Simona Monyová

Otcomilky

Kandidátka na macechu

„Neměla bych těm děckám něco koupit?“

„Samozřejmě,“ usmívá se Vendula. „Ovšem jedině v případě, pokud si nejpozději do roka přeješ platit jim i za to, že ti odpoví na pozdrav.“

Abyste tomu rozuměli… Vendula je pro mě naprostá a jediná autorita, co se týká výchovy dětí.

Pochopitelně, že jako většina lidí, i já vlastním matku a přísahám, že kdykoliv budu potřebovat poradit, jak zneškodnit na zahrádce krtka, ve kterém filmu je Ben Affleck nejvíc sexy nebo jaký vitaminový přípravek použít na problémy s nadýmáním, obrátím se s důvěrou právě na ni.

O výchově dětí ale neví zhola nic. Za důkaz mého tvrzení snad lze považovat skutečnost, že její jediný syn tráví již třetí rok v nápravném zařízení a její jediná dcera podléhá depresi z vlastní nedokonalosti častěji než erotickým touhám. Dalo by se přímo říci, že žije pravidelným depresivním životem…

„Myslíš, že to bude tak zlý?“ ptám se a hrozně moc chci slyšet, že ne, že jsou případy, kdy děti přilnou k nastávající manželce svého otce rychlostí vteřinového lepidla. A jejich svazek je posléze podobně pevný a neoddělitelný.

Kdyby podobná informace vzešla z úst Venduly, měla by pro mě obzvláště cenu. Vendula je totiž člověk, který vám pohostinně klidně i o půlnoci namaže med na chleba s máslem, ale toho bohdá nebude, aby vám ho mazala kolem huby.

„Nebude to zlý, Mášo,“ říká mi přesladce a ze srdce mi tak urve kus žuly, který mě vzápětí zavalí, „bude to mnohem, mnohem horší.“

Když mraky pláčou

Přijíždím před dům přesně na čas a radostně zjišťuji, že je kde zaparkovat. Otáčím se na vozovce a mezera mezi auty, která se před chvílí zdála být dostačující i pro náklaďák se smrskla jak nylonky po vyvářce.

Pokud nechci přijít pozdě, a to rozhodně nechci, musím tam svého stařičkého žigulíka vecpat.

Nepatřím mezi typické hrdinky populárně-naučných příruček. Abych se zorientovala, nemusím si natáčet mapu po směru jízdy, levou ruku od pravé rozeznám, aniž bych na nich nosila barevně odlišné fáborky, a docela bravurně dokáži zaparkovat mezi dvě vozidla při krajnici.

Ne však dnes.

Nervózní jak maturantka před zkušební komisí manévruji auto tam a zpět, a když už si myslím, že se mi to jakžtakž povedlo, ozývá se rána a řinkot skla.

Rozhlížím se, kde je ta bába, co hází láhve do kontejneru, ale ulice je liduprázdná. Toužebně si přeji, aby zpoza rohu vyjukl štáb skryté kamery.

Místo toho na mě juká rozbitý reflektor Audi TT.

Doprčic! To tam nemohl stát třeba favorit?!

Skláním se a odhaduji rozsah škod.

Můj Dědek má rovněž pár šrámů, ale na ty bohatě postačí tmel a izolepa. Stříbrná audina bude vyžadovat více než jen kosmetické úpravy.

Chvíli se hrabu v kabelce, ve které běžně nosím půlku domácnosti, vytahuji vizitku a tužkou na obočí připisuji: Je mi to líto!

Až když vizitku strkám za stěrač, všimnu si, že i mraky se nade mnou rozplakaly.

Zvedám kabelku nad hlavu jako ochrannou stříšku s vědomím, že nastávající macecha by neměla vypadat jako Vodník z Kytice, vytahuji z kufru auta dárky a chvátám ke vchodu.

Mám čtvrt hodiny zpoždění, obrovskou trému a zcela propocenou halenku. A to jsem prosím doma v notné míře použila anti-perspirant, který měl způsobit naprostou revoluci mezi ostatními, běžnými deodoranty a mimo jiné i spolehlivě zamezit pocení. Aspoň to tvrdila ta nažehlená nána v televizní reklamě. Teď by mě měla vidět!

A ještě ke všemu se mi začalo chtít na záchod…

Normálka. Vždycky když jsem ve stresu, chce se mi na záchod. Bohužel ne vždy se to hodí tak málo jako dnes.

Lidi jsou svině

„Pocem! To bude asi ona!“ syčí Adéla s nosem přilepeným na chladivou tabuli okenního skla. „Přijela v takové staré popelnici a nedaří se jí zaparkovat. To je sranda!“

Jáchymovi v žádném případě nepřipadá legrační, že se jejich otec hodlá znovu oženit. Do poslední chvíle si myslel, že to dají s mámou zase dohromady. Určitě si to myslela i máma, protože když jí Adéla o svatbě řekla, viděl ji pak brečet. Dělal, že si ničeho nevšiml.

Jáchym dost často předstírá slepotu, hluchotu a mnohdy i prostoduchost. Je to tak pohodlnější a bezpečnější. Lidi jsou svině.

„Slyšíš? Pocem!“ vzrušeně se chichotá Adéla.

Jáchym slyší, ale nedbá.

Nutnost ochranného zbarvení.

Jinak by nejspíš zase bulil.

„Tak to je teda gól! Ona nacouvala Horáčkovi do toho novýho sporťáku! Ježiši! Já se snad picnu!“ piští Adéla.

Jáchym si přeje, ať se už konečně picne a dá jednou provždy pokoj.

„Panebože, to je ale kráva!“ svíjí se Adéla smíchy a hned zatepla utíká tatínkovi vyslepičit všechny novinky.

Jáchym potají doufá, že otcova nevěstinka nebude větší kráva než jeho mladší sestra, to by nepřežil.

Život na levačku

„Táti! Táti, stala se hrozná věc. Ta tvoje Máša asi nabourala auto panu Horáčkovi,“ zkroušeně mrká Adélka na svého otce. A ten, aniž by vnímal smysl jejích slov, jihne nad dokonalostí dcerunky.

Je na ni pyšný. Adélka, to je to, co se mu v životě skutečně povedlo, to, nač může být právem hrdý.

Všechno ostatní je tak nějak na levačku. Jeho nastávající je velice pěkná žena, ale bohužel už druhá v pořadí. Jako fotografovi na volné noze se mu daří, ale novináři o něm stále tvrdošíjně píší jako o známém brněnském fotografovi nikoliv o známém fotografovi. A to prosím fotil Belmonda, Pavarottiho, Terezu Maxovou, Hrabala i Václava Havla!

Plným právem tedy očekával, že v osmačtyřiceti letech by jeho věhlas mohl sahat dál než k Devíti křížům.

A to není všechno… Vlastní docela pěkný půdní byt, ale má na něm nesplacenou hypotéku něco přes půl milionu, na dovolenou děti bere každé léto k moři, ale jen do Chorvatska, nové auto si nekoupil už šest let, ještě nikdy nejedl lanýže a nepil šampaňské značky Cristal…

Jo, a má syna, ale vůbec si s ním nerozumí. Někdy si dokonce říká, jestli je ten kluk vůbec normální. Je mu skoro šestnáct a neumí pořádně promluvit. Taky v něm není špetka citu, všechno jakoby mu bylo jedno. No, a pokud má být upřímný, tak právě nejchytřejší asi taky nebude.

Adélka, to je něco jiného. Heřman kolikrát v úžasu hledí na tu kouzelnou bytůstku a nechápe, jak mohli s Ditou něco tak půvabného zplodit.

Ne že by Dita nebyla pěkná ženská. Obzvlášť zamlada, když ještě nenosila brýle a ten přemoudřelý výraz paní doktorky, bývala docela kus.

Ale na Adélku neměla nikdy, Adélka už teď přitahuje mužské pohledy jak plamen svíčky noční hmyz a to jí je sotva dvanáct. Za chvíli aby si pořídil vzduchovku na odhánění nápadníků.

„Táti? Ty mě nevnímáš!“ zatváří se vyčítavě.

Heřman má tenhleten výraz na ní strašlivě rád, a tak situaci záměrně protahuje.

„No, tak! Poslouchej mě!“ špulí Adélka rozhořčeně rtíky a vypadá zase jako malá holčička. A pak se začíná hihňat a věší se mu na krk: „Tatínku, tatínečku, neboj… my se nějak skamarádíme a já v létě půjdu za družičku! V jednom časáku jsem viděla šaty, který byly naprosto suprový a děsně by se na tu svatbu hodily… byly jak z filmu Nevěsta na útěku nebo možná ještě lepší…“

Je to hodná holka, dme se pýchou tatínek. S ní problémy nebudou, ale jestli Mášu přijme Jáchym, to ví bůh.

Pořád mu ještě není schopen odpustit, že odešel od jejich matky.

Jakpak by se ale jemu líbilo žít s bachařkou? Ukliď si to po sobě! Zase jsi neumyl vanu! Kdy se konečně naučíš splachovat? A co ty drobky na lince?! Musíš sem chodit v botách, právě jsem vytřela?! Proč jezdíš jak šílenec? Kolikrát jsem tě žádala, abys neházel do koše ponožky naruby, myslíš že mi je příjemné obracet tvoje smradlavé fusakle? Zhasni, když tam nejsi! Ale taky: Nechrápej! Nesrkej! Neposmrkuj! Nepros! Nemlaskej!

Vždyť ta ženská už neuměla promluvit normálně! Co by se jí asi tak stalo, kdyby po něm opláchla občas vanu? Jasně že nic. Zabralo by jí to sotva pár vteřin… Jenže na to Dituška čas neměla. Ovšem na věčné peskování a lamentování si ho udělala vždycky.

„Tatínečku… koukni, to je ale legrační, jak si dělá deštník z kabelky!“ tahá ho k oknu Adélka.

„Asi byla u holiče… chce se vám líbit,“ kroutí se Heřman a malinko se za Mášu zastydí. Její příjezd si přece jen představoval jinak.

„Hlavně když se líbí tobě,“ uklidňuje ho dcerka dospěle.

A Jáchym? Ten stojí a čumí. Jako obvykle! Kdepak by se od něho dočkal nějaké podpory.

Fraška k sežrání

Je to potvora falešná, zalyká se odporem Jáchym. A nechápe, jak je možné, že otec Adéle tu její komedii baští. Jinak je to děsně chytrej a schopnej chlap.

Několikrát se dokázal proboxovat k Montoyovi, v Montrealu fotil bratry Schumacherovi a Pedra de la Rosu a k loňským narozeninám Jáchymovi z Francie dovezl podepsanou fotku Barrichella… Lukáš z béčka za ni Jáchymovi nabízel patnáct stovek!

Tomu Jáchym asi nikdy neporozumí - chlap, co vystavuje fotky po celé Evropě, co procestoval půl světa a fotí lidi, který normální smrtelníci znají jen z časáků nebo z televize, a přitom se div neposere z dvanáctileté prolhané holky!

Zvonek u dveří jako by byl napojen přímo na Jáchymovu nervovou soustavu. Jelikož nedokáže zmizet, aspoň se tváří, že se tak stalo. Pro okolí je nepřítomen.

Otec po něm mrskne vzteklým pohledem a jde otevřít.

Adéla otce zvědavě následuje, aby jí náhodou něco neuteklo. A taky aby její milovanej tatíček třeba nedal té své vyvolené pusu.

Vždyť ta holka žárlila i na mámu! Věčně se mezi ně pletla, přisazovala si, a ještě pak předstírala, jak je jí líto, že se budou rozvádět. Ve skutečnosti měla radost. Myslela si, že bude mít tatínka sama pro sebe.

Však jí pěkně sklaplo, když otec přiznal, že se hodlá znovu oženit.

A teď jí nejspíš sklaplo podruhý, všímá si potěšeně Jáchym sestřina protaženého obličeje. To ji nenapadlo, že by si otec mohl najít kočku, která vypadá, jako by vstoupila k nim do předsíně přímo z obálky těch pitomejch časopisů, co s kamarádkama furt hltají.

Akorát že všechny modelky jsou na rozdíl od té tátovy přítelkyně zmalovaný jak plakát.

Ona se snad nemaluje vůbec, přemítá Jáchym a ať dělá co dělá, nedokáže ji nenávidět. I když si slíbil, že ji nenávidět bude. Kvůli mámě.

Jenže to ještě netušil, že místo cizí protivné ženské přijde nejistá, nervózní mladá holka v džínové bundě a teniskách. I ty zplihlý vlasy jí dodávají takovej ten ledabylej šmrnc.

„Ahoj, omlouvám se za zpoždění… Asi deset minut mi zabralo, než jsem se trefila do té audiny před domem,“ povídá a nervózně si přitom strká vlasy za ucho.

Je to fakt třída, kucká smíchy Jáchym, čímž si vyslouží další otcův nakvašený pohled. Máša to zaregistruje a omluvně na něho zamrká.

Na pranýři

Stojím na pranýři. Můj drahoušek čučí, jako kdybych nabourala jeho auto a dcerunka nevraživě porovnává, která z nás má větší prsa. Nepochybně vyhrála. A to jí prý v létě bude teprve dvanáct! Čím tu holku krmí, proboha?!

Jediný z rodiny Klečků, kdo se netváří jako dopravní strážník, je ten Heřmanův kluk. Mám nutkání ho pohladit, ale ovládnu se. Abych si nezačala hryzat kůžičku kolem nehtů, už ovládnout nedokážu.

„Nekousej si nehty!“ kárá mě Heřman.

„Už nemám žádné nehty…“ syknu mu do ucha.

Přejede si tvář, jakoby ho uštkla zmije.

Poté jsem obřadně přivítána a ještě obřadněji představena. Na pusu čekám marně. Zřejmě by narušila mravní výchovu nezletilých dítek.

Očekávám tedy aspoň oporu při počátečním oťukávání se, ale Heřmana víc zajímá, jak jsem se oťukala s audinou před domem, než jak se oťukám s jeho dětmi doma.

Prosím! Pomoz mi! volají mé oči. Jedinou odezvou je však dusot Heřmanových kroků dolů po schodech.

„Myslela jsem, že budeš menší…“ hlesnu rozpačitě a podávám Adéle barbínu v lesklých šatičkách.

Nepřátelsky ucedí: „Hmm, to fakt sedí od někoho, kdo měří dva metry.“

Bráním se:, Jen metr osmdesát.“

Jedinou větou mě dokázala zahnat do defenzívy! Holka z šesté třídy základní školy! To nám to pěkně začíná…

„S tebou jsem se doufám trefila líp…“ obracím se k Jáchymovi s cédéčkem Cocotte Minute. ,,Ale nepřišla jsem na to sama, nachytřila jsem se u kamarádky. Má skoro stejně starýho kluka, jako seš ty. Když byl malej, chodívala jsem ho večer hlídat… teda nejen jeho, ale ještě i další dva… Ta moje kamarádka je totiž děsně plodná,“ pusa se mi nervozitou rozjíždí jak odbržděná tramvaj.

„Děkuju,“ ošívá se Jáchym a rudne v obličeji. Svítíme tak proti sobě jak dva sovětské prapory. „To jste nemusela…“

Obracím se k oběma dětem: „A vy mi nemusíte vykat…“

„Tak to by mě ani ve snu nenapadlo!“ smečuje Adéla.

Nejraději bych se spláchla

„Kde je Máša?“ slyším volat Heřmana. Přemítám, jestli v jeho hlase převažuje obava, že jsem odešla, či úleva. „Sedí na záchodě! Už asi půl hodiny!“ křičí Adéla.

Trošku hlasitěji, Adélko, brblám si, nájemníci v přízemí tě asi neslyšeli.

„Mášo, jsi tam?“ ověřuje si informaci Heřman lehkým poklepem na dveře.

„Jo…“ úpím a nejraději bych se spláchla.

Cesta do pekel

„A to má být jako všechno?“ vyzvídá Vendula, její osmiletá dvojčata se kolem nás plíží v oblečcích Spidermana a stříkají po sobě svojí oblíbenou vůní Fazolový prd.

„Okamžitě zmizte nebo vám ty kostýmy pobliju!“ křikne na ně a plynule naváže ,,A když jsi konečně vylezla z toho hajzlíku, tak se dělo co?“

„Větralo se… Fazolový prd je proti odéru, který jsem jim v předsíni rozšířila já, ubohé nic…“

U dvojčat vyřčená věta vzbudila okamžitý respekt. Kluci ztichli a se zájmem zvedli hlavy: „Teto, teto… ty máš novýho Smraďocha? Že nám ho taky seženeš?! Prosím!“

„To bych se k vám, milí hoši, musela nastěhovat,“ povídám a Vendula se řehtá: „Vidíš, moje děti by tě jinak ocenily!“

„Ty máš skvělý děti,“ povzdechla jsem si a v tom okamžiku mi takřka ulétla hlava. Následovala vodní sprška a posléze ještě vodopád Venduliných nadávek.

„Dám ti mokrej hadr na čelo…“ obrátila se ke mně soucitně, když vybublala.

„Ne, díky. Já už mokrá jsem…“

„Třeba teď Heřmanovy děti uvidíš v lepším světle,“ snaží se najít na předchozím útoku cosi pozitivního. „Určitě po tobě nestřílely, ani nestříkaly vodním dělem. A to buď ráda, že pavučiny došly… Za náplně do pavučinometu teď kluci utrácejí celý kapesný. Ještě že voda je skoro zadarmo…“

Nemusíš přede mnou klečet, já už jim odpustila…“ povídám velkoryse.

„Hledám projektil…“ ucedí Vendula.,,Jeden kus zhruba padesát kaček! Dnešní děti už proti sobě neválčí šiškama a nestřílejí prakem. Mají lepší výbavu než celá slavná Československá lidová armáda!“

„Jo, všimla jsem si náročnosti nové generace,“ ušklíbám se. „Já na základce ještě v osmičce tančila štěstím nad papundeklových domkem pro panenky a milá Adélka mi poradila, abych se s barbínou, co jsem jí přinesla, nechala od táty vyfotit, ona že by dala přednost mp3 přehrávači.“

„Trochu drzá, ne?“

„Příšerně drzá! A taky podezřívavá. Když jsem vařila kafe, tak mě sledovala pozorně jak přehlídku současných módních trendů. Její verdikt zněl, že se v tátově kuchyni nějak moc vyznám…A to jsem cukr hledala v myčce!“

„Vždyť tam bydlíš!“

„Ale na víkendy, kdy mají přijít děti, chodím k našim. A mám přikázáno zahlazovat za sebou všechny stopy. Jsem v tom tak dobrá, že nabídku zvláštního oddělení FBI očekávám každým dnem.“

„Předstírat něco dětem, to je cesta do pekel…“ dí Vendula zkušeně. „To se člověku vždycky vymstí…“

„Jen aby se to vymstilo pravému viníkovi…“ povzdechnu si. „Hraju nepoctivou hru z donucení. Já jsem pro férovku všemi deseti, znáš mě. Ale Heřman si myslí, že jeho děti jsou vybaveny nervovou soustavou křehčí než míšeňský porcelán, takže mě nutí inscenovat tyhle habaďúry… A až se to provalí, kdo to odskáče? Samozřejmě že já!“

„Neboj, na něho se taky dostane,“ uklidňuje mě Vendula. „Tvůj tatínek ho vynese v zubech.“

Dobře míněná slova útěchy na mě mají zcela opačný vliv: „Nestraš! Každýho chlapa mi vždycky tak příšerně pohanil, že jsem si nakonec pro jistotu našla stejnej typ, jako je on sám…“

„No, bohužel i stejnej ročník…“

„Nepřeháněj! Tátovi už bylo padesát!“ vyhrknu a pak si poprvé uvědomím, že Heřmanovi bude za necelé dva roky.

