milostná strategie…“

Někde byl snad výprodej brakové literatury?

„Děkuju,“ špitla jsem rozpačitě.

Lip by udělali, kdyby mi koupili vibrátor…

29.

Neklidně jsem postávala v čekárně soukromé ordinace Jitřenky Smutné, doktorky psychiatrie.

Čekárna byla zřízena na chodbě v malém výklenku za schodištěm; tvořilo ji šest židlí, z nichž ani dvě nebyly stejné. Jen zlatá cedulka na polstrovaných dveřích zpochybňovala moji utkvělou představu, že jsem omylem dorazila do vetešnictví.

Bylo sedmnáct minut po čtrnácté hodině, když se masivní, koženkou potažené dveře otevřely a stanula v nich útlá, plavovlasá žena. Jelikož nebyla oděna v bílý plášť, považovala jsem ji za pacientku. Ostatně, kdo by očekával psychiatra v černých kožených kalhotách, kostkované košili a džínové vestičce, na jejíž klopě se skví fosforeskující nápis Všichni jsou blázni, jen já jsem letadlo!

Poněkud vyvedená z míry počátečním nedorozuměním, usadila jsem se do moly prožraného plyšového křesla. Vonná tyčinka na stolku vytrvale čadila a zamořovala místnost nesnesitelným zápachem.

„Tak povídejte,“ vybídla mě Jitřenka.

Tušila jsem, že Magda ji ochotně zahltila všemi podrobnostmi z mého soukromého života, nebylo tedy co povídat.

Povzbudivě se na mne usmívala. Byl to snad projev nedůvěry, že mi ten úsměv připomínal křeč pacienta postiženého mozkovou mrtvicí?

„No co, dáme si kávu…,“ řekla, padla na kolena a vylovila zpod skříně prodlužovací šňůru k elektrickému vařiči.

Zazvonil telefon.

Otočila se ke mně zády a ostře odsekávala do sluchátka: „Ne. Nepřipadá v úvahu. To v žádném případě! Řekla jsem ne!“

Zavěsila, ale ještě několik vteřin se nehýbala a strnule zírala na telefonní aparát. Když už jsem si začínala myslet, že na mě zapomněla, pravila lakonicky: „Můj exmanžel, omlouvám se…Kde jsme to skončily?“

Skončily? Vždyť jsme vůbec nezačaly!

„Aha! To kafe!“ uvědomila si a strčila nos do půlkilové dózy.

„Momentík vydržte, káva došla, hned jsem zpět…“

Nevěřícně jsem na ni zírala a nedokázala se zorientovat. Jedno bylo jisté. Buďto zhruba padesátiletá doktorka psychiatrie jezdí na motorce, nebo si s sebou brala helmu místo nákupní tašky…

Vrátila se během deseti minut. Pod paží držela pytlík s kávou a láhev rumu. Nohou za sebou přibouchla dveře a zazubila se: ,,Nevím jak vy, ale já se léčím z každého rozhovoru se svým bývalým…“

„A pomáhá to?“ vzbudila můj zájem.

„Nepatrně,“ zahihňala se. „Předpokládám, že teď uvažujete, kdo z nás dvou potřebuje psychiatra naléhavěji…“

Překvapeně jsem přitakala.

,,Něco vám prozradím. V našem oboru je to vždycky tak trochu sporné,“ znovu se zahihňala.

Pomalu jsem začínala nabývat dojmu, že pokud mi někdo může pomoci, pak to bude jedině Jitřenka Smutná…

„Víte,“ osmělila jsem se konečně, „já jsem vlastně přišla hlavně kvůli synovi. Myslím, že manželův odchod snáší opravdu velice těžce, a já nevím, jak mu situaci ulehčit.“

„Společně to dokážeme, nemějte obavy,“ řekla tónem nedovolujícím odpor. „Vyhledala jste pomoc a už to je víc, než udělá většina rodičů. Váš syn má štěstí, že jste jeho matka.“

Ráda jsem jejím povzbudivým slovům uvěřila.

30.

Bilance na sklonku října nedopadla nejlépe. Octla jsem se takřka bez peněz (plat učitelky na základní škole by leckomu nestačil ani jako kapesné) a děti potřebovaly vybavit na zimu. Byla jsem bez víry ve vlastní schopnosti, neboť doposud nedošla slíbená smlouva z nakladatelství Margot a nový román ustrnul kdesi v období prenatálním. Do bytu své matky jsem střídavě volala zámečníky, hasiče a lékařskou pohotovost. A k dovršení všeho zlého sepsali rozhořčení nájemníci z našeho domu petici s návrhem na matčino vystěhování z důvodu společenské nebezpečnosti. Pravda je, že demonstrativně podpálila vlastní byt…, ale výraz společenská nebezpečnost se mi zdál přece jenom značně přehnaný.

Počátkem listopadu si Vladan poněkud neochotně odstěhoval nábytek z pracovny a rovněž neochotně mi věnoval menší finanční obnos pro děti na Vánoce.

Šimon si vybral do svého nového pokojíku pár kusů nábytku. Překvapilo mne, jak jsem navzdory svému pokročilému věku naivní. Očekávala jsem, že když člověk zakoupí skříň a psací stůl, dovezou mu skříň a psací stůl. Krutý omyl. Ještě v šoku jsem podepsala převzetí tří plochých krabic, z nichž ani jedna nepřipomínala součást nábytku. Kdyby mě v obchodě upozornili, že zboží dodají v polotovarech, asi bych o koupi ještě popřemýšlela.

Teď jsem ale seděla v prázdném pokojíku na zemi, studovala pečlivě vypracovaný návod v šesti cizích jazycích a neměla daleko k hysterii.

„No tak, mami,“ naléhal Šimon, „kam bude patřit tohle prkýnko?“

Kdybych si nebyla jistá, že se pokoušíme sestavit skříň, dala bych krk za to, že zmíněné prkýnko je kuchyňský vál.

„Já nevím,“ přiznala jsem synovi drsnou skutečnost, že ani rodič neví všechno.

„Takhle to nikdy nesestavíme!“

„Sestavíme, neboj. Bude nám to trvat možná o něco déle, ale sestavíme…,“ pravila jsem moudře a jen doufala, že to o něco déle se nebude počítat na desetiletí.

„Táta by to měl za chvíli,“ zkušeně ťal do nejcitlivějšího místa.

„Máš pravdu,“ zachovala jsem se přesně dle rady svého psychiatra, „ale táta tady není, takže nám nezbývá, než abychom si poradili sami.“

Konečně se mi podařilo najít ten správný otvor pro veliký šroub. Zaplavila mne vlna optimismu.

„Podívej, skříň už máme skoro hotovou…“

„Vždyť je to jen deska s dvířky!“ zvolal Šimon už skoro plačtivě.

„To taky bylo na celé skříni to nejtěžší,“ přesvědčovala jsem sama sebe.

„Seš hrozná! Proto táta odešel!“ zaječel Šimon a hlasitě se rozplakal.

Jitřenka Smutná by si potěšeně zamnula ruce, že se mu báječně podařilo dostat ze sebe negativní emoce. Já si ruce nemnula.

„Nesahej na mě!“ zavzlykal.

To si opravdu myslí, že Vladan pláchnul, protože neumím vyměnit pytlík do vysavače nebo zkompletovat mlýnek na mák?!

„Šimone, mě taky bolí, že už s námi tatínek nebydlí, ale jedno vím jistě. Má vás, tebe a Natálku, moc rád. Na tom se nic nezměnilo…“

Utřel si slzy a zkoumavě na mě pohlédl: „Ty by ses na nás nikdy nevykašlala, že ne?“

„Nikdy, to mi věř.“

Přitiskl se ke mně, jak už to neudělal řadu let.

„To přejde… zase to bude dobré…,“ šeptala jsem a hladila ho po vlasech. Bradu měl ve výši mých ramen, ani jsem nepostřehla, kdy tak vyrostl.

„Mami?“

„Ano?“

„Promiň, nemyslel jsem to tak,“ zamumlal.

,,Já vím.“

Vlepila jsem mu mlaskavou pusu.

„Tak a do práce! Nebo tu skříň nedáme dohromady ani do Vánoc!“ zahalekala jsem.

„To stejně nedáme!“ zachichotal se Šimon.

Cítila jsem, že to nejhorší máme za sebou. Jitřenka Smutná měla pravdu. Bylo potřeba jen provalit zeď mezi námi a myslím, že se to konečně podařilo.

Proti tomu přece musí být sestava nábytku podle cizojazyčného plánku úplná hračka!

31.

Poslední tři nedělní odpoledne jsem trávila (prozatím pouze jako host) na uzavřeném oddělení psychiatrické kliniky v Černovicích.

Matka, navlečená do modrého nemocničního pláště s prodřenými lemy, vzbuzovala moji lítost.

„Mami, já tvůj byt přece nezapálila,“ pokoušela jsem se matce vyložit, že vina za vzniklou situaci padá jen a jen na její hlavu.

„Strčilas mě sem! To si říkáš dcera?“

„Víš přece, že se nedalo nic jiného dělat.“

„Strčilas mě sem, mezi ty blázny,“ tvrdošíjně opakovala.

„Ale mami…“

„Podívej se na támhletu ženskou! Vidíš, jak je bláznivá?“ ukázala matka na ženu v bílém plášti se stetoskopem na krku.

„To je přece doktorka,“ namítla jsem zničeně.

„A tamten chlápek vzadu! Ten je taky blázen!“

Pokoušet se matce vyložit, že na ženském oddělení se obvykle nepotulují blázniví chlápci, by bylo zbytečné.

„A co hlava, už se ti tolik nemotá?“ zeptala jsem se více z důvodu změny tématu než ze skutečného zájmu.

„Motá!“ vyštěkla matka. „A komu by se taky nemotala v blázinci?“

„Vypadáš mnohem líp než minule,“ nevzdávala jsem se.

Neposlouchala mě. Pomalu se otáčela za drobnou stařenkou v kostkovaných pantoflích, zamávala na ni a důležitě pravila: „To je Kája, jsme spolu na pokoji. Taky sem nepatří. Je to moc chytrá holka, chtěla by být baletkou…“

32.

„Proč jsi mi to udělala?“ zaúpěl Vladan, aniž by pozdravil.

„Pojď dál,“ řekla jsem a poodstoupila.

Vřítil se do předsíně, mával nějakými novinami a syčel: „Úplně jsi mě znemožnila!“

„Potišeji, děti už spí.“

„No, jó… paní ohleduplná…,“ zajíkal se vzteky, „to ke mně jsi tolik ohledů nikdy neměla, co?“

Zblbnul, usoudila jsem a vzrušeně očekávala, co se bude dít dál.

Rozvalil se v kuchyni na židli a popuzeně odfrkl: „Tak tady vymýšlelas, jak mě zneuctít?“

Shrnula jsem na hromádku pár popsaných listů papíru a psací stroj postavila na zem. Asi jsem chtěla získat čas k pochopení Vladanových výpadů. Pochopení se bohužel nedostavilo.

„Nevím, o čem mluvíš,“ přiznala jsem.

„Ááá! Tak ona neví, o čem mluvím!“ ďábelsky se zachechtal.

Vypadalo to, že brzy poputuje za mou matkou.

„K věci,“ vybídla jsem ho zostra. Bylo krátce před půlnocí, druhý den mě čekala služba v ranní družině, což znamenalo vstávání před šestou. Dovedla jsem si tedy představit lepší program na příštích pár hodin než diskusi na abstraktní téma s cvokem, byť se nezdál být nebezpečný.

„Tady! Čti!“ vrazil mi pod nos časopis Karikatury.

„Jé, oni mi vytiskli Labáčka!“ nedokázala jsem skrýt svoje nadšení.

„No, ještě se raduj,“ děl dotčeně Vladan. „U nás v projekci to někdo přišpendlil na nástěnku a kolegové mě oslovují Břetislave…“

„Ta povídka není o tobě,“ namítla jsem podle pravdy.

,,Jen si to přečti.“

„Vladane, nemusím ji číst, já ji napsala.“

„Čti!“ vyštěkl.

No, vlastně je docela lákavé přečíst si svoji povídku otištěnou v časopise, pomyslela jsem si a poslechla:

Morální profil Břetislava Labáčka

Zazvonil budík. Protivně a vlezle. Břetislav Labáček, čtyřiapadesátiletý vedoucí mzdové účtárny, ho znechuceně umlčel.

Další ráno. Kalné a deštivé.

Navyklým pohybem mávl do prostoru, oči stále ještě zavřené. Nahmatal židli s připravenou čistou košilí a spodním prádlem. Zavětřil. Nebylo neobvyklé, že košile voněla, ale JAK voněla.

Břetislav zabořil svůj obrovitý nos s propletenci nachových žilek do nažehlené tkaniny. Ano! Jeho podezření se potvrdilo! Manželka opět změnila prací prášek, jako by jí snad tisíckrát neříkal, že život musí mít svůj řád a úhlednost. Jak potom snášet drásající proměnlivost okolního světa, když ani vlastní žena není schopna poskytnout člověku trochu bezpečného zázemí?

Břetislav Labáček byl ortodoxním vyznavačem logiky, efektivnosti a systému. Měl pořádek ve všem a za jakýchkoliv okolností.

Svoji ženu učil systematičnosti a účelnosti již třicet dva let, čtyři měsíce, šestnáct dnů, a ještě stále to nebylo dokonalé.

Tak například dnes, zauvažoval Břetislav. I kdybych mávnul rukou nad neodůvodněnou změnou pracího prášku, jsou tu ještě ty ponožky…

Hrubá chyba! Marie je zase položila na trenýrky, nikoliv naopak. Přitom je bezpochyby nemožné, aby jí za ty roky uniklo, že si s železnou pravidelností oblékám nejdříve trenýrky a teprve potom ponožky, rozjímal Břetislav, pln spravedlivého rozhořčení.

Dokončil oblékání.

Slídivým pohledem přelétl ložnici, jako by si chtěl předměty vrýt do paměti, aby mohl po návratu ze zaměstnání zkontrolovat, zda jsou všechny na svém místě.

Tento rituál ho natolik uspokojil, že s velkomyslností jemu vlastní odpustil své ženě Marii těch pár nedostatků.

Samolibě se uculoval. Jsme přece všichni lidé, nádoby hříšné a chybující, mentoroval v duchu a vznášel se na vlnách vlastní velikosti.

Protančil předsíní, z poslední přihrádky prádelníku vytáhl igelitovou fólii o rozměrech 65x85 cm, složil ji nadvakrát a zastrčil podpaží.

Stejně učinil i s čerstvými novinami, které byly nachystány na polici vedle věšáku na klobouky.

Takto vyzbrojen stiskl kliku dveří koupelny. Bylo zamčeno!

„Proboha, Marie! Jsi tam?“ zavyl.

„Ano… moment…“

To nám ten den pěkně začíná, pomyslel si Břetislav a přiložil ruku na zápěstí, aby zkontroloval svůj tep. To neustálé rozčilování mu ubíralo sílu a životaschopnost. Nejdříve nepříjemná záležitost s prádlem a teď ještě tohle! Proč zrovna já? zauvažoval a v duchu vypočítal všechny své ctnostné charakterové vlastnosti, tolerancí počínaje a velkorysostí konče.

„Marie! Proč mi tohle děláš?!“ zoufale vykřikl. Veškeré fyziologické příznaky napovídaly, že se o Břetislava pokouší infarkt. Přiškrceným hlasem pokračoval: „Je přesně sedm hodin, patnáct minut. Moc dobře víš, Marie, že v tuhle dobu chodím na toaletu.“

Klokotavé pnutí v podbřišku a jindy příjemný tlak nastupujícího vyprazdňování dodával jeho slovům výrazně plačtivý odstín.

Cítil se být zrazen a odvrhnut.

Z nepochopitelných důvodů se svět opět odmítal točit pod spravedlivou taktovkou Břetislava Labáčka.

Zaťukal na dveře, jako by zapomněl, že nestojí před veřejnými záchodky.

„No tak…, Marie…, měj přece rozum. Jestli nepůjdu teď, přestane se mi chtít a zase budu mít zácpu… „

„ Promiň…, už jdu…“

„Ale nejdeš, Marie. Právě že nejdeš! Kdybys šla, bylo by slyšet šustění papíru, ale já nic neslyším!“

Za dveřmi se ozvalo šustění papíru. „Už to slyšíš?“

„Marie, důrazně tě žádám, aby sis ze mě netropila legraci. Víš, jak je zácpa nebezpečná! Snad proboha nejsi tak lehkovážná, abys riskovala zauzlení mých střev ?!“

Poslední slova již zanikla v šumění gejzíru vody stékající do klozetu.

Marie vyšla. Trpký úsměv okolo úst. „Odpusť, Břeh,“ řekla.

Nebylo to jednoduché, ale Břetislav jí odpustil.

Ještě cosi zabrblal a nedočkavě za sebou zaklapl dveře. Bylo 7.21 hod. S rutinou zvedl záchodové prkýnko, rozprostřel pod něj igelitovou fólii a zase ho přiklopil. Před čtyřmi lety se Břetislav dočetl zajímavou a neskonale důležitou informaci v lékařském časopise, který se mu náhodou dostal do rukou. Stálo tam, že stolice dospělého muže středně velké postavy (a to Břetislav Labáček byl) má vážit 540-580 g.

Od toho dne každé ráno, přesně v 7.15 hod., umístil pod záchodovou desku igelitovou plenu, posléze do ní zabalil svoje lejno a ještě teplé ho převážil na kuchyňských vahách. Ano, je to poněkud nechutné, připouštěl. „Ale člověk by měl mít svůj zdravotní stav pod kontrolou,“ dodával na svoji obhajobu.

Břetislav tedy měl svůj zdravotní stav pod kontrolou a musel uznat, že až na malé výjimky byla jeho stolice, co se týče konzistence i hmotnosti, v normě.

Dnes však nebylo co kontrolovat.

Otráveně sbalil nepoužitou fólii (netřeba ji vyhazovat, bude se hodit zítra) a odkvačil za manželkou do kuchyně.

„Marie, musíme si promluvit,“ pronesl vážně. Byl zarytým odpůrcem divokých rozepří. Vše řešil v klidu, ohleduplně. Věřil na lidskou vstřícnost a sám byl toho živým důkazem.

Marie právě mazala žitný chléb rostlinným máslem.

„Méně toho tuku! Chceš mě snad zabít?!“ vyhrkl Břetislav pateticky.

„ O čem si chceš promluvit?“ zvedla oči od práce.

Zhluboka se nadechl a pravil: „Marie, ty přece víš, že jsem nesmírně tolerantní člověk, ale čeho je moc, toho je příliš!“

Marie vyčerpaně sklopila zraky. O povahových výstřednostech svého muže věděla své.

„V životě jsi měla veškeré pohodlí, jaké sis jen mohla přát. Kde jinde bys nalezla muže, který by tě tolik hýčkal a na druhé straně ti dopřál i určitou volnost a svobodu rozhodování? Nikdy jsi nemusela pracovat! Za všechnu tvoji bezstarostnost chci jediné…trochu pořádku, trochu klidu a jistoty aspoň doma…“ Břetislav si dramaticky odkašlal a poočku sledoval, jaký dopad měla jeho upřímná, benevolentní výpověď. Tvář jeho ženy byla potažena neproniknutelným, zamženým výrazem. Znejistěl.

„ Chci toho snad mnoho?“ otázal se rádoby vlídně.

Marie zavrtěla hlavou.

Její postoj, sklon hlavy, mírně vychýlené na stranu, ruce obrácené dlaněmi vzhůru, jakoby volající o pomoc, to vše se dalo bezchybně vyjádřit jediným slovem: Odevzdanost.

No, to bychom měli, oddechl si Břetislav a majestátně vypochodoval dveřmi bytu.

Dobře jsem jí to vysvětlil, pochvaloval si cestou na tramvajovou zastávku. Tak citlivě, nenásilně. Myslím, že pochopila, že i manželství musí mít určitá pravidla. Je umění někomu vyložit svůj názor a přitom ho neranit, popouštěl dál uzdu své samolibosti.

Pohrdavě přehlédl pár nevýrazných postav na zastávce. Dobře věděl, že ční vysoko nad nimi, nad těmi malými lidmi, pokryteckými, závistivými, bezcharakterními.

Kdyby všichni lidé byli plní pochopení a velkorysosti, kdyby byli jako on, všem by se žilo lépe.

Břetislav Labáček, přidušen sebeláskou, vběhl do přijíždějící tramvaje. Loktem mírně odstrčil robustní čtyřicátnici, která zcela evidentně měla zájem umístit svůj kolosální zadek na Labáčkem vyhlédnuté sedadlo.

„Hulváte!“ zasyčela a neohrabaně sbírala své mohutné tělo z podlahy vozu.

„Pff,“ odfrkl Břetislav popuzeně. Kam jen se to ten svět řítí? Drzá, nevzhledná ženská se cpe a ještě je k nevinnému člověku hrubá. Ohleduplnost a lidská soudnost, to jsou vlastnosti mizící z povrchu zemského.

Břetislav Labáček se spokojeně zavrtěl na ukořistěném sedadle, pyšný na svůj morální profil. Byl si jistý, že jeho se rapidní úbytek povahových kladů netýká ani vzdáleně.

Břetislav propůjčil svému obličeji netečný výraz. Pot ho poléval v hrůze, že by se někdo z těch odporných lidiček toužil (nedejbože!) dát se s ním do řeči. Nos nalepil na ušpiněné sklo okna tramvaje a s krvežíznivými myšlenkami sledoval blýskání lýtek, kolen a mnohdy i hýždí dívek courajících se podél pomalu projíždějícího vozu.

Kdyby měl tu moc, nechal by mladé, vyzývavé bestie lynčovat, až by samy (a rády!) zabalily svá hříšná těla do dlouhých kápí…

Ano, tolerance a empatie jsou důležité, ale jak tolerovat nebo snad i chápat plošnou exhibici polonahých dívek? A pak když některý spořádaný muž nevydrží systematický útok na svoji psychiku, obviní ho nakonec ze znásilnění.

Tohle věděl Břeťa z vlastní zkušenosti. Předloni vyvázl jen o vlásek.

Nebýt šťastné souhry okolností, mohl ještě teď lepit pytlíky na Pankráci a devatenáctiletá frigidka Blanka by si brousila zuby na dalšího počestného muže.

Do zaměstnání dorazil šest a půl minuty před začátkem pracovní doby.

Lačně nasál vůni čerstvě uvařené kávy a zamračil se na štěbetající babinec, jak odvážně nazýval svých pět podřízených.

Dnes jen čtyři. Květa Pokorná chyběla.

„Kávička ? Co takhle doma si malounko přivstat a v práci skutečně pracovat? Od toho tu vlastně jsme, ne?“ otázal se jízlivě.

Se svými podřízenými vycházel dobře. Byl vstřícný a uměl zamhouřit oko, ale nemohl pochopitelně dopustit, aby mu ženské přerostly přes hlavu.

„Nedáte si taky kávu?“ zeptala se mile nejmladší ze sestavy.

Břetislav slintal, chuťové buňky nedokázal ovládat vůlí. Hlasitě polknul, ohryzek mu trapně poskočil. „Ne, děkuji,“ odvětil škrobeně a hned vzápětí se vzpamatoval, „pracuji tady dvacet let a vedoucím jsem se stal jednak proto, že nejsem hloupý, a jednak proto, že nejsem líný. Takže konec diskusí a urychleně na svá pracoviště!“

Čtyři ženy se okamžitě bez reptání zvedly a usedly ke svým stolům.

Břetislavovi se zatočila hlava z omamného pocitu vlastní důležitosti. Připadal si mocný a úžasně schopný po všech stránkách.

Pohlédl na hodinky a vzpomněl si na Květu Pokornou. Ohromující pocit vlastní velikosti se rozplynul.

Rozezleně se otázal: „A kde je kolegyně Pokorná?“

Ženy jen krčily rameny.

Břetislav zaujal pozici spravedlivě rozhněvaného muže, nohy mírně rozkročeny, ruce v bok: „Chování a především pracovní morálka paní Pokorné již dávno přesahuje všechny únosné meze…“

Teatrálně se uchechtl, zaťukal na sklíčko svých náramkových hodinek a procedil mezi zuby s přirozenou autoritou: „Až přijde, pošlete ji za mnou do kanceláře!“

Vešla během několika minut.

Ani nečekala na obligátní dále. Prostě jen zaklepala a vstoupila.

Štíhlá, vysoká, nekonečně dlouhé nohy a tváře zrůžovělé během.

„Já vím, zase pozdě,“ hlesla a dívala se Labáčkovi přímo do očí. Zrychlený dech rytmicky nadzvedával pěkné poprsí.

To, že má tři děti a je vdova, její pozdní příchody přece neomlouvá, ujistil se v duchu Břetislav.

Květa Pokorná se kajícně usmála.

Takové finty ať si zkouší na někoho jiného, na mě tyhle divadýlka neplatí, uvažoval Břetislav a mimoděk si představoval Květu oděnou jen ve spodní prádlo.

„Vašík, to je ten nejmladší, si zapomněl doma sešit s úkolem, museli jsme se pro něj vracet…,“ ponižovala se.

„Je to již třetí pozdní příchod tento měsíc,“ odvětil Břetislav Labáček nekompromisně. Byl spravedlivý, mezi podřízenými nedělal žádné rozdíly.

„Pořádná matka by dítěti aktovku zkontrolovala večer před spaním,“ dodal zasvěceně, ačkoliv sám nikdy pořádnou matkou nebyl, a dokonce ani otcem.

S Marií děti neměli. Břetislav usoudil, že do světa plného falše, pokrytectví a bezohlednosti je nemorální přivádět vlastní potomky. Marie zpočátku poplakávala a přemlouvala ho, ale nakonec musela uznat, že má pravdu, a vytasila se s šokujícím návrhem na adopci odloženého cikáněte. Dlouho jí Břetislav musel dokladovat nesmyslnost tužby zákonitostmi genetiky. Snad to ani tehdy nemyslela vážně… byla to pravděpodobně jen běžná bouře ženských hormonů, zatemnění zdravého rozumu mateřskými pudy…, vzpomínal Břetislav na jedinou vážnější rozepři, kterou v manželství prodělali.

Květa Pokorná nervózně přešlapovala a obličej jí dokonale splýval s příjmením.

„Vypadá to na výpověď v důsledku neplnění pracovních povinností…,“ prohodil Břetislav zlehka a plnými hrstmi si dopřával rozkoše mocných.

„ To nemůžete udělat…, pane vedoucí,“ zaprosila, slzy na krajíčku.

Ale můžu, pomyslel si cynicky Břetislav a kochal se pohledem na proměnu sebevědomé ženy v ušlápnutou myšku.

„Nemůžu si dovolit hledat nové místo a začínat někde od začátku, s nástupním platem…, živím tři děti…“

Břetislav Labáček se znechuceně odtáhl. Člověk by měl mít svoji hrdost a ženy především! Je trapné, jak ho beze studu obtěžuje svými soukromými problémy, jen aby přehlížel její lajdáctví.

„Je mi líto,“ řekl a na tónu si dal velmi záležet. Chtěl, aby věta zněla mužně a přitom přátelsky. Chtěl, aby Květa věděla, že je člověk poctivý, charakterní a zásadový.

„Ocenila bych vaši toleranci….“ špitla významně a otočila klíčem v zámku.

Koneckonců lidé si musí pomáhat, připustil Břetislav a chvatně si sundával košili. A kdo jiný by měl pomoci opuštěné ženě než kolegové na pracovišti? kladl si celkem zbytečnou otázku, když se soukal z kalhot.

Květa Pokorná svůdně natáhla své dlouhé nohy na úzkou lenošku v rohu místnosti.

Ta ale zkrotla, uvědomil si Břetislav blaženě při vzpomínce, jak namyšleně vloni odmítla jeho pozvání na skleničku.

„Na ty pozdní příchody pro tentokrát zapomenu,“ pravil velkoryse za necelých sedm minut.

Květa si chvějícími prsty zapínala knoflíčky na halence a rty měla mrtvolně bledé. „Děkuju,“ zašeptala sotva slyšitelně.

„ Za málo,“ bodře odvětil Břetislav. „ S přihlédnutím k vaší těžké životní situaci jsem ochoten občas přimhouřit oko…“

„Budu vám vděčná…“

„Jsme přece lidé,“ mávl Břetislav rukou do prostoru, jako by lapal neviditelnou mouchu, odemkl dveře kanceláře a s hřejivým pocitem bravurně spáchaného dobrého skutku se pustil do práce.

Příštích osm hodin strávil Břetislav Labáček s čísly. Ano, s čísly, nikoliv nad čísly. Břetislav čísla miloval, přikládal jim vlastnosti, jaké by ocenil u lidí. Čísla neznala zradu, čísla se poslušně nechala škatulkovat, čísla se nemýlila. Chybující byl vždy jedině člověk. Břetislav obdivoval neochvějnou logiku matematických úkonů, jejich řád a systém.

Denně se s čísly mazlil, očima laskal jednotlivé sloupce „má dáti“, „dal“, i jejich konečné výsledky.

A stejně jako pokaždé, i dnes uběhla Břetislavova pracovní doba rychle jako prázdniny dětem školou povinným.

Krátce po sedmnácté hodině Břetislav úhledně srovnal faktury do šanonů, ořezal si tužky do ostrých špiček a shrnul je na levý okraj stolu. Prstem setřel slabý nános prachu na rámečku s fotografií své ženy.

Přísným zrakem přelétl kancelář, aby se podobně jako doma ujistil, zda je vše na svém místě. Byl spokojen.

Oblékl si sako a odkráčel na poštu odeslat několik důležitých doporučených dopisů.

Venku mrholilo a před budovou místních jatek se poflakovalo pár živlů v khaki košilích, khaki kalhotech, s khaki obličeji. Mávali ve větru zplihlými transparenty a křičeli: „Zvířatům právo na život!“ nebo „Jen vegetarián je skutečně člověk!“ a taky „ Více vegetariánů, méně mrtvých zvířat!“

Břetislav zatoužil vlastnit granát a vhodit ho doprostřed shluku té podvyživené chásky. Kdyby aspoň bojovali za něco smysluplného, uvažoval rozezleně, pln nevraživosti proti mládeži, která má neustále nutkavou potřebu proti něčemu protestovat, místo aby se chopila poctivé práce.

Nakvašeně vstoupil do místnosti poštovního úřadu.

U okýnka přepážky stála mladá žena s nepochopitelně nevycválaným capartem.

Břetislav sledoval s nepřátelským zaujetím nemotorné počínání nafintěné paničky. Ta doba, než něco podepsala, vyplnila, pochopila!

Břetislav nepokojně přešlapoval na startovní čáře z červených písmen, nabádajících „Přistupujte jednotlivě“.

Měly by zde být vývěsky s maximální povolenou dobou, strávenou u přepážky, zauvažoval. Kdyby všichni vyřizovali své záležitosti u okýnka tak pružně jako ta ženská, zestárli bychom svorně na poštách, fantazíroval a natahoval zvědavě krk až k jejímu rameni. Co to tam proboha tak dlouho dělá?!

„Ještě tohle jsem zapomněla,“ pronesla žena tiše a její rozmazlený potomek se skácel na podlahu v hysterickém záchvatu.

„Trošku ohledů by nezaškodilo… nejste tady sama…,“ nevydržel už Břetislav.

Žena se plaše ohlédla, zvedla řičícího cvaldu ze země a nechala do sebe bušit jeho obtloustlými pěstičkami.

„Kdyby se na poště chovali podobně i ostatní, nebyla by to už pošta, ale blázinec!“ zaburácel Břetislav za souhlasného pobrblávání důchodkyně na konci řady.

„Já nemám času nazbyt,“ ještě dodal a hněvivě odstrčil ženu s dítětem od přepážky.

„Promiňte,“ zajíkla se, láskyplně pohladila řvouna v náruči a pronesla na vysvětlenou hlasem sametovým jak kočičí čumáček, „celou noc nespal, rostou mu zoubky…“

„Hmm,“ zabručel Břetislav, nechápaje její potřebu cokoliv mu sdělovat, namísto toho, aby co nejrychleji odnesla hlučného spratka někam, kde nebude slušné lidi obtěžovat.

Pracovnice pošty, žena v nejlepších letech, se na Břetislava povzbudivě usmála: „Lidé jsou tak neomalení, viďte?“

Břetislav cítil, jak tíha náročného dne mizí. Ta dobrá žena, ta citlivá úřednice s nesmírně oduševnělou tváří, všechnu tíhu jedinou větou sňala z jeho unavených beder.

Břetislav radostně přikyvoval a nechal se příjemně opájet souzvukem, který pociťoval stále vzácněji.

Fronta za jeho zády narůstala, ale to nebylo podstatné, neboť Břetislav už nikam nespěchal.

Na čase nezáleželo.

„Mluvíte mi z duše,“ řekl zjihle.

Odvětila: „Svět by byl krásný, kdyby lidé k sobě byli ohleduplní…“

„…a tolerantní,“ doplnil ji v nastupující euforii.

„Slušný a citlivý člověk se hned pozná… a je jich tak málo…,“ povzdechla a významně na Břetislava zamrkala.

„No, se vší skromností mohu prohlásit, že patřím mezi tu menšinu,“ naparoval se.

„O tom nepochybuji,“ odvětila vážně žena za přepážkou. „Ale kolik nás takových je? No řekněte…,“ naléhala.

„Zoufale málo,“ vydechl, opojen vlastní výjimečností.

Cestou z pošty opět míjel hlouček demonstrantů, snažících se z lidské bytosti vytvořit býložravce.

Zasnil se. Představil si, jak skandují opravdu účelná hesla, už už viděl jejich mladé, pohublé tváře zkřivené fanatismem.

Kochal se dokonalostí vize, v níž mávali obrovskými transparenty s jediným nápisem: „Více Břetislavů Labáčků! Více Břetislavů Labáčků!“

„Podobnost čistě náhodná,“ řekla jsem, viditelně potěšena skutečností, že se Vladan ztotožňuje s postavou despotického egoisty. Přeložila jsem časopis a zaretušovala pobavený úsměv na tváři. „Díky za půjčení, nebýt tebe, asi bych se nedozvěděla, že povídka vyšla.“

,,Jen si to klidně nech,“ ošíval se a odsunul časopis zpět ke mně.

Bylo to zvláštní vidět Vladana sedět v noci v naší kuchyni. Plastická připomínka starých časů. Najednou jsem měla chuť zdržet ho co nejdéle…

„Když už jsi tady, dáme si skleničku?“ otázala jsem se nenuceně. Jen splašený tlukot mého srdce mohl prozradit, jak se bojím záporné odpovědi.

„Rád,“ přitakal.

Obelhávám sama sebe, nebo se ani Vladan nechce rozloučit?

Vytáhla jsem z lednice dosud nenačatou láhev Napoleona, kterou mi věnovala vděčná sousedka za doučování jejího retardovaného syna Mojmíra.

„A proč se ta ženská jmenuje taky Marie?“ vyhrkl Vladan. Ještě stále se asi nezbavil podezření, že mě naše manželství inspirovalo k napsání příběhu.

„Protože kdybych ji pojmenovala Magdaléna, mohla by sem zároveň s tebou přilítnout ještě i moje sestra a taky se dožadovat omluvy.“

„Chtěl jsem jenom vysvětlení, nemusíš se omlouvat,“ pravil velkodušně a obrátil do sebe sklenku se zlatavým nápojem. Otřepal se, ale hned si zase dolil.

„Jak žiješ?“ pokusila jsem se změnit téma hovoru.

„Báječně,“ odsekl a znovu se napil. „Stejně je to všechno tvoje vina…“

„Co je moje vina?“ už jsem zase nechápala. Za celých patnáct let společného života toho nenamluvil v hádankách tolik jako během poslední hodiny.

„Nikdy ses o mě doopravdy nezajímala.“

Řekl člověk, který mě nenavštívil v porodnici po narození prvorozeného syna, protože by zmeškal zápas sešívaných. A přitom já byla tenkrát sešívaná možná víc než celé mužstvo slávistů dohromady!

„Plácáš nesmysly,“ odbyla jsem ho a důkladně se protáhla. Bolelo mě za krkem i mezi lopatkami. Každodenní vysedávám u psacího stroje mé páteři příliš nesvědčilo.

„No, jestli tě nudím, tak můžu jít,“ dotčeně zareagoval Vladan.

„Jak chceš.“

„Marie, cožpak už pro mě nemáš jediné vlídné slovo?“ zvolal nadneseně.

Jedno mě okamžitě napadlo: Debile!

Zasmála jsem se. „Víš co, já ti ještě naliju…“

„Tak já jsem ti k smíchu,“ nepřestával dorážet Vladan.

„Musím přiznat, že trochu ano. Začínáš mi totiž připomínat Břetislava Labáčka…“

Čekala jsem další výjevy uražené ješitnosti, ale dostavila se jedna z mála světlých chvilek jeho ega.

„Chovám se jak pitomec,“ děl podle pravdy.

„Nic neobvyklého,“ odvětila jsem a málem ho objala.

Zjevně ho můj výrok pobavil. Považte, on se usmál!

Vstal, v jedné ruce nedopitou láhev, v druhé sklenici, a vrávoravým krokem se přesunul do ložnice.

Znejistěla jsem. Chvíli jsem otálela, ale nenapadlo mě nic lepšího, než ho následovat.

Vladan se uvelebil na posteli, hlavu si podepřel zmuchlanou peřinou a v šeru mě pozoroval.

Chtěla jsem se chovat blazeovaně, ale vyznívalo to bláznivě. Tak především, celkem tři pokusy zformulovat souvislou větu se nezdařily, cestou k posteli jsem porazila květináč s dvoumetrovým fíkusem a omluvné gesto bylo tak rozmáchlé, že jsem chrstla zbytek napoleona z mé sklenice Vladanovi rovnou do obličeje.

Smál se nahlas: „Nejanči, vždyť jsme manželé.“

Manželé! Čtyři měsíce bydlí s pubertálním vyžletem a koncem roku máme rozvodové stání!

„A co Terezka? Problémy v ráji?“

„Zapomeň… zapomeň dnes na Terezku,“ s potížemi ze sebe vysoukal, loknul si z láhve a začal se svlékat.

Urychleně jsem se vytratila do koupelny. Situace se mi vymkla z rukou. Ani proud střídavě teplé a studené vody nepřinášel úlevu. Zabalila jsem se do osušky a uvažovala, jestli je smůla nebo štěstí, že mám právě menstruaci. V každém případě jsem nůžkama ušmikla bleděmodrou šňůrku tamponu, splihle visící mezi stehny.

„Krásně voníš,“ zašeptal Vladan a lehl si co nejtěsněji.

Stačil jediný dotek a už jsem věděla jistě, že menstruace není smůla, ale přímo tragédie.

Několik měsíců potlačovaná vášeň směle probublávala na povrch. Zalehla jsem svého muže a jen doufala, že moje sténání neprobudí sousedy. Jak je znám, nejspíš by zavolali policii v domnění, že v domě řádí masový vrah.

„Ne! To nejde,“ vykřikla jsem, slzy málem na krajíčku.

Moji poslední větu nebral na vědomí.

„Vážně to nejde,“ řekla jsem důrazně a stiskla pevně rty, abych snad nezačala kvílet žalem.

„Ty někoho máš?“

„Ne, ale ty ano. A já jí nebudu dělat to samé, co prováděla ona mně,“ pronesla jsem moralisticky, celá pyšná, že se mi podařilo utajit pravý důvod náhlé sexuální zdrženlivosti…

33.

Nepamatuji si, kdy jsem se naposledy cítila tak trapně.

Seděla jsem v čekárně gynekologického oddělení a začínala chápat pocity vepře těsně před porážkou.

Dvě dívky naproti štěbetaly o výhodách nezávazných vztahů a zhruba čtyřicetiletá žena s utrápeným obličejem pohoršeně kroutila očima.

Ještě nikdy jsem nebyla tak rychle na řadě. „Klidně běžte přede mnou, já nespěchám,“ zbaběle jsem pustila mladou ženu v počátečním stupni těhotenství.

V těsném prostoru přípravné kabinky se mi udělalo nevolno. Ovívala jsem se spodními kalhotkami a připravovala si přijatelný proslov pro svoji gynekoložku.

„Další!“ ozvalo se z ordinace.

Ačkoliv jsem zarytá ateistka, neodolala jsem a v rychlosti se pokřižovala.

Dobrý den,“ uvítal mě muž vyhlížející tak mladě, že bych mu nesvěřila ani volant našeho stařičkého moskviče.

„Kde… kde je doktorka Loubalová?“ vykoktala jsem zděšeně.

„Zlomila si nohu, já ji zastupuji, ale pokud chcete počkat na svoji lékařku, sestra vás přeobjedná.“

„Obávám se, že tak dlouho by to nepočkalo,“ vydechla jsem zdrceně.

„Ano? A co vás trápí?“

Jestli by nebylo jednodušší omdlít, ať siná to přijde pěkně sám…

„No, tak… vylezte si nahoru,“ pravil konejšivě.

Poslechla jsem. Žádného výkladu z mé strany se však nedočkal.

„Jak se vám to stalo?“ otázal se pobaveně.

Představovala jsem si, jak celou záležitost bude dávat k dobru někde na diskotéce…

„Prostě jsem tu šňůrku ustřihla, zavazela mi…“

„Zavazela?!“ povytáhl obočí, „ale bez ní tampon nejde vytáhnout!“

„To jsem si všimla,“ procedila jsem mezi zuby. Když člověk leží na zádech s rozčapenýma nohama, nemůže si moc dovolovat, ale ten mladík vyloženě provokoval. „Tušit, co mě tady čeká, tak ještě teď doma dřepím nad zrcátkem a šťárám se v rozkroku pinzetou.“

Hlasitě se rozřehtal, od koně téměř k nerozeznání.

„Byla bych vám vděčná, kdybyste proceduru zbytečně neprotahoval.“

„Kdepak, to se nesmí uspěchat,“ stále se ještě pochechtával.

Právě v tom okamžiku ve mně uzrálo odhodlání napsat humoristický román.

„Už je venku!“ vítězoslavně vykřikl doktůrek.

Usoudila jsem, že by to nebyl špatný název pro plánovaný bestseller…

34.

„Magdo, fakt si myslíš, zeje to dobrý nápad?“ vykrucovala jsem se.

„Ten nejlepší,“ řekla rozhodně. „Podívej se, jaký život vedeš! Musíš se občas trochu povyrazit.“

Neměla jsem sílu sestře vysvětlovat, že od momentu, co mě Vladan opustil, zažívám několikanásobně více povyražení než dříve.

„Kamil je příjemný muž v nejlepších letech, bude se ti líbit.“

Už teď se mi nelíbí.

„Magdo, já zrovna moc neholduji schůzkám naslepo,“ namítla jsem.

Jakápak schůzka! Vyjdeme si pěkně ve čtyřech za zábavou, to je celé,“ nenechala si vymluvit svůj skvělý plán.

Neměla bych si konečně zakoupit brožuru „ Buďme asertivní“ ?

35.

Hned jak jsem spatřila Magdu, živě konverzující s elegantním mužem těsně předdůchodového věku, bylo mi jasné, že večírek skončí fiaskem.

Muž v nejlepších letech! Odkdy proboha Magdaléna považuje za nejlepší léta etapu senilnění a potíží s prostatou?

Obřadně mi políbil ruku. Kdybych se nestyděla, otřela bych si ji kapesníkem.

„A dáme si šampaňské, na seznámení!“ volala Magda s netajenou radostí, jak vše pěkně zorganizovala.

Zdálo se, že večer bude dlouhý.

„Víš, Marie, Kamil pracuje na naší klinice v lékárně… známe se už roky…“

Tipovala bych ho spíš na patologa.

„Ano? To je zajímavé,“ odvětila jsem oduševněle.

„Paní Marie, omluvte mne, pokud nebudu příliš dobrým společníkem,“ zarděl se Kamil a smočil svůj knír v šampaňském.

Vyslala jsem zoufalý pohled ke Karlovi. Švagr se shovívavě usmál a nenápadně ukázal na Magdalénu. Pak pokrčil rameny a zamrkal.

Pantomimě jsem sice neporozuměla, ale bylo mi jasné, že je mým spojencem.

„Přece si vy dva nebudete vykat!“ zahihňala se Magda.

„Já jsem Marie,“ rezignovala jsem.

„Kamil,“ odvětil hrdelním hlasem a natahoval se k polibku.

Ještě nikdy jsem nelíbala muže se zubní protézou!

„Zatančíme si?“ dvorně se uklonil.

Nenápadně jsem si hřbetem dlaně osušila rty, které mi zapatlal vlhkým knírem, a odevzdaně ho následovala.

„Tančíš báječně,“ zaprskal mi do ucha, „moje nebožka žena také tančila lehce jako vánek.“

Pokud jeho žena vážila přes sedmdesát kilo jako já, silně o tom vánku pochybuji…

„Děkuji,“ šeptla jsem rozpačitě.

„Marie, tvůj hlas je hebký jako lůno ženy,“ pravil vzletně a já jen děkovala Bohu, že nemluví o lůně své nebožky, nýbrž o lůně obecně.

„Neposadíme se?“ navrhla jsem, když dohráli první skladbu.

„Ne, prosím ještě ne…, dovol mi, ať mohu vychutnat onen souzvuk našich těl.“

Dovolila jsem.

Při šesté skladbě jsem tahala nohy za sebou únavou a litovala, že si bonmoty nezapisuji.

„Tanec, to je rozkoš, řekl bych doslova srovnatelná s milostným spojením. Jsem šťasten, že jsem zde potkal natolik spřízněnou duši.“

„Kdepak spřízněná duše,“ snažila jsem se ho usměrnit, „já tančila naposled před čtyřmi lety, a to jen proto, že jsem si polila ruku horkým omastkem.“

„Vtipné ženy miluji jako sám život,“ deklamoval.

„Omluvíš mě na okamžik?“ zalapala jsem po dechu.

„Jen velmi nerad.“

S úžasným pocitem svobody jsem odkráčela na toaletu, kde jsem si několik minut máčela uřícený obličej v ledové vodě. Pak jsem chvíli koketovala s myšlenkou vytratit se z restaurace, ale nakonec jsem se schlíple navrátila ke stolu.

„Moc vám to spolu slušelo,“ řekla Magda.

„Dala bych si něco k jídlu… přidá se někdo?“ zeptala jsem se, vědoma si faktu, že pokud budu jíst, nebudu muset tančit.

„Já se s tebou najím rád,“ zachránil mě švagr Karel.

„Vždyť jsi doma večeřel,“ řekla Magda.

„Ale nějak mně vytrávilo.“

Vděčně jsem na švagra zamrkala.

„To budeš muset vydržet,“ pravila Magdaléna vážně,, je nerozumné cpát se v deset hodin večer hospodskou stravou, tady Kamil mi dá jistě za pravdu.“

Bídák Kamil horlivě přikyvoval. „Marie, i když chápu, že jsi po tanci vyhládla, cítím povinnost upozornit tě, že večeřet v tak pozdní hodinu je více než nezdravé. Řekl bych, že je to přímo hazard.“

Začínala jsem chápat, proč jsou Kamil a moje sestra dobří přátelé.