Posmutním z představy, že by mi jednou mohl umřít.

„Netruchli…“ mylně si moji skleslost vykládá Vendula. „Aspoň máš jistotu, že si tě nebere z mladické nerozvážnosti…“

Čas na dobré skutky

Než Jáchym odemknul, obrátil se na svoji sestru: „Doufám, že tě ani nenapadne mámě vykládat něco o Máše…“

„A proč ne?“ ptá se, čímž jen potvrzuje Jáchymovu domněnku, že je úplně tupá.

„Aby jí to nebylo líto.“

„Nechápu, proč by to mámě mělo být líto! Vždyť jsou už přes rok rozvedený a skoro dva roky spolu nebydlí. A navíc ta taťkova přítelkyně je děsná… žirafa jedna přemoudřelá…“ brblá Adéla, ale Jáchym ji už neposlouchá.

Máša a děsná? Zbláznila se?

„Zbláznila ses? To sis nevšimla, jakej je to kus?“

„Kus?“ ušklíbla se a v očích jí zajiskřilo. „Ty seš kus vola! Naprosto tě zblbla!“

„Což tobě se stát nemůže, protože už blbá seš,“ štěkl na ni, prolétl předsíní a zavřel se ve svém pokoji.

„Stalo se něco?“ slyší volat mámu.

„Zeptej se toho debila!“ odsekává Adéla a třískne za sebou dveřmi.

Jáchym leží na pohovce a civí do stropu. Nechápe, proč se k mámě takhle chovají. Určitě se na ně celej víkend těšila. S dědou moc zábavy neužije.

Donutí se vstát, ukazováčky zaboří do koutků úst, roztáhne je do úsměvu a odchází páchat dobré skutky.

„Nech to okapat… já to pak utřu,“ tahá mu máma z rukou utěrku. „Běž si klidně do pokoje, na večeři vás zavolám…“

Jáchym se nedá. O Madonnino tričko by nebojoval s větší vervou.

Utírá nádobí a snaží se tvářit, že ho to těší. „Co děda?“ ptá se, aby něco řekl.

„Ztratil zuby…“

„Už zase?“ diví se Jáchym. Lidi snad ztrácejí klíče, propisky nebo zapalovače… Ale zuby? A co kdyby měl umělou nohu? Taky by ji někam každou chvíli založil? No, pokud ano, aspoň by se líp hledala…

„Mám se po nich podívat?“ nabídne se.

„Buď tak hodnej…“

„Zbytečná práce!“ zahuhlá děda a zamíří ukazovákem na svoji dceru: „To ona mi je furt schovává! Prej že moc jím… tak mi schovává zuby, aby ušetřila. Mrcha jedna nevděčná, lakotná!“

Už se ani proti podobným nařčením nebrání, jenom vždycky tak schlípne, všímá si Jáchym a táhne dědu pryč z kuchyně.

Moc rád by mámě zase vygumoval ty hluboké rýhy kolem úst, které jí tam táta jednoho dne vyhloubil. Vlastně se to asi stalo přes noc…

U večeře ještě vtipkovala, ale druhý den ráno je vzbudila do školy nejmíň o hodinu později. A na snídani byly palačinky.

„Napíšu vám omluvenku,“ řekla a právě tehdy si těch vrásek Jáchym všiml.

Ani se nemusel ptát, co se stalo. Všechno jako by křičelo, že táta odešel. I ty palačinky řičely cosi o rozvodu. Palačinky na snídani v úterý… mělo mu to dojít hned.

Šlehačka mu na jazyku zkysla.

Pak jim to máma oznámila.

Bylo to horší než čekal, otec neodešel, táhnout měli oni.

Sto roků samoty

Nesmím se rozbrečet, nesmím se rozbrečet, opakuje si Dita v duchu a mechanicky škrábe brambory.

Ať vypadnou, přeje si, trochu se za své přání stydí, ale nemůže si pomoct.

Proboha ať už konečně jdou hledat ty pitomý zuby nebo třeba klidně včerejší den, hlavně ať už oba zmizí, sic se neudržím a začnu úpět nahlas, říká si lapená v bezvýchodnosti jak moucha v pavučině. Ještě třepe křidýlkama, ale už stále s menší a menší vervou. Je vyčerpaná, usmýkaná a ocejchovaná znamením prohry.

Potřebuje panáka. A chvíli samoty. Potřebuje víc než jen to. Sto roků samoty by bylo málo, připomíná si Márquezův román.

Jak je to vlastně dávno, kdy naposledy četla nějakou knížku kromě odborné literatury? Jak je to dávno, kdy byla na procházce, aniž by s sebou vláčela vzpurného otce a na vodítku netáhla psa?

A co kino? Divadlo, výstava, koncert, ples nebo třeba sex? Mít tak možnost jen malilinkou část svého života urvat pro sebe…

To bylo pořád řečí, že dětí se nikdy nevzdá, vzpomínala. A když mu před rozvodem navrhla střídavou péči, kroutil se jak moučný červ. Prý že by hrozně rád, ale jeho profese mu v tom zabraňuje.

A co její profese?

Odkdy je společensky důležitější lidi fotografovat, než je léčit?

A teď se prý bude znovu ženit, hajzl!

Vzpomínky na ni útočí jak divoké včely a-rozdávají bolestivá žihadla.

„Jsem těhotná,“ oznámila Heřmanovi, sotva nastoupila po mateřské zpět do práce. Neplánovala druhé dítě. Nechtěla být na plný úvazek matka, potřebovala se věnovat i své kariéře. A taky nechtěla, aby vymodleného Jáchyma, její sluníčko, jejího broučka, její všechno… odstrčil někdo do pozadí.

„Ty bys dokázala jít na interrupci, co jsi to za doktorku? A co za mámu?“ šmahem ji tehdy odsoudil Heřman.

A pak sliboval: „Pomůžu ti, teď už to bude jiné než s Jáchymem…Moje jméno začíná mít zvuk, můžu si dovolit zakázky i odmítat… Usadím se, nebudu tolik cestovat a konečně začneme žít jako opravdová rodina…“

Byla ještě s Adélkou v porodnici, když odletěl fotit na tři měsíce do Mexika. Nic se nezměnilo. Zatímco ona obletovala děti, on postupně obletěl celý svět. Nikdy se na nikoho neohlížel.

Nosím domů peníze? Tak mlč, ženo má. A Dita mlčela. Po nocích studovala, aby po mateřské neskončila někde na středisku.

Ale nakonec tam stejně skončila.

„Buďte ráda, že jste vůbec našla práci,“ řekla jí zmalovaná sotva dospělá fiflena za přepážkou na úřadu práce, „o ženský po pětatřicítce se dvěma dětma není právě rvačka.“

Po pětačtyřicítce je to ovšem ještě horší. Pro muže je neviditelná, jakoby bezpohlavní. Jsou schopní ji respektovat jako kolegyni, ale na večeři pozvou raději dvacetiletou sestřičku, která si myslí, že do apendixu se jezdí lyžovat. Mozek je při souloži prý spíš na škodu než k užitku, ale pevnej zadek to je terno.

Američani velmi trefně poznamenávají, že u žen po čtyřicítce je větší pravděpodobnost, že je zastřelí terorista, než že si najdou chlapa.

Dita je ženou po čtyřicítce už sedm let!

Je nefér opustit ženu, když už je bez šancí, říká si.

Je nefér opustit ženu!

Dita hází brambory do hrnce, jako by to byly granáty. Voda šplíchá všude kolem.

No a co? Však to bude ona, kdo si to po sobě zase uklidí.

A uklidí i po dětech, po svém otci i po psovi. Je to její druhá profese. Melouch po pracovní době a o víkendech. Žalář na doživotí. Úděl.

Tátu celý život obdivovala, vzhlížela k němu. Proč jen jí to udělal? Proč dopustil, aby byla svědkem, jak si udiveně prohlíží příbor a neví, co s ním, jak přehrabuje popelnici a hledá, co mu tam údajně zase vyhodila?

To nemohl odejít jako máma? Příští víkend vezmu Adélku do zoo, je tam nějaká akce pro děti…, plánovala a ve čtvrtek už měla pohřeb. Bez utrpení, bez bolesti. Vzpomínky na ni byly průzračné, nezkalené. Voňavé, pěkně urovnané a vymydlené. Vzpomínky na ni byly takové, jaká byla ona.

Jaképak asi jednou budou vzpomínky na otce? Bude se do jejích myšlenek drát oblečený ve fraku, jiskřivě bílé košili s motýlkem a houslemi pod bradou?

Anebo podezřívavý, zapšklý, sklerotický dědek ve věčně pokecaném kabátku od pyžama vytěsní sólistu Státní filharmonie, na kterého byla celý život nesmírně hrdá?

Propadák

„Ty mi to nechceš říct! Byl to uplnej propadák, co?“ vyzvídám a vůbec netoužím slyšet pravdu. Potřebuji chlácholit, pofoukat bolístku. Potřebuji slyšet, že nejdůležitější jsme my dva, náš vztah.

,,Děti u mě budou vždycky na prvním místě, chci, abys to věděla,“ povídá Heřman.

Ani mi to nemusel říkat, tuším to od začátku. Jen o tom množném čísle nejsem tak úplně přesvědčená. Po Jáchymovi se vozí za každou krávovinu. Když totéž provede Adélka, Heřman to ohodnotí jako úžasně roztomilé.

Kluk je tím pádem zakřiknutý a dcerunka drzá. Kdybych si nebyla tak jistá, že Heřman je pan Pravý, vycouvala bych.

„Tak co dětičky říkaly? Snesu vše,“ žebrám o další políček.

A mám ho mít: „Že prý seš nějaká vyšinutá…“

„To říkali oba?“

„Ne, jenom Adélka.“

„Chápu,“ ušklíbnu se.

„Nechápeš. Jáchym to neříkal jen proto, protože Jáchym nikdy nic neříká… A po pravdě řečeno, i mně ses zdála poněkud mimo.“

„To víš, nervozita…“

„Nervózní jsme byli všichni. Kdyby se každý nervózní člověk měl hned druhému strefovat do auta, jezdily by po silnicích samé vraky…“

„…a fronty před záchodama by se městem vinuly jak líný had,“ dodávám.

Zasmál se.

Tak přesně tohle na něm miluju. Dává mi kázání, nakrknutej, až z něho jde strach. A v příští vteřině už o ničem neví, uculuje se a přede spokojeně jak starej tlustej kocour nad miskou smetany.

Rozhodně se mu nedá vyčítat, že by byl malicherný.

To já malicherná asi jsem, protože záměrně kazím uvolněnou atmosféru: „Teď je ti hej, ale počkej v sobotu, taky se pěkně zapotíš.“

„A proč prosím tě?“

Je možné, že by zapomněl?! Tak starej zas přece jen není!

„V sobotu jdeš žádat o ruku… o moji ruku…“

„No, to samozřejmě vím. Jen nechápu, proč bych se měl zapotit.“

Jeho samolibost mi vyráží dech. „Jsi rozvedený, s dvěma dětma a ani ne o dva roky mladší než můj otec!“ připomínám mu.

„No a? Pořád lepší, než kdyby sis vybrala nějakého chuligána,“ povídá dotčeně a já čekám, kdy se začne smát.

Ale Heřman se nesměje. Myslel to vážně, celé, včetně předpotopního výrazu chuligán.

„Tak si představ, že si jednou Adéla přivede chlápka o jednadvacet let staršího… To bys neprotestoval?“

„Neprotestoval,“ povídá Heřman rozhodně. ,,Rovnou bych ho zastřelil.“

Uražená ješitnost

Zlehka se dotknu zvonku a pak si odemknu vlastním klíčem. Dělám to tak od té doby, co jsem se odstěhovala k Heřmanovi. Otec mi naznačil, že by bylo záhodno, abych ctila jeho a matčino soukromí.

A tak jsem ztratila domov a výměnou získala dva polodomovy.

Od obou vlastním klíč, ale než ho použiji, musím zvonit. U Heřmana pro případ, že by se nečekaně zastavily děti. Z čeho bych asi tak mohla vyrušit svoje stárnoucí rodiče, to mě fakt nenapadá…

I když… Připomínám si Heřmanův věk i to, jak si při rozmanitých příležitostech pokládá moji ruku do klína a škemrá: „Hlaď mě…“

A pak se zarazím. Na věšáku v předsíni visí jeho kožená bunda! Přece jsme se jasně domlouvali, že přijdu dřív a připravím půdu.

Co ho vedlo k porušení dohody? Uražená ješitnost?

„Heřmane?“ vyklouzne mi ze rtů.

„Nejspíš sis spletla domácnost, ne?“ vynoří se z útrob bytu otec. Evidentně není právě v dobrém rozmaru.

„Ahoj, táti,“ hlesnu a mám na sebe vztek. Stačí jediná otcova věta a měním se ve spráskaného psa. „Viděla jsem na věšáku Heřmanovu bundu,“ vysvětluji kajícně a můj žaludek se pohupuje jak utržená bójka.

„To je moje bunda!“ zahřímá dotčeně. „Koupil jsem si ji předevčírem!“

Uznejte, že půdu pro představení ženicha rodině jsem nemohla připravit lépe…

Echo

Čekám tě u našich, neber si na sebe tu svoji kozarnu!, dávám Heřmanovi echo mobilem. Většinou esemesky nečte. Doufám, že dnes udělá výjimku, atmosféra nedovoluje, abych mu zatelefonovala.

Výjimku neudělal. Přikvačil si to v bundě za deset táců, která mu sice děsně sluší, ale bohužel podobně asi sluší i mému otci.

Stanou proti sobě v předsíni - dva kohouti na jednom smetišti.

Sebevědomí z nich sálá jak teplo ze starých kachláků. Začínám se potit, ačkoliv jsem to prorokovala Heřmanovi.

Ten je v pohodě. Líbá máti ruku a předávají kytici.

„.. .a víte, že jste manželovi tak trochu podobný?“ pobaveně se usmívá moje matka. Jediné co jí nelze vytknout, je, že by byla přehnaně taktní. „Dokonce máte i stejnou bundu!“

Zablesklo se a zahřmělo. Tedy skoro.

Pokus o smír

„Zešílelas?“ řve na mě otec, jen co Heřman po krátké výměně názorů nakvašeně odejde, aby na mě počkal v autě před domem.

,,Je to můj život.“

„My jsme ti ten život dali!“

Dovoluji si až příliš: „Takže je teda můj, ne?“

Otec rázuje po pokoji tam a zpátky: „Ale to neznamená, že se s maminkou budeme dívat, jak si ho ničíš!“

„Tak to abych šla…“

„Za ním?“

„Mám ho ráda,“ pokouším se o smír. „Až ho líp poznáš, taky ho budeš mít rád.“

„V žádném případě toho člověka nehodlám líp poznávat!“ burácí nekompromisně.“A než půjdeš, sbal si svoje věci. Klíč od bytu tady totiž necháš.“

„Táti…“ šeptám, ale je to jako v kostýmu Červené Karkulky prosit o smilování býka v aréně.

Fifty fifty

„Tys věděla, že Máša chodí s tím prasákem?“ osopil se na Jiřinu, celoživotní hromosvod svých nálad. „Doprdele! Ptám se, jestli jsi to věděla!“

Manželův výbuch ji nikterak nepřekvapil. Zapudil dceru, bylo potřeba najít viníka a ztrestat ho.

„Tušila jsem, že Heřman asi nebude její vrstevník,“ přiznala.

„A proč jsi mi kurva nic neřekla?“ štěkl.

„Protože jsi to taky tušil,“ odvětila docela klidně.

Byli si fifty fifty. Ji připravil o syna a sám sebe teď o dceru.

To bylo pořád řečí, že děti potřebují přísné vedení, že ona je rozmazluje. Do škatulky rozmazlování šmahem řadil všechno kromě uspokojování jejich základních životních potřeb. I přečtení pohádky před spaním, pytlík bonbonů mimo narozeniny a svátek anebo pofoukání rozbitého kolene…

Z holky se stala zakomplexovaná neurotička se stálou snahou se mu zavděčit, kluk kšeftoval s kdečím, aby otci ukázal, že je minimálně tak schopný jako jeho stvořitel, že taky dokáže vydělat slušné peníze… Už dva roky je v Kuřimi. Bohužel neobývá jednu z těch příšerných vilek ve stylu podnikatelského baroka, které tam rostou jak houby po dešti. Jejich syn je ve vězení. Oskar tvrdí, že nemá syna.

„Mělas mi to říct,“ hartusil. „Teď už nic nenadělám…“

Nic by nenadělal, i kdyby mu třikrát denně otloukala o hlavu, že se Máša řítí do neštěstí, jenomže to by nepřiznal ani sám sobě, pan Všechnoumímvšechnoznám.

A přitom je to jen a jen jeho vina!

Kdyby aspoň občas slezl z piedestalu a nehrál si před Mášou na boha, nemusela teď skončit v náruči chlapa o generaci staršího.

Nemohlo to dopadnout jinak. Směřovala k tomu už dlouho…

Z mladíků, které kdy dovedla domů, nebyl Oskarovi nikdo dost dobrý. Všichni byli líní, hloupí, chudí a neschopní. Porovnával nesrovnatelné. Měl dvacet let náskok, pochopitelně že mu ti kluci nesahali ani po kotníky.

Tak si nakonec dovedla takového, který je otci roven, možná ho dokonce i malinko přečnívá…

A výsledek? Zase špatně.

Do kláštera měla jít, chudinka. Aby tatínek viděl, že najít někoho podobných kvalit je nemožné. Takový klenot, jako je on, je přece na světě jen jeden.

Devádesátikilogramový diamant! Jiřina ho má na krku bezmála třicet let, dobře ví, o čem mluví. Po takové době už vám přijde balvan jako balvan. Čert vezmi karáty…

Inulka a Osik

Oskar se převaloval z boku na bok a nemohl usnout. Jiřina ležela otočená zády k němu a zdálo se, že oddechuje pravidelně. Byl přesvědčen o tom, že spánek jen předstírá. Jak by taky mohla klidně spát, když právě důsledky její výchovy přivedly obě jejich dospělé děti do maléru?

„Spíš?“ zašeptal.

Ani se nepohnula. Zatřásl jejím ramenem, cosi zamumlala a překulila se na záda. V tom okamžiku už bylo jasné, že spánek nesimuluje.

Rozzuřilo ho to.

Vždycky byla bezcitná a povrchní. Zhýčkaný jedináček zůstane zhýčkaným jedináčkem, i když mu je skoro padesát.

A on sám na tom nese lví podíl. Když si ji bral, zcela automaticky převzal úlohu jejích rodičů, aby Inulka dál žila jako v bavlnce.

Snažil se, aby měla, nač si vzpomene, při vynaložení minimálního úsilí. Přistoupila na to s lhostejnou samozřejmostí a neusilovala skutečně o nic. V posledních letech ji zajímala už jen televize, chataření a drby.

Inulka a Osik. Z recese si kdysi říkávali dětskými zdrobnělinami, vzpomínal, a bylo to jako sledovat cizí manželský pár špehýrkou.

Kdy se tak oslovili naposled? Před deseti lety? Před patnácti?