„Vzdávám to,“ povzdechla jsem si.

„Už zase hrají,“ zatetelil se Kamil. „Teď, když nebudeš jíst, směle do tance!“

36.

Zazvonil budík.

Je přece sobota, blesklo mi hlavou. Zašátrala jsem po nočním stolku a pokusila se rušitele zamáčknout. Zvonění však neustávalo.

Konečně jsem se probrala natolik, aby mi došlo, že je to telefon.

„Halóó?“ zívla jsem do sluchátka.

„Tady Kamil, dobré ráno.“

Nééé!

Jak ses vyspala?“

„Já ještě spím!“

„Vidíš, to já se nemohl dočkat, až uslyším tvůj hlas, něžný jako…“

Neříkej to!

„.. .jako pohlazení milované bytosti.“

„Kamile, je sobota, půl sedmé ráno. V tuto dobu každý normální člověk ještě spí.“

„Ó jak se mýlíš, ženo mezi všemi ženami nejkrásnější, poupě nevinné, kvítečku líbezný,“ infantilně žvatlal.

Tak to vypadá, když má někdo volný přístup k narkotikům…

„Kamile,“ přitvrdila jsem, ,,jsem poupě s dvěma dětmi, křečovými žilami, chronickou depresí a momentálně i kocovinou. Bud tak laskav, naordinuj si hysteps a zapomeň toto telefonní číslo.“

„Marie! Marie, nezavěšuj!“ hulákal do sluchátka. „Deprese už se dá velice úspěšně léčit…“

37.

„Paní Smoková, pokuste se celou situaci ještě uvážit,“ řekl primář psychiatrické kliniky.

Na stole měl velkou kytici jmelí a mísu vánočního cukroví.

„Zítra je Štědrý den, není co zvažovat. Pochopte, je to moje matka, nemohu ji u vás nechat přes svátky. Pozítří ji zase dovezu zpět.“

„Přemýšlela jste už o domově důchodců?“

„To by mi nikdy neodpustila…“

„Obávám se, že nemáte jinou možnost. Vaše matka potřebuje trvalou péči a u nás také nemůže zůstat na stálo,“ vysvětloval vážně. Prstem přitom ťukal na okraj rámečku s rodinnou fotografií. Podobnou měl na pracovním stole i Vladan. Oči se mi zalily slzami.

Primář si rozpačitě odkašlal, levou rukou si uhladil vlasy nad čelem, cosi zamumlal a podal mi balíček papírových kapesníků.

„Nějak to zvládnu,“ pokusila jsem se usmát. „Pěkné svátky a děkuju…“

Matka už seděla před oddělením. Kroutila knoflíkem zimníku a potichu si broukala dětskou říkanku.

„Tak pojď, mami,“ vzala jsem ji za paži.

Venku čekal Karel, Magdalénu jsem nikde neviděla.

„Už jsme tady,“ zamávala jsem na něho. Přijel autem až k chodníku, ale i tak nám dalo dost práce vměstnat matku dovnitř. Začínala být značně nepohyblivá.

„Kde je Magda?“ zeptala jsem se, jen aby řeč nestála. Sestra se styku s matkou dost pečlivě vyhýbala.

„Znáš ji…“

,,Jsi hodný, žes pro nás přijel. Na sanitku bychom čekaly několik hodin.“

Matka se zavrtěla na zadním sedadle a vypustila hlasitý pšouk.

Ale néé…

„Mami, ještě jednou, a vysadíme tě!“ křikla jsem dozadu a otevřela okýnko.

„Škoda že není trochu jako ty,“ povzdechl si Karel. „Kdo? Moje matka?“ Nedávalo mi to smysl.

„Ne, Magdaléna,“ odvětil vážně a zaparkoval před domem.

Byla jsem ráda, že jsme na místě. Přece nezačnu koketovat s vlastním švagrem!

„Aúú,“ zapištěla matka. „Vladane, taháš mě za vlasy!“

„To není Vladan, maminko,“ opravila jsem ji. Vytáhnout matku z auta bylo ještě těžší, než ji tam dostat.

„A kde je Vladan?“ otázala se.

Když jsem si Vladana brala, tvrdila, že by se raději účastnila mé popravy než sňatku s tím asociálem. A teď se po něm shání…

„Odstěhoval se.“

„Že tys ho taky strčila do blázince?“ mrskla po mně krvelačným pohledem.

„Mami,“ zaúpěla jsem, „jestli toho nenecháš, tak v blázinci skončím já!“

„Aspoň bys věděla, jaký to je… Že jo, Vladane?“

Karel se pousmál a řekl: „Měla byste být na Marii hodnější, když se o vás tak pěkně stará.“

Matka znejistěla, smutně pokývala hlavou a pohladila Karla po tváři. „Vždycky jsem říkala, že si tě Marie nezaslouží…, vždycky jsem to říkala…“

38.

„Mami, nedokážu hlídat obě dvě,“ přišoural se Šimon do kuchyně. Právě jsem obalovala kapra, ruce od strouhanky a ve vlasech šplíchanec rozšlehaného vejce.

„Tak hlídej jenom babičku, Natálku pošli za mnou,“ navrhla jsem.

„A nešlo by to obráceně?

Posadila jsem se. Kapr neuteče. „Provedla babička něco?“

„Myslíš kromě toho, že mi v noci počůrala postel?“ zeptal se.

Přitakala jsem.

„Z tvého fíkusu si udělala vějíř, shodila vánoční stromeček a pořád prdí…“

Někdo zazvonil.

„Možná je to táta,“ řekl Šimon.

„Půjdeš otevřít?“

„Ne, to budu raději hlídat babičku.“

Strnula jsem mezi dveřmi. „Co tady děláš?!“

Na chodbě stál Kamil, v rukou trepky.

Chce se snad nastěhovat?

Přibouchnout někomu dveře před nosem na Štědrý den není můj styl. „Pojď dál,“ řekla jsem zničeně.

Bleskově se přezul a podal mi malou krabičku ovázanou stříbrnou stužkou.

„To je pro tebe.“

„Nemůžu od tebe přijímat dary,“ namítla jsem.

„Vem si ho, prosím. Na tuto příležitost jsem čekal rozechvěle jak panna před početím.“

Jaktože Magdaléna nepozná psychopata? Vždyť je doktorka!

Otevřela jsem krabičku.

Kamil padl na kolena a diamantové oko zásnubního prstenu na mě potměšile mrkalo.

Napadlo mě ponechat si prsten a zaplatit jím nájemného vraha. Jinak se Kamila nezbavím.

Odolala jsem a podala mu dárek zpět. „Kamile, já jsem stále ještě vdaná.“

„Počkám. Budu čekat třeba do té doby, než si pro mě přijde zubatá!“ vykřikl pateticky.

A to nebude tak dlouho trvat…

„Bylo by to zbytečné,“ naznačovala jsem mu taktně, že ho mám plné zuby.

Vzít si ho, to by bylo terno! Nejpozději za pět let bych mu připravovala mixovanou stravu, do postele dávala termofor a jediná intimnost by bylo ranní vynášení nočníku.

„Miluji tě!“ zasténal.

Hluboký cit po jednom setkání a patnácti úchylných telefonátech?!

„Já mám ráda svého muže,“ odvětila jsem ostře. Vlastně to byla pravda. Navzdory tomu, že jsme s Vladanem měli za sebou už jedno rozvodové stání…

„Mami, mamí!“ vysvobodila mě Natálka.

„Copak, Beruško?“ zeptala jsem se a vypoklonkovala Kamila i s jeho trepkami na chodbu.

„Já jsem tvůj pomocníček,“ odvětila pyšně, od hlavy až k patě obalená strouhankou.

„Beruško, teď tě vykoupu a ty pak budeš hodná holčička, ano?“

Nebo v zítřejších zprávách vyjde reportáž o osmatřicetileté učitelce, která brutálně vyvraždila celou rodinu…

„Ale já jsem hodná holčička,“ odvětila Natálka a vytáhla z kapsičky své zástěrky kus kapra.

39.

„Jak to myslíš, že se ti to nehodí?“ soptila jsem do telefonu.

Natálka už dvacet minut stála v novém kožíšku v předsíni, na nohou botičky, tvářičky zrůžovělé přehřátím.

„No, prostě mně do toho něco přišlo,“ odvětil Vladan nenuceně.

Zatmělo se mi před očima. „Uvědomuješ si, co říkáš?! Poprvé za čtyři měsíce máš mít u sebe naše děti, a něco ti do toho přišlo?!“

„Marie, promiň…, všechno je to složitější…“

„Tereza?“ otázala jsem se věcně.

„Nesmíš jí to mít za zlé, ona se prostě ještě necítí být připravená na roli nevlastní matky.“

Pohlédla jsem na Natálku. Seděla na botníku a obličejík se jí krabatil pláčem.

Milou Terezku bych s klidným svědomím nechala pro výstrahu utratit!

Zavěsila jsem.

„Slyšel jsem to,“ řekl Šimon a sundal Natálii čepici. Propukla v divoký záchvat pláče.

„Beruško, tatínkovi je moc líto, že si pro vás nemůže přijít, jak slíbil…“

Obelhávám vlastní děti!

„To určitě,“ zamumlal Šimon a vzal sestru do náruče. „Ségro, nebul! Jsou pšeci Vánoce!“

Natálka se kupodivu zklidnila. „Chtěla jsem tatínkovi ukázat tu novou panenku od Ježíška.“

„Víš co, ukážeš ji tetě Magdě,“ navrhla jsem.

Během deseti minut jsme byli připraveni k odchodu.

Při zamykání dveří jsem zjistila, že nejsem tak úplně v pořádku. Ruce se mi třásly, málem jsem se netrefila klíčem do zámku.

Venku chumelilo, ale sníh na chodníku se rozpouštěl v kalnou břečku. Trolejbus přijel téměř okamžitě.

V hlavě jsem měla vymeteno, nenapadala mě jediná vhodná věta.

„Nebuď smutná, mami,“ zašeptal Šimon.

Vděčně jsem mu stiskla ruku. Příliš brzy musel dospět, pomyslela jsem si. Není to tak dávno, co sedával na koberci a jeho jediným utrpením bylo, že mu spadl komín z kostek…

Vystoupili jsme. Sestra bydlela pár metrů od zastávky, v nově zrekonstruované rodinné vilce.

„Jde nás víc,“ prohodila jsem zvesela.

Tázavě na mě pohlédla.

Mírně jsem zavrtěla hlavou.

Pochopila, že není vhodná doba na otázky, a objala děti. „Jsem moc ráda, že jste přišli všichni…“

„Všichni ne,“ odvětila Natálka, „není s náma tatínek, ale mám místo něho novou panenku od Ježíška.“

40.

V půli ledna jsem zjistila, že nebýt nečekaného honoráře z časopisu Karikatury, neměla bych na nájem. Pomalu mi docházelo, že z učitelského platu dvě děti neuživím. Pročítala jsem inzeráty nabízející volná místa jeřábnic, uklízeček nebo asistentek ředitelů s věkem do dvaceti pěti let. První dvě jmenované profese mě nezajímaly, pro třetí jsem byla naopak nezajímavá já.

Ani moje spisovatelská kariéra se nevyvíjela, jak bych si představovala. Vlastně se nevyvíjela vůbec. Po pěti měsících čekání na smlouvu z nakladatelství Margot, která měla dorazit do čtrnácti dnů, jsem s hlubokým zármutkem pohřbila zase jeden sen.

V době, kdy úsměv na mé tváři byl stejně nepravděpodobný jako kaviár k večeři, mě překvapil neobvyklý telefonát.

„Dobrý den, tady Zbyněk Peterka, náhodou se mi dostala do rukou vaše povídka a chtěl jsem se zeptat, jestli neplánujete napsat román…“

Rozrušením se mi orosilo čelo.

„Zbyněk Peterka?“ otázala jsem se nevěřícně.

Četla jsem všechny vaše knihy, mistře, drala se mi na jazyk obligátní fráze.

„Ano, asi se divíte, kde jsem vzal vaše telefonní číslo…“

Tak tomu jsem se divila ze všeho nejméně.

„Dali mi ho v redakci Karikatur.“

„Neříkejte,“ plácla jsem malomyslně.

Čím to, že se ve všech rozhodujících chvílích svého života chovám jako imbecil?

„Ta povídka nebyla špatná, pracujete teď na něčem?“

„Ano.“

„Fajn. Docela rád bych se s vámi sešel. Co takhle příští pátek?“

Souhlasila jsem.

Teprve dodatečně mi došlo, že v ten den už jednu schůzku mám. S Vladanem u soudu.

41.

Rozvedli nás.

Šli jsme vedle sebe ponurou chodbou soudní budovy a bavili se o bezvýznamnostech, jako by se nic nestalo. Byla jsem na sebe pyšná, že nebrečím.

Vladan vytáhl z náprsní kapsy bleděmodrou obálku. „Odškodné,“ smutně se pousmál.

„Odškodné za co?“ nechápala jsem.

„Za všechno, co jsem udělat měl a neudělal. A taky za to, co jsem udělat neměl a udělal…“

Vzala jsem si obálku, a aniž bych nahlédla dovnitř, strčila jsem ji do kabelky.

Dole pod schodištěm čekala Tereza.

„Jsi s ní šťastný?“ zeptala jsem se.

Zamával a nenápadně se ode mě odtáhl.

„Co ti mám na to říct?“ opáčil.

„Pravdu.“

„Pravda neexistuje… Už musím jít…“

Přísahala jsem si, že se nebudu koukat, jak se objímají. Nevydržela jsem.

Večer budu mít oči jak angorský králík…

Můj píšící vzor Zbyněk Peterka čekal před věhlasnou hospůdkou. Znala jsem ho z fotografií v novinách a na přebalech jeho knih. Byla jsem ve výhodě.

„Dobrý den. Já jsem Marie,“ podala jsem mu ruku a zapátrala v jeho obličeji, jestli není zklamaný.

Buďto se mu líbí plnoštíhlé ženy s nosem červeným od mrazu a očima od pláče, nebo umí své pocity mistrně skrývat.

„Těší mě. Zbyněk. Příšerná zima, co?“ zeptal se mile.

Přisvědčila jsem.

Svařené víno vonělo hřebíčkem a skořicí. Napila jsem se. Začalo mi z nosu kapat jak z vodovodního kohoutku.

„Tak povídejte,“ vybídl mě.

„Dneska jsem se rozvedla,“ vylítlo mi nekontrolovaně z pusy.

„Budeme truchlit, nebo slavit?“

Hlasitě jsem se vysmrkala. „Zapomínat.“

„Na zapomínání jsou silnější nápoje,“ potutelně přimhouřil oči a objednal dvě dvojité whisky, jejichž název bych nedokázala ani vyslovit, natož si ho zapamatovat.

Nevěřícně jsem na něho zírala.

Sotva bych si kdy dokázala představit, že někdo tak výjimečný může být tak obyčejný. Seděl naproti, nenuceně vyprávěl vtipnou historku z krkolomných počátků kariéry, na sobě měl džíny a tmavě modrý svetr a ve tváři klučicí výraz.

Věty, které vyslovil, připomínaly věty z jeho knih.

Povzbudivě se pousmál: „Slíbila jste mi přinést svůj román…“

„Tady je,“ vytáhla jsem tlustý fascikl a položila ho na stůl. Cítila jsem stud, jako kdybych se pomočila na vládním večírku.

„Vlastním malé nakladatelství, nic vám neslibuju, ale pokud to bude tak dobré jako ta povídka, mohli bychom vaše Báječná léta pro kočku na jaře vydat, co říkáte?“

Že bych měla zachovat chladnou hlavu a neupínat se na další chiméru! zbytečně jsem si přikazovala v duchu a přitom cítila, jak se mi koutky úst samovolně rozlézají do šťastného úsměvu.

„Líbíte se mi,“ prohodil nečekaně.

Zapomněl jste brýle?“

„Nenosím brýle,“ nechápavě odvětil.

„Tak byste je nosit měl…“

42.

„Jak se cítíš?“ volala v sobotu odpoledne Magdaléna.

„Jako kdybych se včera rozvedla…“

„To bude dobré, chce to jen čas,“ pokoušela se mě utěšit.

Manželství je dobrý důvod k rozvodu! prolétla mi hlavou věta, kterou jsme se Zbyňkem k ránu skandovali na náměstí Svobody. Klidně jsme mohli skončit na záchytce…

Nemám se za tebou zastavit?“ zeptala se účastně.

„Raději ne. Hrozně mě bolí hlava.“

„To bude z nervového vypětí,“ pravila moudře.

Našel by se i jiný důvod…

„Asi,“ připustila jsem i tu značně nepravděpodobnou možnost.

„A co Kamil? Jak pokračujete?“

Jakpak asi můžu pokračovat s šedesátiletým, zcela dementním magistrem farmacie ?

„Pořádáme váliové dýchánky…“

„Cože?“ zděsila se sestra.

Nic, jen žertuju.“

„Marie, pochop, že si moc vybírat nemůžeš… A Kamil je seriózní, charakterní, citlivý muž…“

Spíš přecitlivělý. Jak jsem mu naposledy přivřela nohu mezi dveře, pěkně ječel.

„Marie, přece nečekáš, že se Vladan k tobě ještě někdy vrátí?“ „Doufám v to. Vím totiž jistě, že mu budu chybět…“

43.

Právě když jsem se svým žáčkům chystala vysvětlit význam slova opozitum, zachrčel školní rozhlas: „Paní učitelka Smoková má ve sborovně telefon…“

Děti hlášení uvítaly, já už méně. Hnala jsem se do sborovny a hlavou mi letěl výčet katastrof, které mohly potkat moji rodinu.

„Smoková, prosím,“ zadýchaně jsem se představila.

„Tady Hloušek, ze třetího patra, máme u nás vaši maminku.“

„Stalo se jí něco?“

„Manželka ji objevila před domem, jak krmí holuby.“

Zase jeden z těch, co si myslí, že holubi by se měli spíš střílet než krmit?

„Na tom nevidím nic divného,“ namítla jsem.

„Ale ona je krmila v noční košili. Klíče od svého bytu nemá a my jsme si netroufali zavolat zámečníky… Bylo by lepší, kdybyste přišla…“

Matka seděla zabalená do kostkované deky a žmoulala kus housky, co nestihla nadrobit ptákům.

Ústa měla nehezky propadlá.

Že si nevzala zubní protézu, by nebylo žádné neštěstí. Ale ona na sobě kromě plátěné noční košile a flaušových bačkor neměla vůbec nic. A to začínal únor!

„Deku vám za chvíli vrátím. A děkuju,“ řekla jsem manželům Hlouškovým provinile.

Jsem typ člověka, který cítí vinu i za pád dolaru na americké burze…

Odemkla jsem byt vlastním klíčem. Zápach šířící se z pokoje mě málem srazil na kolena.

Nemělo smysl ptát se na jeho původ. Nebylo to poprvé.

Stáhla jsem potřísněné prostěradlo a povlečení. Všechny své myšlenky jsem koncentrovala na jeden úkol. Nepozvracet se.

„Kdybych už radši umřela…, kdybych už umřela…,“ monotónně opakovala moje matka.

Nezbývalo mi nic jiného, než souhlasit…

44.

Poslední únorovou středu jsem našla ve schránce oznámení o uložení doporučeného dopisu na poště. Přestože jsem byla příšerně unavená a od rána trpěla žaludeční nevolností, vydala jsem se na poštu ihned.

Cestou jsem zvracela nad kanálem.

Kdybych si nebyla stoprocentně jistá, že masturbací nelze otěhotnět, přísahala bych, že jsem gravidní.

Vyčerpaně jsem se doplazila domů a nostalgicky zavzpomínala, jak mě Vladan v dobách rizikového těhotenství hýčkal. Neznámo kde, sehnal velký kravský zvonec, dal mi ho vedle postele a přikázal, ať zvoním, kdykoliv budu něco potřebovat. Voláním bych se prý příliš namáhala. Stejně to nebylo nic platné. Potratila jsem počátkem pátého měsíce. Tehdy jsem poprvé viděla svého muže brečet.

„Mami, je ti něco?“ zeptal se Šimon. Znělo to jako z velké dálky.

Maminka je umavená,“ zkomoleně, leč důležitě odvětila Natálka místo mě.

A měla pravdu.

„Asi si půjdu lehnout, zvládneš Natálku vykoupat a uložit?“ obrátila jsem se na Šimona.

Jasně,“ odpověděl dospěle.

Kontrolní otázka: Nazývá se matka, která využívá k práci děti, Herodes?

Až v posteli jsem si vzpomněla na nerozlepenou obálku doporučeného dopisu. Na špatné zprávy je času dost a dobré se mně vyhýbají, pomyslela jsem si a okamžitě usnula.

Budík řinčel jak pominutý.

„Sklapni,“ zavrčela jsem a zamáčkla ho.

S námahou jsem otevřela opuchlá víčka. Venku bylo nezvykle jasno.

Odpotácela jsem se do koupelny a důkladně se osprchovala vlažnou vodou. Včerejší vyčerpanost se připomínala jen modrofialovými kruhy pod očima. Jinak jsem byla dokonale fit.

Teprve kuchyňské hodiny surově přervaly moji spokojenost. Ukazovaly 10.41.

Vběhla jsem do Šimonova pokojíčku. Postel byla ustlaná a na polštáři ležel lístek:

Mami! Překvápko!

Natálku jsem odvedl do školky. Odpočiň si, když máš dnes odpolední. Budíka jsem Ti natáhl snad správně.

Čaus.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Kluk, který mě ještě loni budil, když potřeboval ukrojit chleba nebo najít čepici, se teď sám postará o sestru, abych se mohla vyspat?

Přece jen byl ten rozvod k něčemu dobrý…

Uvařila jsem si kávu, pod oči vmasírovala trochu zázračného krému, po kterém během pětačtyřiceti vteřin zmizí opuchliny a vypadáte o 30% svěžeji, a konečně si přečetla ten včerejší dopis:

V Jihlavě 21. 2. 1996

Vážená paní Marie,

omlouvám se za malé zpoždění, které vzniklo ne mojí vinou. Podepište přiloženou smlouvu a obratem ji odešlete zpět do našeho nakladatelství.

S pozdravem

ing. Čeněk Popil

ředitel nakladatelství Margot

Zasmála jsem se, několikrát přetrhla čtyřstránkovou smlouvu a vyhodila ji do vzduchu.

Jaká úleva nemuset být odkázána na člověka, pro něhož je půl roku malým zpožděním!

Ještě v euforii jsem vytočila jihlavské číslo.

„Dobrý den, pane Popile, tak mi konečně po šesti měsících od vás přišla ta smlouva!“

„To už je půl roku? Neuvěřitelné… Řekl bych, že to mohou být tak dva, maximálně tři, ale spíš přece jen ty dva měsíce… Jak ten čas letí…“

„Ano, letí,“ přitakala jsem zvesela.

„Jsou ve smlouvě nějaké nedostatky?“ zkoumal důvod mého telefonátu.

„Nevím, já ji nečetla.“

„Ale to byste měla, dřív než ji podepíšete…“

„Nehodlám nic podepisovat,“ vychutnávala jsem pocit převahy.

„Děláte chybu, sotva najdete jiného nakladatele, který by na sebe vzal všechna rizika s vydáním prvotiny,“ pravil škrobeně.

„Nemusím nikoho hledat. Minulý týden jsem uzavřela smlouvu s Nakladatelstvím Zbyňka Peterky…“

45.

„Mami, neměl bych se začít holit?“ otázal se Šimon v neděli odpoledne.