Kdy se společně zasmáli?

Kdy se líbali?

Líbali se vůbec někdy?

Pohlédl na ženu, s kterou prožil podstatnou část svého života, jako na mořem vyvrhnutou příšeru.

Jiřina nebyla příšerná, to by jí křivdil. Jiřina byla prostě jen stará.

Zděšeně ji pozoroval. Spala s otevřenou pusou a z koutku jí vytékal pramínek slin. Pokožku měla otlačenou od polštáře, vypadalo to, jakoby její obličej obrostl smrkovou kůrou. A chrápala.

Záviděl Heřmanu Klečkovi. Dokázal včas opustit potápějící se loď, a přitom se nestal osiřelým, zoufalým trosečníkem. S mladickým elánem se nalodil na zánovní jachtu a vesele si brázdí vlny života dál.

Nenáviděl Heřmana Klečku. Ta zánovní jachta byla jeho dcera.

Spolehlivé afrodiziakum

„Nech mě,“ odstrkuji Heřmanovy ruce.

„To už se nikdy nebudeme milovat?“ ptá se dotčeně.

„Je mi hnusně.“

„Pojď se přitulit a bude ti krásně,“ slibuje.

„Když mně se chce brečet,“ povídám a už zase natahuju. Brečím takřka nonstop skoro čtrnáct dní.

„Nebul,“ chlácholí mě. „Vlastně to dopadlo docela dobře…“

Nevěřím vlastním uším. „Dobře?! Vyhodil mě z domu! Už mě nechce vidět. Mobil nebere, na esemesky neodpovídá. Prakticky jsem poloviční sirotek!“

Heřman se vítězoslavně zašklebí: „Ale nezastřelil mě!“

Našla jsem chlapa, který dokáže vykouzlit úsměv na mé tváři, i když jsem nešťastná, uvědomuji si, a vděčně se k němu přivinu. Měla jsem strach, že na mě bude taky naštvaný, že mému otci neodpustí toho vypelichaného chlíváka.

Odpustil. Jen pak doma dvacet minut stepoval před zrcadlem a ze všech úhlů zkoumal hustotu svého vlasového porostu. „Myslíš, že mám míň vlasů než on?“ loudil útěchu.

„Nevím. A asi nebudu mít příležitost je přepočítat,“ sykla jsem nakvašeně.

Utěšit jsem přece potřebovala já! Otec sedmadvacet let řídil můj život, vnucoval mi svoje názory, manipuloval se mnou i citově vydíral. A najednou byl konec. Úleva se nedostavila. Spíš panika. Jako přijít o kompas uprostřed oceánu. Už se sice nemusíte plavit směrem, kterým ukazuje, ale najednou je obtížné zvolit správný směr. A jen magor ocení, že mu bylo dopřáno utopit se svobodně.

,,Netrap se,“ konejší mě Heřman. „Však on se tatík časem smíří s tím, že jsi dospělá, a máš tudíž právo na vlastní rozhodnutí, a dokonce i na vlastní chyby…“

„Ty tátu neznáš. Vytváří si svoje pravidla, porušíš je, ocitneš se na černé listině. Vybočíš z normy, škrtne tě. Máminu ségru deset let ignoruje, protože je bezdětná feministka, která vykořisťuje svého muže do té míry, že ho nutí vynášet odpadky, věšet záclony a jezdit s ní na nákup!“

„To chápu. Nákupy a odpadky jsou dva největší nepřátelé v životě muže, zvyšující riziko infarktů a kardiovaskulárních onemocnění… Kam se hrabe komunismus, kouření nebo dopravní zácpa!“ šklebí se na mě Heřman.

„Tohle jsi mu měl říct a stali by se z vás nakonec kámoši…“

„Všechno přijde, nebuď netrpělivá…“ šmejdí mi rukou pod noční košilkou.

Plácnu ho: „Já jsem netrpělivá a ty neodbytnej! Říkala jsem ti, že na nějaký laškování fakt nemám náladu.“

„Ale to značně komplikuje smírčí proces!“

„Cože?!“ nechápu.

„Když tatínkovi vyrobíme vnoučátko, uvidíš, jak zjihne…“ lísá se Heřman.

„Ty se mnou chceš mít dítě jen proto, že ti jsou momentálně těsný trenýrky?“

„Ne, já s tebou chci mít dítě, protože tě miluju,“ povídá.

Zaskočil mě. O dětech jsem se bála byť jen uvažovat, natož o nich mluvit. Bála jsem se, že mu budou stačit ty dvě, co má. A nebylo by se čemu divit. Však samotná Adéla vydá nejmíň za tři.

„Pojď ke mně,“ škemrá. „Musíme to stihnout dřív, než půjdu do důchodu… Biologické hodiny tikají…“

Tisknu se k němu jak ve stavu nejvyššího ohrožení: „Taky tě miluju.“

„Tak mi to ukaž…“

Vklouznu k němu pod deku: „Uděláme si krásnýho, voňavýho, malinkýho Heřmánka,“ šeptám užasle, že vidina rozmnožování je to nejúčinnější afrodiziakum na světě.

Proměna

„Ukaž, nakrájím ti to,“ bere Dita otcův talíř a hlavou jí prolétne vzpomínka, že přesně tohle dělával on. Úplně stejným grifem si přišoupl její talíř před sebe a krájel jí maso na ptačí sousta. A Dita vždycky protestovala, že už je velká.

Její otec taky protestuje: „To stejně nepokoušu. Maso je tuhý jak podešev, nikdy jsi nebyla kdovíjaká kuchařka. Budeš mi to muset namlet…“

Představa, že by měla vstát od stolu, vytáhnout stařičký snad stokilový robot ze spížky a zasvinit ho plátkem masa velkým jako dětská dlaň, je pro ni zcela nepřijatelná. A její ponorný mixér zůstal u Heřmana ve starém bytě.

„Vezmi si, co chceš,“ nabídl jí Heřman. Tak si vzala děti, psa a šla.

Chtěla ho zahanbit. Ukázat mu, že má svou hrdost.

Namísto hrdosti mu však předvedla pouze, jak je pitomá. Bez reptání vyklidila teploučké hnízdečko, aby si tam mohl přivést jinou. Usnadnila mu to. Víc jak čtvrtstoletí mu všechno usnadňovala… Kdyby aspoň rozstříhala ty voálové závěsy, které po nocích šila skoro dva měsíce!

„Mně to moc chutná,“ neunikne Jáchymovi její skleslost a snaží se ji povzbudit.

Jáchym, její jediný spojenec a malý ochránce. Cítí se vůči němu provinile. I on je pro ni od rozchodu závažím. Postarat se o něho, naslouchat, usmívat se, mluvit s ním.

A Dita je unavená. Příšerně unavená. Kdyby si děti a dědu někdo na pár měsíců vzal na starost, mohla by zmobilizovat všechny síly a vyrovnat se s rozvodem. Takhle den co den mobilizuje jak zběsilá, ale síly stačí pouze na to, aby dokázala ráno vstát, odejít do práce, cestou zpátky nakoupit, vyvenčit psa, uvařit, uklidit a nekřičet na bližní, ať jdou všichni do prdele.

„Změnila ses, tak hrozně ses změnila!“ vyčítal jí v posledních letech Heřman. „Dřív ses dokázala odvázat, psala jsi mi nemravný říkanky a strkala je do brašny k foťáku. Já pak měl celej den před očima, jak se pomalounku mydlíš ve sprše a uháněl jsem domů, jen co to šlo. Teď mi strkáš do ruky akorát lístky se seznamem na nákup, tak se nediv, že už mě to domů netáhne.“

„Kdyby sis uklidil aspoň po sobě, když už mi nepomáháš, možná bych byla taková jako dřív,“ úpěnlivě vysvětlovala.

„Už zase vyčítáš? Já mluvím o sexu a ty o úklidu!“ odsekl a neodpustil si přednášku. „My jsme byly čtyři děti, moje máma neměla automatickou pračku se sušičkou, myčku, horkovzdušnou troubu ani mikrovlnku a zvládala všechno s úsměvem… a to jsme nebydleli v pohodlném bytě s teplou vodou a ústředním topením, měli jsme velký hospodářství,“ odbyl ji a šel se před večeří natáhnout na sedačku k televizi.

Kolem půlnoci ho tu a tam napadalo, že by se spolu mohli podívat na nějaký erotický film. „Podívej se sám,“ pomalounku ho strkala do náruče jiné ženské. „Zítra ráno mám injekce a odběry, takže jdu na půl sedmou… musím se vyspat.“ A pak toho litovala a stejně nemohla usnout.

Jediné, v čem bývala nerozhodná -jak naložit s těmi několika hodinami volného času. Spát? Věnovat se Heřmanovi? Číst si? Koukat na televizi? Zacvičit si? Učit se angličtinu? Vlézt si do vany, ležet tam věčnost a jen připouštět teplou vodu?

Nejraději by za pět šest hodin stihla postupně všechno. Ale většinou šla spát.

„Mami!“ vrací ji zpět k oprýskanému stolu v kuchyni otcova rodinného domku Adélčin výkřik. Otec právě plive rozžvýkaný kus masa zpět do talíře a ukazovákem si vyšťárává zbytky kašovité hmoty z úst.

Adéla si zakrývá pusu rukou, vyvaluje uslzené oči a zvrací.

„Vidíš… říkal jsem ti, že je ten oběd k zblití,“ vítězoslavně se šklebí otec.

Chlap, co za nic nestojí

Dita leze po kolenou a vytírá páchnoucí podlahu. Mrzí ji, že nemá žádnou kamarádku, které by brnkla: „Hele, Pepčo… nechceš se stavit na pokec? Už to fakticky nezvládám… je toho na mě nějak moc.“

Jak to, že právě ona je bez přátel?

Měl nakonec Heřman pravdu, když říkal, že je nesnesitelná?

Anebo ho milovala natolik, že stačil vyplnit její život bezezbytku? Že nepotřebovala minuty rozmělňovat v bezduchém tlachání s cizími lidmi, když měla jeho?

Šla vylít kýbl a napustit si novou vodu. Bledě zelenkavé prošlapané lino setřela už třikrát a pořád bylo cítit zvratky, jako by se tam dokázaly za těch pár minut vsáknout.

Všechno je možné. Heřman se zase vsáknul do jejího mozku a ona ho nedokáže vymýtit. Je jí smutno… tak strašně smutno, až to bolí.

Vzpomněla si na dovolenou v Tatrách. Ona tehdy učila zhruba tříletou Adélku lyžovat a Heřman brázdil svahy s Jáchymem. Adélka byla protivná, ukňouraná a Dita otrávená, že ji má každý den od rána do večera na starost a nemůže si taky zalyžovat.

A pak u stánku pod svahem uviděla Heřmana. V prvé chvíli si vůbec neuvědomila, že je to on. Její pozornost prostě jen přitáhl chlap, který by stál za hřích. V rozepnuté světlemodré bundě a slunečních brýlích se opíral o pultík, popíjel svařák nebo grog a načechrával pestrobarevné peří před jakousi náctkou, která ho hltala očima.

A Dita jí záviděla. Ne to mládí a půvab, v té době ještě sama vypadala docela obstojně… Dita jí záviděla pohled, jakým viděla jejího muže. Hrozně si přála vidět Heřmana tu a tam jejíma očima. Ale v té době už měla pohled na něho pokřivený poznáním. Pro Ditu už byl navždy chlap, který při problémech utíká, který nedává, nýbrž vyžaduje, bere si plnými hrstmi a nekouká napravo nalevo.

Chlap, který dokáže desítky hodin vzrušeně mluvit o novém modelu objektivu do foťáku nebo o bradavici, která se mu objevila mezi prsty na chodidle, ale když vlastní ženě umře maminka, má pro ni pouze informaci, že odjíždí na týden fotit pářící se surikaty do Jižní Afriky.

Chlap, který když máte čtyřicítku horečku a na starost dvě malé děti, zaleze do postele s kocovinou, chlap, který pokud zjistí, že na záchodě došel toaleťák, tak raději vyšplhá do patra na druhý záchod, než by roličku vyměnil.

Chlap, který když vzlykáte zoufalstvím nad svým životem, dá televizi hlasitěji, abyste ho nerušila.

Chlap, který za nic nestojí…

Tak proč, proboha proč jí tolik chybí?!

Posera

Téměř krokem přijíždím k činžáku, kde jsem žila přes dvacet let. Je sobota večer, květen. Rodiče by měli být na chatě, ale pro jistotu parkuji u vedlejšího domu. Momentálně jsem zralá tak na zhroucení, a ne na setkání s otcem. Dokonce i máma byla do telefonu odtažitá, asi má se mnou zakázáno mluvit. Ačkoliv máma je odtažitá, co pamatuju, takže to nemusí vůbec nic znamenat…

Plížím se po schodech jako podomní zloděj. Při každém vrznutí dveří ustrnu a přikrčím se jak divoká kočka na lovu. Potkat se s otcem na schodišti by pro mě znamenalo jistou smrt.

Budu muset Vendule poradit, ať se přestěhuje…

„Zase se zaseknul zvonek?“ ptá se Vendula místo pozdravu.

„Ne… chytla mě křeč do pravého ukazováku,“ povídám a nervózně se uculuji.

„Posero,“ syčí na mě opovržlivě. Dva roky bydlela v rodinném domě rodičů svého zesnulého muže. Dva roky čelila jejich útokům a nenávisti. Dva roky se omlouvala za to, že po autohavárii zůstala naživu. Byla ve třetím měsíci s dvojčaty, když se to stalo…

„Jo, jsem posera, máš pravdu,“ připouštím. „Ale v porovnání s tebou je posera i James Bond…“

„Přišla sis půjčit prachy nebo co?“ směje se a staví na kafe. Dodnes si pamatuju, jak u nás před šesti lety zazvonila oblečená do malinově červených minišatů s výstřihem pomalu k pupíku, v patách dvě usoplená řvoucí batolata v bezových punčocháčích, vytahaných na zadečku a na kolínkách. „Dám vám dvě stě šestnáct korun padesát haléřů, když mi je do rána pohlídáte… Víc nemám…“

„To nepůjde, mám koupené lístky do kina, kamarádka se mnou počítá. Sama by sotva šla,“ kroutila jsem se.

„Prosím…“ zaúpěla. „Bývalá kolegyně z práce se na mě vykašlala na poslední chvíli a já teď narychlo nikoho neseženu… A Tiborkovi je teprve sedm, tomu můžu dvojčata svěřit maximálně na dobu nezbytně nutnou pro vynesení odpadků…“

„Jdete do divadla?“ zajímala jsem se.

Děsně jí to slušelo. Málem jsem ji nepoznala, ačkoliv bydlela v protějším bytě a na chodbě jsme se potkávaly co chvíli.

„Na rande… nesouložila jsem tři roky! Dovedete si to představit?“

„Ty děti vám pohlídám,“ vykoktala jsem překvapeně.

Od toho večera jsem je hlídala ještě nejmíň stokrát. Ale to už Vendula povýšila ze sousedky na moji nejbližší přítelkyni a já z chůvy na tetu všech třech kluků.

„Přestaň se klepat…Vypadáš jak vibrátor, když mu docházejí baterie…“ rýpne si, ale nemyslí to zle. Snaží se mě povzbudit, probrat z letargie.

„Jo, baterky bych potřebovala dobít,“ povídám.

„Mám tady jen meruňkovici, která páchne po dehtu nebo krabicový víno…“

„Pití nezabírá. Jsem v lihu už pomalu čtrnáct dnů… Musím to omezit… Od včerejška se pokoušíme o miminko.“

Rozjasňuje tvář: „No né! To je mi ale milá zpráva! Je ti ovšem jasný, že tohle ti fotřík už tuplem neodpustí?“

„Myslíš?“ rozklepu se ještě víc. „Víš co? Přece jen si něco dám… co třeba risknout tu meruňkovici?“

„Jasně! V nejhorším oslepneme, což skýtá určité výhody. Například při výběru partnera…“

„Já už partnera mám,“ podrážděně připomínám. Občas se mi zdá, že můj vztah s Heřmanem nebere dostatečně vážně.

„Tak neuvidíš drzý ksichtíky milé Adélky…“

„To beru!“ vyprsknu a obrátím do sebe půl sklenice. Oči mi lezou z důlků jak palce z roztrhaných fuseklí. „Dnes jsem tady vlastně ve vyhnanství, smím se vrátit domů, až Heřman děti připraví na to, že jsem se nastěhovala.“

„Ten si ale pospíšil!“ odfrkne Vendula pohrdavě. Má na to právo. Ve skutečnosti u Heřmana bydlím už tři čtvrtě roku.

„Víš, já jen doufám, že ono sdělení mu zabere podstatně méně času než přípravy na ně… Nerada bych ti tady zkysla do Vánoc.“

„Nafukovací lehátko je ti plně k dispozici,“ povídá a já moc dobře vím, že to není jen bezduchá fráze. Vše, co Vendula vypustí z úst, by se dalo tesat do kamene. Taky proto ji mám tolik ráda.

„Ukaž, doliju ti… Dědka tady můžeš nechat,“ navrhuje. „Ráno bych si zajela na velkej nákup a pak ti ho nechala stát u Heřmana před domem. Tedy pokud tvé přijetí rodinná rada odhlasuje…“

„Domluveno. Oboustranně výhodný nabídky mám nejraději,“ rychle měním téma. Poskakování po horkých uhlících mi pro tuto chvíli již stačilo. „Ty seš zřejmě poslední člověk na světě, který se nestydí jezdit oprýskaným žigulíkem. Heřman Dědka odmítl i přeparkovat, když bylo před domem blokové čištění.“

„Za to, jak tě ponižuje, by se měl stydět. Ne za tvý auto,“ nehodlá se tématu vzdát Vendula.

Učiním druhý pokus o změnu směru, kterým by se měl náš hovor ubírat: „Heřman si myslí, že vnoučátko by tátu dostalo…“

„Dostalo kam? Do blázince? Nebo do lochu za vraždu zeťáka?“

„Dostalo ve smyslu - chytlo za srdíčko…“

„Nenech se Heřmanem zblbnout víc, než je zdrávo,“ usazuje mě. „Jestli otěhotníš, tak jediný, co tvýho tatíka chytne za srdíčko, bude infarkt.“

„A proč, prosím tě? Copak je na vnoučatech špatnýho?“

„Ukážou, jak seš starej…“

„Táta není starej… vždyť Heřmanovi je skoro tolik, co jemu,“ namítám.

„Tím hůř!“ praví Vendula. ,,Mladýho kolíka by aspoň mohl po příchodu mimina na svět opít do němoty, aby demonstroval, že mladí kluci nic nevydrží. No, a pak by ho několik dalších let bohorovně zasvěcoval do otcovské role, což není zase tak špatnej flastr na pošramocený mužský ego. Pokud se nepletu, tak obě moc dobře víme, jak ho má tvůj tatík zbytnělý… A zbytnělý ego, to kolikrát nadělá větší neplechu než zbytnělá prostata.“

„Otec má sebevědomí tolik, že by s ním mohl obchodovat, ten si ho sotva potřebuje hojit na nějakým bezvýznamným klukovi,“ zdráhám se jejímu výkladu uvěřit, ale v hloubi duše tuším, že má pravdu.

Táta nekritizoval moje holobradé nápadníky proto, abych si je nebrala. Kdepak! On byl nadšenej, že mu do stáda přibyl zase někdo, kdo ani zdaleka nedosahuje jeho kvalit, nad koho se může vyvyšovat. Moje maličkost, brácha, máma a její kamarádky, to mu přece nemohlo stačit!