Holit? Na těch pět chloupků by přece stačila pinzeta!

„Já nevím, holím si jedině nohy,“ odpověděla jsem vážně. „Nechceš se poradit třeba se strejdou Karlem?“

O Vladanovi se doma nemluvilo záměrně. Zhruba jednou za měsíc se zastavil na hodinku dvě a zase zmizel. Na víkend si děti nebral…

„Hmm, to by šlo,“ souhlasil Šimon a šel Karlovi zatelefonovat.

Chápala jsem, že s tak důležitým životním krokem, jakým bezesporu první holení je, nebude čekat do zítřka.

„Touhle žiletkou bys ani kuře nepodřízla,“ informoval mě švagr.

Dva roky si s ní holím hustý porost na nohách a v podpaždí, ale na Šimonovo chmýří není dost dobrá!

„Když myslíš.“

,,Naštěstí jsem vzal všechno s sebou,“ řekl a vzápětí vlekl do koupelny velkou igelitovou tašku.

Skrývala výbavu, se kterou by si mohl do hodiny otevřít holičství…

„Šimone, pravidlo číslo jedna je, že většina ženských holení značně podceňuje,“ zasmál se Karel a přibouchl mi dveře koupelny před nosem.

Amputaci špičky nosu jsem unikla jen o vlásek…

„Tak co na to říkáš!“ za slabou hodinku vítězoslavně vpluli oba do kuchyně.

„Úžasné!“ vykřikla jsem nadšeně a přitom pátrala v Šimonově obličeji po nějaké změně. Na bradě ani pod nosem jsem nic neshledala, zato oči měly jásavější a spokojenější výraz.

„Zůstaneš s námi na večeři?“ zeptala jsem se Karla.

„Moc rád,“ odvětil a vůbec mu nevadilo, že jsou kapustové karbanátky.

„Uděláme si ještě kafe, ne?“ navrhla jsem po jídle.

Natálka klimbala u večerníčku a Šimon jako obvykle na poslední chvíli dělal úkoly.

„Bylo to pěkné odpoledne,“ povzdechl si švagr.

Překvapeně jsem na něho pohlédla.

„Čím jsem starší, tím víc mně scházejí děti… tedy vlastní děti…,“ dodal na vysvětlenou.

Jak to, že se tenhle dost přitažlivý mužský vedle Magdalény vždycky promění v úplného ňoumu?

„To je mi líto,“ plácla jsem obvyklou frázi.

Nemusí. Bylo to naše rozhodnutí. Tedy přišla s tím sice Magda, ale já koneckonců souhlasil.“

„Myslela jsem, že děti nemůžete mít,“ podivila jsem se.

„Pro okolí to byla stravitelnější verze…,“ smutně se usmál a zvedl se k odchodu.

Kolem třetí hodiny ráno jsem se probudila v kaluži potu a s hrůzou si přehrála doznívající erotický sen, v němž hrál švagr hlavní roli.

Tak nejsem já husa ?

46.

„Už tři dny se snažím vymyslet nějakou záminku, proč ti zatelefonovat,“ ozvalo se ze sluchátka.

„A jak to dopadlo?“

„Volám bez záminky,“ přiznal Zbyněk.

Musela jsem se maximálně ovládat, abych nedala bláznivou radost najevo.

„Co takhle první jarní den?“ napadlo mě. „Fajn. To by mohl být i důvod zajít na skleničku. Zítra v osm před Lagunou?“ Nebude lehké vydržet až do zítřka…

Přestože jsem přišla o sedm minut dřív, Zbyněk už stál před restaurací a zamyšleně kouřil.

Vlasy se mu kroutily až na ramena a tváře pokrývaly asi třídenní vousy.

Obvykle se cítím dotčena, když mužský protějšek vypadá podstatně lépe než já, ale tentokrát mi to nevadilo.

Co se týče vzhledu, i u sebe jsem zaznamenala nepatrný úspěch. Po pěti letech jsem zase dokázala napěchovat svůj tlustý zadek do riflí a ručička na váze klesla pod erotomany uctívanou číslici 69.

„Ahoj,“ pozdravila jsem tiše a ustoupila z řídkého světla pouliční lampy. V žádném případě nestojím o to, aby mě kolemjdoucí pokládali za Zbyňkovu matku…

Bleskově zahodil cigaretu. „Rád tě vidím, kolegyně.“

Neznám jiného muže, který by uměl tak roztomile přehánět…

Bylo krátce po půlnoci, seděli jsme na chlupaté předložce před Zbyňkovou postelí, kouřili marihuanu a poslouchali Deep Purple.

Jako listopadové listí se kolem nás povalovaly stovky fotografií.

„A kolik máš vlastně dětí?“ zeptala jsem se. Přestávala jsem se orientovat v zástupu Zbyňkových exmanželek, milenek, přítelkyň, fanynek…

„Asi čtyři nebo pět.“

„Ty to nevíš přesně?“ zasmála jsem se. Každý pór na jeho tváři jsem najednou viděla v několikanásobném zvětšení.

Tak pro tento efekt nemusím laškovat s drogami, stačí zakoupit si lupu.

„Chlap to nikdy neví přesně,“ upozornil mě, „ale platím na čtyři děti, takže úředně mám čtyři. Jen málokdo ví, že vydávám jednu knihu za druhou ne z pilnosti, ale kvůli alimentům… A ty? Proč píšeš ty?“

„Nevím. Začalo to někdy v desíti letech. Buďto jsem v noci při baterce pod peřinou četla, nebo něco spisovala… Za monočlánky jsem léta utrácela skoro celé kapesné.“

Vyprskl smíchy a nosem přejel po mé tváři.,,Dáme si ještě jednu?“

Proboha! Jsem přece bezmála čtyřicetiletá učitelka!

„Ano,“ odvětila jsem.

Bylo příjemné na několik hodin se vrátit do dob studií na vysoké škole. Pravda je, že jsem kouřila marijánku málokdy, můj toxikomanský odvaz bylo většinou pár tablet fenmetrazinu. Ale Klára z našeho kruhu si píchala. Nikdy nezapomenu slovo tromboflebitida. Nejkrásnější holka z ročníku kvůli němu přišla o ruku. Hnisavý, hluboký zánět žil…

„Máš na mě špatný vliv,“ řekla jsem a upřeně pozorovala Zbyňkův vystouplý ohryzek. Vždycky mě vzrušovaly mužské ohryzky, to, jak poskakují při mluvení, jak se chvějí při orgasmu…

Dost!

„Měla bych jít domů.“

Foukl mi obláček dýmu do obličeje.

,,Ne, to není dobrý nápad,“ plácla jsem ho přes ruku. Jestli to se mnou bude takhle pokračovat, začnu brzy svádět Šimonovy spolužáky.

„Proč ne? Vím, že to chceš…“

„Víš, co chci?“

„No?“

„Chci vědět, o kolik let jsi mladší než já…“

„O pět.“

„No, vidíš. A vypadá to, že nejmíň o deset. Neklapalo by to.“

Celá místnost se zavlnila a kolem bylo bílo.

Soulož na ledové kře? Tak to jsem ještě nedělala..

Začala jsem se řehtat. Zbyněk, aniž by znal důvod, se přidal. Váleli jsme se po podlaze a smáli se jak slabomyslní. Z očí mi stékaly kalné slzy, rozpuštěné líčidlo ze usazovalo v kanálcích vrásek. Během několika minut jsem byla od vampýra k nerozeznání.

Zbyňku… Zbyňdo… Zbyněčku…

Jen okrajově jsem vnímala tvrdou realitu: Vypadal bez šatů ještě lépe než v nich, zatímco já naopak…

Kůži měl hladkou, snědou, sametovou. Jako stvořenou pro mě. Vždycky jsem tvrdila, že milovat se s chlupatým mužským je jako kopulace s medvědem.

Kdyby si to v tomto okamžiku Zbyněk rozmyslel (což bych mu vzhledem k vlastním proporcím nemohla mít za zlé), musela bych ho znásilnit…

47.

„Mami, jak jsi prosím tě mohla vyhodit z okna žehličku?! Vždyť bydlíš ve čtvrtém patře!“ soptila jsem.

Nové čelní sklo škodovky pana Hlouška budu samozřejmě financovat já. Ještě štěstí, ze nikoho nezabila…

„To udělal Robert, jak jsem se otočila, udělal to,“ odvětila nonšalantně.

„Na mrtvého tatínka nic nesváděj!“ rozlítila jsem se.

„Kdepak mrtvý…, to on jenom předstíral, že zemřel.“

Nemělo smysl jí něco vysvětlovat. Ve skutečnosti otec zemřel před šesti lety kuriózní smrtí. Přejel ho opilý řidič pohřebního vozu, v panice ho naložil a odvezl do krematoria místo očekávaného nebožtíka. Nebýt jakési všetečné tetky z Čech, která trvala na posledním rozloučení nad otevřenou rakví, otce by spálili a celá záležitost by zůstala záhadou.

„Maminko, bude-li se něco podobného opakovat, půjdeš zase do blázince,“ co nejnaléhavěji jsem vysvětlovala.

„Roberta bys do blázince nedala, co? Vždycky bylas tatíčkova holčička!“

Doopravdy jsem tátu milovala. A hledala jsem ho ve všech mužích, kteří procházeli mým životem…

„Takhle to dál nejde… Jestli budeš zlobit, dám tě do domova důchodců,“ použila jsem mimoděk obdobnou formulku, kterou mě matka terorizovala v dětství.

Když řekla to své, ,,Jestli budeš zlobit, dám tě do dětského domova“, pokaždé jsem se pak v noci počůrala.

No jo…, ale nikdy mě tam nedala!

48.

„Hezký den,“ řekl do telefonu Vladan, „dnes máme výročí.“

„Přeskočilo ti? Jaké výročí?“

„Výročí svatby, zapomnělas?“

„Vladane, slítni na zem, jsme rozvedení!“ hněvivě jsem odvětila.

Na nějaké pitomé výročí si vzpomene, ale že měla Natálie v březnu narozeniny, to mu samozřejmě uniklo!

„Co je s tebou, ty se zlobíš?“ překvapivě bystře opáčil.

„Neozval ses dětem dva měsíce! Kdyby mi nechodily peníze na účet, ani nebudu vědět, že žiješ!“

„Promiň. Terezka měla příšernou depresi, potřebovala mě…“

„A tvoje dcera měla páté narozeniny! Před šesti týdny! Taky tě potřebovala…,“ odsekla jsem.

Opravdu mě naštval. Natálka ho čekala do půlnoci, a kdybych jí nakonec nedala diazepam, ani by neusnula. Měla pro tátu nachystané překvapení: konečně se naučila říkat ř. Když si vzpomenu na její zklamání, nejraději bych Vladana nechala mučit na intimních partiích těla žhavými uhlíky.

„Můžu to nějak napravit?“ zeptal se zkroušeně.

„Kup dárek a nešetři na něm. Budu tě čekat k večeři. Berušce řeknu, že jsi byl na služební cestě a včera ses vrátil…“

„Jsi ta nejlepší ženská, co znám,“ řekl vážně.

Zase mě dostal.,,Nezdálo se mi, že by sis mě nějak hýčkal, když jsme byli spolu,“ namítla jsem.

„Tenkrát jsem to ještě nevěděl.“

Zkrocení zlého muže ?

„Můžu ti poradit?“

Jasně,“ horlivě odvětil.

„Natálce kup opakovacího medvídka, mají ho na Masarykově. Moc si ho k narozeninám přála, a já na něj neměla peníze…“

A zase to bude on, kdo slízne smetanu!

Přišel přesně v sedm hodin. Na sobě měl nové džínsy, džínovou košili a sako z hrubého tvídu. Nebýt té směšné bradky, vypadal by impozantně.

Ještě že jsem nezůstala v teplákách!

Automaticky mě políbil a do rukou strčil velký dárkový koš.

Vyhrál snad v loterii?

„Tak kdepak je ta moje malá holčička?“ zahalekal.

„Neřfřeknu!“ zavýskla Natálie, schovaná za botníkem.

„Neřeknu,“ opakoval medvídek.

„Tatínek je kouzelník! Uhodl nejlepší dáreček,“ tancovala Natálka s hračkou v náručí.

Vladan na mě vděčně pohlédl a do ucha šeptl: „Díky.“

Čím to, že se na něho nikdy nedokážu zlobit?

49.

Druhý květen nesl jméno Blbec.

Pršelo celou noc, na chodnících se vytvořila jezírka a při krajnicích vozovek jezera.

Až do okamžiku, kdy kolem projel nákladní vůz, jsem soustředěně přeskakovala kaluže. Potom už nebylo nutné se loužím vyhýbat. Brouzdala jsem vodou a nadávky, které mi táhly hlavou, by papír neunesl.

„Byla sis zaplavat?“ otázala se kolegyně v kabinetu.

Hahaha!

První dvě vyučovací hodiny jsem prožila v zimnici. Zuby mi jektaly tak, že žáci stěží mohli porozumět výkladu. Po velké přestávce jsem se do třídy nevrátila. Měla jsem důležitější práci: Pokoušela jsem se na záchodě vydávit všechny své vnitřností, což se nepodařilo jen díky tomu, že jsem brzy omdlela. Probrala jsem se, hlavu vklíněnou mezi záchodovou mísu a plechový kbelík na odpadky. Tvář, přitisknutá na chladivé dlaždičky, nabobtnala do úctyhodných rozměrů a vedle kbelíku leželo zkrvavené cosi, připomínající vylomený zub.

To je zub! uvědomila jsem si, poté co jsem jazykem zabrousila na levou stranu dásní.

Veškeré pokusy postavit se na nohy, rozechvělé jak po vášnivé noci, selhaly. Po čtyřech jsem se doplazila na chodbu, kde mne oslovil kolega Mařík: „Dobrý den, Marie. Co oslavujete?“

„Je mi zle,“ sípala jsem u jeho nohou.

„To se nedivím, trošku jste to přehnala, že?“ bodře opáčil a pomohl mi vstát.

Když mě uviděla ředitelka, ani nehlesla a okamžitě se nabídla odsuplovat za mě zbývající hodiny.

Šťastně jsem se dopotácela domů a nijak zvlášť mě netížilo, že obdobně jako učitelský sbor budou i sousedé můj stav přičítat deliriu tremens.

Ve schránce mne čekalo překvapení v podlouhlé obálce z tuhého papíru. Když jsem ji otevřela, nejdříve vypadl lísteček. Stálo na něm:

Marie, odpusť, ale včera jsem se neodvážil.

Vladan

Sdělení mi nedávalo smysl. Vytáhla jsem z obálky i růžovou kartičku se zlatými písmeny a ornamenty a nahlas ji přečetla:

Tereza Malá a ing. Vladan Smok

budou za účasti svědků, rodiny a přátel oddáni

dne 27. 5. 1996 ve 13.00 hodin

na zámečku v Brně-Líšni.

Tak teď už mi Vladanův vzkaz smysl dával.

Nevím, jestli je možné, aby přečtení svatebního oznámení mělo vliv na střevní chřipku, ale fakt je, že se mi znovu přitížilo.

Odemkla jsem dveře bytu a jediné, po čem jsem toužila, byla postel.

Můj syn měl zjevně jiné touhy.

„Jak to, že už jsi doma?“ otázala jsem se a úmyslně přehlédla drobnou dívenku ve spodním prádle.

Proboha, vždyť je mu čtrnáct!

Šimon si natáhl kalhoty a rozpačitě mumlal: „Promiň, mami…, ale… myslel jsem, že máš dnes do půl třetí…, víš, odpadla nám hodina. Jak to, že seš tady tak brzy?“

„Taky jsem odpadla,“ řekla jsem a musela se opřít o zárubně dveří Šimonova pokojíku.

Kolem se hbitě protáhla teď již oblečená dívka a tichounce šeptla: „Na shledanou.“

Nedokázala jsem jí odpovědět.

„Zlobíš se?“ zeptal se Šimon.

Mám se na něj zlobit, protože dospěl dřív, než je mi milé? pomyslela jsem si demokraticky a současně se přistihla, že moje pravačka má téměř nezvladatelné cukání vlepit synkovi pár facek.

„Tak zlobíš se?“ znovu se otázal.

„Ale nejen mě napadlo, že ti budu muset zvýšit kapesné. Nerada bych, abys šetřil na kondomech a udělal mě v devětatřiceti babičkou,“ odvětila jsem sarkasticky a vrávorajíc odešla do ložnice.

Necelé tři hodinky spánku mi sice udělaly dobře, ale pochopitelně ne natolik, abych byla schopná čelit další katastrofě.

Cestou ze školky Natálka stále něco brebentila a já ji sotva vnímala.

Ani v nejmenším mě nepřekvapilo rozhořčené zvolání: „Tak slyšíš, mami?!“

„Copak, Beruško?“ opáčila jsem vyčerpaně.

„Babička taky skáče na trampohlíně jako ten pán v cirkusu.“

„Říká se trampolína,“ opravila jsem dcerku jako správná učitelka a teprve pak si všimla, že před naším domem stojí hasičské auto, několik požárníků s napnutou plachtou a shluk čumilů.

„Zavřete tu pyromanku do blázince!“ zaječel vysoký ženský hlas.

Přidala jsem do kroku.

K domu právě přijížděla policie a sanitka.

Třeba už nežije, napadlo mě a necítila jsem žádný smutek.

Samozřejmě že byla v pořádku. Neohrabaně se vymotala ze záchranné plachty a spokojeně se uculovala.

,,Jsem její dcera,“ řekla jsem zahanbeně jednomu z příslušníků.

„To se máte čím chlubit!“ vykřikl neznámý muž. „Nevíte, kde mohla vaše matka sehnat dýmovnice?“

„To nemám tušení,“ odvětila jsem.

Pořád mi nic nedocházelo.

„Abyste rozuměla, byl to pouze fingovaný požár… celý výjezd budete muset uhradit a levné to nebude, to mi věřte,“ pravil policista a dramaticky si odkašlal. „Dám vám jednu dobrou radu,“ pokračoval spiklenecky, „dávejte si na paní matku větší pozor…“

A v tom momentě ve mně uzrálo brutální rozhodnutí: Zabiju ji.

Matka přece často prohlašuje, že chce zemřít, takže to nebude vražda, ale eutanazie, utěšovala jsem se a do nejmenších podrobností promýšlela svůj plán.

Napadlo mě, že bych si celý postup měla poznamenat, ale to už venku svítalo a mě přemohl spánek.

50.

Zápěstí jsem měla sedřená a k nesnesení mě pálila. Potřeba zajít si na záchod byla více než akutní. A hrozně jsem se potila.

„Sundejte mi pouta, potřebuji na toaletu,“ řekla jsem.

Tlustý příslušník v umaštěné policejní uniformě nereagoval a dál se vrtal v zubech párátkem.

Do dveří vstoupila psychiatryně Jitřenka Smutná. Pozdravila mě docela srdečně a šeptla: „Zabila jste svoji matku, na to jsou tady citliví skoro jako na napadení policisty, nepočítejte s tím, že vás někdo před procesem pustí do koupelny.“ Pak mi podala helmu, co nesla v podpaždí, a dovolila mi ulevit si do ní.

Probudila jsem se. Nechybělo mnoho a vymočila jsem se do vlastní postele.

Pevně jsem doufala, že od rozhodnutí zlikvidovat matku mě žádná noční můra neodradí.

Měla jsem dost času celou záležitost důkladně zvážit. Usoudila jsem, že než matku nechat živořit někde v psychiatrické léčebně nebo domově důchodců, bude lepší uvařit jí čaj s ampulí inzulinu. Kdesi jsem četla, že je to metoda jednak spolehlivá, jednak nepostižitelná. A věřila jsem jí stejně jako kdysi Vladan zaručenému způsobu, kterak se vyhnout vojenskému cvičení. Udělal si tehdy zábal kotníku z půl kila lisovaného česneku, aby mohl fingovat vymknutí. Do rána noha vypadala, jako kdyby ji koupal v kyselině.

Poté co nějakým zázrakem unikl amputaci končetiny nad kotníkem, se mu vojenské cvičení líbilo více než v dětství táboření se skautíky.

51.

Moje střevní chřipka už doznívala. Za pouhý týden rekonvalescence jsem napsala třicet stránek humoristického románu, což se mi obvykle nepodařilo ani za měsíc.

Kolem poledne telefonoval Zbyněk. Neviděla jsem se s ním celé tři týdny a chyběl mi.

„Ahoj, marode, mám pro tebe zprávu s výrazně léčebným účinkem,“ povídal.

„Sem s ní!“ zasmála jsem se.

„Dnes z tiskárny dovezli Báječná léta pro kočku, brzy budeš slavná. To je pádný důvod k oslavě, nemyslíš?“

„Ale já jsem ještě pořád na neschopence a na kontrolu jdu až pozítří,“ namítla jsem.

„Malou dietní večeři bys nezvládla?“ zeptal se zklamaně.

Nedokázala jsem odmítnout.

Cítila jsem se výborně. Těch několik dnů odpočinku výrazně prospělo mému obličeji, zvracení a průjmy zase tělu. Po dlouhé době jsem se sama sobě docela líbila.

A Zbyňkovi asi taky.

„Omládla jsi,“ řekl na uvítanou.

Jen co jsme se usadili ke stolu, podal mi moji knihu. Vzala jsem ji do rukou opatrně jako novorozence. Jupíí!

Závratná radost proudila celým tělem.

„Myslím, že bude mít úspěch,“ vytrhl mě z euforie.

„Kéž by…“

„Opravdu jsi byla znásilněná opilým cikánem, když jsi měla menstruaci?“ otázal se nečekaně.

Jo, a když bylo po všem, ukradl mi z peněženky všechny peníze. Krev mi stékala po nohou, ale já musela v noci cestovat domů tramvají, protože jsem neměla na taxíka.

„Nevíš, co je fikce?“ usmála jsem se. „A to si říkáš spisovatel?“

„Marie!“ ozvalo se za mnou.

Pohoršený tón hlasu nemohl patřit nikomu jinému než sestře.

„Co ty tady?“ zeptala jsem se zdánlivě bezstarostně. Doopravdy jsem se však cítila, jako kdyby mne školní inspektor přistihl ve sborovně při masturbaci.

„To se ptáš ty mě?“ zasyčela. „Pokud se nepletu, máš být doma v posteli!“

„Magdo, dovol abych ti představila svého přítele Zbyňka,“ snažila jsem sejí připomenout, že nejsem u stolu sama.

Chladně stiskla Zbyňkovi ruku.

„Těší mě,“ řekl pokud možno mile.

„Netěší mě!“ odsekla Magda a přiřadila se k hloučku přátel, kteří byli už na odchodu.

„Ze začátku jsem myslel, že je to tvoje matka,“ utrousil Zbyněk pobaveně, když odešla.

„Taky mám někdy ten dojem,“ odvětila jsem a vzpomněla si na skutečnou matku.

Jestlipak se mě Zbyněk po přečtení druhého románu zeptá: „A doopravdy jsi zavraždila vlastní mámu?“

52.

„Paní Smoková, výsledky z laboratoře jsou negativní. Pro jistotu se příští týden dostavíte na polikliniku. Provedou vám důkladné vyšetření,“ řekla obvodní lékařka, asi šedesátiletá šedovlasá paní s brýlemi ve zlatých obroučkách. Vypadala v nich přísně, ale kdo ji zná lépe, ví, že je to vlídná dáma.

Paní doktorko, já nutně musím v pondělí do práce,“ zažadonila jsem a pod nos jí strčila doklad o pracovní neschopnosti.

„Co mám s vámi dělat,“ povzdechla si a neschopnost ukončila. „Na to vyšetření si ale zajděte. Vaše občasné nevolnosti, střídání zácpy a průjmů, to se mi vůbec nelíbí.“

„Zajdu tam,“ vědomě jsem zalhala a žádanku o vyšetření vyhodila venku do popelnice.

Není divu, že ve zdravotnictví nejsou peníze, když člověka se zaraženými větry posílají na endoskopii…

Cestou ze střediska jsem se zastavila za Magdalénou.

„Ahoj,“ pozdravila mě jen tak na půl úst.

Od náhodného setkání v restauraci jsme spolu nemluvily. Asi se ještě zlobila.

„Udělám ti kafe,“ navrhla suše.

„Raději čaj, káva mi nedělá moc dobře na žaludek,“ odvětila jsem.

„A co alkohol? Ten ti dělá na žaludek dobře?“ zeptala se jízlivě.

„Oslavovali jsme moji první knihu. Jednu jsem ti přinesla.“

„Díky,“ roztála Magda a přečetla si věnování uvnitř. „Jsi vážně dobrá, já bych to nedokázala.“

Spokojeně jsem se zavrtěla. Chválu potřebuju jak prase drbání.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ začala opatrně Magda.

Přikývla jsem.

„Prosím tě, co máš s tím čápkem?“

„Myslíš Zbyňka?“

„No.“

Je to můj přítel, nakladatel, spisovatelský vzor,“ vyjmenovávala jsem poctivě.

„A jinak?“

„Jak jinak?“ dělala jsem nechápavou.

„Ty mně moc dobře rozumíš,“ zamračila se.

Samozřejmě že ji neoklamu. Známe se dokonale, jsme přece sestry.

„Dobře. Taky s ním provozuji příležitostný sex,“ přiznala jsem se a zděšeně pozorovala, jak její obličej hraje všemi barvami.

„Nejsem žádná sukuba,“ vzpomněla jsem si na synonymum pro smilnou čarodějnici.

„Hmm,“ zabručela Magda. Za nic na světě by nepřiznala, že nezná význam toho slova.

„Vladan se koncem měsíce žení,“ řekla jsem, ani nevím proč. Se Zbyňkem to nesouviselo.

,,Je ti mizerně?“ projevila účast.

,,Ještě hůř. Chce, aby děti šly na svatbu…“

„To nemůžeš dovolit!“ rozhořčeně vykřikla Magda.

„Nic jiného mi nezbyde. Má na to právo,“ vysvětlovala jsem a přitom nenápadně pozorovala krabičky léků v prosklené skříni. Inzulín jsem tam neviděla.

Krátce nato jsem se rozloučila.

Nenapadalo mě jiné řešení, než jít za Kamilem.

Měla jsem štěstí, stál za pultem lékárny a s povýšeným výrazem promlouval k mladšímu kolegovi. Jinak v místnosti nikdo nebyl.

Vzala jsem za kliku. Bylo zamčeno.

Cedulka na prosklených dveřích oznamovala, že právě probíhá polední přestávka.

Zaklepala jsem na skleněnou tabuli.

Kamil nervózně rozhodil ruce a teprve pak mě poznal.

Běžel ke dveřím, div se nepřerazil.

„To je milé překvapení!“ vykřikl.

Musel být mojí návštěvou naprosto vyveden z míry, neboť nepoužil žádného trefného přirovnání.

„Byla jsem za Magdou, tak jsem si řekla, že se zastavím na kus řeči,“ ledabyle jsem prohodila.

„Mám obrovskou radost,“ děl k nerozeznání od mongoloida. „Řekl bych, že moje potěcha si v ničem nezadá s radostí starce, zčistajasna obšťastněného erekcí.“

Tak pozor, tohle nepochybně bude příměr zvláštní zkušenosti!

„Co ty můžeš vědět o starcích“ lichotila jsem takřka profesionálně.

Nesmím to přehnat, nebo zase bude půl roku opruzovat…

„Chci se ti k něčemu přiznat,“ rozhodla jsem se setkání zbytečně neprotahovat, „mám na tebe malou prosbičku.“

„Drahá Marie,“ pravil obřadně, „není skutku na světě, který bych pro tebe nespáchal.“

No, prima. Ještě dvakrát se na něho usměju a zamorduje bab-ču sám.

„Moje kolegyně mě požádala o inzulín pro svoji tetu, která žije ve Vídni. Tam jsou tyhle léky příšerně drahé a teta je na nejlepší cestě skončit v chudobinci…“

„Chápu,“ zatvářil se světácky. Magda mi prozradila, že Kamil zůstal věrný i po revoluci komunistické straně. Trošku antikapitalistické propagandy tedy nemůže věci uškodit.

Podal mi balení, které by postačilo na vyvraždění starobního útulku.

Mrkla jsem na hodinky a bravurně sehrála úžas: „To už je tolik hodin? Spěchám pro Natálii do školky. Co jsem dlužná?“

,,Jedno horoucí políbení,“ zavyl roztouženě.

I uslintanou dogu bych políbila horoucněji, ale co… velké činy žádají velké oběti…

53.

„Dej na Berušku pozor,“ kladla jsem na srdce Šimonovi. Měl na sobě svůj první oblek a moc mu slušel.

Já jsem princeznička, princeznička…,“ zpívala si Natálka před zrcadlem.

Mým záměrem bylo vyparádit děti na svatbu co nejlépe. Co na tom, že oblečky z luxusního obchodu stály polovinu honoráře za moji první knihu?

„Mami, radši bych tam nešel,“ zkroušeně poznamenal Šimon.

„Jen běž a pěkně se bav.“

Venku opakovaně zatroubilo auto.

„To bude taxík,“ řekla jsem a vykoukla z okna. Na parkovišti stál černý mercedes ozdobený širokými pentlemi. Řidič se opíral o kapotu a zapaloval si cigaretu.

Slunce zářilo s jarní dravostí mládí.

Sotva si lze přát lepší počasí pro svatební den.

„A co budeš dělat ty?“ zeptal se Šimon mezi dveřmi.

Objala jsem ho. Díky Vladanovi jsme k sobě měli v posledních měsících opravdu blízko.

„Zkusím psát,“ odvětila jsem lživě. Dnes bych byla schopná nadrásat tak jedině dopis na rozloučenou před skokem z okna.

„Chtěl bych ti udělat radost…“

„Tak přišlápni nevěstě vlečku,“ zasmála jsem se a zvedla Natálku do náručí.

„Pusť mě! Pomačkáš princezniny šatičky!“ zlobila se.

„Víš co?“ mrknul na mě Šimon, „vezmu tátovi aspoň tvoji knihu, ať Tereza zuří.“

„To by šlo,“ souhlasila jsem, vrátila se pro ni a načmárala dovnitř věnování.

Ve výtahu jsme mlčeli. Bylo mi, jako bych prodávala děti do otroctví.

Věrna svým masochistickým sklonům, doprovodila jsem je až k taxíku a pak nejméně patnáct minut procítěně mávala. Ale to už mi dávno zmizely z dohledu…

Byt byl prázdný jako ještě nikdy v životě.

Lehla jsem si napříč dvojlůžka v ložnici a melancholicky se probírala starými fotografiemi.

Zvonek u dveří bytu zlehka cinknul.

Nikoho jsem nečekala a nikoho jsem neměla chuť vidět.

Druhé zazvonění bylo důraznější.

Ignorovala jsem ho.

Někdo se o zvonek opřel.

Protivný zvuk mě donutil vstát. Neochotně jsem otevřela.

„Co blbneš?“ vyjela na mě Magdaléna.

Mohlo mě napadnout, že je to ona. „Ty se pokoušíš strhat můj zvonek, ale já blbnu?“

Měla jsem o tebe strach,“ odvětila smířlivě a vecpala se dovnitř. „Nemáš nic v plánu, že?“

„Ani ne. Chystala jsem se pořádně si pobrečet, ale to můžu odložit na jindy. Příležitostí mám dost a dost…“

„Nečekáš náhodou toho svého Zbyňka? Nerada bych se s ním potkala,“ pravila Magda již v předklonu, zouvajíc si polobotky.

„Vladana jsi taky neměla ráda,“ podotkla jsem.

„Ale aspoň se k tobě hodil.“

„Však jsem si myslela, že spolu zestárneme. Jako Filémón a Baukis…“

„A to je zas kdo?“

„Věrná dvojice starých manželů z mytologie, symbol věrnosti a oddanosti,“ odpověděla jsem zasněně.

„Na tu věrnost sis nemohla vybrat nikoho lepšího,“ poznamenala. „Manželství by mělo odstraňovat touhu mužů po jiných ženách. Taková biologická záklopka, jako když ženské nechutná v těhotenství alkohol a kafe…“

„Dobrá myšlenka, nech si ji patentovat.“

Magda na mě soucitně pohlédla. „Viděla jsem ji,“ řekla po chvíli.

„Koho?“ podivila jsem se.

„Tu jeho Terezu.“

„No a?“

Ironicky zvedla obočí:,,Nechala bych Vladana vyšetřit pro sklony k pedofilii!“

54.

Už asi dvacetkrát jsem s sebou k matce nesla několik ampulí inzulinu, a pokaždé se s nimi zase vrátila.

Naplánovat vraždu je jedna věc, ale provést ji druhá.

Přes plány jsem byla expert. K činu mi chyběla odvaha.

Jak je to dávno, kdy mě matka pokládala za svoji třicet let mrtvou přítelkyni z dětství? Kolikrát denně doběhne na záchod a kolikrát denně svoji potřebu udělá na libovolném místě? Stalo se za poslední rok aspoň jedenkrát, aby nekňourala, že už chce umřít? Kdo jí bude zapínat knoflíky, vybírat odpadky zpod polštáře, krmit ji a čistit zubní protézu, až v srpnu odjedeme s dětmi na letní tábor do Itálie ?

Dnes, anebo nikdy! rezolutně jsem si přikázala.

Seděla v křesle a strnule zírala na televizní obrazovku. Na tom by pochopitelně nebylo nic zvláštního, pokud by ovšem televizor byl puštěný.

V pokoji to páchlo, jako když si rota vojáků na povel sundá ponožky.

Bezmyšlenkovitě jsem napustila vodu do vany a pomohla jí se svlékáním.

„Moc teplá!“ zaječela.

Přidala jsem trochu studené vody.

Spokojeně si broukala a vypouštěla jeden bublající pšouk za druhým.

„Ne aby sis tam zase načůrala!“ pohrozila jsem.

Obrátila ke mně tvář s očima leklé ryby.

Rychle jsem ji umyla.

Nedopustím, aby se mě jednou moje děti musely štítit!

Uložila jsem matku do postele.

Než jsem připravila bylinkový čaj, usnula.

Aspoň u toho nebudu muset být, ulevilo se mi.

Postavila jsem hrnek s čajem a notnou dávkou inzulínu na noční stolek.

A ráno bude po všem…

Sotva jsem zaklapla dveře matčina bytu, zmocnil se mě divoký třas. Usedla jsem na schody a doufala, že moje vzlyky nevylákají zvědavé sousedy na chodbu.

Byl to akt milosrdenství, opakovala jsem si a pomalu stoupala po schodech domů.

Někde v sedmém nebo osmém patře jsem změnila směr.

Schody jsem brala po dvou.

Nakonec i po třech.

Odemkla jsem dveře matčina bytu a vletěla do pokoje.

„To jsi ty, Slávinko?“ posadila se na posteli.

„Ano,“ přitakala jsem. Stejně jsem se cítila, jako kdybych vstala z hrobu, takže to ani tak velká lež nebyla.

Hrnek jsem nikde neviděla. „Podívej, co se stalo,“ řekla matka bezbarvým hlasem.

Obešla jsem lůžko. Na zemi bylo pár střepů v kaluži smrtícího čaje.

„Ani jsem se nestihla napít…, vyrazil mi ho z ruky,“ žalovala na neexistujícího násilníka.

„To nic, maminko,“ usmála jsem se a odešla pro hadr.

55.

Matka ve svém životě udělala nejméně dva dobré skutky, za které jsem jí vděčná. Zaprvé mne před třiceti devíti lety porodila a zadruhé dokázala zemřít v pravou chvíli.

Smuteční obřad se konal první prázdninový den.

Já, děti, Magdaléna a Karel jsme zabírali první řadu sedadel a zbytek obřadní síně byl prázdný.

Byl tam příjemný chládek a nikdo neplakal.

Celá záležitost trvala jen pár minut, a když jsme vyšli ven, oslepilo nás ostré dopolední slunce.

„Upřímnou soustrast,“ uslyšela jsem vedle sebe. Přimhouřila jsem oči a spatřila Vladana.

„Díky.“

Jak se cítíš?“ zeptal se a dlachnil moji ruku. Nový snubní prstýnek se blyštivě předváděl na levém prsteníku. Dodatečně jsem si uvědomila, že jsem svůj starý ještě nesundala.

Jak se cítím? Jako vězeň propuštěný na svobodu. Jako otrok zbavený koule na noze. Jako trosečník, který byl po letech osvobozen z pustého ostrova…

„Teď už fajn,“ odpověděla jsem.

„My půjdeme napřed!“ zvolala Magdaléna a táhla za ruku vzpouzející se Natálii.

„Chci ti poděkovat za knihu.“

„Pokud jsi do ní nahlédl, určitě jsi zjistil, že není zač děkovat,“ rozpačitě jsem namítla.

„Četl jsem ji celou. Dokonce dvakrát. Řadu věcí bych teď udělal jinak…“

A co ? Nenechal by ses od kolegyně Řeháčkové kousnout do penisu, když jsem vás nechtěně překvapila v zasedačce po oslavách výročí VŘSR? Dva měsíce jsem ti pak přikládala heřmánkové obklady!

„Máš novou šanci… s Terezou…,“ řekla jsem a rozběhla se za ostatními.

Stůl byl zamluven v tiché restauraci nedaleko krematoria.

Magdaléna a Karel právě dojídali polévku, Šimon s Natálkou se evidentně nudili.

„Co si dáš?“ otázal se švagr a pohladil mě očima.

„Whisky, dvojitou.“

„To jako místo předkrmu?“ rýpla Magda.

„Nech ji na pokoji,“ ozval se Karel.

Magdaléna zbrunátněla. „Kájo, uvědomuješ si, s kým mluvíš?“ otázala se sladce, ale z očí jí šlehaly blesky.

„Se svojí, za každých okolností nesnesitelnou, manželkou,“ odvětil Karel a klidně se zvedl od stolu. „Promiň, Marie,“ smutně se pousmál, rozloučil se s dětmi a odešel.

Magdaléna bezchybně imitovala opařeného krocana.

,,Nějaké další přání?“ lehce se uklonil malý, plešatý číšník. Na rtu měl tmavou bradavici, připomínající zrnko čočky. Nebo právě dojedl čočkovou polévku a jen si zapomněl utřít ústa?

„Dvakrát dvojitou tullamorku,“ objednala pohotově Magda a hlasitě se rozeštkala.

Myslela jsem, že neumí brečet!

„Tohle ještě nikdy neudělal, nikdy,“ vzlykala a oči si otírala cípem ubrusu.

Jsem zrádce jenom proto, že fandím Karlovi?

„Neměla bych podat žádost o rozvod?“ zcela iracionálně se mě zeptala Magda a obrátila do sebe panáka.

„Ty se chceš rozvádět, protože ti jednou manžel odmítl poslušnost?“ vykulila jsem oči.

„Kdo mluví o rozvodu?“ opáčila Magda, už zase v nejlepší formě, „Kája prostě potřebuje trošku postrašit, to je celý problém…“

56.

Procházeli jsme se po Rašínově nábřeží. Vltava se mi nezdála tak špinavá, jak se o ní tvrdí, a rozevlátá sukně architektonického zázraku Ginger a Fred žonglovala se slunečními paprsky. Jásavé odpoledne.

„Do Prahy jezdím rád,“ řekl Zbyněk.

„A já jsem ráda, že jsi mě vzal s sebou.“

Vystoupali jsme do vyhlídkové restaurace Tančícího domu.

Usrkávala jsem chladivý koktejl a nechala myšlenky bloumat bez cíle.

„Příští týden bude hotový dotisk tvé knihy, další tři tisíce kusů. Myslím, že můžeš být spokojená.“

„Já jsem spokojená,“ ujistila jsem ho.

„Tak proč pořád kopeš do židličky, hryžeš si spodní ret a ještě ses ani jednou neusmála?“

Tohle že dělám?

„Normální deformace,“ odvětila jsem nenuceně.

„To bych teda chtěl vidět učitelku s třicetiletou praxí.“

„Nemluvím o učení, ale o rodičovství. Čtrnáct let jsem nejela bez dětí ani pro jablka k tetě do Ořešína, tak se nediv…“

„Znám jeden spolehlivý způsob, jak tě z toho dostat,“ zašklebil se a mávnul na číšníka. „Platit, prosím.“

Zvedla jsem sluchátko hned po prvním zazvonění.

„Tady hotelová služba. Přáli jste si vzbudit.“

„Děkuju,“ zašeptala jsem.

Zbyněk ještě spal. Ležel na zádech, tmavé vlasy rozhozené po polštáři a pokrývku shrnutou někde u kolen.

Proč tenhle nahatý anděl neleží v posteli nějaké dvacetileté Terezy?

„Budete si přát snídani na pokoj, nebo ji máme připravit dole?“ znovu se ozval hlas z telefonu.

Snídani? Pohledem jsem přelétla několik prázdných láhví od sektu na nočním stolku.

„Přineste nám minerálku a dva šumivé aspiriny,“ řekla jsem a zavěsila.

„Zbyňku, vstávat… za dvě hodiny máš besedu s literárními nadšenci,“ foukla jsem mu do ucha.

Natáhl po mně ruce jako slepec. „S okamžitou platností zakazuju všem trpaslíkům hraní baseballu uvnitř mojí lebky!“

„Vstávej, potenciální spisovatelé a především sličné spisovatelky prahnou po setkání s dobyvatelem literárního nebe,“ pitvořila jsem se. Ve skutečnosti jsem ale příšerně žárlila na všechny ty mladé a štíhlé Zbyňkovy obdivovatelky. Věděla jsem, že je to jen otázka času, kdy naše přátelství, hustě protkané erotikou, bude pouhou vzpomínkou.

„S okamžitou platností zakazuju všem trpaslíkům i hraní kriketu,“ zakňoural Zbyněk.

(Vstal ihned poté, co zlovolným trpaslíkům zakázal provozování všech známých i méně známých sportovních her v jeho lebce.)

„Cítíme se opravdu poctěni vaší návštěvou,“ děl úlisně vedoucí čtrnáctidenního kurzu tvůrčího psaní a radostně tiskl slavnému spisovateli ruku.

Zbyněk se nejistým krokem vydal na malé pódium. Provázel ho zprvu nesmělý a posléze bouřlivý potlesk.

Ostřížím zrakem jsem provedla revizi téměř zaplněného kinosálu a dřepla si do poslední řady.

V místnosti neseděl snad jediný kluk.

A pak prý že spisovatelé jsou převážně muži!

Zbyněk přítomné krásky pozdravil, použil několik obligátních frází a navrhl: „Nebudu vás nudit dlouhými úvody, přikročíme k besedě. Ptejte se a já, pokud to budu vědět, vám odpovím.“

Sálem to zašumělo.

V druhé nebo třetí řadě povstala vysoká dívka s dlouhými vlasy barvy medu.

Jestli má obličej tak pěkný jako zadek, bude mít Zbyněk problémy se soustředěním…

„Do jaké míry jsou vaše knihy autobiografické?“ otázala se nevinně.

Zbyněk dosti obšírně objasnil poměr autobiografických prvků a fikce ve svých románech, ale dívka s odpovědí nebyla spokojená.

„Můžu se zeptat konkrétněji?“

,,Jistě,“ přitakal.

V jeho obličeji se zračilo jediné přání: Skončeme to! „Doopravdy jste byl ještě ve třiadvaceti letech panic?“ zeptala se. Asi šedesát sedmdesát dívenek se začalo pubertálně hihňat. „No… byl.“

Tak je to literární beseda, nebo sexuologická osvěta?

Určitě mi muselo přeskočit, protože jinak bych sotva vstala a hlasitě vznesla stupidní dotaz: „Mistře, slyšela jsem, že jste naprostý abstinent… Je to pravda?“

Potom to šlo všechno hrozně rychle.

Zbyněk vyprskl smíchy, pak si položil dlaň na ústa, poté i druhou, zbledl a mohutným gejzírem se vyzvracel do hlediště.

Jediným přínosem celého extempore bylo, že mě nadále nemusely trápit obavy, že si s dívkami něco začne. Alespoň ne s těmi z prvních řad…

57.

„Jsi nějaká pobledlá,“ starostlivě mě okukoval v neděli Vladan.

Taky jsem si všimla, že moje vnitřnosti začínají reagovat na alkoholové dýchánky podivně agresivně. Celou cestu z Prahy jsem se prosvíjela v křečích.

„Jaký byl první víkend s dětma?“ lačně jsem se vrhla na své ratolesti. Zdálo se, že neutrpěly u svého nezodpovědného otce a mladičké macechy žádnou viditelnou újmu.

Vladan se tvářil přitrouble a Natálka spustila jak winchestrovka: „Viděli jsme králíčky, kačenky a taky kozu!“

Došlo mi, že tou kozou nemyslela Terezu.

„Vy máte v paneláku kozu?“

„My jsme byli u babičky,“ vysvětlovala.

Moje matka zemřela před třemi týdny a Vladan je z dětského domova. Tady něco nehrálo.

„U jaké babičky?“ zvýšila jsem mimoděk hlas.

„No přeci u té nové, se žlutýma vláskama,“ pravila Natálka dotčeně. Co jsem to sakra za matku, že neznám její novou babičku?

,,Pěkná babička,“ ušklíbl se Šimon, „vždyť je mladší než máma!“

„Já ti to vysvětlím…, nerozčiluj se,“ blekotal drahý exmanžel.

„Poslouchám,“ vybídla jsem ho mile, ale atavistické vášně se mnou cloumaly. Není se čemu divit, vždyť dědeček z matčiny strany podřízl svému švagrovi hrdlo jen za to, že mu ukradl slepici.

„Terezka si myslela…“

Neprovokuj!

„…že by pro děti bylo lepší strávit víkend na venkově. Víš, ona má rodiče nedaleko Žďáru nad Sázavou… a navíc nějakým nedopatřením koupila lístky do divadla zrovna na tuhle sobotu…“

Poprvé v životě jsem si skutečně přála být chlap.

S chutí bych Vladanovi rozbila hubu.

58.

„Podívej, mami, píšou o tobě v novinách,“ řekl Šimon. Opravdu. V kulturní rubrice místního Drbálku mi věnovali šest řádků. Dmula jsem se pýchou.

Moje psaní se začínalo ubírat tím správným směrem. První kniha sklidila úspěch a na podzim by se podle mínění Zbyňka mohla začít připravovat její filmová verze.

Budeš slavná,“ spokojeně prorokoval můj syn.

To sotva. Za týden začíná nový školní rok a humoristický román je stále ještě pouhým polotovarem. Jen kdybych pořád nebyla tak unavená…

„Už máš vybaleno?“ zeptala jsem se naoko přísně.

„Jasně a Natálie taky.“

Zaslouží si tak nedokonalá matka naprosto dokonalé děti?

Zvedni ten telefon,“ zaprosila jsem.

Už dva dny si úspěšně namlouvám, že si jen potřebuji odpočinout po dlouhé cestě z Itálie.

„Volá teta Magda!“

„Tak ji pozdravuj,“ odvětila jsem bez valného zájmu.

„Chce s tebou mluvit.“

Osm kroků a lepkavý pot mi vyrazil na zádech.