A já, dceruška prostoduchá, nehodná, mu udělám čáru přes rozpočet nějakým Heřmanem, který vystavuje fotografie po celé Evropě. Kdyby to aspoň byl projektant plynových kotlů jako táta. Ale fotograf? Stačí se mrknout na album naší rodiny a všem musí být jasné, že v tomhle oboru otci nebylo přáno.

„Už ti to konečně docvaklo?“ všímá si Vendula.

„Jo,“ sklesle přitakám. „Pokud táta co nevidět neobdrží ocenění World Press Photo, tak mě k oltáři povede starej pan Hamžík, co u nás v knihkupectví dělá skladníka.“

Spolčení mladých

„No, tak jsem se trošku zprasila, no…“ omluvně skytám Heřmanovi do ucha.

„Za normálních okolností tvoji špičku miluju, ale dnes bych tě nejraději přetrhl.“

Směju se: „Dnes bys mě přetrhl, jindy přefiknul…“

„Tišeji. Nebo nás dětí uslyší. Jsou v obýváku, hrajeme kanastu.“

„Mně osobně sex přijde mnohém méně výchovně škodlivý než karban,“ rozumuju a přitom si šlapu na jazyk.

Heřman pobouřeně koulí očima: „Je ti sotva rozumět!“

Hihňám se jak třináctka při nákupu první podprsenky: „Jen si pěkně zkus artikulovat s plnou hubou téru, ty chytrej…“

„Aha, takže tobě se lepí jazyk, protože máš v puse tér,“ ztrácí se mnou trpělivost.

„Jasně, že mám v puse tér. Taky bys ho tam měl, kdybys vypil půllitr dehtový meruňkovice. To je takovej novej druh, víš?“

„Ne, to nevím,“ odsekává.

„To ani vědět nemůžeš,“ ušklíbám se. „To je pití pro chudý!“

„Taky jsem byl chudej,“ namítá dotčeně, jako bych ho vyřazovala z nějakého prestižního společenství.

„Jasně, miláčku, byl jsi chudej,“ hladím ho po tváři, „ale to bylo ještě dávno předtím, než vynalezli dehet.“

Demagogie

Najednou mu připomněla Jáchyma… Tu jeho příšernou umíněnost, se kterou každou neshodu či odlišný názor sváděl na generační rozpor. Jak jednoduché!

„Já byl doopravdy chudej na rozdíl od té tvé kamarádky, která má co jíst a kde bydlet a ještě má tu drzost kňourat, že si nemůže dovolit kupovat drahej chlast!“ vyštěkl překvapeně, že se nechal vyprovokovat k hádce se zcela opilou sedmadvacetiletou holkou, která o skutečném životě neví ani zbla.

„Takže jenom proto, že ty jsi musel před čtvrtstoletím jíst pár let chleba se sádlem a bydlet s manželkou v pavlačáku, kde jste záchod a umývadlo měli společný pro celý patro, já nemůžu politovat vdovu, co sama vychovává tři děti a denodenně počítá každou korunu?“ opáčila Máša. „A jakým právem se teda lituješ ty? Proč se nepodíváš zpátky do historie? Takovej neandrtálec neměl ani ten pavlačák!“

„To je naprostá demagogie…“

„Jistěže. Já jsem demagog, zatímco ty jsi moudrý a zkušený muž. S otevřenou pusou a zatajeným dechem bych měla ta tvoje moudra vstřebávat!“ vybafla. V té chvíli už se Heřmanovi nezdála opilá. Jen vzteklá. Moc vzteklá. Neúměrně velikosti jejich sporu.

„To křičíš na mě nebo na toho diktátora, co tě zplodil?“ rýpl si.

„Na oba dva!“ vyhrkla plačtivě. „Ty a můj táta totiž nejste schopní vidět nikoho jinýho než sebe. Vy dva jste vždycky nejchytřejší, vaše problémy jsou nejzávažnější a nejkomplikovanější a když dostanete třeba blbou rýmu, tak je to ta nejhorší rýma, jakou kdy svět spatřil!“

„Opravdu sis na první hádku nemohla vybrat lepší chvíli!“

„A cos čekal? Že přikvačím se slzami dojetí v očích, sotva mi to milostivě dovolíš? A co kdyby mě dětičky neschválily? Zajímalo by tě vůbec, kde budu spát, když teď už nesmím k našim?“ vzlykla.

A Heřman ji musel obejmout. Tiskl Mášu k sobě, tak tak že mohla vůbec dýchat, dovolil, aby mu rozmatlávala slzy po tváři a límečku košile a kdyby chtěla, ochotně by jí nastavil rukáv, aby se do něj mohla třeba i vysmrkat.

Přišlo mu to zvláštní. Když s brekotem cokoliv vyčítala Dita, míval pocity naprosto protichůdné. A to i tehdy, když byla v právu. Sotva jí zčervenala špička nosu a oči se jí zaleskly, už se dával na ústup. Mnohdy utíkal dokonce z bytu, protože ho její pláčem rozšklebená tvář pronásledovala, kam se pohnul, a dožadovala se nějakých reakcí a závěrů. Heřman však míval pokaždé jediný závěr -její pláč v něm vyvolával agresivní choutky, nenáviděl ho.

Mašin pláč v něm nečekaně vzbudil něhu.

Je to snad tím, že na stará kolena našel konečně tu pravou?! Anebo nad city mileneckými v tomto případě převažují city otcovské?

První praskliny

„Mám dojem, že se hádají,“ špitla Adéla a opatrně pootevřela dveře pokoje. „Třeba se s ní nakonec rozejde!

„Ty seš ale bestie!“ opovržlivě odfrkl Jáchym. Že je sestřička potvora, věděl už dávno, ale poprvé se odhodlal vyslovit to nahlas.

„Copak, copak?“ kroutila pusou, jako kdyby žvýkala citron. „Tebe naše nová matinka nějak uchvátila… To bude mamka móóc smutná, až se dozví, že její milovanej chlapeček už není na její straně!“

Jáchym v tu chvíli litoval, že holky netluče. Dokonce na okamžik zvažoval, jestli nemá tuto zásadu přehodnotit. Aspoň co se Adély týče. Potřebovala by profackovat tam a zpátky.

„Nejsem na žádné straně. Jenom nesnáším, když se lidi furt hádají,“ odsekl a hned vzápětí toho litoval. Nechtěně Adéle sdělil až příliš mnoho. Když člověk odkryje karty, stává se zranitelným, to Jáchym věděl už setsakramentsky dlouho. A proto si taky pěkně dlouho pěstoval krunýř z mlčení a netečnosti, který ho měl ochránit.

„Táti, mě nebolí ruka, to jsem si vymyslel… Já se hrozně bojím…“ svěřil se tátovi, když mu bylo asi šest nebo sedm let.

„A čeho se prosím tě bojíš? Jsem tady přece s tebou… a koukni na tu malou holku, ta se vůbec nebojí,“ nabádal ho otec na plošině tobogánu u Balatonu. A pak zvesela zamával dolů na mámu, pana Kubíčka a paní Kubíčkovou. Jejich sedmdesátikilový, odporně zrzavý Lubošek se nebál. Už je nejmíň dvakrát ve frontě předběhl. Bylo evidentní, že se otec za Jáchyma stydí. Navzdory tomu, že Jáchym už tehdy zvládal zahrát Yesterday na klavír obouruč, zatímco Lubošek byl totální debil.

„Pojedu hned za tebou, kdyby ses dole topil, vytáhnu tě… nemáš se čeho bát,“ naléhal otec.

„Já dolů nepojedu! Nech mě!“ postupně propadal panice Jáchym a držel se kovového zábradlí.

Otec se mu snažil rozevřít pěsti a vztekle na něho syčel: „To teda pojedeš. I kdybych tě tam měl dosmýkat násilím. A přestaň dělat ostudu, nebo tě seřežu!“

„Táti, prosím tě ne!“ vzlykal a vyklopil otci, že má z výšek pokaždé takový strach, že si nadělá do kalhot.

„Mně je jedno, jestli se strachy posereš… Já ti prostě říkám, že tu skluzavku sjedeš a hotovo!“ přikázal otec.

Jáchym se sice neposral, ale zato v noci ve stanu slyšel, jak otec historku se smíchem vykládá pro pobavení u táboráku. Nejstrašnější na tom všem bylo, že ji zřejmě vyslechl i obézní zrzoun Luboš, protože po zbytek pobytu napichoval kdejaké psí lejno na klacek a házel je Jáchymovi do spacáku. A následné čištění bylo snad ještě horší než ta jízda na tobogánu.

„Už je tam ticho! Naprostý ticho… to je taky divný…“ zahlásila Adéla.

„Třeba Máša odešla,“ pokusil se Jáchym reagovat co nejlhostejnějším tónem, jakého byl schopen.

„Anebo ji táta zabil,“ vyhrkla vzrušeně.

Jáchym zbledl.

„V rozčilení… za to by ho možná ani nezavřeli,“ dedukovala cynicky.

Ale Jáchym už nehodlal čekat na žádné další scestné hypotézy své praštěné sestry a vtrhl do ložnice pro případ, že by Máša přece jen potřebovala jeho pomoc.

„To neumíš zaklepat?! Vypadni!“ zařval otec a nezdálo se, že by Mášu škrtil.

Z ostudy kabát

„Ježíši, to je ostuda,“ zakrývám si obličej dlaněmi, ale před hanbou se člověk neschová. „Pusť mě…“ snažím se vymanit z pod mohutného Heřmanova těla.

„Co nás to jen napadlo? Přece jsme věděli, že děti jsou v pokoji!“ kvílím studem.

„Je mu šestnáct! Člověk by předpokládal, že bude mít trochu rozum!“ vrčí Heřman a zapíná si poklopec.

„Rozum?“ opakuju nevěřícně jako ozvěna. „Ty předpokládáš, že kluk v pubertě má mít víc rozumu než jeho otec? Anebo ti snad přijde rozumný odběhnout si zašoustat s milenkou od rozehrané partičky kanasty do ložnice… notabene, když ve vedlejším pokoji na tebe čekají děti?“

„Kdyby z Jáchyma rostl normální chlap, tak by mu bylo jasný, že s tebou v ložnici kanastu nehraju!“ vzteká se dál, neschopen přiznat chybu. „Adéla by sem takhle nevtrhla a to je o čtyři roky mladší než on.“

„A kdyby sem přece jen náhodou vtrhla, určitě bys na ni tak hnusně nevyjel,“ povídám celá nakvašená, neboť nespravedlnost nesnáším a po celý svůj život se proti ní snažím všemožně bojovat, ať to stojí co to stojí.

„Co tím chceš říct? Že snad Adélce nadržuju?“

„Jo, tím chci říct, že jí nadržuješ. A tomu klukovi tím hrozně ubližuješ… Vlastně jim oběma tím ubližuješ…“

„Viděla ses s nimi všehovšudy tři hodiny a už jsi expertka přes jejich výchovu, jo?“ hučel nesmlouvavě. „Tak to jsem měl fakticky šťastnou ruku při výběru partnerky. Jiná bezdětná sedmadvacítka by nejspíš tápala, jak se ke dvěma cizím výrostkům vůbec chovat…“

„To už se odedneška budeme jen hádat?“ kuňkám prosebně.

„A co tedy navrhuješ?“

„Měl bys s Jáchymem pomluvit. Vysvětlit mu, že jsi se nechal unést, že tě to samotného hrozně zaskočilo a že jsi byl vlastně naštvaný na sebe, na svoje chování…“

„Děláš, jako bys u toho nebyla. A kdopak to tady před chvílí frajersky prohlašoval, že sex je přirozenější než karban, co?“ uražená ješitnost čpí ložnicí tak pronikavě, že se tam téměř nedá dýchat.

„Jestli s ním nepromluvíš ty, udělám to sama!“ povídám chrabře. A spoléhám na svoji trénovanost s Venduliným stejně starým Tiborem. Minule jsme probírali lesbické oboustranné vibrátory a ani jsem se nezačervenala. Vysvětlit Jáchymovi, že s jeho tatínkem využíváme každé volné chvilky, abychom mu vyrobili sourozence, bude hračka.

Tak zpět. Nebude to hračka!

Jsem totiž veskrze komisním tónem zbavena veškerých kompetencí.

„Raději půjdu, abych zase nestrkala svůj všetečný nos, kam nemám,“ napodobuji Heřmanův tón, kterým mě odkázal do patřičných mezí.

„Kam bys chodila?“ vyjekl.

Zdálo se mi to anebo jsem v jeho očích skutečně zahlédla strach?

„Sama jsi přece říkala, že domů už nemůžeš…“

„A ty jsi zase říkal, že doma jsem tady,“ odsekávám a do cestovní kabele halabala házím věci, tak jak mi přicházejí pod ruku. V této chvíli si vůbec nejsem jistá, zda svůj odchod míním definitivně. Jednám v jakémsi podivném afektu. Prostě musím pryč.

„Nemyslíš, že by bylo vhodné se s dětmi aspoň pozdravit?“ vyčítavě štěká Heřman, když sahám po klice. Hlavou mi prolétne základní pravidlo z jakési brožury předmanželské výchovy: Máš-li v hádce ruku na klice, nikdy se nevracej!

Hrozně moc se chci vrátit. Netušila jsem, že dodržování rad expertů přes vztahy milenecké a manželské mohou provázet taková muka.

Otáčím se, ale kliku svírám jak v křeči. „Skutečně si nemyslím, že by v této situaci bylo vhodné, abych se s nimi zdravila,“ předvádím, jak jsem klidná, a i při zavírání dveří si dávám mimořádný pozor, aby na mě rozrušení nebylo znát.

Rozbrečím se až na schodech.

Bacha na despoty!

„Máš ještě volný to nafukovací lehátko?“ vzlykám do mobilu z taxíku.

„Už je nafouknutý,“ povídá Vendula a za pár minut mi hází z okna klíč od domovních dveří, abych nezvonila.

„Podařilo se mi dvojčata uspat, aniž bych použila hysteps,“ šeptá v předsíni.

„Ty jim dáváš hysteps?“ kulím oči.

„Ne jim… sobě!“

Směju se. Už teď je mi líp.

„Vyrazil tě?“ ptá se věcně.

„Šla jsem sama,“ pravím hrdě a na stůl stavím láhev vodky absolut a dvě krabice pomerančového džusu.

„Odpoledne jsi prohlašovala, že musíš omezit pití,“ připomíná mi.

„Jáchym vrazil do ložnice, když jsme se milovali!“

„Mělas vzít ty flašky dvě…“ procedí mezi zuby a snaží se z misky na led dostat několik kostek.

„Zastřelila bych člověka, kterej tohle vymyslel,“ dopřává mi prostor, abych se uklidnila a honí kluzké kostky ledu po podlaze.

„Počítám, že to bude ten samej chytrák, kterej přišel s nápadem, jak balit mraženej špenát a dršťkovku,“ přisazuju si.

„Je docela studená,“ osahává láhev. „Co kdybychom na led zapomněly?“

„Klidně. Pod podmínkou, že pro dnešek zapomeneme i na existenci nějakého Heřmana a jeho potomků!“

Vendula se zarazí: „Tak to ne! Jen to pěkně vyklop!“

Jsem ráda, že mě pobízí, občas potřebuju k hovoru trochu popostrčit. A dnes jsem zaražená jak větry po hrachovce.

„Pohádali jsme se…“

„Před souloží nebo až po ní?“

Před i po. Vlastně to nebyla soulož… spíš přirozené vyústění usmiřovacího aktu,“ ušklíbám se.

„Vidíš!“ vyhrkne Vendula. „Kdybys měla chlapa přiměřenýho věku, mohli byste se usmiřovat i několikrát za sebou a teď bys tady nemusela s jednou zakyslou vdovou štkát nad sklenicí zteplalé vodky.“

Kuckám smíchy: „Já se neurazila, protože podruhý nemohl! Naštvalo mě, že ještě ani nejsme manželé a už mě sekýruje, co smím a co ne. Nejenže je tátovi podobnej… On se tak i chová!“

„Tak dej bacha, ženy takových chlápků prožívají celý život s pytlíkem smažených bramborových lupínků před televizní obrazovkou… viz tvoje máti…“

„Toho se nebojím…“ zamítám rázně teorii jablka ze stromu spadlého. A potutelně dodávám: „Nesnáším totiž smažené bramborové lupínky…“

Voják v poli

Heřman omráčeně trčí v rozlehlé čtvercové předsíni svého bytu a připadá si jako sám voják v poli.

Jak se to mohlo stát? Před chvílí Mášu objímal a teď má žaludek scvrklý obavou, že to bylo naposledy.

„Myslíš, že se vrátí?“ táže se Adélka dychtivě, skoro jako by jí Mašin odchod přišel vhod.

Blbost, okřikne se Heřman v duchu a má na Mášu dvojnásobný vztek. To ona se ho snažila naočkovat proti dceři! A jak vidno, úspěšně.

„Děcka, oblečte se!“ zavolá do útrob bytu, ačkoliv Adéla stojí sotva tři kroky od něho. Nějak se mu po nechtěné sexuální exhibici příčí oslovovat Jáchyma, tak se raději schová za množné číslo.

Však ono se časem na každé extempore zapomene.

Jedině ženský by pořád chtěly všechno probírat, donekonečna přetřásat, rozrývat, převrtávat, pitvat, a tím pádem stále dokola oživovat… A přitom je to holej nesmysl. Beďar se taky neuzdraví, když ho člověk každý ráno vymačkává.

„Copak se něco změní, když o tom budeme pořád mluvit?“ ptával se častokrát Dity, aby jí ukázal nesmyslnost jejího počínání a ona konečně zmlkla. Léta otázka fungovala jako magické zaklínadlo, jako čudlík off na televizním ovladači. Až v poslední době mu začala odsekávat: „A zmizí to, když o tom mluvit nebudeme?“ a tak pomalu začala hloubit hrob pro jejich manželství.

„Tak co? Jste nachystaný?!“ křikne Heřman, již značně uklidněn. Jeho beďar se pěkně začal hojit, cítí to.

„Půjdeme do toho kina sami, táti?“ usmívá se Adélka.

Asi jí chudince vůbec nedošlo, co se stalo, pomyslí si Heřman dojatě a pohladí ji po vláskách: „Ne, dnes to bohužel nepůjde. Hodím vás zpátky k mámě.“

Porozvodové trauma

Dita se usilovně nutila do laskavého, mateřského, všeobjímajícího úsměvu. Někdo by těm dětem měl dát najevo, že je s nimi rád, když už si je předávají jak horký brambor, říkala si. Ale šlo to ztuha.

Celých čtrnáct dní se pokaždé těšila, až půjdou na víkend k Heřmanovi a ona si trochu oddechne. Práce měla i tak dost. Ale aspoň se nemusela přetvařovat. Mohla brečet od rána do večera, naložit se do lihu nebo klidně vzteky třískat nádobím i dveřmi, jak ji napadlo. Její otec se nedivil ničemu anebo se naopak podivoval všemu. A Zola byla spokojená, pokud se třikrát denně proběhla a v misce našla cokoliv jiného než psí suchary.