A zase ty křeče.

Nezbyly nám peníze na suvenýr, tak jsem si aspoň přitáhla úplavici…

„Odkud tě honím?“ zeptala se Magda.

„Seděla jsem v kuchyni.“

„Dýcháš jak prvorodička,“ zasmála se. „Zítra v deset hodin máme být u notáře… kvůli dědictví.“

„Budu tam.“

„A jak bylo na dovolené?“

„Kdepak dovolená… Víš přece, že jsem tam jela jako dozor.“

„Měla sis raději pořádně odpočinout,“ namítla Magda.

„Šimon byl poslední kluk ve třídě, který neviděl moře. Musela jsem s tím něco udělat. A navíc to bylo výhodné… já a jedno dítě zdarma… nedalo se odmítnout.“

Je ti něco?“

„Trošku mě zlobí žaludek, asi z těch italských blafů,“ bagatelizovala jsem záměrně svůj zdravotní stav.

Jedu k tobě,“ řekla Magda a zavěsila.

Otevřela jsem jí sama. Jinak by si myslela, že jsem na umření.

,,No, ty vypadáš!“ zírala na mě, jako kdybych měla hlavu v podpaždí.

„Konečně jsem trochu zhubla.“

„Trochu?! Zavolám Karlovi a vezmeme tě k nám na kliniku.“

„Chceš na mně demonstrovat kolegům účinky té tvojí diety?“

„Nešaškuj,“ napomenula mě Magda.

„Odkdy je šedesát pět kilogramů při výšce sto sedmdesát podvýživa?“

Nějaké to kilo jsem si přidala, samozřejmě. A byla to vskutku vítaná změna po všech těch letech, kdy jsem si kilogramy musela naopak ubírat…

Magdaléna soustředěně krabatila obočí a nebrala moje námitky na vědomí. „Jak dlouho nejíš?“

„Ale já přece jím…“

„Ptám se jak dlouho?“ vyjela už doopravdy ostře.

Tak dlouho, co mě trápí ty věčné nevolnosti. Člověk vážně ztratí apetit, když jídlo vyzvrací dřív, než dojedl.

„Magdo, prosím tě, nešil,“ zaúpěla jsem. „Pár týdnů se malinko omezuju, sama jsi říkala, že nepřecpávat se, v tom je celá věda.“

Začínala se uklidňovat. „Taky by to mohla být slinivka nebo žlučník,“ zabrblala smířlivě.

„Vy doktoři hned vidíte všechno černě.“

„Nebo anorexie,“ nedala se odradit v určování diagnóz. Pro jistotu mi ještě sáhla na čelo a změřila puls. „Teplotu nemáš a puls taky nevypadá zle, virózu můžeme vyloučit. Ode dneška se vykašleš na hubnutí a budeš zase normálně jíst. Dohlídnu na to.“

„Jak to myslíš, že na to dohlédneš?“ zděsila jsem se.

Padej do postele,“ komicky mi pohrozila, „vzbudím tě na večeři.“

Buďto je Magdaléna nejrychlejší kuchařka na světě a mohla by se úspěšně ucházet o zápis do Guinessovy knihy rekordů, nebo jsem usnula, aniž bych si toho vůbec všimla.

Po kontrole budíku jsem se, ač nerada, přiklonila k možnosti druhé.

„Maminko, vstávej, budeme papat,“ tahala ze mě Natálka peřinu.

Vstala jsem, ani nevím jak. Navzdory tomu, že kolem poledne se venkovní teploměr vyšplhal někam ke třicítce a večer byl příjemně vlahý, moje zuby drkotaly zimou. Natáhla jsem si župan a přivlekla se do kuchyně.

Jak je?“ zkoumavě mě obhlížela sestra.

„Jsem z toho spaní celá malátná.“

„Nebo z hladovění,“ řekla a přisunula ke mně pečené kuře s bramborovou kaší a kopou zeleniny.

Nepřeháněj,“ ohradila jsem se. „Spousta lidí přece drží dietu.“

„Quod licet Iovi, non licet bovi…,“ usmála se Magda a postavila přede mě ještě sklenici mléka.

Vždycky, když mě chce namíchnout, mluví latinsky. Ale já o překlad žadonit nebudu, pomyslela jsem si škodolibě.

„Teto, čeho se ten ocet bojí?“ vyložila si přísloví Natálka po svém.

„Ničeho, ty trdlo,“ pravil Šimon. „Znamená to, že každý nemůže dělat to, co ostatní.“

Jediný blbec u stolu jsem zřejmě já.

„Výborně, Šimone. Odkdy chodíš na latinu?“ zajímala se Magda a na chvíli obrátila svoje zraky k němu.

Využila jsem příležitosti a strčila si do kapsy županu kus kuřete a celou papriku.

Tolik jídla jsem totiž nespořádala za poslední měsíc, těžko si lze představit, že bych ho do sebe mohla nasoukat v jediném chodu…

„Já se neučím latinsky, to Bára,“ odvětil Šimon naoko ledabyle, ale já si všimla, jak poočku sleduje účinek svých slov.

Měla jsem upřímnou radost, že od té dívenky se zlatým kroužkem v nose pochytil i něco lepšího než lásku k trestaneckým účesům a armádní obuvi.

„Vidím všechno!“ otočila se Magda zase ke mně.

„Nevím, o čem mluvíš…“

„O tomhle.“

Mastný flek se rozlézal přes celou kapsu županu.

Připomnělo mi to doby, kdy jsem věřila, že moje matka má oči i vzadu. A nebyla to hezká vzpomínka…

59.

Jak se může stát Quasimodo notářem? napadlo mě, když jsem tiskla obrovskou, tlustou dlaň.

„Pofaďte fe, profím,“ řekl a ukázal na židli. Nebýt toho posunku, sotva bych pochopila.

„Fešli jfme fe tady za účelem projednání dědického řízení zefnulé…,“četl a já ho přestávala vnímat. Jedno bylo jisté, bez tlumočníka mu rozumět nebudu.

Magdaléna se po celou dobu přednesu vrtěla na židli, vzdychala a koulela očima.

„Chcete něco dodat, profím?“ otázal se na závěr.

„Zříkám se dědictví ve prospěch svojí sestry, která o matku pečovala až do její smrti,“ překvapila mě Magda.

Zaprotestovala jsem.

„Nebudeme o tom diskutovat,“ usadila mě přísně.

„Ale to fte měly říct předem… já už to mám všechno fepfané…“

Nám taky nikdo neřekl předem, že se dostaneme k právníkovi, který by potřeboval důkladnou péči logopeda, dietologa a plastického chirurga.

„Abyfte rozuměly, nejfem dobrý pífař a koncipient má dnef volno,“ zašišlal zničeně.

Smích už nešlo zadržet. Představte si horu špeku, která třicet vteřin hledá písmenko na klávesnici počítače a přitom si mumlá:,,Fakra, fakra…, to fe mi nechce líbit, včera tady bylo, to vím jiftě…“

„Tak tohle může potkat jen nás, nemyslíš?“ prohodila venku Magdaléna.

Zvony na kostele oznamovaly poledne.

„Zvu tě na oběd,“ řekla.

Na jídlo jsem neměla ani pomyšlení. Zdálo se, že můj žaludek směle popírá všechny dostupné teorie o trávení a je plný kuřete ze včerejška.

Jenom neříkej, že zase nemáš hlad,“ zamračila se Magda.

Kdyby ji jednou nudila lékařská profese, mohla by si otevřít věštírnu…

,,Dala bych si zeleninový salát a minerálku…“

„Tak to ne,“ energicky mě přerušila a diktovala překvapenému číšníkovi:,,Přineste nám hovězí polévku s játrovými knedlíčky, přírodní kuřecí prsíčka s broskví, šunkovou rýži a nakonec ten zeleninový salát. A taky dvě piva.“

„Malá?“ otázal se číšník.

„Cože?“

„Ta piva, jestli mají být malá,“ vysvětloval plaše.

„Velká, samozřejmě,“ pohoršeně odfrkla Magda. „Jsme snad děti?“

Uvědomila jsem si, že mám šaty bez kapes, a rozhlédla jsem se, jestli v blízkosti nestojí aspoň květináč…

„Mám pro tebe návrh,“ zamrkala Magda.

„Jestli chceš objednat zákusek, tak zásadně odmítám!“ zašklebila jsem se.

„O zákusku budeme mluvit, až sníš oběd…“

A to naštěstí nebude dřív než za týden.

„…můj návrh se týká lázní. Myslím, že je toho na tebe moc. Rozvod, zaměstnání, psaní a úmrtí matky. Měla bys vysadit. Uvědom si, že zdraví máš jen jedno.“

„A co s mým rozvodem a spisovatelskými ambicemi mají společného lázně?“

„Zařídím ti poukaz a děti si vezmu na těch pár týdnů k sobě,“ měla vše promyšleno Magda.

Dovol, abych tě upozornila, že právě začíná školní rok a já jsem učitelka…“

„To se vyřeší pracovní neschopností. Onemocnět mohou i učitelky, ne?“

Moc se mi to nelíbilo, ale nenapadaly mě správné argumenty, abych sestře dokázala vymluvit její záměr.

A možná má pravdu, třeba vážně potřebuju načerpat energii…

60.

Dva dny před odjezdem jsem donesla Zbyňkovi dokončený rukopis humoristického románu Striptýz tlusté Bréci.

Slůvkem humoristický už jsem si nebyla tak jistá, jako když jsem začínala knihu psát. Zbyněk mne však po přečtení ujistil, že vtipná je, což prý dokazuje jeho podrážděná bránice.

„Ať mi tam zase nezhubneš,“ řekl na rozloučenou.

Nevěděla jsem, že ho těšily pohmožděniny stehen, které měl pokaždé, když jsem mu sedla na klín.

Jak znám Magdu, nebudou to lázně, ale velkovýkrmna,“ zažertovala jsem.

„Už se těším,“ významně ztišil hlas. „Stýská se mi po tom krásným boubelatým zadku…“

Tak nemám já pech ? Léta se snažím hubnout s takovým efektem, že můj muž skončí v náruči pubertálního kostlivce, a až konečně zhubnu, zjistím, že mého přítele vzrušují otylé zadky…

61.

Poprvé v životě jsem zavítala do Luhačovic. Drobný déšť zkazil můj dojem z lázeňského městečka hned po příjezdu. A v recepci sanatoria mi sdělili, že nebudu obývat jednolůžkový pokoj, jak jsem si naivně představovala, nýbrž třílůžkový. Odevzdaně jsem přijala neradostnou informaci a klíč od pokoje.

„Dále!“ zakřičel sytý ženský hlas, jen co jsem zaklepala.

Alespoň jedna ze dvou spolubydlících tedy nebude důchodového věku…

Vstoupila jsem. Na posteli u okna seděla statná žena s temně rudou, bohatou hřívou vlasů a průsvitně bledým obličejem. Zbylá dvě lůžka byla prázdná.

„To jsem si oddychla,“ zvolala a vyskočila z postele. „Jmenuju se Anděla. Loni jsem byla na pokoji s takovou starou rašplí, že jsem se z toho pak musela dávat půl roku do rychtyku.“

„Marie,“ podala jsem jí ruku. Měla pevný stisk.

Nenápadně jsem si prohlédla svoji dlaň, abych se ujistila, že skutečně není rozdrcená. „Která postel je volná?“ zeptala jsem se.

„To máš fuk. Ta třetí ještě nedorazila,“ odvětila.

Ostýchavost si zde zřejmě léčit nebude, pomyslela jsem si. Trošku mi její familiární přístup vadil.

,,Nechceš?“ nabídla mi kus jakéhosi pochybného moučníku.

„Ne, díky.“

„Seš jak lunt, jen si vem,“ strkala mi krabici až pod nos.

Že by ji sem nasadila Magdaléna, abych pořádně jedla?

„Sladký je na nervy dobrý,“ naléhala.

Mám snad napsané na čele, že jsem drobátko vyšinutá?

Zalovila jsem v krabici a vytáhla ten nejmenší kousek. „Vy máte něco s nervama?“ otázala jsem se.

„No jasně. A ty snad ne?“

Zákusek byl přeslazený a protivně se lepil na patro. Měla jsem co dělat, abych sousto dokázala spolknout. „Já mám spíš zažívací problémy,“ naznačila jsem, že cukroví pro mne nebude to pravé.

„A jinde nebylo místo?“

„Nerozumím…“

Nasadila útrpný výraz. „Ptám se, jestli v jinejch lázních neměli volnej flek.“

„To já nevím, mě sem poslala sestra.“

„Aááá,“ protáhla pobaveně obličej.

Bylo to trapné, ale zase jsem nepochopila.

Anděla beze slova opustila pokoj a vrátila se za pár minut.

„Už ti to došlo?“ se smíchem mi podala barevný prospekt. Na jedné z fotografií jsem poznala budovu našeho sanatoria. Pod obrázkem bylo napsáno: „Lázeňský penzion Léthé. Od roku 1891 se zde úspěšně zotavují pacienti s psychickými poruchami.“

Ani nebudu vybalovat!

Večeře se podávala v přízemí, v jídelně obložené umakartovými deskami a vyzdobené reprodukcemi Maneta a Cézanna. Na každém stole stála vázička s umělou květinou jedovatě fialové barvy a cedulka se jménem lázeňského hosta a číslem jeho pokoje.

Svoje jméno jsem nalezla pod zaprášenou reprodukcí Zátiší s košíkem a jablky.

Anděla už tam seděla a hlasitě se bavila s holohlavým mužem ve světlém obleku.

„Dobrý večer,“ pozdravila jsem.

Lebka s tolika výstupky a hrbolky mne fascinovala jako nevídaný přírodní úkaz…

Holohlavý muž povstal, obřadně se představil a galantně mi přisunul židli. Na levé ruce měl velký prsten s okázalým, zeleným kamenem. Čtvrté místo u stolu bylo prázdné, protože doposud nedorazila naše spolubydlící. Pevně jsem doufala, že nepřijede vůbec.

Přihrblá servírka začala roznášet na druhém konci místnosti předkrm.

„Sedíme blbě,“ vzdychla Anděla a několikrát hlasitě polkla.

„Ta dáma v zelených šatech, to je lékařka,“ informoval nás plešatec. Jeho jméno jsem zapomněla hned, jak jej vyslovil, a kartička byla ke mně otočená rubovou stranou.

Ohlédla jsem se. Doktorka mě nijak nezaujala.

„Když jsem minulý týden přijel, maličko jsem ji vyvedl z míry, chudinku,“ chlubil se, „ale už mně odpustila a vycházíme spolu výtečně.“

„A copak ste jí proved?“ zajímala se Anděla.

„Ale, to nestojí za řeč,“ dělala drahoty holá lebka.

„Ven s tím!“ pohrozila Anděla a rádoby svůdně špulila ústa, krásná jak rozšláplý grapefruit.

„Tak když jinak nedáte,“ zapýřil se. „Při vstupní prohlídce se vyplňují takové dotazníky, to zkušenější už znají,“ odkašlal si, aby dal najevo, že on tedy zkušený rozhodně je. ,Byla tam také kolonka pohlaví, tak jsem tam napsal… hahahaha… malé a rezavé…“

Anděla vybuchla v ohlušující řehot, její prsy velké jak dýně poskakovaly v hlubokém výstřihu a lidé kolem se otáčeli.

Plešatec si otíral zpocenou šišatou lebku plátěným ubrouskem a mně se chtělo zvracet.

Dobrá trojka, ne?

Za dva dny jsem měla jasno. V penzionu Léthé se pacienti duševních chorob nezbavují, ale naopak je tam velice jednoduše získávají.

62.

V telefonu to praskalo a šumělo.

Už jsem hovořila se všemi členy rodiny kromě Magdy.

„A teď mi dej ještě tetu, Beruško,“ řekla jsem Natálce. Neochotně se rozloučila a předala sluchátko dál jak štafetový kolík.

Jak se vede?“ zahlaholila Magda.

„Tohleto ti nezapomenu,“ zasyčela jsem.

Nemusíš děkovat, hlavně když se dáš zas dohromady,“ blahosklonně odvětila.

Její výrok mne omráčil.

„Abych nezapomněla, včera volal Vladan, chtěl by děti na víkend…“

„Pokud je opět neplánuje odložit k rodičům své novomanželky, tak ať si je vezme.“

Magda ztišila hlas, tak tak že jsem jí rozuměla: „Ta jeho Tereza odjela na dva měsíce do Anglie, prý studovat, ale kdo ví, jak je to doopravdy.“

Nějak jsem se nemohla rozhodnout, jestli mě má tato zpráva těšit, nebo rmoutit.

„Co je? Ty nemáš radost?“ podivila se Magdaléna.

Asi mě měla těšit…

63.

Anděla seděla na posteli v průhledné silonové košilce a cpala se uherákem přímo z papíru. Bylo krátce před obědem, pátý léčebný den.

Pokoušela jsem se číst knihu, což bylo za přítomnosti svérázné spolubydlící nemožné.

„Seš vdaná?“ zahuhlala s plnými ústy.

„Už ne.“

Odpovídat ve větách jednoduchých jsem se snažila co nejčastěji.

„Zabilas ho?“ poposedla vzrušeně na polštáři.

„Ne.“

„Tak se zabil sám?“ zakňourala s nadějí v hlase.

„Bohužel ne.“

„Ani se nepokusil?“ zklamaně zamrkala nalepovacími řasami.

„Rozvedli jsme se!“ odsekla jsem.

„To já jsem svýho starýho klepla sekerkou přímo mezi voči!“ řekla pyšně a otřela si hřbetem dlaně mastná ústa.

Vyměnily jsme si role. „Zabilas ho?“ zeptala jsem se a zavřela knihu.

„To né, ale krve teklo, jak když prase podřízneš. Mě nikdo srát nebude, na to vem jed,“ pravila důrazně.

Nechtěla bych ji rozhněvat…

„Máte tady telegram!“ mával na mne přes celou jídelnu plešoun.

„Děkuju.“

„Ležel na stole,“ pohotově vysvětloval a pozorně mě sledoval. „Vy si ho nepřečtete?“

„Až na pokoji,“ odvětila jsem.

„Může tam být důležitá zpráva. V telegramech bývají důležité zprávy,“ usoudil bystře.

„Třeba budeš muset na funus,“ přidala se Anděla.

Telegramy a noční telefonáty ve mně vzbuzovaly hrůzu samy o sobě, nebylo nutné můj strach přikrmovat.

„To já vám jednou jel na pohřeb strýce. Byl to divný obřad. Strýček už měl po kremaci a jeho popel se měl uložit za účasti faráře a rozsáhlého příbuzenstva do rodinné hrobky,“ líčil dramaticky holohlavý spolustolovník.

Anděla ho hltala očima.

„Tetička seděla na zadním sedadle taxíku a na klíně mezi koleny držela urnu, aby se snad strýček po cestě nevysypal. A já povídám…“ Zde vyprávění přerušil hýkavým smíchem. „Povídám… teto, už je zas dobře, když máš strýčka mezi nohama, viď? A bylo vám po smutku…“

Zvedla jsem se od stolu. „Potřebuju na vzduch.“

„Nebuď cimprlich,“ chichotala se Anděla.

Posadila jsem se do hráškově zeleného koženkového křesla vedle recepce a rozlepila telegram.

Za deset minut jsem měla sbaleno.

64.

Na psychiatrickou kliniku jsem jela přímo z nádraží.

Není to tak dávno, co jsem do blázince chodila za matkou…

Prošla jsem známou chodbou a zaťukala na dveře pokoje. Nikdo se neozval, tak jsem vstoupila. Zavazadlo jsem pochopitelně vlekla s sebou.

Až teď jsem si všimla, že mi z kufru visí urousané ramínko podprsenky.

V malém pokoji byla dvě lůžka. Jedno bylo prázdné a na druhém spala Magda.

Otevřela oči.

„Nemáš být v lázních?“ smutně se pousmála.

„Co bych dělala v lázních, když se moje jediná sestra tráví práškama?“

„To ti prozradili tady na klinice?“

„Vladan mi poslal telegram,“ řekla jsem a posadila se na kraj postele.

„Bylo to jinak. Předávkovala jsem se sedativy. Normální nehoda. Nemohla jsem usnout a bolela mě hlava…“

,,Nešiď,“ pohladila jsem ji po vlasech., Jsi přece doktorka, moc dobře víš, čím se uspat na jednu noc a čím nastálo…“

Magdaléna odvrátila hlavu a rozplakala se. „To… to Kája. Opustil mě. Najednou přijeli stěhováci… vůbec to nechápu…“

„Mělas štěstí, že tě Karel včas našel.“

„Štěstí?“ uchechtla se. „Smůla to byla. Copak nic nechápeš? On se odstěhoval!“

65.

,,Je v pořádku?“ zeptal se Vladan večer, když dovedl děti.

,,Ne. Úplně se zhroutila, mám strach, aby to nechtěla zopakovat.“ Přistoupil blíž a pevně mě objal. „Taky ti bylo tak hrozně, když jsem… když jsem od vás odešel?“ Ještě hůř než hrozně…

„Blázníš?“ usmála jsem se. „Já jsem si oddechla.“

66.

Obyčejná listopadová neděle, mlha a drobný déšť se sněhem. Od rána jsme uklízeli byt po matce, který jsem díky Magdaléně zdědila. Bylo potřeba dát ho do pořádku pro podnájemníky, mladé, bezdětné manžele. Měli by se nastěhovat ještě před Vánocemi.

Je neuvěřitelné, kolik krámů dokáže člověk nahromadit za jeden jediný lidský život, napadlo mě, když jsem se probírala matčinými věcmi.

„Taky do popelnice?“ zavolal Šimon a nad hlavu zvedl porcelánovou sošku jelena v říji.

„To tam mělo jít přednostně,“ odvětila jsem a dál skládala oblečení do velké lepenkové krabice. Vladan slíbil, že se večer zastaví a odveze věci do Armády spásy. Před několika měsíci odešel z projekce, stal se z něho obchodní zástupce zahraniční firmy prodávající kopírky, chodil v obleku, jezdil ve služebním fordu a u pasu se mu houpal mobilní telefon.

Asi vydělával i několikanásobně víc peněz, protože se nedávno zmínil, že Tereza utratí za týden tolik, co stačilo na měsíc pro celou naši rodinu.

Šimon mi přišel ukázat sadu porcelánových misek ve tvaru jahůdky. „A co tohle? Vyhodit?“

Stačilo kývnout.

Natálie někde objevila krabici s líčidly a s výtvarným zaujetím rozmazávala rtěnku po zdi.

„Mám jí to sebrat?“ otázal se Šimon.

„Jen ji nech. Zítra přijdou malíři, tak ať si s tím poradí.“

„Mami?“

„No?“

„Myslíš, že teď už budeme mít dost peněz?“

To bych taky ráda věděla.

„Dost na co? Něco potřebuješ?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se, aby dotaz vyzněl mile.

Šimon se chvíli ošíval a pak řekl: „Půjčil jsem si od kámoše dva tisíce…“

Čtrnáctiletý kluk by měl mít hotovost tak nanejvýš padesát šedesát korun, ne? Pokud to ovšem není kapesní zlodějíček nebo člen klanu vykrádačů trafik.

„Zajímalo by mě, který kamarád ti mohl půjčit tolik peněz a taky na co jsi je použil,“ prohodila jsem zdánlivě klidně.

„Ale mami, pro někoho nejsou dva tisíce tolik peněz,“ pousmál se Šimon.

Pro mě tedy ano, chtělo se mi odseknout, ale to bych mu rovnou mohla začít vykládat historky typu: Za našich mladých let…

„No dobře. Tak mně aspoň řekni, na co jsi je potřeboval,“ navrhla jsem smířlivě, připravená na nejhorší.