„Promiň… je to fakt důležitý… oplatím ti to třeba hned příští víkend… nebo kdykoliv budeš potřebovat,“ blekotal Heřman mezi dveřmi, aniž by nějak okomentoval, že mu Adéla odmítla dát na rozloučenou pusu, „doufám, že jsem ti nenarušil plány…“

Jaké by Dita mohla mít plány? Jestli se večer dívat na jedničku nebo na dvojku?

„Nic se neděje,“ odpověděla mu chvějícím se hlasem.

Ani ty vibrace nezaregistroval. Byl úplně vykolejený, rukou si zajížděl do vlasů na temeni, jak to dělával vždycky ve stavu nejvyššího rozrušení. Jen stěží se přemohla, aby nezačala vyzvídat, co se stalo.

„Pohádali jsme se, Máša se sbalila a utekla… zachoval jsem se hrozně… jako naprostej idiot,“ řekl sám od sebe.

Dita si uvědomila, že to vlastně nechtěla slyšet. Heřman si sypal popel na hlavu! Heřman cítil, chápal, strachoval se o někoho jiného než o sebe… Kdyby se takhle choval k ní, možná by se nerozvedli.

„Kdyby ses takhle choval ke mně, možná bychom se nerozvedli,“ neovládla se a vyslovila domněnku nahlas.

Zarazil se. Jakoby mu konečně došlo, že osoba, které se svěřil, je jeho bývalá žena. „Dobře víš, že to je kravina,“ namítl a z jeho

hlasu se zcela vytratila původní zjihlost. „Nehodili jsme se k sobě…“

„Já jsem se ti nehodila… tak jsi mě odkopl!“ křikla a třískla mu dveřmi před nosem.

Jak jen to říkala ta psycholožka? Že se mi nestalo nic hrozného? Že mám obě ruce, nohy, jsem zdravá, žiji…

Opravdu žiji?

Dva roky mě nikdo nepohladil, nepřitulil se, nesevřel v náruči. Jediné, co mě svírá, je porozvodové trauma, pomyslela si a odhodlaně vykročila poskytnout oporu aspoň svým dvěma dětem.

Pohoda

„Tak co se vlastně stalo?“ zeptala se jich u večeře. Seděly tiše, nehádaly se a bez reptání jedly chleba s taveným sýrem a nasekanou pažitkou. Něco se muselo stát!

„Pohoda…“ zamumlal Jáchym a zrudnul.

„Kreténe!“ zavřeštěla Adéla a vyběhla z kuchyně.

„Jáchyme… nechceš mi to říct, teď když jsme tady sami?“ zkusila to ještě jednou, ale dřív než větu stihla dokončit, ozval se jekot z koupelny.

Aby si tak něco udělala, napadlo Ditu a vymrštilo ji to ze židle. Je v tom pitomým věku, Heřmana vždycky zbožňovala, kdo ví, co si řekli…

„Adélko!“

Seděla na vaně, v ruce držela kus umývadlové baterie a druhou rukou se snažila utěsnit díru ve zdi, ze které prýštila voda jak z léčivého vřídla.

Dita chytla ručník a pokusila se díru ucpat: „Běž se zeptat dědy, kde je v domě hlavní uzávěr vody!“

Vteřiny se nekonečně vlekly, Ditu chytala křeč do zápěstí a voda už se rozpínavě drala do předsíně.

Kdyby zraněnému stříkala krev z krční tepny, byla by méně bezradná, než když to byla voda ze zdi.

Neuměla žít bez chlapa, nedokázala zodpovídat za všechno, dostatkem čerstvého pečiva počínaje a vyčištěným komínem konče. Nikdy by si dobrovolně nezvolila roli samoživitelky, ačkoliv uživit děti dokáže, byť s jistými obtížemi… ve všem ostatním se však nesamostatně plácá.

„Děda mi dal akorát tohle,“ s pláčem natahovala ruku Adéla, když se konečně vrátila. Na rozevřené dlani se tyčila obyčejná korková zátka.

Blbý věk

Možná bych se měla trošku přišmrncnout, říkala si Dita a svlékla ukoptěný žmolkovatý svetr z mohérové vlny, který už nosila dvakrát tak dlouho, než co k nám dovážejí zázračný Perwol, a začala prohrabovat skříň. Měla by si koupit něco na sebe, napadlo ji, ale hned vzápětí myšlenku zavrhla. Kdo ví kolik ta oprava baterie bude stát.

„Kam jdeš?“ přišourala se Adélka.

„Do hospody,“ odvětila Dita a natáhla si přes hlavu bleděmodrý bavlněný pulovr se zipem. Tenhle styl se sice už nenosil dobrých sedm let, ale zato jí docela slušel.

„Nikam nechoď,“ zakňourala dcerka.

Pěkně se to v ní pere, uvědomovala si dojatě Dita. Malé děcko svádělo lítý boj s dospělou ženou v těle dvanáctileté holky, která vypadá na patnáct. Blbý věk…

„Budu hned zpátky…a s trochou štěstí sem dosmýkám i nějakého instalatéra. Přece nebudeme celý víkend bez vody,“ vysvětlovala. Kupodivu jí ta potopa v koupelně pomohla. Nakopla ji k nějaké radikální činnosti, umožnila jí chytit druhý dech.

„Ty myslíš, že opraváře najdeš v hospodě?“ pochybovačně se otázala Adélka.

„A kde jinde?“ opáčila rozhodně Dita.

Franta nebo Pepa

„Jedno točený?“ otázal se u výčepního pultu obézní hostinský.

Ježíši, zděsila se Dita, musím vypadat fakt hrozně, když mě otypoval jako boveračku, co po hospodách chlemtá pivo na stojáka.

„Ne, děkuji. Já pivo nepiju, potřebovala bych instalatéra,“ řekla rozhodně.

„Instalatéra?“ zarazil se hostinský. „A to je co?“

„Vy nevíte, co je instalatér?!“

Znervózněl a roztržitě si začal mnout ušní lalůček: „My tady na koktejly a podobný blivajzy nejsme moc zavedený, paninko. Tady ste na lontu… Instalatéra neznám, ale můžu vám nabídnout Čerta, Magický voko, Krvavou Mary, Medvěda, Žabí krev a Beton…“

Zasmála se: „Jo, beton budu možná taky potřebovat… časem. Ale momentálně sháním instalatéra, protože mám díru ve zdi a stříká z ní voda…“

Roztáhl masitý obličej do úlevného úsměvu, že jeho profesionální čest zůstala bez poskvrnky: „Jo, vy hledáte Frantu? Tak to ste měla říct hnedka!“

„Frantu nebo Pepu… na jméně nesejde,“ odvětila.

„Chcete instalatéra, ne?“ otázal se pochybovačně. Úsměv byl ten tam. Jediné, co zobrazovala jeho tvář v tu chvíli, bylo rozčarování nad ženskou, se kterou je domluva jak se starým kozlem. „Nebo ste si to rozmyslela a chcete pokrývače? Páč instalatér se menuje Franta, ten ale do hospody večír nechodí. A Pepa, tak to je tamhleten v tý radiovce u stolu pod voknem do ulice… Von je ale pokrývač, ne instalatér…“

„Díky. Beru Frantu,“ znovu se zasmála. „A kde ho najdu?“ ,,No, nejspíš doma. Dyť vám řikám, že do hospody nechodí. Teda teďkom, večír… Na voběd von vobčas zajde, páč žije sám…“

Napínavý film

Heřman nejmíň podesáté vytáčel na mobilu Mašino číslo a nic. Kupodivu už nezuřil, měl jenom strach. Jako kdyby rozbaloval krabici s unikátním kusem porcelánu, nesmírně vzácným a cenným, protože jediným na světě, a každou chvíli se měl přesvědčit, zda je v pořádku, anebo z něj zbyla pouze hromádka střepů.

Prý kdyby se takhle choval k Ditě, nerozvedli by se… Hloupost. Jak by se tak k ní mohl chovat? Nikdy by neodešla uprostřed hádky. Kořenila si jimi život, užívala si je jak napínavý film, který dychtila vidět celý včetně závěrečných titulků. Byl to on, kdo při troše štěstí dokázal zmizet před koncem představení.

Kdosi tvrdil, že žena je jako stín. Utíkáš před ní, pronásleduje tě, běžíš za ní, utíká před tebou… Dita nebyla stín, před kterým by utíkal. Dita byla úmorná jak slzný plyn.

Trhnul sebou. Mobil, který ještě pořád svíral v ruce, se rozezněl těsným prostorem vozu.

„Tys mi volal?“ otázala se Máša, jako kdyby se nic mimořádného nedělo.

„Pořád ti volám…“

„A co potřebuješ?“

„Tebe…“ přiznal.

Odmlčela se. V telefonu chvíli praskalo a šumělo. Zdálo se mu, že ho zakryla dlaní a s někým tlumeně hovoří. Doufal, že mluví s tou příšernou Vendulou. Nesnášel ji, příliš mu připomínala Ditu.

Další věčně nespokojená sufražetka… Jenže při představě, že by Máša nebyla u ní, ale u nějakého chlapa, se mu najednou Vendula zdála více než přijatelná.

„Vyzvedni mě v pondělí v knihkupectví. Dělám do osmi,“ navrhla Máša po chvíli.

„Vyzvednu tě teď hned… kam mám přijet?“

„Necháme to na pondělí,“ odvětila. Ale Heřman už zavětřil drobné trhlinky v jejím rádoby rozhodném tónu a jal se usilovně kutat dál: „Do pondělí bez tebe nevydržím! Musíme se urychleně udobřit…“

„Udobřit? Dovolíš mi, abych tvým dětem nachystala večeři nebo je mám nechat vyhrát partičku kanasty?“ rýpla si.

„Děti jsem odvezl zpátky k Ditě.“

Zase ticho. Dlouhé jak vrtání zubu na nerv a podobně bolestivé.

„Stav se pro mě k Vendule. Je to ten barák, jak bydlí naši, počkám tě na parkovišti,“ svolila nakonec.

Krok do propasti

„Drž se… a kdyby něco, přijeď. Lehátko nechám v pohotovosti.“

„Díky. Doufám, že nedělám chybu,“ přece jen váhám. Možná je to moje poslední šance na záchranu a krok, který hodlám učinit směrem k Heřmanovi, je ve skutečnosti krokem do propasti.

„Nevyšiluj! Vždyť seš do něho celá zblblá… A nerada ti to říkám, ale vzhledem k tomu, že žiju sama s dětma osm let, vím, o čem mluvím… On i špatnej chlap je kolikrát lepší než žádnej…“

„Myslíš, že Heřman je špatnej chlap?“ děsím se.

Vendula se usměje: „Na stupnici jedna až deset?“

Přikývnu.

„Dobrá sedmička!“

„Panebože,“ vydechnu. „Než ho předělám minimálně na takovou dvojku, to bude asi hokna, co?“

No, určitě větší, než si tu dvojku rovnou narazit,“ přitaká a pak mě plácne po rameni: „Ale ty to zvládneš. Manuál jsme dneska sestavily, jen se jím musíš řídit. Do konce školního roku bude lepší pětka, uvidíš…“

„Ty v sobě úču fakt nezapřeš. Vsadím se, že když přijdeš do ložnice, chlap tě vítá v pozoru, v posteli se musí o slovo hlásit a pokud po milování usne, rýpeš do něho ukazovátkem!“

Řehtá se: „A ono se to tak běžně nedělá? Hmm, možná proto se mnou nikdo nevydrží dýl jak do rána… a já trubka myslela, že je pokaždý vyděsí, že mám tři děti!“

Konec slepoty

Nasedám k Heřmanovi do auta, ale nevrhám se mu kolem krku, jak běžně mívám zvykem. Vyčkávám. A přemítám, jestli je možné, aby jediná ostřejší výměna názorů dokázala lidi takhle odcizit.

Kradmo si ho prohlížím, je to stále ten můj pohledný, milý Heřman, jen nos jako by mu trochu povyrostl, pleť zhrubla, zuby se pokřivily a zežloutly a kolem očí přibyly vrásky. Zamilovanost začíná vyprchávat, navrací se mi zrak, uvědomuji si s lítostí.

„Lhal jsem ti,“ povídá Heřman a zavrtává se mi obličejem do svetru.

Třeba je ještě pořád ženatý, napadá mě a přeji si vrátit čas před onu osudnou autogramiádu. Vědět, co mě čeká, hodila bych se marod.

„Nádherný fotky,“ upřímně jsem mu tehdy pochválila knihu fotografií, kterou se chystal podepisovat. „I ten název mi přijde vtipný…“

Jo?“ podivil se. „Kritikům se zdá nevkusný, podbízivý, příliš sebevědomý a kritičkám zase sexistický…“

„Tak to máte kliku, že kromě kritiků a kritiček jsou na světě i prodavačky knih,“ usmála jsem se a prý jako honorář za svůj úsměv obdržela knihu Žena mnou přistižena… s věnováním.

Až doma jsem si přečetla, že by mě rád přistihl při lelkování, smíchu, přemýšlení, spánku, snídání, svlékání, koupání a stříhání nehtů na nohou.

Do týdne jsem mu umožnila, aby mě přistihl při všem, co si přál. A výčet stříháním nehtů ani zdaleka nekončil…

Ležet loni v dubnu v posteli s fingovanou chřipkou, chodím teď randit s nějakým bezstarostným skoro třicátníkem do multikina ve Špalíčku a můj největší problém je, zda si dát sýrový či šunkový popcorn.

„Slyšíš? Povídám, že jsem ti lhal…“ opakuje Heřman.

Zřejmě očekává, že se začnu sebemrskat vyzvídáním, ale to jsem se odnaučila už někdy v šestnácti.

„Hmm,“ zamručím, protože nejsem schopná kloudnější reakce.

„Lhal jsem ti,“ záměrně situaci dramatizuje, „děti pro mě nejsou na prvním místě… Už dávno jsi tam ty…“

Dárce radosti a štěstí

„Tady to vypadá jak po tsunami…“ zabrblal instalatér otráveně, jako by po něm Dita chtěla, aby spoušť uklidil.

Přesto se zase začala obhajovat: „Chvíli nám se synem trvalo, než jsme našli uzávěr vody…“

„Ježišmarjá, ženská… proč nebydlíte radši v paneláku?“

„Protože neznám nikoho, kdo by si k sobě do bytu chtěl mě, moje dvě děti a psa nastěhovat,“ usmála se sladce. „Kdybyste se o někom ochotném doslechl, dejte mi vědět. V rámci svých skromných možností se vám odměním.“

„Jak moc jsou vaše možnosti skromné?“ zarazil se.

„Proč se ptáte?“

Protože tady nepůjde o nějakou blbou výměnu baterie… Trubky jsou zrezlý, zdivo vyšeptalý… Chtělo by to rekonstrukci… Abyste rozuměla, já nemluvím jen o vodovodních rozvodech, ale rozvodech obecně… A to není levná záležitost…“

„To mi povídejte,“ procedila mezi zuby. Její zkušenost čítala pouze jediný rozvod, a to byl rozvod s Heřmanem. Přivedl ji na buben. Horší to snad být nemůže.

„Kolik jste za ten zboř zaplatila?“

„Nic… patří mému otci,“ odvětila netrpělivě. Nebyla si jistá, zda si instalatéři podobně jako taxikáři neúčtují i prostoje. Když už by byla ochotná platit někomu, aby si s ní popovídal, určitě by si dokázala vybrat lépe.

„Pan otec jaksi opomněl, že do nemovitosti se musí investovat.“

„Tatínek do téhle barabizny investoval své celoživotní úspory,“ namítla dotčeně. Tak to bylo příliš! Pěknej instalatér! Ještě neudělal za korunu práce, ale už stihl zkritizovat kde co. To mohla klidně pozvat toho pokrývače, efekt by byl stejný a třeba by aspoň neremcal.

„No, valnej hospodář teda váš táta nebyl…“ bručel instalatér dál.

„Co si to dovolujete? Můj tatínek byl muzikant! Oceňovaný i v zahraničí!“

„Tak to mám kliku, že opravuju lidem hajzly,“ pravil pobaveně. „Není to sice dovíjaký umění, hrabat se ve sračkách, ale aspoň mám jistotu, že na sklonku života budu mít víc než jednu starou chalupu…“

Dita cítila, že má krev náhle zpěněnou jak dostihový kůň. Přece si jen tak mýrnyx týrnyx nenechá sahat na boha. A od nějakého vesnického křupana už teprve ne.

„Tatínek lidem rozdával radost!“ křikla.

„Ale to já taky… jen počkejte, až to tady za měsíc dva dodělám a vy se budete moct zase vykoupat,“ zasmál se. „Štěstím budete uchcávat, to vám garantuju…“

Hluboký žal

„Mami, co budeme dělat? Co budeme dělat?“ dorážela Adélka, pro kterou už samotné odstěhování se na venkov bylo dostatečně traumatizujícím zážitkem. Kdyby se ještě ke všemu měla umývat na zahradě pod pumpou a chodit na kýbl, to už by bylo přespříliš, uvědomovala si Dita a zdrceně civěla na papír s hrubým rozpočtem nejnutnějších oprav.

„To zvládnem… prodám auto a koupím nějaké ojeté… levnější…“ pokoušela se najít východisko.

Adéla odfrkla: „Mně se to tvoje auto zdá ojetý až dost! Nepočítej, že budu jezdit nějakým starým vehiklem… to se hodí tak jedině pro tu blbou prodavačku!“

Dita ihned nepochopila, o jaké prodavačce je řeč.

„Sama seš blbá! Máša prodává knihy, ne větrníky nebo petržel!“ uvedl Ditu do obrazu Jáchym. A šlápl jí na srdce, jako by típal nedopalek. Jáchym, její chlapeček podrážkou traktorek típnul Ditino srdce… má tu Heřmanovu holku rád, zastává se jí a chrání ji. Panebože!

Kdo bude chránit mě?, chtělo se Ditě zaúpět.

Ovládla se a ústa se jí zaplnila krví z prokousnutého rtu. Kdysi, před pětadvaceti lety, se jí krví plnila břišní dutina. Mávla nad tím rukou: „Asi podrážděnej slepák.“

Jedem!“ zavelel tenkrát Heřman a nekompromisně ji odvezl do nemocnice. Možná jí měl raději strčit na břicho pytlík s ledem a pak už jen držet za ruku… Ušetřila by si tak spoustu trápení.

„Bylo to za pět minut dvanáct, málem jste nám odešla,“ skláněl se nad ní šedovlasý lékař na operačním sále. „Ale už jste v pořádku…“

„A miminko?“ zašeptala.

„Bylo to mimoděložní těhotenství, došlo k masivnímu krvácení, museli jsme vám vyoperovat vejcovod i vaječník….“

Vejcovod i s oplodněným vajíčkem… její plod… její a Heřmanův… plod jejich lásky, táhlo jí tehdy sentimentálně hlavou a rány na břiše ožívaly záchvatem pláče. V té chvíli, i celých příštích devět let při každé menstruaci.

Jáchym se narodil, když už se chystala vzdát i umělé oplodňování, narodil se, když už přestávala doufat.

Zbožňovala ho a přitom od samého začátku počítala s tím, že jí ho jednou sebere nějaká cizí ženská. Že to bude milenka jeho otce, však nepředpokládala.

Jaká je… ta Máša?“ vysoukala ze sebe s námahou.

„Taková milá, obyčejná holka,“ odvětil Jáchym neochotně.

Ještě jí ho ta mrcha nesebrala úplně! Ještě mu záleží na tom, aby mámě neublížil!