Šimon si vyhrnul tričko až k předloktí levé ruky. „Líbí se ti?“

Zase jsem bohatší o jednu zkušenost: Člověk nikdy není dostatečně připraven na nejhorší.

„Ty jsi zaplatil dva tisíce za to, abys vypadal jak obyvatel nápravně výchovného zařízení?“ nevěřícně jsem ze sebe vysypala.

„Ale ne. Stálo to jenom tisícovku. Já jsem platil i za Báru,“ vysvětloval.

„To mě uklidnilo.“

„Mami, tetování je teď moderní, tomu nerozumíš…“

Zdá se, že nerozumím řadě věcí. Například tomu, jak je možné, že někde dětem, co ještě nemají ani občanku, vpichují barevné obrazce do kůže…

„Ukaž mi to zblízka,“ požádala jsem co nejpřívětivěji a těžce sbírala odhodlání k sebemenšímu pozitivnímu projevu.

Ale co, svého syna bych milovala, i kdyby si nechal přes prsa vytetovat Hradčany…

„Vlastně se mi ten Amorek docela líbí,“ řekla jsem tak věrohodně, že jsem tomu málem sama uvěřila.

67.

„Kup si pěkný kostým a začni procvičovat strč prst skrz krk,“ smál se do telefonu Zbyněk.

„Ty piješ už i dopoledne?“ opáčila jsem podobným tónem.

„Však on tě ten humor přejde, až budeš před kamerou!“

„Co bych já dělala před kamerou? Reklamu na vložky?“ zeptala jsem se zvesela. Ale bylo to veselí poněkud křečovité. Začínala jsem tušit, k čemu se schyluje. Po článku v Literárním občasníku (kde mne nazývali nadějnou autorkou) a interview pro Vlastu Zbyněk naznačoval, že příště už to bude rozhovor v televizi. Nebrala jsem ho vážně. Teď toho lituji.

„Nemůžu do televize, jsem trémista,“ bránila jsem se.

„Už jsem to slíbil.“

„Zbyňku…“

„Neškemrej. Lidi tě začnou víc kupovat a budou i patřičně nažhavení na film… mimochodem, četla jsi ten scénář?“

„Četla. A nechápu, proč se to jmenuje Báječná léta pro kočku, když z mé knihy tam zůstala sotva třetina.“

„To je normální, na to si zvykneš,“ ujistil mě a obšírně se rozvykládal o podrobnostech plánovaného natáčení.

68.

„Nemohla bys za Karlem zajít?“ žadonila Magdaléna. Chodila teď neupravená, vlasy jí padaly do obličeje a nehty se zbytky sloupaného laku měla ulámané.

„Klidně za ním zajdu, ale co mu mám říct?“

„Že jsem se změnila!“ vyhrkla Magda.

To jo, opravdu se změnila. Nechodí k holiči, zapomněla, co jsou to šminky, a klidně nosí puntíkovanou halenku ke kostkované sukni. Nevím, jestli o tohle švagrovi šlo…

„Stačily dva měsíce samoty v tomhle velkém domě a všechno vidím jinak. Myslela jsem si, že mi Karel patří a… a nevážila jsem si ho,“ vzlykla.

„Nechtěla bys mu to vysvětlit sama?“

„Bojím se.“

„Čeho? Horší to být nemůže,“ nabádala jsem ji.

„Bojím se, že se mnou nebude chtít mluvit.“

„Proč, něco jsi mu udělala?“

Přikývla a už zase natahovala. Nos měla jako řepu.

„Podala… podala jsem tu žádost o rozvod…“

To nebyl dobrý nápad.

„.. .chtěla jsem ho postrašit, v poslední době se choval tak vzdorovitě.“

Proboha, co může vědět o vzdoru, když nemá děti?

„Ty jsi měla štěstí,“ povzdechla.

„A v čem, prosím tě? Zapomnělas? Já už rozvedená jsem, ty ještě ne.“

„Mělas štěstí, že jsi po tátovi.“

Překvapila mě.

„Víš, proč jsem nechodila za mámou, když byla stará? Protože mě děsilo, že jsem jako ona. Protivná, panovačná ženská.

Nevěděla jsem, co říct. Nemohla jsem ji začít utěšovat a vyvracet jí něco, o čem jsem byla sama léta přesvědčená…

„Vždycky jsem tě obdivovala a záviděla ti,“ pokračovala Magda.

Tak to už bylo na mě moc. „Nešil. Co bys tak mohla závidět nervově labilní učitelce, která jde z trapasu do trapasu?“

„Že máš ráda ostatní víc než sebe,“ odvětila Magda.

69.

Když už jsem si začínala myslet, že mám menstruaci potřetí v jednom měsíci, došlo mi, jak jsem se mýlila.

Jen úplný kretén si může splést hemeroidy s menstruací!

Člověk si nechá nabulíkovat prakticky cokoliv, pomyslela jsem si, když jsem v lékárně kupovala balíček sušené dubové kůry. Pochopitelně že jsem nevěřila, že by odvar z kůry jakéhokoliv stromu mohl zastavit krvácení, ale jistá, byť mizivá naděje tady byla. Přesně podle návodu jsem připravila nálev, osprchovala se a sedla si do škopíku s vlažnou, tmavou tekutinou.

Pořád lepší řešení, než vystrkovat holý zadek na nějakého doktora.

Do schůzky s Karlem jsem měla dost času. V klidu jsem si ráchala zadnici a nahlas pročítala scénář rozhovoru pro televizi. Natáčení dvacátého šestého dílu diskusního pořadu pro ženy se mělo uskutečnit koncem příštího týdne. A příprav na obdobnou akci není nikdy dost. Přímo plasticky jsem viděla, jak hledím do kamery s výrazem tupějším než čerstvě narozené tele a nenapadá mě na dotaz reportérky odpovědět nic moudřejšího než: Éééé…

Po půlhodině zdravotní koupele jsem měla pocit, že svůj zadek budu muset vysekat z ledu. Ukončila jsem léčebný proces a zhruba šestapadesátkrát kýchla. Pak jsem se osušila a vytřeštila zraky. Předpoklad, že se dnes nikde nebudu svlékat, mne však spolehlivě uklidnil. V opačném případě bych totiž těžko hledala vysvětlení, proč taková bledule má pozadí tmavší než mulatka.

Oblékla jsem si teplý rolák z angorské vlny a dlouhý flaušový plášť.

Díkybohu, že zas přišly do módy dámské pokrývky hlavy, jinak bych určitě umrzla, řekla jsem si v duchu a narazila si hluboko do čela něco mezi kloboukem a čepicí.

Od té doby, co mě přestaly hřát tukové polštáře, nosím na sobě několik vrstev oblečení a stejně mně je pořád zima.

Venku hustě sněžilo. Sníh byl těžký, mokrý, ale nerozpouštěl se.

Něžný příslib bílých Vánoc…

Klopýtala jsem po kluzkém chodníku a pokoušela se dát dohromady pár vět, které by na Karla mohly zapůsobit.

Seděl v restauraci zády ke vchodu a kouřil.

Poklepala jsem mu zezadu na rameno. Usmál se, vyskočil a pomohl mi z kabátu.

Když plášť pověsil, zapálil si další cigaretu. Známe se dvacet let a poprvé jsem ho viděla kouřit. Bylo to tak nezvyklé, až se mi zdálo, že sedím u stolu s cizím člověkem, který je švagrovi jen podobný.

„Jestli mě chceš přesvědčovat, abych se k Magdě vrátil, tak to nedělej, bylo by to zbytečné,“ řekl a upřeně pozoroval vlnící se copánek dýmu.

A můžu jít zas domů…

„To mě ani nenapadlo,“ bájila jsem.

Lhát mi jde stejně líp, než mluvit pravdu.

„Bydlím teď v pronajaté garsonce a mám tam víc prostoru než v šestipokojovém domě s Magdalénou.“

Nemusíš nic vysvětlovat, já ti rozumím.

„Chybíš jí,“ namítla jsem.

„Magdě nechybím já, ale to, že už nemá koho sekýrovat,“ odvětil tvrdě.

„Pleteš se. Na komandování by si mohla koupit psa. Ona tě má ráda,“ snažila jsem se, seč mi síly stačily. Magda by se mnou mohla být spokojená.

„Ta nemá ráda nikoho vyjma sebe,“ oponoval. „Řadu let si nepřeju nic jiného, než aby byla jako ty.“

„Karle, ona je jako já. Ne ve všem, ale v mnohém ano. Jsme přece sestry.“

„Nesmysl,“ pravil nekompromisně.

„Můžeš pro mě něco udělat?“

„Pro tebe cokoliv na světě,“ zjihl.

„Dej Magdaléně ještě jednu šanci, prosím…“

70.

Nejsem přece tak pověrčivá, aby mě vystrašilo vstávání od štědrovečerní tabule, ujišťovala jsem se. Na záchod jsem doběhla na poslední chvíli. Úporné průjmy mne trápily tentokrát již celých pět dnů. Bylo to poprvé, co nezabíraly ani hrsti živočišného uhlí zapíjené hořkým černým čajem.

Už jsem si zvykla na občasné zvracení, únavu, křeče nebo běhavku. Přičítala jsem to své psychické nerovnováze, ale tentokrát to bylo něco závažnějšího. Tři dny jsem nepozřela ani sousto, a přesto jsem ráno zvracela jahodový protlak.

Odmítám si připustit, že to byla krev.

„Maminko, pojď už prosím. Budeme vybalovat dárečky,“ klepala Natálka na dveře od záchodu.

Tak se konečně vzchop, ty mátoho! vtíralo se mi na jazyk.

Ještě samomluva a sbírka mých duševních poruch bude takřka kompletní…

„Mami, mami! Tady jsme!“ volala Natálka od vánočního stromečku.

„Nemohl jsem ji udržet, málem už začala rabovat,“ smál se Šimon a hned zvážněl. „Je ti zase zle, že jo?“

Přikývla jsem a dala si prst přes ústa. Pochopil, že nechci kazit vánoční atmosféru.

Byla to ta nejbohatší nadílka, kterou kdy děti pod stromkem nalezly. Vladan je obdaroval dárky v hodnotě patnácti dvaceti tisíc a ani já jsem letos nemusela šetřit. Moje druhá kniha se dostala na předvánoční pulty a vynesla slušný honorář.

„Mami,“ vytrhl mě z úvah Šimon. „Tady je další balíček pro tebe.“

Z temně rudého papíru vypadla tuhá kartička. Důvěrně známé písmo hlásalo: Kolikrát se muž podívá vzhůru, než pochopí, že nebe je modré?

Ta věta mne potěšila víc než orientální šperk s jantarovým okem, co byl uvnitř balíčku.

Netušila jsem, že Vladan čte Boba Dylana…

„Od táty?“ zeptal se Šimon.

„Ano,“ odvětila jsem.

Natálie vřískala radostí nad domečkem pro panenky.

Kdy jsem naposledy byla tak šťastná?

Pověsila jsem si šperk na krk a mimoděk ho pohladila.

Šimon se posadil vedle a objal mě kolem ramen.

Včera jsem si všimla, že už mě přerostl. Když se mu budu chtít za rok podívat do očí, to abych si hupsla na stoličku…

„Ty máš tátu zase ráda?“ zašeptal mi do ucha nečekanou otázku.

Přimkla jsem se k němu těsněji. I přes tričko a svetr bylo poznat, že chodí do posilovny.

Nikdy jsem tátu nepřestala mít ráda…“

71.

Dvacátého ledna v půl šesté večer jsme seděli před televizní obrazovkou. Magdaléna, Natálka, Šimon a já.

Byla jsem nervóznější, než když se pořad natáčel. (Kdekdo z televizního štábu by se určitě rád vsadil, že větší trému už mít nemůžu. A prohrál by.)

V pořadu se již objevila postarší žena, která dokáže uvázat šátek na čtyřicet způsobů…

To ovšem tvrdí ona, mně se zdál uzel jako uzel.

.. .a taky dvě pohasínající hvězdy populární hudby.

Prostě společnost, do které jsem skvěle zapadla.

„A dalším vzácným hostem je spisovatelka Marie Smoková, autorka knih Báječná léta pro kočku a Striptýz tlusté Bréci.“

Ozval se mohutný aplaus diváků ve studiu.

Bodejť by netleskali, když za to dostali zaplaceno…

„Kde čerpáte inspiraci ke své tvorbě?“ vznesla nepříliš originální dotaz půvabná redaktorka.

Následoval detail mého obličeje.

Věnovala bych střihači svůj honorář, kdyby vypustil všechny podobné záběry.

„V životě,“ odvětila jsem a nervózně se zazubila.

Pokud si dobře vzpomínám, tak v tomto místě praskla kameramanovi čočka.

Redaktorka blýskla dokonalým chrupem a svůdně přehodila nohu přes nohu. „Můžete uvést nějaký příklad?“

,,Jistě,“ zasípala jsem a hlasitě polkla.

Posunula sklenici džusu blíž ke mně a významně na mne mrkla, ale to v televizním pořadu naštěstí chybělo.

Ostatně, chybělo tam toho daleko víc…

Z dvouhodinového natáčení zůstal nelichotivý šot o délce šesti minut vysílacího času.

Ale co na tom, dětem jsem se líbila…

„Vážně jsi byla dobrá,“ ujišťovala mne po čtyřiatřicáté Magdaléna. Právě se chystala k odchodu. Měla na sobě krátký černý kožíšek a nové kozačky. Moc jí to slušelo.

„Nechceš zůstat na noc?“ zeptala jsem se. Z mého prvního veřejného vystoupení mi bylo dost úzko.

„Nemůžu. Mám rande,“ významně na mne zamrkala.

„To je senzační! A s kým?“

„Však ty víš, sama jsi to domluvila…“

Není potřeba se hned znepokojovat. Možná jsem jen náměsíčná a v noci místo po střechách chodím venku a domlouvám sestře schůzky.

„Nevzpomínám si, že bych ti vyjednávala rande,“ přiznala jsem.

„A co Karel?“ usmála se Magda.

„Tak on se k tobě vrátil?“

„Ne, to ne. Aspoň zatím. Ale už spolu zase chodíme. Ani jsem ti to nechtěla říkat, abych to nezakřikla… Myslím, že to vyjde,“ vysvětlovala Magda a oči jí zářily.

„Budu ti držet pěsti.“

„Nemusíš, už jsi pro mě udělala dost,“ řekla a tiše dodala: „Stejně jsem ti chtěla poděkovat, jsi ta nejlepší dohazovačka, co znám…“

72.

Dva dny po mém nechvalném televizním vystoupení si pro mne poslala ředitelka školy. Bylo to poprvé, co jsem byla předvolána na kobereček, a cestou do ředitelny jsem zpytovala svědomí. Když jsem klepala na dveře, byla jsem si už téměř jistá, že jde buď o omyl, nebo o nějakou banalitu. V úvahu přicházela i méně pravděpodobná varianta: zvýšení platu. I to se stává (většinou však pouze ve filmu).

„Posaďte se, paní kolegyně,“ vyzvala mne ředitelka, trpce poznamenaná pětadvaceti lety strávenými ve školství.

Usadila jsem se naproti do křesla, které bylo o dobrých dvacet centimetrů níž než její. Významný psychologický moment, jak docílit převahy nad podřízeným, hlásala příručka pro manažery, která se mi kdysi omylem dostala do ruky.

„Zajisté tušíte, proč jsem si vás zavolala,“ pravila a dramaticky se odmlčela.

Tón jejího hlasu napovídal, že se jedná o prohřešek srovnatelný s osaháváním nevinného žactva při hodinách tělesné výchovy.

,,No, nebudeme to protahovat. Tak k věci…“

Navzdory svému prohlášení nadále záměrně protahovala groteskní situaci.

Po dlouhém napjatém tichu pravděpodobně nabyla dojmu, že mě již znejistěla dostatečně, neboť náhle vyhrkla: „Viděla jsem vás včera v televizi! Co k tomu můžete dodat?“

„Nerozumím…“

„Jak vysvětlíte vaše včerejší televizní vystoupení?!“ o několik stupňů hlasitěji zopakovala předchozí dotaz.

Jsem možná maličko natvrdlá, ale sluch mám v pořádku…

„Myslím, že… že tady není co vysvětlovat,“ blekotala jsem zmateně.

„Souhlasím s vámi, kolegyně. Vaše chování je neomluvitelné a naprosto nevysvětlitelné.“

Tohle že jsem řekla?

„Pedagogický pracovník naší školy je povinen vystupovat v soukromí v souladu se zásadami mravními a etickými,“ významně na mne pohlédla a pokračovala ve čtení: „Dále je pedagogický pracovník naší školy povinen žádat vedení školy o svolení k jakémukoliv veřejnému vystoupení.“

Vsadím se, že originální školní řád je jejím výplodem…

„Bylo v tom pořadu snad něco nemravného či neetického?“ otázala jsem se přitrouble.

„Paní kolegyně, problém je jinde. Ani já, ani paní zástupkyně jsme nebyly informovány o tom, že píšete knihy pokleslého žánru!“

A to ještě neví, že jedna z těch pokleslých knih získala literární cenu!

„Vy jste je četla?“ zeptala jsem se.

„Člověk je nemusí číst, aby se dozvěděl, kam je zařadit! Už ten název Striptýz tlusté Bréci!“ odfrkla pohoršeně. „Něco tak ordinérního by kantor neměl ani vyslovit!“

Je mi líto, že to berete takhle…“

„Ujišťuji vás, že můj názor je zcela objektivní!“

Řekl kdo?

Nečekaně vylovila se šuplíku jeden výtisk Tlusté Bréci a pravila: „Zakoupila jsem si ji hned po zhlédnutí televizního vysílání a důkladně ji prostudovala. Ve vašem zájmu jsem podtrhala všechny vulgární pasáže červeně, jen se podívejte!“

Podívala jsem se.

„Ale vždyť tady je podtrhané skoro všechno!“

No, vidíte,“ podotkla nelogicky. „Nechci z vašeho poklesku vyvozovat žádná drastická opatření, ale pochopitelně nemohu celou záležitost přejít bez náležitých důsledků.“

Nerozuměla jsem ani zbla…

„Mám pro vás návrh. Pro dnešek to vyřešíme jen tímto pohovorem a vy mi slíbíte, že příště, než odevzdáte rukopis nakladateli, mi ho dáte k nahlédnutí. Uděláme drobné úpravy a spokojenost bude na obou stranách.“

To pochybuji.

Zvedla jsem se k odchodu, ředitelka mne však odmítavým gestem znovu vtlačila do křesla a spiklenecky mi svěřila velké tajemství: „V mládí jsem taktéž koketovala s literaturou a mnozí viděli moje práce velice nadějně, ale rozhodla jsem se pro dráhu pedagoga. A jistě se mnou budete souhlasit, že učitelství, to chce celého člověka. Zde musejí osobní koníčky stranou.“

73.

Exhibice v televizi vzbudila mnohem více pozornosti, než jsem očekávala.

Moje třída žadonila, abych zrušila plánovanou písemnou práci z českého jazyka a místo toho jim povídala, jak se stát spisovatelem. Kolegyně se na mě ve sborovně závistivě šklebily a kuchařky školní jídelny mi dávaly dvakrát tak velké porce masa než dříve.

Jedna milá spoluobčanka mne oslovila v samoobsluze, když jsem upustila sáčkové mléko, a vkleče likvidovala pohromu vypůjčeným hadrem: „Nejste náhodou vy ta spisovatelka?“

Zahuhlala jsem, že ano, a dál se věnovala rozlitému mléku. V tom okamžiku už zareagovala vedoucí potravin a tahala mi z rukou tentýž hadr, který mi před několika minutami velkoryse zapůjčila, se slovy: ,,Přece tady nepolezete po kolenou, děvčata to dodělají…“

V našem domě jsem rovněž zaznamenala udivující nárůst popularity. Několik nájemníků, dříve stěží odpovídajících na pozdrav, mne nyní halasně zdravilo už z dálky a pan Hloušek, s kterým jsem se potkala při vynášení odpadků, se pokoušel rozpoutat diskusi na literární téma přímo u popelnic.

Dokonce i drahý exmanžel se přiřítil s kyticí a nešetřil chválou. Tak takhle vypadá vzestup ke slávě?

,,Díky, Vladane,“ přijala jsem květiny. S naprostou samozřejmostí vstoupil do předsíně a bez vyzvání si odložil plášť. Vídáme se teď častěji než v posledních letech manželství. ,,Nešla bys někdy do divadla?“ zeptal se.

V divadle jsme spolu nebyli dobrých dvanáct let! „Ráda,“ odvětila jsem a nedala najevo překvapení.

Vladan se blaženě usmál, a když otevíral ústa, aby něco dodal, zazvonil jeho mobilní telefon. Škubl sebou a úsměv vyprchal.

Zatímco telefonoval, prolétla mi hlavou dávno zapomenutá příhoda. Tenkrát jsme ještě nebyli manželé a mobilní telefony bylo možné spatřit jedině v novějších amerických filmech. Jeli jsme tramvají, Vladan zvedl klopu kabátu a důležitě křičel do náprsní kapsy: „Josef, dali bychom si šálek kávy a pomerančový džus, hněte sebou!“ Někteří spolucestující se pobaveně uculovali, jiní se tvářili, že nic neslyšeli, a dvě staré babky hudrovaly, cože je to za socialismus, když si takový hejsek může držet sluhu. Na další zastávce oněměli všichni bez rozdílu. Nastoupil tam, přesně jak bylo domluveno, Vladanův spolužák z vysoké školy ve vypůjčeném smokingu a na stříbrném tácku nesl sklenku džusu a kávu. ,,Ještě nějaké další přání, pane?“ otázal se v úklonu, když nás obsloužil. Příští zastávku jsme všichni tři vystoupili a dvacet minut se zalykali smíchem.

Vladan dotelefonoval. Jeho čelo bylo zbrázděné desítkami vrásek.

„Špatné zprávy?“ zajímala jsem se.

Díval se, jako by mne nepoznával.

„Asi půjdu,“ řekl, ale k odchodu se neměl.

„Nechceš zůstat na večeři?“ navrhla jsem.

„Chci, ale nemůžu,“ odvětil a zachmuřeně se soukal do kabátu. Pak se zarazil: „Vlastně proč bych nemohl? Jsem dospělý člověk a můžu si dělat, co chci!“

Kohopak chce o tom přesvědčit?

Znovu si svlékl kabát a pověsil ho na věšák. Měla jsem sto chutí poslat ho domů, ale nedokázala jsem to vyslovit.

„Dám do trouby kuře a můžeme si povídat.“

„Fajn. Nikdo mi přece nemůže mít za zlé, že občas dostanu chuť i na pořádnou večeři,“ rozhořčeně se bránil proti neviditelnému nepříteli. „Tereza umí akorát čaj a vajíčko natvrdo…“

Role, kterou mi v tomto představení přidělil, se mi ani malounko nezamlouvala. Čekal, že ho budu štvát proti své sokyni… To mě tak málo zná?

Natálka si odvedla Vladana do pokojíčku. Uvítala jsem samotu.

Rozrušeně jsem proplachovala rýži a přemýšlela, jak se zachovat.

Když jsem porcovala kuře, zazvonil telefon. Stála jsem jako přimrazená a bála se zvednout sluchátko. Co kdyby to byla ONA ?

„Proč to nebereš?“ křikl Simon ze svého doupěte.

„Mám špinavé ruce,“ zalhala jsem.

Telefon se odmlčel a po chvíli začal vyzvánět zase. Vypadalo to, jako by chtěl nabrat síly.

„Halóó?“ zbaběle jsem zaskřehotala.