„Je hezká?“ nedokázala už s otázkami přestat. Když si začnete škrábat kopřivku, taky většinou přestanete, až když teče krev.

„Vypadá jak rozhledna,“ odpověděla Adélka opovržlivě.

Dita k ní nikdy neměla tak blízko jako k Jáchymovi, ale společná nenávist vůči ženě, která je připravila o Heřmana, jí najednou ukázala dceru v jiném, příznivějším světle.

„Jo? To je zajímavý, táta zas není kdovíjakej habán…“ pravila naoko lhostejně, ve skutečnosti však lačně slintala po dalších informacích.

„No, dyť je taky větší než on!“ vyhrkla Adélka.

„Běž k očnímu, sestřičko!“ neudržel se Jáchym. „Náhodou jsou stejně velcí… Ty jenom hnusně žárlíš!“

Žárlíme obě dvě, pomyslela si Dita, a je nám to prd platné. Heřman je zamilovaný tak jako nikdy dřív. Je na čase se s tím smířit.

„Víte, za obvyklé se považuje, že po ztrátě někoho blízkého prožíváte tři měsíce hluboký žal, který postupně přechází ve smutek. Celé by to nemělo trvat déle jak půl roku…“ vysvětlovala jí jednoho pošmourného odpoledne psycholožka.

„Hmm… tak to už nestihnu. Heřmana jsem ztratila před šestnácti měsíci…“

„Vy jste mě nepochopila! Tou ztrátou se míní, když vám někdo zemře a ne pouhý rozchod!“

„To nebyl pouhý rozchod… mně taky někdo umřel!“ vyhrkla Dita spontánně. „Já jsem si umřela… S Heřmanem jsem ztratila i sama sebe…“

„Tak se pokusíme vás zase najít!“ pravila psycholožka optimisticky.

Deset měsíců terapie - hodina a půl dvakrát týdně, vagón lexaurinu a cisterna červeného vína… Nevyšlo to.

A teď má zvládnout něco, co nedokázala ani s pomocí antidepresiv, alkoholu a ženské, která na to pět let studovala?, ptala se Dita sama sebe a odhodlaně se obrátila k dětem: „Ono je vlastně šumafuk, jak ta Máša vypadá,“ zahrála si na silačku. „Hlavně aby vás měla ráda a dobře jste s ní vycházeli. Budete tam totiž muset nějaký čas bydlet…“

„Tak to teda nééé!“ zavřeštěla Adéla.

Dita kývla směrem ke dvorku, kde prastarou rzí zářila léta nepoužívaná pumpa. „Tak si vyberte… Bydlet s Mášou u táty, nebo bez záchodu a bez vody tady?“

Potěšilo ji, že oba dva dlouze zaváhali.

Poprvé

Jáchym ležel v posteli a nedokázal myslet na nic jiného. Pořád se mu před oči dral obrázek Máši s vyhrnutým tričkem až k bradě, pořád musel myslet na to, jak otec polekaně stáhl ruku z jejího ňadra a na zlomek vteřiny ho nechal naplno zasvítit ložnici.

A Jáchym, zcela oslněn tímto výjevem, nebyl schopen ho z paměti vymazat, a tak si s ním provinile pohrával, až už nebylo zbytí, a musel přivřít víčka těsněji a představovat si, že ruka hnětoucí ztuhlé Mašiny bradavky je jeho.

Pak už stačilo jen několik prudkých pohybů pod přikrývkou a tlumený výkřik. Bylo to jiné, než když ejakuloval nad stránkami erotických časopisů.

Bylo to natolik jiné, že měl dojem, jako by se to skutečně udalo. Jako by poprvé miloval ženu…

Zajímavé počty

„Potřebovala bych, aby sis na pár týdnů vzal děcka k sobě,“ zavolala Heřmanovi. Pro jistotu počkala, až šly děti spát. Podvědomě předpokládala, že bývalý manžel nebude výskat nadšením.

„Vyloučeno!“ pravil odmítavě.

Tak takovou reakci ovšem Dita nepředpokládala.

„A můžeš mi říct, proč by s tebou nějaký čas nemohly bydlet… jsou přece taky tvoje…“ pokusila se apelovat na jeho svědomí. Ale zkuste apelovat na svědomí velikosti a hodnoty králičího bobku…

„Víš, co je na rozvodu s tebou nejpříjemnější?“ otázal se kousavě Heřman a hned si taky sám odpověděl: „Že už nejsem povinen z ničeho se ti zodpovídat… A tak mi dej svatý pokoj, buď tak laskavá…“

„V pátek, když jsi děcka přivezl, povídals, že mi tu laskavost oplatíš!“ doprošovala se. Kvůli sobě by to nedělala.

Jízlivě se uchechtl: „Dobře sis to vymyslela… Za jeden pitomej víkend hned pár týdnů. Zajímavé počty.“

Dita nebyla schopna slov. Za pětadvacet let péče o Heřmana dva odrbané kufry s obnošeným oblečením a krabici knih! To jsou ty správné počty… Starost o děti poctivě rozdělená na šesta-sedmadvacet dní péče v měsíci pro ni a čtyři dny péče pro něho. Kompletně zařízený byt a luxusní auto Heřmanovi, jí děti a psa.

Heřman je vskutku skvělý matematik, jí šla vždycky líp chemie. A láska má bohužel blíž k chemii jak k matematice.

Připomněla si, jak po revoluci postrkovala Heřmana… Byla to ona, kdo získal půdní prostory nad jejich bytem v Merhautově ulici. Byla to ona, kdo vymyslel propojit půdu s dva a půl pokojovým bytem, a udělat zvláštní vchod z chodby do Heřmanova ateliéru. Byla to ona, kdo přišel s nápadem, aby začal fotit děti stylem Anne Geddes, byla to ona, kdo objel všechny spolužačky-dětské lékařky a vyvěsil v jejich ordinacích reklamní letáky na Heřmanovu rozjíždějící se živnost. Kdepak by bez ní byl teď, pan fotograf z Brněnského večerníku?

„Ty hajzle! Dlužíš mi to!“ křikla do telefonu.

„Víš co, Dituško? Řvi si na toho svýho úžasnýho papínka a ne na mě,“ pravil Heřman blazeovaně a zavěsil.

Bingo

Kdyby to bylo na Heřmanovi, vygumoval by podstatnou část své minulosti. A Dita by byla první, kdo by nenávratně zmizel.

Jsou rozvedení a nic se nezměnilo! Potřebovala by, aby si děti vzal k sobě. A hotovo.

Žádné prosím a nebo jestli se ti to bude hodit. Kdepak. Dita je přece šéfka planety, ta se nemusí s nikým radit, nikoho prosit. Rozdává s úsměvem povely jako bábinky vnoučkům cukrátka.

„Kdo to byl?“ zeptala se Máša. „Vypadáš, jako bys usnul u horskýho slunka, takže tipuju na bývalku…“

„Bingo,“ hlesl. Já vůl jí v pátek naznačil, že máme nějaké problémy, takže nejspíš celej víkend přemýšlela, co by nás mohlo rozvrátit úplně…“

„A přišla na něco?“

„Jo… chce sem na pár týdnů vrazit děti,“ přiznal.

„Chytrá…“

Heřman se ušklíbl: „Což o to, chytrá to ona je. To víš, paní doktorka…“

„Kam se hrabou blbý prodavačky, viď?“ jízlivě poznamenala Máša. Tak jízlivě, až to Heřmana zarazilo. „Ale tak blbý zase nejsme. Jestli počítáš, že odfrčíš do toho Finska a necháš mi děti na starost, tak se hluboce mýlíš. S tvýma dětma se chci pomaloučku polehoučku sbližovat a ne se vzájemně rovnou pozabíjet.“

Špatný člověk

Dita se probrala, zašátrala levou rukou po sousedním polštáři a bolestivě zjistila, že nejenže tam nespočívá hlava jejího muže, ale že tam dokonce není ani žádný sousední polštář. A pak si vybavila včerejší výměnu názorů s Heřmanem a vychlemtaný půllitr levné vodky o samotě.

Hlavou jí prolétla vzpomínka. Sedí v taxíku, který se pomalu rozjíždí a míjí kočárek tlačený Heřmanem. Heřman mává, taxikář to registruje, přibrzďuje a ptá se: „Oni patří k vám? Ten kočárek se v pohodě vejde do kufru, můžeme je vzít s sebou, jestli chcete…“

A Dita ani nezaváhá: „Kdepak, jen jeďte…“

Pamatuje se na to naprosto přesně. První večírek u známých, jakmile přestala Jáchyma kojit. Hrozně se opila, i když měla sotva tři skleničky vína a miniaturní štamprličku jakési domácí pálenky. Její tělo za rok a půl abstinence alkoholu odvyklo a vzbouřilo se.

Přespali tam. Tedy Heřman s Jáchymem přespali, ona se celou noc vinula k záchodové míse. A ráno tvrdila, že ji chytla ledvinová kolika. Kdo si troufne odporovat doktorce v určení diagnózy? Fotograf, učitelka mateřské školky a bankovní úředník sotva… A tak odjela taxíkem, ačkoliv tehdy i koupě sunaru pro ně byla nezanedbatelná investice. To všechno ještě bylo možné chápat i odpustit. Jenže ona tak moc toužila být co nejdřív doma v posteli, že nechala Heřmana s Jáchymem schválně jet tramvají, jen aby nezdržovali při nastupování… Nejen to! Ona se dokonce těšila, jak si užije tu půlhodinku klidu, než se dokodrcají městskou hromadnou dopravou…

A to má teď za to!

„Přestaňte se obviňovat,“ radila jí psycholožka nesčetněkrát. Jak se to dělá, už poradit nedokázala, a tak Dita stále loví z paměti neodpustitelná provinění, jak kapry ze sádkového rybníka.

Kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde. Dita má hůl připravenou po ruce, aby kdykoliv mohla zmrskat svůj unavený hřbet. Zaslouží si to. Určitě si to zaslouží. Musí být špatný člověk.

Kdyby tomu tak nebylo, proč jinak by ji Heřman opustil? A proč by ji tolik nenáviděl?

První vlaštovka

Žasnu nad svojí odvahou. Dokázala jsem se vzepřít. První vlaštovka jaro nedělá, jak trefně poznamenala Vendula, ale kde je psáno, že u mě vlaštovičky nemají hnízdo?

Jsem naplněná optimismem. Právě jedeme k Heřmanově sestře, jediným to sourozencem, se kterým se čas od času stýká, a vnutíme jeho děti jí. Je v důchodu, bude prý ráda.

Sice mi přijde příšerně, že moje nastávající švagrová je o sedm a osm let starší než naši, ale mnohem příšernější mi přijde hrát si v sedmadvaceti na matku dvou puberťáků. Ať žijí nudící se důchodkyně!

„Mášo, možná bude lepší, když Milušce nebudeme říkat, že máme před svatbou,“ řekl najednou Heřman a můj optimismus vylétl okénkem auta rychle jak odcvrnknutý nedopalek.

„A proč?“

„Je ze staré školy…“

„A můžeš mně, která jsem z mladé školy, náležitě osvětlit, co je špatného na svatbě?“ rýpla jsem si.

„Když Miluška ještě ani neví, že jsme se s Ditou rozvedli.“

„Obávám se, že pokud k ní chceš umístit svoje děti, dozví se to dřív, než překročí práh jejího domu.“

„Myslel jsem, že bych je požádal, aby si to nechaly pro sebe…“

„Není to únavný, pořád lidi žádat, aby tohle a tamto neříkali tomu a támhletomu? Zkus někdy zapomenout na všechny ty kličky a konspirace a mluv obyčejnou pravdu. Mně se to děsně osvědčilo.“

Uchechtl se: „Cožpak o to! V tvým věku jsem měl taky hlavu plnou ideálů!“

„Teď mluvíš jako můj táta…“ poznamenala jsem zklamaně. Jako by k tomu, aby člověk mohl být respektován, byly zapotřebí důstojné šediny.

„Ale tátu přece zbožňuješ, ne?“ nadhodil sarkasticky Heřman.

„Omyl. Z táty mám celý život strach…“

Jednička jak bič

Zbytek cesty trávíme mlčky a nejspíš si oba přemíláme minulý rozhovor.

Je mi úzko. Vím, že jsem svůj vztah k otci definovala přesně. Základem veškerých mých citů k němu byl odjakživa hlavně strach. Strach, že ho zklamu, strach, že se za mě bude stydět, strach, že se bude zlobit, strach, že mě bude kritizovat, strach, že mě ztrestá zesměšňováním nebo mlčením a ignorováním… Na tak chatrném základě jsem už nehodlala stavět žádný další vztah.

Koho se bojíme, toho nemůžeme milovat, řekl kdosi slavný. Nebo aspoň myslím, že tak nějak to bylo… V každém případě to do puntíku vyjadřovalo můj názor. A já se Heřmana nehodlala bát, chtěla jsem ho navěky věků oddaně milovat.

„Jestli chceš lidem lhát nebo zamlčovat skutečnost ty, máš na to plné právo,“ povídám a můj hlas zní nepřirozeně skřípavě. Jako škrábám nehtů o školní tabuli. „Ale počítej s tím, že já ode dneška mluvím opět pravdu.“

„Já bych pro tebe lhal klidně od rána do večera…“ vydírá.

„O tom nepochybuju,“ usmívám se mile. „Spíš by mě zajímalo, jestli bys kvůli mně dokázal být naprosto upřímný.“

Zarazil se.

A já si konečně naplno uvědomila, jak skvělý itinerář jsme to daly s Vendulou dohromady a že pokud nechci zbytek života prožít v rohu ukřivděné snaživky, musím se ho dogmaticky držet. Jak malé dítě máminy sukně.

A do svatby bude z milé sedmičky jednička jak bič!

Smysl pro humor

Tahle stará bába, to má jako být Heřmanova sestra?! Vyděšeně civím do odulé tváře obří matrjošky.

Jen čekám, kdy se zlomí vejpůl a nechá ze sebe vyskočit menší a ještě menší. Do jejího mohutného těla by se jich vešlo vskutku požehnaně.

.Jedeme fotit jeden starý mlýn, asi třicet kilometrů odtud, tak jsem tady Máše… mé asistentce, povídal, že bys mi neodpustila, kdybychom se nestavili aspoň na skok,“ pravil Heřman a od pusy se mu vzedmula obrovská vlna prachu. Jak když polňačkou projede náklaďák.

Naštval mě.

„Určitě znáte Heřmanův pověstný smysl pro humor,“ ušklíbám se a utápím svoji drobnou dlaň v ruce, která připomíná nalité kravské vemeno. „Samozřejmě že když říkal asistentka, měl ve skutečnosti na mysli milenka…“

Stojím tam mezi dvěma solnými sloupy a kupodivu si to docela užívám.

„Slovo milenka bych nepoužil, i když po pravdě řečeno, ehmm… výraz přítelkyně by asi byl přece jen výstižnější než asistentka,“ ošívá se Heřman, jak kdyby měl spoďáry plné filcek.

Miluše se po chvíli vzpamatuje: „No, Héřo! Ty víš, že ti nebudu nic zazlívat, konečně Dita mi nikdy zvlášť neseděla, to nehodlám zastírat… ale nepřepískl jsi to? Vždyť tadleta holka by mohla být tvoje dcera!“

„To máte pravdu,“ hraju si na spratka, protože koule Moruše, jak si ji v duchu přejmenovávám, je mi od samého počátku neskonale protivná. Tak protivná, že jsem rozhodnuta uchránit Heřmanovy děti a raději se o ně postarat sama.,,Můj táta je například jen o dva roky starší než Heřman a máma dokonce pouze o rok!“

„No, Héřo!“ lomí rosolovitýma rukama Moruše.

Milý Héřa si rukou prohrabuje vlasy a pak je zase uplácává k temeni, jako by to byla činnost, na které závisejí lidské životy. A nic neříká. Asi má z Moruše taky trochu bobky.

„Oni Mášu rodiče měli, když byli velmi, velmi mladí…“ vypadne z něho konečně.

„Mně to přijde nevkusné,“ povídá Moruše, která je oděna do křiklavě zelených polyesterových kalhot a růžovo modře květované hnědé halenky. Co se týče vkusu, nemá konkurenci.

„Jo, já si taky myslím, že by se děti měly rodit až po svatbě. V tomhle jsem docela staromódní,“ povídám a Heřman hlasitě zaúpí. „Proto taky svatbu plánujeme už na tohle léto. A miminko se snad narodí co nejdřív po ní… už na tom usilovně pracujeme…“

„No, Héřo…“

Být svá

„To jsi udělala schválně, že?!“ syčí na mě Heřman v autě.

„Jo, udělala jsem to schválně,“ pravím hrdě. V té chvíli nebojuju jen proti němu, v té chvíli bojuju i proti svému tátovi, který mi taky nikdy nedopřál přepych dělat, co považuji za správné. Hodná dcera mu nestačila. On chtěl dceru poslušnou. A tak jsem sedmadvacet let otrocky dělala to, co za správné považoval on.

Už v tom nechci pokračovat. Nechci přeskočit z táty na Heřmana jak blecha z jedné feny na druhou. Chci být svá.

„Udělala jsem to schválně, abys viděl, jak je lhaní trapný a urážející…“ doplňuji ještě. „Kdybys své sestře řekl pravdu ty, nemuselo to takhle dopadnout.“

„Líp bych to nezvládnul,“ odvětil Heřman a začal se smát. „Že ale čuměla, co?“

Čuměla jsem v tu chvíli dost podobně.

„Kdyby jí na zahradě přistáli ufouni, nepřekvapilo by ji to o nic víc než ta tvoje slavná výchovná lekce,“ zajíkavě ze sebe vyrážel mezi chechtotem.

To už jsme stáli u krajnice se zapnutým výstražným blikáním a řehtali se jak dva blázni.

„Ty seš neuvěřitelnej chlap!“ objala jsem ho naplněná něhou jak kremrole našlehanou cukrovou pěnou.

„A ty neuvěřitelná ženská… Budeme se skvěle doplňovat.“

„A komu se to nelíbí, ať si prdel políbí,“ zažvatlala jsem infantilně. Život s Heřmanem se mi jevil zábavný jak návštěva lunaparku. Jen tu horskou dráhu bych nemusela mít tak často.

Z milostného souznění nás vytrhlo zběsilé troubení a vztyčený prostředník chlápka za volantem jakéhosi pidiauta.

„Zas jeden blbec, co by hrozně chtěl sedmičkovýho bavoráka,“ poznamenal Heřman lakonicky a nastartoval.

„Taky jedno z možných vysvětlení…“ usmála jsem se polichocena, že tomuhle neobyčejnému skoro padesátníkovi stojím za to, aby se přede mnou pubertálně naparoval. Nepochybně moc dobře věděl, že nechat trčet auto bezprostředně za zatáčkou zneklidňuje ostatní řidiče mnohem víc než fakt, že je to sedmičkový bavorák, i když si o něm třeba sami mohou nechat jen snít…

„Tak jedem, ne?“ pobídla jsem ho.

„Kam?“ zeptal se a oddaně se mi přitom očima zavěsil na rty.

„No, do Bukovinky… nebo jak se ta díra, kde tvoje děti bydlí, vlastně jmenuje…“ nemohla jsem odpovědět jinak.

Krutosti stáří

„Ty dneska nevaříš?“ krouží kolem Dity otec nasupeně.

Najednou mu vadí, že nevaří! Když vaří, tak se mu zase nelíbí, co vaří. A když se mu líbí, co právě vaří, zase vyrypuje, že to neumí a že by měla vařit prasatům v JZD a ne lidem.