„Už jsem si myslela, že nejste doma,“ ozvala se Magda.

Musela slyšet, jak jsem si oddechla.

„Děje se něco?“ otázala se.

„Je tady Vladan.“

„No a co? Ten je u tebe každou chvíli,“ namítla.

„Myslím, že má problémy s Terezou.“

„Neznám nikoho, s kým by Vladan neměl problémy,“ oponovala kousavě.

„Nepřeháněj, on má i dobré vlastnosti…“

„Ale umí je mistrně skrývat.“

Zasmála jsem se.

„No, jestli ho vážně chceš zpátky, tak máš jedinečnou šanci, ne?“ dala mi najevo svoji solidaritu.

„Chci, aby se vrátil…, ne aby ke mně utíkal.“

Náhle jsem měla v celé situaci jasno.

Večeřela jsem mlčky. Vladan konverzoval se Šimonem a přehnaně vesele škádlil Natálku.

Bylo to jako návrat do nedávné minulosti. Jen já jsem do obrázku rodinné idyly nezapadala.

Vysvobodil mne zvonek.

Vstala jsem od stolu. „To bude paní Hloušková, slíbila jsem jí starý chleba pro sestru na venkově.“

„Moment!“ zakřičela jsem do předsíně a posbírala nachystaný chléb. S plnou náručí jsem otevřela dveře.

Je tady ten bastard?“ zasyčela hubená dívka a vyrazila mi z ruky několik papírových sáčků s tvrdým pečivem.

Ani se nemusela představovat…

Zatarasila jsem vchod svým tělem a jízlivě poznamenala: „Promiňte, že vás nezvu dál, ale zrovna večeříme. Vašeho bastarda vám samozřejmě pošlu.“

Byla zřejmě tak šokována, že zapomněla soptit vzteky.

Nečekala jsem, až se vzpamatuje, a přibouchla jí dveře před nosem.

Vrátila jsem se do kuchyně.

Vladan dojídal večeři a vypadal spokojeně.

Možná teď dělám největší hloupost ve svém životě…

Přistoupila jsem k němu a pohladila ho po vlasech. Usmíval se. „Vladane,“ zašeptala jsem. „Měl bys jít. Venku tě čeká tvoje žena.“

74.

Koupila jsem si nové šaty. Za tu cenu bych sice pořídila i ojetý automobil, ale na co by mi byl, když se stejně bojím řídit, že?

Když jsem si je oblékla, musela jsem uznat, že na budoucí čtyřicátnici vůbec nevypadám zle. Samozřejmě až na ty modrofialové váčky pod očima. Jsou to ještě váčky, nebo už cestovní vaky?

Od rána jsem spolykala asi dvacet tabletek na uklidnění žaludku. Kolem páté odpoledne jsem začínala tušit, že z návštěvy divadla nic nebude, ale prozatím jsem si to odmítala přiznat.

Trpělivě jsem pracovala na rafinovaném účesu (podle obrázku z časopisu Tina) a snažila se ignorovat třas rukou a pot na čele.

V šest večer jsem to vzdala.

Odpotácela jsem se k Šimonovu kumbálu: „Prosím tě, zavolej tátovi na mobil, že mi do toho divadla něco přišlo…“

„Dobře,“ řekl a hned šel telefonovat.

Natáhla jsem se v nových šatech na ustlanou postel. To poslední, co mi dělalo starost, bylo, že si je zmačkám.

Šimon se tiše vplížil do ložnice. „Spíš, mami?“

„Ne,“ vydechla jsem. Návaly úporných křečí mi nedovolovaly vyslovit ani pár vět.

„Táta sem jede…“

„Ale né!“ zaúpěla jsem. „Co… co jsi mu řekl?“

„No, přesně jak jsi chtěla, že nemůžeš jít do divadla, protože máš něco jiného.“

„A on?“

„Nevěřil mně. Tak jsem mu pověděl, že ti je blbě, a on na to, že jede sem. Zvoral jsem něco?“

„Ne…, to víš, že ne. Díky.“

„Mami?“ zašeptal ještě Šimon mezi dveřmi.

„Hmm?“

„Prosím tě, běž už konečně k doktorovi…“

,,Půjdu,“ slíbila jsem namáhavě. Jen co skončí školní rok, půjdu…

Vzbudila jsem se. Vladan seděl vedle mne na posteli a mlčky zíral do tmy.

„Jak dlouho jsi tady?“ zeptala jsem se.

„Asi tři hodiny, spala jsi jak nemluvně, nechtěl jsem tě rušit.“

Můj zdravotní stav bude přece jen vážnější, než jsem si myslela. Proč jinak by na mě byl tak hodný?

„Nechceš něco přinést… třeba čaj nebo něco k jídlu?“

Pokud je přímá úměra mezi jeho přívětivostía závažností mé choroby, pak mám nejspíš smrt na jazyku…

„Ne, děkuju,“ odvětila jsem. V ústech jsem měla sucho, vlastní jazyk chutnal jak cyankáli, ale můj rozechvělý žaludek jasně dával najevo odmítavý postoj k požití čehokoliv.

„Kolik je vlastně hodin?“ otázala jsem se.

,,Bude deset. Natálku jsem uložil, nemusíš se bát,“ konejšivě ke mně promlouval bývalý manžel.

Mýlila jsem se. Nemám smrt na jazyku. Už jsem zemřela a takhle to vypadá v nebi…

K ránu jsem se probrala znovu, Vladan tam stále ještě byl. Klimbal vedle mě. Jak jsem se pohnula, otevřel oči. „No, sláva,“ řekl tlumeným hlasem. „Už jsem chtěl volat pohotovost. Mělas příšernou zimnici.“

„Neměl bys být doma?“ zeptala jsem se.

Chytil mě za ruku: ,,Nikdy jsem se necítil doma jinde než tady.“

Co to na mě hraje? Počítá, že nemoc zasáhla už i mozek?

„Máš manželku,“ dovolila jsem si připomenout.

„Manželku?“ odfrkl. „Ta neví, co je to být manželka!“ Zato ty seš přes manželství expert, viď?

„No, jak myslíš,“ klidně jsem poznamenala, „v nejhorším si tě tady zase vyzvedne…“

75.

Po mojí první autogramiádě, která proběhla středně úspěšně v jednom z největších brněnských knihkupectví, jsme zašli se Zbyňkem na kávu.

Naše intimní přátelství se přetavilo do ryze platonické podoby, ale kupodivu to náš vztah nikterak nenarušilo.

„Jak jsi daleko s novou knihou?“ otázal se.

Ještě jsem nezačala,“ přiznala jsem tvrdou realitu.

„Marie, teď si nemůžeš dovolit stagnovat. Dvě knihy nejsou tolik, aby na tebe čtenáři nemohli zapomenout.“

To mu snad mám začít vysvětlovat, že v posledních měsících funguji jen díky práškům proti bolesti, práškům na povzbuzení, práškům na spaní a střídavě se přikrmuji též živočišným uhlím a laxativy?

„Tak kdy mi dáš první verzi?“ zeptal se vlídně. Evidentně nebral moje prohlášení vážně. „Nesmíme zapomínat, že v září bude premiéra Báječných let pro kočku, budeš v centru pozornosti, bylo by netaktické nevyužít toho období pro vydání další knihy…“

76.

Seděla jsem v kuchyni jen v tílku a kalhotkách a uzavírala známky pro zítřejší klasifikační poradu. Bylo vedro. Tričko jsem měla nacucané potem a zmáhala mne malátnost.

Napila jsem se. Už několik dnů jsem popíjela projímadlový čaj z listů seny, ale kýžený efekt se nedostavoval. Břicho jsem měla tvrdé a nadmuté.

Byla jsem pevně odhodlaná navštívit lékaře ihned po rozdání vysvědčení. Pokud se ovšem konce školního roku dožiju…

Vstala jsem a vyhlédla z okna. Byl to divný pocit. Natálie dnes byla poprvé sama venku a za dva měsíce půjde do školy. Uviděla jsem ji. Hrála si s jinou holčičkou a s míčem. Jakýsi klučina kolem nich objížděl na kole.

Na parkovišti zastavilo auto, Natálka upustila balon a rozběhla se k němu. Oddechla jsem si. Z vozu nevystoupil úchylný zloděj malých děvčátek, ale Vladan.

Rychle jsem svlékla propocené tričko, opláchla se studenou vodou a natáhla si světlé letní šaty. Než dorazili, stihla jsem se i mírně nalíčit a prohrábnout krátké vlasy hřebenem.

„Ahoj!“ volal Vladan mezi dveřmi. „Ani se nebudu zouvat, máme pro tebe venku překvapení!“

„Ano? Tak mi ho doneste sem,“ zakňourala jsem. Ven se mi nechtělo. V poslední době mě unavily i kratinké procházky na nákup a zpět.

Natálka se začala chichotat. „To nejde, mami. Musíš s náma před dům!“

„No jo. Už jdu,“ svolila jsem, abych jim nezkazila radost. Vlastní zvědavost by mne nedonutila pohnout ani palcem u nohy.

Stáli jsme před parkovištěm dobrých deset minut, a nedělo se nic, kromě toho, že na mne útočily mdloby.

„Tak kde máte to překvapení?“ zeptala jsem se.

„Musí tady být každou chvíli,“ odvětil Vladan vzrušeně.

Abych je nepřekvapila já dřív tím, že se svalím jako špalek…

„Už jede!“ zapištěla Natálie.

Ne, to ne!

Pocit slabosti se okamžitě vytratil.

Šimon bravurně zajel k obrubníku, postavil motocykl na stojan a sundal si temně modrou přilbu.

„Je to fantazie!“ hlásal radostně.

Ze šoku mě vytrhla Natálie. „Svezeš mě?“ otázala se svého bratra.

Slyšela jsem se, jak odpovídám: ,Jen přes mou mrtvolu!“

Všichni na mě udiveně pohlédli.

„Ty se zlobíš?“ zcela zbytečně se zajímal Vladan.

„Máš snad dojem, že se raduji?“ opáčila jsem kousavě.

„Promiň, asi jsem se měl s tebou poradit,“ přiznal schlíple. „Myslel jsem, že k patnáctým narozeninám by měl dostat něco pořádného…“

„Mami, slibuju, že budu jezdit krokem…,“ škemral Šimon o moje požehnání.

„Máš vůbec řidičák?“ vyjela jsem zdánlivě přísně. Zase mě dostal.

Zajímalo by mě, kam až sahá opičí láska. Dnes mu povolím riskovat život na motorce a za rok s ním budu doma vařit pervitin, protože by hošánek rád vyzkoušel tvrdou drogu?

Jasně že mám papíry. Už skoro tři týdny!“ odvětil pyšně.

„To jsi tedy ostřílený řidič…“

Náhodou, učitel v autoškole povídal, že mám přirozený talent.“

„Dej mi jeho jméno a adresu. Až si polámeš kosti, půjdu ho vlastnoručně zamordovat,“ děla jsem, spravedlivě rozhořčena.

„Víš, co bych si přál k narozkám od tebe?“ lísal se Šimon.

„Kulomet?!“

„Ale mami!“ pravil vyčítavě.

Tála jsem jak sněhulák na poledním slunci.

„Tak dobře, povídej,“ řekla jsem smířlivě, odhodlána splnit synkovi jakékoliv přání. Patnácté narozeniny má přece jednou za život!

„Chtěl bych, abys uvěřila, že se o mě nemusíš bát.“

„Nikdy se o tebe nepřestanu bát,“ namítla jsem.

„Ale jo. Když tě svezu, poznáš, že na tom nic není…“

Podlomila se mi kolena a kdesi v koutečku svého nejlepšího Já jsem vylovila téměř bezstarostný úsměv.,,Není problém,“ pronesla jsem otupěle a nepříliš elegantně nasedla na malý motocykl značky Simson.

Šimon se spokojeně uculoval. Rozvážně si nasadil helmu. Motor zlověstně zaburácel a vzápětí jsme vystřelili od chodníku.

Křečovitě jsem objímala hrudník oslavence a celoživotní vzpomínky zrychleně defilovaly před mýma očima.

77.

„Seš si jistá, že nechceš jet s námi?“ dotíral Vladan do telefonu.

Nebyla jsem si jistá. Minulý týden jsem absolvovala několik vyšetření, a soudě podle přísně stažených koutků úst lékařů, výsledky nepřinesou nic dobrého. Mám tedy čekat sama v Brně a svíjet se paranoiou, nebo raději jet na horskou chalupu s Vladanem a dětmi?

Ještě si to rozmyslím,“ váhala jsem.

„Pojeď,“ zaškemral. „Bude se ti tam líbit. Je to stará chalupa, do nejbližší vesnice šest kilometrů, kolem lesy, nedaleko řeka… prostě pohádka.“

Pohádka o bigamii?

„Tereza jede na celý měsíc s rodiči do Irska, nemusíš se obávat přepadovky,“ plynule navázal na mé úvahy.

Porozvodové období bylo těžké, ale už jsem tu prázdnotu a bolest překonala. Stojí mi tři týdny s exmanželem za to, abych tím procházela znovu?

Bohužel stojí…

„Tak dobře, pojedu,“ svolila jsem.

Vladan tentokrát nepřeháněl. Chaloupka jak z reklamního letáku, obrovská louka, jehličnatý les, v dohledu žádné jiné stavení…

Tak o takové dovolené jsem vždycky snila.

„Doufal jsem, že přece nakonec pojedeš,“ přiznal se Vladan.

„Mám si snad myslet, že jsi tohle místo vybral kvůli mně?“

„A kvůli komu jinému?“ spokojeně se zašklebil a šel pro zavazadla.

V závěsu za námi dorazil i Šimon na motorce. Už jsem si začínala zvykat, že můj syn je v neustálém ohrožení života (jestli přeháním, tak jen nepatrně…).

Natálka se přidala k Vladanovi a ochotně vláčela koš s jídlem do chalupy.

Vidět nás někdo nezúčastněný, řekne si: rodinná pohoda.

Aúú! Už v tom zase lítám!

78.

Uplynula polovina dovolené a já se cítila báječně.

Vladan nás automaticky umístil nejen do společné mansardy, ale i do společné postele. Nebránila jsem se. Bylo to, jako bychom přerušili na dva roky společný život a teď v tom místě plynule navázali.

Celé dny jsem polehávala a četla si, na obědy jsme chodili do místního hostince a večer jsme si opékali kuřata nebo buřty na ohni. Po několika dnech jsem byla natolik odpočatá, že se mi vracela chuť psát. Vytáhla jsem rozpracovaný román a začala se mu věnovat. Zbyněk se už smířil s faktem, že kniha nevyjde souběžně s premiérou Báječných let pro kočku, ale očekával, že do té doby bude aspoň dokončená. Měla jsem dost energie i dobré vůle mu jeho přání splnit.

Noci byly nejkrásnější. První týden jsme lehávali s Vládaném přiťuklí jeden k druhému jako dvě lžíce v příborníku. Do pozdních hodin jsme si šeptem vyprávěli a ráno se probouzeli s těly propletenými a otlačenými. Nebylo v tom nic sexuálního, jen jakási blízkost duší.

„Moc mi tohle chybělo,“ řekl šestého večera Vladan, „Tereza nikdy nedokáže ležet v posteli jen tak. Ona vyžaduje všechno.“

Dobré znamení: zrazuje ji.

„A co my dva, jak jsme na tom?“ zeptal se a zajel mi rukou pod noční košili.

Že by měl dost sexuální abstinence?

„Nejsem proti,“ zašeptala jsem.

Na co by mi byla falešná hrdost? Na ranní křeče v podbřišku?

Vrhl se na mě nedočkavě jako kdysi na prvním vojenském opušťáku.

Nahromaděná touha, nebo jen strach, abych si to ještě nerozmyslela?

,,Jsi jiná,“ šeptl mi přerývaným hlasem do ucha.

„Trénuju s jedním spisovatelem,“ odvětila jsem, i když to už nebyla tak docela pravda. Snažila jsem se, aby odpověď zněla patřičně indiferentně.

Podle toho, jak vyletěl, usuzuji, že se mi to podařilo.

„Marie!“ zaúpěl. „Nevykládej mi o žádných chlapech. Nesnesu to!“

„Dobře,“ zašimrala jsem ho na tváři. „Uděláme dohodu. Já nebudu mluvit o svém spisovateli a ty zas o Tereze, souhlasíš?“

„Miluju tě,“ odpověděl zjihle.

Tak nevím. Znamená to, že souhlasí, nebo ne?

Ke konci pobytu jsem nabyla podezření, že trpím hypochondrií.

Nebo že by moje vleklé zdravotní problémy způsoboval pouze nedostatek sexu?

Ať už měly žaludeční a střevní potíže důvod jakýkoliv, jisté bylo, že stačily tři týdny s Vladanem, a vše bylo v pořádku. Tváře mi zrůžověly, měla jsem chuť k jídlu a zvracela jsem pouze jednou, a to když jsme u krbu zdolali dvě láhve Ballantines.

Začala jsem věřit v lepší zítřky…

79.

Položila jsem před Zbyňka rukopis třetí knihy. Nevěděla jsem, kde začít. Díval se na mě a spokojeně vykládal o premiéře filmu na motivy mé prvotiny.

„Ty se tváříš, jako by ses vůbec netěšila,“ pronesl naoko vyčítavě. Nemyslel to vážně. Chtěl jen vzbudit můj zájem.

Ale v centru mého zájmu teď bylo něco zcela odlišného.

„Nepojedu tam,“ řekla jsem.

Zasmál se: „Máš zase tu svou trému, co?“

„Ne, prostě končím. Tohle je poslední kniha… A na dvacátého září už stejně něco mám, nemohla bych na tu premiéru, ani kdybych chtěla.“

„Co může být důležitějšího než premiéra filmu podle tvého románu?“ otázal se chladně. Teď už se zlobil doopravdy.

To by se divil, co všechno je důležitější…

„Smiř se s tím, že prostě končím.“

„Proč?!“ vykřikl. Pár lidí zvedlo hlavu od svých talířů nebo sklenek a ohlédlo se po Zbyňkovi.

Protože jsem unavená, nervózní, mám málo času na děti a… a mám rakovinu.“

„Rakovinu vůle?“ nechápal.

„Ne. Rakovinu střev.“

80.

Tmavovlasý podsaditý lékař byl zhruba v mém věku. Tvářil se netečně. Žádné pokusy navázat kontakt s pacientkou, tedy se mnou.

Pouze profesionální strohost a nezúčastněnost. Vůbec mi nebyl sympatický.

Nebo je to jen přirozená antipatie k poslům špatných zpráv?

„Dost dobře to nechápu,“ pravil. „Vy jste trpěla déle než rok indigescí,“ odkašlal si, a jako by si uvědomil, že mluví s prostým nevzdělancem, pokračoval, „tedy chci říct poruchami trávení, střídavě zácpou a průjmy, později i krvácením z konečníku a zvracením krvavých hlenů, a nic z toho vás neznepokojilo?“

„Doufala jsem, že je to jen žaludeční neuróza,“ odvětila jsem. I mně to už znělo poněkud nepravděpodobně.

„Víte, co vás teď čeká?“ zvedl přísně obočí, aby dal najevo, že si za své problémy v podstatě můžu sama. „Budeme vám muset odoperovat část střev, udělat umělý střevní vývod a dále podstoupíte chemoterapii a ozařování.“

„Ale ten střevní vývod jen na čas, ne?“ otázala jsem se s nadějí v hlase. Neměla jsem daleko k pláči.

„Musím vás zklamat. Bohužel nastálo.“

Jak se mám smířit s tím, že od příštího týdne už nebudu chodit na záchod, ale jenom do pytlíčku u pasu?

„Kdybyste přišla dřív, nemuselo to tak dopadnout,“ prohlásil lhostejně.

Kdyby byly v prdeli ryby, nebyly by rybníky…

81.

Večer přišel Vladan s velkou kyticí růží. Zabořila jsem do ní obličej. Očekávala jsem, že v omamné vůni květů najdu uklidnění. Aspoň na pár vteřin.

Třeba jsou to poslední květiny, ke kterým mohu přivonět…

Objal mě. Jeho oči zářily odhodláním.

„Odešel jsem od Terezy,“ řekl. „Vyhrál jsem konkurz na dobré místo v Cannes, je tam hlavní sídlo naší firmy…“

„Tak ty odjíždíš?“ vydechla jsem.

Usmíval se. Věděl, že mi udělá tu nejlepší nabídku, jakou jsem kdy v životě dostala: „Chtěl bych odjet s vámi, s tebou i s dětmi. Začneme tam nový život.“

Miláčku, ani nevíš, jak se mi chce zakřičet ANO!

„Šimon právě začal studovat na gymnáziu…,“ namítla jsem první, co mě napadlo.

„Studovat může i tam,“ odvětil Vladan. Pátral v mém obličeji. Hledal radost, nadšení nebo snad naději?

„Nepojedeme s tebou,“ odvětila jsem tvrdě.

Celé dva roky jsem si přála, aby ses vrátil, ale teď tě musím nechat jít…

„Nerozumím tomu. Copak ty tři týdny v Beskydech pro tebe nic neznamenaly?“

Nemuč mě!

„To byla pohádka, sám jsi to říkal. A pohádka skončila. Jsme rozvedení, funguje to, tak to nebudeme měnit…“

Stál tam schlíple. Nedokázala jsem odolat. Musela jsem ho políbit, pohladit, stisknout. Naposledy…

„Ty mi nedokážeš odpustit?“ zašeptal zdrceně.

Dávno jsem ti odpustila. Chci tě jen ušetřit… Co ti můžu nabídnout? Sáček s exkrementy, který už bude mojí neoddělitelnou součástí, a holou lebku po chemoterapii…

„Ne, odpustit ti nedokážu,“ řekla jsem.

82.

Operační den vyšel kuriózně na mé čtyřicátiny.

Když jsem ležela na sále pod ostrým světlem reflektorů a do žil mi vtékal narkotický prostředek z kapačky na stojanu vedle mé hlavy, vzpomněla jsem si na jedno židovské přísloví: Bůh nemohl být všude, proto stvořil matky.

Doufám jen, že si to Bůh pamatuje, a dovolí mi žít, pokud mě mé děti budou potřebovat…

Kolem postele stála Magdaléna, Karel, Šimon a Natálka. Vystrašené obličeje, vlhkost v očích.

Jsem snad v rakvi?

„Jak se cítíš?“ zeptala se Magdaléna. Podle toho, jak se opírala o Karla, bylo vidět, že jsou zase spolu. Aspoň jim to tedy vyšlo…

„Už mi párkrát v životě bylo líp,“ přiznala jsem. Mluvila jsem namáhavě, sípavým hlasem.

Celé tělo jsem měla jako v ohni a na to, co mám pod obvazy, jsem se neodvažovala ani pomyslet.

„Všechno nejlepší k narozeninám, maminko,“ špitla Natálka a podala mi obrázek. Byly na něm čtyři postavy. Zřejmě já, Vladan, Šimon a ona.

Aúúú!

Instruovala jsem Magdalénu, ať se neopovažuje děti strašit. Po tu dobu, co budou bydlet u ní, měla za úkol moji nemoc zlehčovat.

Zdálo se mi však, že Šimon tuší, že mi nebrali apendix.

„Nebuďte smutní, stejně jsem ty čtyřicetiny nechtěla slavit,“ pokusila jsem se je rozveselit.

Magdaléně začaly téct slzy. Odvrátila se a předstírala, že něco hledá v kabelce.

Šimon mne chytil za ruku a rozpačitě ji mačkal.

Připouštím, asi na tom nejsem nejlíp. Ale stejně jako Jaromír Pele si i já myslím, že dokud sklenice padá k zemi, je celá…