A právě proto Dita cucá svůj vlažný žaludeční čaj a dělá, že neslyší…

„My nebudeme jíst?“ doráží otec.

Přišoupne k němu chlebník s domácími koláči, které pekla v neděli odpoledne.

„To není voběd!“

Dita chlebník zase zavře.

„Nedivím se Heřmanovi, že tě nechal!“ šlehne po ní otec pohledem jedovatým jak hadí uštknutí. „Co se ženskou, která neuvaří ani těm děckám!“

„Děcka se nají ve školní jídelně. Ty si můžeš pro jednou vzít koláče, snad tě neubude… Mám první den dovolené od Vánoc, potřebuju si taky trochu odpočinout,“ vysvětluje Dita trpělivě.

Tohle není její otec… její tatoušek, co na ni pokaždé nenápadně mával smyčcem z orchestřiště v divadle! Tenhleten protivnej dědek, kterej se už ani nemyje, se nejspíš nastěhoval do těla jejího táty jak bezdomovci do vyrabovanýho baráku v asanačním pásmu, pokouší se najít přijatelné vysvětlení, aby se dočista nezbláznila.

Ještě stále se nedokáže vyrovnat s tím, že stáří není jen zdrsnělá zkrabatělá kůže, že člověk podobně jako navenek zdrsní a zkrabatí i uvnitř. A tak Dita aspoň svého zkrabatělého tatínka lakuje na růžovo, aby ho mohla ještě vůbec mít ráda.

Představuje si jeho duši, nadýchanou a čistou jak chomáček vaty, jak babí léto. A nechává ji v představách odlétnout zároveň s duší jeho ženy, její mámy…

Tak nějak to muselo být, říká si s úlevou, že už vysvětlení našla. Tátovo tělo bylo najednou prázdné, neobydlené, volné pro prvního pobudu, který se neměl kam vrtnout. A to by tak hrálo, aby si neporadila s nějakým pobudou!

„Tři prťavý koláčky pro dva dospělý lidi na voběd!“ ohrnuje pobuda nos, místo aby byl rád, že se o něho někdo postará.

„Vezmi si klidně všechny tři… Já obědvat nebudu, bolí mě hlava,“ povídá Dita. Teď, když celé záhadě s proměnou otce přišla na kloub, mluví se jí s ním mnohem snáz.

„Kdybys chodila víc na vzduch a všude se nevozila autem, byla bys zdravější!“ radí jí.

„Tak to by nejzdravější lidi na světě byli pošťáci,“ usmívá se Dita a ke koláčům uvaří milému pobudovi půllitrový hrnek bílé kávy. Ať se má dědek dobře.

Konfrontace

„Běž dovnitř sám, počkám v autě,“ navrhuji způsobně a přitom si hrozně moc přeji, aby mě vzal sebou.

Odhodlání být svá mi vydrželo celých čtyřicet minut, ironicky se pošklebuji sama sobě.

„A nebude ti to vadit?“ ptá se Heřman s úlevou, že se vyhne konfrontaci svojí bývalé manželky s tou budoucí.

„Bude mi to vadit!“ burcuji uťápnutou Mášu ke vzdoru.

„Vždyť jsi mi to sama nabídla!“

„Chtěla jsem být zdvořilá a taky jsem chtěla, abys mě přesvědčoval, že mám jít s tebou,“ říkám čirou, průzračně čistou pravdu.

Ale Heřman momentálně nestojí o můj horský potůček, vzal by zavděk klidně i páchnoucí stokou, jen kdyby ho to nic nestálo.

„Takže teda chceš jít, jo?“ strká mě tam, kde by mě rád měl.

„Chci s tebou jít,“ povídám, pevně rozhodnuta necouvnout z místa, kde chci být já…

Spása se nekoná

Přišel si pro ni… přišel ji zachránit, vysvobodit, spasit… napadá prvně Ditu, když vidí vcházet kuchyňskými dveřmi Heřmana.

Za ním však vplouvá na dlouhých nohách do kuchyně i jakási cizí laň, takže Dita usuzuje na halucinace ze zbytkového alkoholu a těžké deprese.

Už je to tady, říká si. Psycholožka ji nejednou upozorňovala, že jestli se depresím bude poddávat, namísto aby s nimi bojovala, tak skončí s vidinami a přeludy na psychiatrické klinice.

„Ahoj Heřmane,“ odpovídá na její sluchovou halucinaci otec, takže Ditě nezbývá, než si přiznat, že Heřman není výplodem jejího chorého mozku, ale že skutečně stojí u nich v kuchyni a ještě měl tu drzost přitáhnout s sebou i tu couru.

„Co tady chceš?!“ štěkne na něho. Mrzí ji, že ji přistihli takhle. Se sepranou utěrkou uvázanou kolem hlavy, žlutozelenou pletí a kruhy pod očima. Alkohol Dita nikdy nesnášela moc dobře. Ale ještě mnohem hůř snášela noční můry, které na ni od rozchodu s Heřmanem dotírají jak hyeny na mršinu. Někdy se tedy nechala ohryzávat hyenami, někdy holt sáhla po flašce.

Škoda jen, že včera se raději nenechala celá sežrat! Teď by se nemusela za sebe stydět…

„Milá jako obvykle…“ ucedí Heřman zhnuseně. „Myslel jsem, že ses chtěla zbavit na pár týdnů dětí…“

„Ta patří k tobě?“ okukuje Heřmanovu holku zvědavě otec. „Hmm… moc hezká… vybral sis dobře…“

Pomóóct!, chce se Ditě z plna hrdla zakřičet a místo toho kuňkne: „Děcka jsou ještě ve škole. Dáte si kafe nebo čaj?“

Dejte si radši čaj,“ spiklenecky pomrkává otec. „Kafe dělá fakt mizerný…“

Druhé kolo

Když si jen představím, že bych byla na jejím místě, v její kůži, okamžitě mi na té kůži pučí miliony pupínků. Ze vzdoru, z ponížení, z bezmoci. Někudy přece ta bolest musí ven, ne?, říkám si a udiveně civím na Ditinu hladkou, smetanově bílou pleť bez poskrvnky. Jediné stopy, které nese, je snad únava.

Jáchym přijede až kolem třetí, Adélka asi o půl druhé,“ vysvětluje Heřmanovi tiše, jako by se omlouvala, že děti nejsou nastoupeny v pozoru, když se milostivě dostavil jejich drahý tatínek.

„Můžeme počkat venku… nebo v autě,“ nabízím jí pomocnou ruku, do které mi ona se zjevnou chutí plivne: „Skvělý nápad! Vás jsem sem rozhodně nezvala, tudíž vás ani postrádat nebudu…“

„Ale já ano,“ ozývá se Heřman.

V tu chvíli mě jeho rytířské gesto netěší, nýbrž zahanbuje. A lituji, že nestojíme na startovní čáře spolu, že Heřman běží už své druhé kolo… Bývalá žena, děti, to všechno jsou závaží, která mu krátí dech, a abychom mohli běžet ruku v ruce, je nezbytné, abych dobrovolně přistoupila na mírnější tempo, abych slevila, vzdala se.

A tak se vzdávám: „Půjdu se projít… venku je moc hezky…“

Vyjdu na zápraží, asi pět minut tam důvěřivě postávám a pak dalších deset minut už ne tolik důvěřivě, ale přesto ještě stále s nadějí, že Heřman přijde za mnou.

Nepřišel. Jen velký hnědý pes mi strká čenich do podkolení jamky, jako by mě chtěl vyprovokovat k chůzi.

„Vyrazíme na procházku?“ ptám se psa a hladím ho po hlavě, ačkoliv bych sama potřebovala pohladit.

SOS

Bukovinka je vesnička jak dlaň. Už potřetí míjím tentýž dům se světlezeleným nátěrem a hnědými vraty. Pes mě disciplinovaně následuje, aniž bych ho musela jakkoliv lákat či přemlouvat. Napadá mě, že to byl vlastně docela hazard, vzít ho bez dovolení s sebou. Klidně mohl za vrátky zavětřit svobodu a pelášit, kam se mu zamane.

Jak bych té nešťastné utrápené ženské asi vysvětlovala, že jsem jí prvně sebrala naději na pokorný návrat prohlédnuvšího manžela, a pak ještě ke všemu ztratila jejího psa?

Jistěže vím, že Heřman by se k ní stejně nevrátil… ale ví to ona?

„Ahoj mami… jak se máte?“ snažím se zabít čas tím nejzoufalejším způsobem. Zatelefonovat matce, to je jako ujistit se, že jsem skutečně ztroskotala na opuštěném ostrově. K tak egoistickým uším nikdy nemůže dolétnout moje prosebné SOS.

„Včera to vypadalo na déšť, už jsem pomalu začínala balit, ale tatínek říkal, že se to rozežene, a měl pravdu… nakonec jen tak trochu sprchlo…“

„Copak náš tatínek,“ významně vzdychám, „ten má vždycky pravdu.“

„No to jsem ráda, že si to konečně uvědomuješ. Tatínek chce jen tvé dobro.“

„Sama nevím, co je pro mě dobré… to ukáže až čas,“ namítám. Už se nechci nechat svým otcem vláčet jak nevidomý slepeckým psem. To raději riskovat občasné zaškobrtnutí.

„S tatínkem máme dost zkušeností na to, abychom rozpoznali, že ses s tím Heřmanem řítila do neštěstí,“ dodává ještě spokojeně matka. Domnívá se, že celá záležitost byl pouhý rozmar a že se pokorně navracím jako zbloudilá ovce do chléva.

„Jistěže máte ve svém věku víc zkušeností… jenže zkušenost je nepřenosná,“ pravím přemoudřele. „Jo, a s tím Heřmanem se řítím dál a jsem si jistá, že to není do neštěstí. Svatba bude dvaadvacátého července… přesně podle plánu.“

„Hmm… jak myslíš, vždycky mělas svou hlavu,“ uštěpačně prohlašuje matka a už se mými problémy nehodlá dále zabývat. Jako ostatně pokaždé, když mám na věc jiný názor. „Nám se tady zase objevil krtek,“ stáčí hovor ke svým prioritám. „Jahody a karfiol jsou celý rozrytý. Tatínek se ho snažil vykouřit, to je taková nová metoda, která spočívá v…“

„Mami!“ skočím jí netrpělivě do řeči. „Právě jsem ti oznámila, že se za necelý dva měsíce budu vdávat!“

„A tatínek ti zase oznámil, že s tím v žádném případě nebude souhlasit, takže nepočítej, že bychom se té bláznivé akce hodlali zúčastnit,“ říká, jako bych ji tahala na Matějskou pouť v kostýmu břišní tanečnice.

„A ty nepřijdeš proč? Protože táta rozhodl?“ ptám se záměrně útočně.

Matka chvíli váhá a pak poněkud nesouvisle pronáší formulku, která už léta vede hitparádu jejích oblíbených rčení: „Doufala jsem, že jsi už dostala rozum…“

„Copak? Poslal mi ho snad tatínek v balíku?“ seknu drápkem v touze vyprovokovat ji k upřímné reakci. Ale žádné reakce se už nedočkám. Zavěsila.

Dělá to tak, co si pamatuji. Zavěsí, zavře dveře, převede řeč jinam. Přikryje flek na ubrusu prostírkou.

Myslím, že by nejraději zavřela dveře za celým tím svým slavným mateřstvím, které ji zjevně obtěžuje a které jí nejspíš naplánoval náš milovaný tatínek.

Útěcha

Jiřina rychle típla mobil a nechala ho vklouznout do holínky. Blížil se Oskar a ona neměla nejmenší chuť se mu zodpovídat, jak si mohla dovolit s Mášou telefonovat.

Oskar minulý týden prohlásil, že nemají už ani dceru. Škrtnul obě děti a sedmadvacet let Jiřinina života. Byla bezdětná. Bezdětná padesátiletá žena s břichem i mozkem zbrázděným striemi, které by nedokázal vyhladit ani ten nejdokonalejší laser.

„S kým to tady mluvíš?“ zkoumavě na ni pohlédl.

Jen si tak brblám,“ odvětila a pokračovala ve vytrhávání plevele.

V zahrádce nacházela útěchu. Nechápala to. Kdyby jí někdo před dvaceti lety řekl, s jakým potěšením se bude rýpat v zemi, vysmála by se mu. Tehdy měla ráda společnost, večírky, pěkné šaty, mužský obdiv a neškodné nevinné flirtování.

Od toho všeho ji Oskar svými žárlivými výstupy dokázal odoperovat. A šikovně ji přesadil na luxusní chatu v malé vesničce nedaleko Brněnské přehrady, kde dětem rozhodně bude líp, než na nějakém špinavém, zaprášeném sídlišti… A Jiřina, nadmíru životaschopná rostlinka, závislá jedině na svém Oskarovi, jako by byl skutečným sluncem, zprvu nemohla ve svém druhém domově zakořenit, nakonec se však uchytila tak dobře, že se z druhého domova stal první.

Upnula se na svoji dokonalou zahradu, bylo to její třetí dítě. Jediné dítě, které Oskar nehanil, nezesměšňoval, ani nekritizoval. Bylo to dítě, nad kterým se rozplýval chválou a na které tím pádem i ona mohla být beztrestně pyšná.

Muž přes palubu

Moc dobře viděl, jak schovává mobil. Dělala z něho hlupáka a on si to nechával z pohodlnosti líbit. Nechtěl se s ní hádat, ale dnes už překročila veškeré meze. Nakonec snad, káča jedna pitomá, půjde na tu svatbu a bude slzet nad novomanželským polibkem! To by jí bylo podobné!

Za Jirkou tajně jezdila každých čtrnáct dní a ještě ke všemu po Oskarovi chtěla, aby chválil, jak úžasně se jí plaváním zpevňuje postava. A přitom plavky vždycky narychlo namočila ve dřezu a pak je okázale rozvěšovala po radiátorech ústředního topení.

Dokonce Jirkovi do vězení posílala i balíčky, ačkoliv si neustále stěžovala, že nevychází s penězi, které jí Oskar na domácnost dává. Nedávno našel doručenku jen tak halabala hozenou navrchu v odpadkovém koši. Ani se nenamáhala ji zahrabat dospod. Domnívala se, že Oskar je tak hloupý, že na nic nepřijde.

Ale s tím je ode dneška konec. Donekonečna si přece nemůže nechat věšet bulíky na nos. Co by to byl za chlapa, kdyby si ani doma nedokázal zjednat pořádek, říká si Oskar a mačká na svém mobilu zrychlenou volbu Jiřinina čísla.

„Zvoní ti gumáky,“ říká škodolibě a když Jiřina zmateně zaloví v pravé holínce, chňapne Oskar po mobilu a listuje výpisem hovorů.

„Vidíš!“ strčí Jiřině předmět doličný pod nos.

„Vidím,“ ona na to klidně, jako by se nijak neprovinila.

Oskar ztrácí nervy.

„Lhářko!“ vyštěkne a mrští po ní telefonem. „Slíbilas, že už nebudeš lhát, a lžeš pořád dál… Lžeš mi celej ten podělanej život!“

„Protože mi nic jiného nezbývá,“ odvětí Jiřina apaticky.

„Jak to, že ti nic jinýho nezbývá?“ řve Oskar a rozpaluje se do ruda. Tváře mu hoří, že by se na nich dala smažit vejce. Ještě aby mě tak sklátil infarkt!, uvědomuje si nával krve do hlavy a snaží se zhluboka, pravidelně dýchat. Ale myšlenka na srdeční selhání se mu již zahnízdila v hrudi a Oskar si tam mimoděk položí dlaň.

„Je ti něco?“ táže se Jiřina.

Prvně ho málem zabije a pak bude předvádět starostlivost, pomyslí si zhnuseně Oskar a autoritativním tónem se snaží debatu ukončit: „Asi mě z tebe brzy klepne pepka… Říkal jsem ti přece jasně, abys Mášu ignorovala, dokud nepřijde k rozumu. Dobře jsme ji vychovali, ona není žádná hloupá slepice, která hodí vlastní rodiče přes palubu kvůli nějakýmu starýmu prasákovi…“

„Tím, že se vdá, přece nehází nikoho přes palubu,“ namítá Jiřina a Oskar má náhle dojem, že ne dcera, ale vlastní manželka se vší silou snaží hodit jeho unavené, stálým stresem zpustošené tělo žralokům.

Puberťák

„Jáchyme?!“ křiknu a otazník visí ve vzduchu jak bouřkový mrak.

Zastydím se. Jak chci s těmi Heřmanovými dětmi dobře vycházet, když je ani stoprocentně na ulici nepoznám, když si je klidně mohu splést s úplně cizími dětmi?

Neznamená to snad, že jsou i ony pro mě cizí?

Jáchym slézá ze skútru a blíží se ke mně. Kamarád, co ho vezl, pompézně odjíždí. Pneumatiky se protáčejí, klakson kvílí.

Puberťáci, usměju se, a teprve v tu chvíli si vzpomenu na naše poslední setkání a hanba se vystupňuje až k neúnosnosti. Krev se vaří, spánky pulzují. Bojím se exploze, a tak upouštím trochu páry: „Ahoj… jsem ráda, že jsme se potkali sami, potřebuju ti něco říct… vysvětlit…“

„Já vám… teda vlastně tobě… taky,“ blekotá a na nose mu vyskakují kapičky potu.

Jsem starší, je na mně, abych vyčistila vzduch.

„Taky se stydím,“ začínám ne právě šťastně.

Jáchym svítí jak stopka na semaforu. Třeba bych vážně měla raději zabrzdit, napadá mě, ale už to nedokážu. „Mrzí mě, že jsme se minule s tvým tátou nechali unést… a taky mě mrzí, že na tebe táta křičel. Ty jsi za nic nemohl, byla to naše vina.“

„Spíš jeho, ne?“ opravil mě.

„Kdepak. Na tohle musejí být vždycky dva…“

„Hmmm,“ ošívá se.

„Myslíš, že bys na to mohl zapomenout?“

„To teda nemohl,“ překvapuje mě. Pořád volám po upřímnosti, tak teď ji konečně dostávám. Jsem jí ovšem natolik zaskočena, že se zmůžu jen na udivené „Proč?“

„Protože tě miluju,“ vyhrkne Jáchym a rozběhne se opačným směrem, než stojí dům jeho dědečka. Pes rázem zapomíná, kdo mu prokázal dobrodiní a vzal ho na procházku, a peláší za ním.

Sluha dvou pánů

„Já toho kluka snad přetrhnu,“ povídá Heřman.

Na zadním sedadle sedí dvě velké zvědavé uši. Nemůžu tím pádem Heřmanovi popsat, dokonce ani naznačit, co se stalo, a tak hojen mírním: „Přece nemohl tušit, že dnes přijedeš. Asi se někde zdržel s kamarády… nebo kamarádkami…“

Kéž by ho zajímaly kamarádky, to by svoje milostné záření nasměroval brzy vhodnějším směrem, říkám si v duchu a v tom se ukazuje, že vzadu sedí i pusa. A pěkně proříznutá: „Kdepak Jáchym a holky… vždyť on si donedávna ještě stavěl z lega…“

Mám dojem, že bych se ho měla zastat, ale nevím tak nahonem, co říct.

Adélka s Heřmanem se ještě chvíli Jáchymovi pošklebují a já si připadám, jako bych ho zradila. Jsem přesvědčena, že jeho vyznání mě zavazuje k solidárnosti a loajalitě.

Zamyslím se. A co Heřman, ten mě snad nemiluje? Neměla bych být tedy loajální i k němu? A jak toho docílit?, přemítám a připadám si rozervaně jako sluha dvou pánů. Ještě že aspoň tátovi jsem poklonkovat přestala. Tři pánové… to by i věhlasného Truffaldina roztrhalo na cáry.

Nechceš zhasnout ten motor? Kdovíkdy Jáchym přijde…“ navrhuji. Ani ne tak ze šetrnosti či z obavy o životní prostředí. Prostě mi jen připadá, že běžící motor Heřmana zbytečně znervózňuje.

„Mám puštěnou klimu,“ vysvětluje a v tom se k autu blíží jeho žena. Vím, že bych měla říkat bývalá žena, ale od dnešního dne mi to půjde mnohem hůř. Dita stále patří Heřmanovi. Cítím to. A žádný papír s rozsudkem soudu to nemůže změnit.

Heřman otráveně vzdychá a spouští dolů okénko.

„Jáchym už se balí… Zola se zaběhla, musel ji honit po vesnici… někdo nechal otevřenou branku…“

Slůvko někdo z věty pronesené monotónním, netečným hlasem vyčnívá jak basketbalista mezi liliputy. Rozhodně mě nemusela jmenovat, aby Heřman i Adélka pochopili, koho z nedbalosti obviňuje.

Kdyby tak věděla, že to nebyla nedbalost, ale svévole!

„Zola?“ podivím se, abych zakryla rozpaky.

„Náš pes…“ odvětí Heřman automaticky.

Jejich pes, jejich děti, jejich problémy, jejich vzpomínky… Najednou jsem vně kruhu, ani přesně nevím, čí kopanec mě tam vystřelil.

„To jako po Emilu Zolovi?“ trapně se drápu zase dovnitř.

„Jo… ona se podle rodokmenu jmenuje Emilie, ale nám se to nelíbilo, tak jsme jí dali jméno Zola,“ poměrně ochotně vysvětluje Heřman, aniž by si uvědomoval, jak mě tím zraňuje. Kolik dalších my ještě budu muset vydržet?

Dita se znovu sklání do otevřeného okénka a strká Heřmanovi jakousi krabici. Nedivila bych se, kdyby to byla časovaná bomba nebo aspoň otrávené laskonky se šlehačkou.

„Nestihla jsem to ani zabalit… tak všechno nejlepší, Adélko… do čtvrtka už se zřejmě neuvidíme.“

Ale my se uvidíme, dochází mi děsivá skutečnost. My se uvidíme do tohoto čtvrtka nejmíň tisíckrát, do příštího taky a pravděpodobně i do toho dalšího…

Kdo uteče ten vyhraje, říká se v podobných situacích. Heřman už teď vítězí na celé čáře. V pátek totiž odlétá za prací do Finska. A rozhodně se nedá říct, že by tam letěl na otočku…

„Už jdou,“ povídá Dita a kvapně se loučí. Ani se nestíhám urazit, že mi neodpověděla na pozdrav. Do okénka se dere uslintaná tlama čokla a potvrzuje moje podezření, že množným číslem Dita mínila syna a psa.

„To přece ne… to jsme si nedomluvili…“ úpím.

Najednou už nejsem neviditelná. „Milá slečno, pejsek vám nevoní? Berte to jako věcné břemeno k bytu a manželovi, co jste po mně zdědila…“ brilantně uzavře naše setkání Dita, jako by na třípatrový dort umístila pověstnou třešničku, a hrdě opouští scénu.

Pěkný výstup, uznávám, a vštěpuji si ho do paměti, kdybych náhodou někdy byla nucena prožívat něco podobného. Člověk nikdy neví. Odešel od jedné ženy, proč by časem neopustil i druhou, že…

„Já tady Zolu nenechám,“ nespokojeně piští Adéla a vrací mě tak do reálu, kdy nejsem opouštěna, nýbrž naopak. Moje nová rodina bují a rozrůstá se rychleji než plísňová kultura na vlhké zdi a já z ní mám obdobnou radost.

Heřman se kroutí, dcerunka přitvrzuje: „Bez Zory prostě nikam nejedu!“

Na důkaz, že nevyhrožuje planě, vystoupí i s obrovským tlumokem z auta a kýčovitě se zavěsí na svého rovněž obrovského psa.

Modlím se, ať Heřman zařadí a přišlápne pedál plynu.

„Mášo… a nemohla by ses výjimečně postarat i o psa? Víš, děcka na Zole hrozně lpí… vůbec nejsou schopni se od ní odloučit…“ zklame mě.

Zvláštní. Bez něho dětičky vydrží klidně i měsíc, bez psa ani minutu.

„Hmm… že by jim pes vynahrazoval tatínka?“ ptám se kousavě, čímž způsobuji nebývalé potěšení Adélce. Aspoň už vím, co děvence zaručeně vždycky udělá radost. Stačí se naštvat na Heřmana. A k Vánocům bychom jí společně mohli nadělit takový pěkný, hodnotný rozchod. Anebo alespoň nějakou pikantní italskou scénku prošpikovanou jadrnými výrazy. Ať má holčička radost, když už je chudinka z rozvedeného manželství.

„Tak co?“ tlačí na mě Heřman. „Můžou si vzít i Zolu?“

Jasně,“ přikyvuju. „Škoda že nemají i poníka…“

„Zatím ne, ale děda mi ho slíbil za vízo…“ pošklebuje se vítězoslavně Adélka.

„Jak se učíš?“ opáčím suše.

„Budu mít samý!“ směje se.

A mně začíná být jasné, že celé příští dva až tři týdny bude neobyčejně veselo…

Heřmanovy lásky

Odjeli. Konečně se mohla rozbrečet, ale dlouho potlačovaný pláč se někde zadrhnul, najednou nechtěl jít ven a tlačil Ditu v hrudníku jak uvízlá meruňková pecka.

Působili tak spokojeným dojmem, uvědomovala si, před očima stále obrázek odjíždějící rodinky. Jistě, maminka vypadala moc mladě na tak velké děti, ale Dita zase na tak malé děti vždycky vypadala příliš staře.

Bohužel ne tak staře, abych teď hned zemřela na sešlost věkem, pomyslela si a sebelítost konečně spustila úlevný pláč. Dita hlasitě vzlykala a hlavou jí létaly zářivé vzpomínky jak světlice.

Taky ji měl kdysi rád. Už je to dost dávno, ale měl…

„Stojí… on stojí!“ vykřikoval jednoho rána v dobách nejšťastnějších.

„Tobě stojí přece pořád,“ zamumlala a přetáhla si peřinu přes hlavu. Chtěla ještě spát. Teď s odstupem času sice nechápala, jak mohla dávat přednost spánku před milováním, ale vzpomínala si, že takhle hloupě volila často. Jako by měla Heřmana předplaceného na celý život.

„Stojí! Podívej!“ zalomcoval tehdy jejím ramenem, Dita konečně rozlepila oči, aby mohla spatřit Jáchyma a jeho první vratký postoj v postýlce. A Heřman se řehtal: „To jsme mámu pěkně nachytali, prcku,“ a celou atmosféru se snažil zachytit objektivem.

Kampak se asi poděly ty fotky?

Kampak se asi poděla Heřmanova láska?

Štafetový kolík

„Tatínku… tatínečku, můžu spát dneska s tebou?“ věší se na krk Heřmanovi Adélka jak malé slůňátko.

S mírným napětím očekávám Heřmanovu reakci, připravena kdykoliv sbalit si svůj polštář a odtáhnout do obýváku.

Ještě že nemají pokoj pro služku, říkám si a pak mě napadá, že by byl zbytečný, protože služku v téhle rodině přece dělala Dita. A tak mi nezbývá než být ve střehu, aby mi nikdo chytře nepodstrčil tenhle štafetový kolík.

Heřmanův obličej během několika vteřin předvede celou škálu výmluvných grimas. Od výrazu polichocení se propracovává až k výrazu mírného zděšení:„Nejsi na to už přece jen trochu velká… abys spala s námi v posteli?“

Teď se pro změnu zase výraz zděšení objeví na Adélčině prohnané tvářičce. Se mnou v posteli pochopitelně nepočítala.

Já jsem spokojená. Heřman se mnou počítá! A jestli se s námi několik nocí bude tísnit v manželské posteli Adélka, aby nás měla pod kontrolou, to už nějak přetrpím. Hlavně že podobné přání neprojevil Jáchym!

Rodinný koncert

Jáchym nepřišel k večeří a vypadalo to, že nehodlá přijít ani ke snídani. Bušila jsem na dveře jeho pokoje s vytrvalostí státního exekutora a nic.

Z útrob místnosti se ozýval Čajkovského Klavírní koncert b moll. Nádherná skladba. Prvních pět hodin, ovšem. Jelikož však prořezávala noční klid od včerejšího večera až do dvou do rána a po malé pauze pokračovala zase dál, začínala jsem ji pomalu nenávidět.

Znovu jsem zaťukala na dveře, kloub ukazováku omlácený do nachová. Dovnitř jsem se však neodvažovala vstoupit, i když mi Heřman kladl na srdce, abych jeho děti vzbudila včas do školy.

Sám by si prý rád pospal, jelikož má první focení až kolem desáté. A mně to přece nic neudělá, když stejně musím vstát do práce, že…

Nic mi to neudělalo. Nařídila jsem si budík o hodinu a půl dřív, nechala se namísto zamýšlených čtyř minut tahat celých čtyřicet kolem bloku svéhlavým psem a následně připálila šestnáct toastů, než se mi podařilo čtyři udělat jakž takž. Pak jsem už jen vymačkala šťávu z kila pomerančů, protože jsem to viděla v amerických rodinných filmech, na stůl prostřela smažená vejce, máslo a džem, abych se od Adélky dozvěděla, že ani jeden nesnídají. „Máma nám vždycky dává pajsku na sváču,“ řekla a nastavila dlaň.

Za padesát korun bych dokázala svačit celý týden!

„Tak to mám kliku, že nejsem vaše máma,“ usmála jsem se pokud možno mile a do rozevřené dlaně Adélce vtiskla balíček s namazaným rohlíkem a jablkem. Než stihla zaprotestovat, přidala jsem ještě poněkud jízlivou pochvalu: „Pěknej pásek… a neměla by sis k němu vzít i sukni?“

„To je sukně,“ zavrčela a odkráčela do školy, aniž by ze mě dál ždímala peníze.

Abych zabránila nervovému zhroucení, zblajzla jsem všechny čtyři toasty, tři vajíčka, čtvrtku másla a zapila to půl litrem pomerančové šťávy.

Normálně si po ránu dávám jen hořké kafe bez mléka.

Jáchym vstoupil do kuchyně, právě když jsem soustředěně vyškrabovala sklenici od džemu.

„Ahoj. Tady to voní…“ poznamenal zdvořile.

„Budeš snídat?“ zeptala jsem se jen tak pro formu.

„Jasně…“ odvětil a upřel na mě oddaný, takřka zbožňující pohled. Ze samých rozpaků jsem se ochotně vrhla k plotně.

A teprve pak jsem si všimla, že už ten zatracený štafetový kolík třímám v ruce…

Pohlazení

„Pardon,“ omluvila se Dita a vycouvala z vlastní koupelny. Až potom si uvědomila, že doma je ona a omluvit by se měl ten drzoun v trenýrkách.

„Taky byste se tady nemusel producírovat ve spodním prádle, nemyslíte?“ štěkla na něho uzarděle.

Zlobila se na sebe, protože nedokázala odolat pokušení pokradmu si ho prohlédnout. A byla překvapená.

Kolik mu asi tak mohlo být? Minimálně pětačtyřicet určitě. A přitom měl hladké, vypracované tělo a dokonce ani hustý porost na hrudníku mu ještě nezačal šedivět.

Vzpomněla si na ten úlek, když se jí zhruba před dvěma lety poprvé rozkrok zatřpytil stříbrnými nitkami. Bylo to, jako by ji za ty nitky zlomyslný loutkař stahoval do hrobu.

Jakmile začnou ženě šedivět chloupky, je opravdu stará, pomyslela si tehdy a ty dvě tři bílé vrány ve svém klíně srdceryvně oplakala s neochvějnou jistotou, že za milostným životem definitivně zabouchla dveře.

Tak proč teď očima hltá tělo jakéhosi Františka, když sex je pro ni passé?, okřikla se v duchu a nahlas poznamenala: „Chápu, že je vedro, ale snad aspoň tílko a šortky byste si obléknout mohl, ne?“

Jasně. Klidně se voblíknu třeba do kaftanu, když vás takhle rajcuju…“

„Co si to dovolujete?!“ vyprskla Dita, jako kdyby jí zaskočilo příliš velké sousto.

Ve skutečnosti pro ni byl tím velkým soustem instalatér v domě. Snažila se s ním vycházet co nejpřátelštěji především z důvodu, že doposud od Dity nevyžadoval ani korunu, ale i proto, že to byl skutečně pracant, který evidentně rozumí svému řemeslu, a nejen jemu. Nadmíru zručně se dokázal ohánět i zednickou lžící, vrtačkou, kladivem a kdo ví čím ještě.

Ale co bylo moc, to bylo příliš! Prý že ji rajcuje! Drzost! A ještě jednou drzost, durdila se Dita v duchu, protože ji František odhalil dřív, než sama dokázala vzniklou situaci správně pojmenovat.

„Kdybyste odložila na chvíli ten školometský výraz, možná bych si dal říct,“ zamrkal na ni pobaveně a oblékl si košili. Bylo to, jako když na koupališti vylezete z vody a slunce přikryje mrak.

Dita se otřásla náhlým chladem a spíš sama pro sebe špitla: „Hulváte!“

„Lepší charakterní hulvát než dobře vychovaný hajzl,“ poznamenal František a klidně pokračoval v práci.

„Co tím myslíte?“

„Co tím myslím?“ zopakoval otázku, jako by chtěl získat čas k rozhodnutí, zda má vůbec odpovědět. „Myslím tím pouze to, že já bych ženu s dvěma dětmi nikdy neopustil,“ řekl nakonec a Dita měla dojem, že ji po strašlivě dlouhatánské době někdo pohladil.

Hezký, vyrovnaný vztah

„Už jsi tady nebyla celou věčnost,“ s mírnou výčitkou mi sdělila Vendula nad čtvrtlitrovým hrnkem kávy.

„Já vím,“ přitakala jsem provinile. „Ale myslím na tebe denně… Nikdy jsem nechápala, jak to sama všechno zvládáš, a teď, co jsem tou náhradní matkou, to nechápu už vůbec. Večer se po kuchyni plácám jak mokré prádlo ve větru…“

„Jak dlouho už máte děti na starost?“ zajímala se.

„Tři měsíce…“

„Cože?!“

„Tak dobře… tři dny. Ale mně to připadá, jakoby to byly tři měsíce, chápeš?“ vyhrkla jsem skoro plačtivě. „Navíc mě Adéla nenávidí a Jáchym je do mě zaláskovanej…“

„Tak co si stěžuješ?“ zasmála se Vendula. „V průměru máš s Heřmanovými dětmi hezký, vyrovnaný vztah…“

Adélčiny narozeniny

Mám s Heřmanovými dětmi hezký, vyrovnaný vztah, opakovala jsem si polohlasně a potírala čokoládový dort polevou, která stékala a vpíjela se do něj, místo aby vytvořila hladkou skořepinu, jak psali v kuchařské knize. Modlila jsem se, aby aspoň chutnal lépe, než vypadal.

„Huspenina se svíčkama… to je ale originální,“ ocenila moje snažení Adélka, Jáchym vyjádřil solidaritu typicky teenagerovským způsobem - třikrát si přidal, a Heřman se pro jistotu nevyjadřoval k ničemu, v domnění, že tím nic nepokazí.

Kazil tím samozřejmě, co se dalo. Obě jsme čekaly, že se přikloní na něčí stranu. Každá doufala, že na tu její, pochopitelně. A každá z jiného důvodu. Adélka mě chtěla porazit, postavit mezi nás zeď a za tu zeď mě jednou provždy vykázat. Já toužila po mostu, který by nás spojil.

Nakonec to napětí nevydržela ona a nenápadně se začala se mnou o Heřmana přetahovat: „Pamatuješ táti, jak ti mamka upekla ten suprovej třípatrovej dort? Byl tak krásnej, že sis ho chtěl před rozkrojením prvně nafotit… vypadal jak nějaká orientální stavba…“

„Hmm,“ zareagoval bystře Heřman a tvářil se, že souvislou větu z něj milá Adélka nedostane, ani kdyby mě vyzvala na zápas v bahně. Jenže oči ho prozradily. Byl v nich údiv, zklamání i odhodlání.

„Co bys chtěla na první pokus…“ rozhodla jsem se obrátit situaci v žert. „Až ti budu péct dort za rok, svatosvatě slibuju, že už nebude vypadat jak prosezenej podprdelník, i když pochybuju, že to bude výtvor hodný zdokumentování…“

Než znovu stihla seknout drápkem, vložil se do debaty Heřman: „Ty si mámu moc idealizuješ, Adélko. Když jí bylo tolik, co tady Máše, používala troubu jedině k tomu, aby si tam vysušila tenisky, co jí zmokly, když si byla zaběhat… A já jsem přesvědčený o tom, že až Máša bude péct dort naší holčičce nebo klukovi ke dvanáctým narozeninám, ještě na tom vyděláme, jak se budou kulinářské časopisy přetahovat, abych fotky jejího výtvoru prodal právě jim… Cokoliv, do čeho se Máša pustí, je nakonec totiž naprosto perfektní…“

„Jaké holčičce?!“ vybuchla Adéla.

Naší… aspoň doufám, že se nám narodí…“

„Já nechci! Slyšíš?!“ vyrážela ze sebe směsici pláče a vzteku a přitom na mě mířila ukazovákem, jako by mě jím chtěla probodnout. „Za všechno může ona! Všechno zkazila! Všechno! I ty moje narozeniny!“

„Uklidni se!“ křikl Heřman tvrdě. „Hysterie a hašteřivost… to jsou přesně ty důvody, proč jsem nemohl žít s mámou. V tomhle se jí nechtěj podobat…“

„Já nechci, abys měl další dceru… nechci, abys měl žádný další děti, rozumíš!“ pištěla jak v tranzu dál.

„Tak to máš tedy smůlu, protože my s Mášou je moc chceme,“ pravil klidně Heřman a zavřel se na zbytek odpoledne do svého ateliéru.

Cítila jsem se, jako by mi někdo dal kolem krku zahnívající vavřínový věnec, který nebudu smět už nikdy sundat.

„Nic si z toho nedělej,“ pokusil se mě utěšit Jáchym, když od stolu zničeně prchla i oslavenkyně. „Adéla nikdy neprožívala ani mámu… Jakmile se naši hádali, vždycky byla proti ní, i když seky dělal většinou táta. Máma vůbec není hysterka, abys věděla, to jen táta ji vždycky dokázal příšerně vytočit…“

„Dovedu si to představit,“ přitakala jsem.

Ani mně Dita nepřipadala jako hysterická, hašteřivá osoba. Spíš zakřiknutá ženuška velkého šéfa, ale to jsem Jáchymovi říct nemohla a ani nechtěla.

„Ségra si vždycky myslela, že jsou s tátou takoví dva spiklenci proti zbytku rodiny, možná dokonce zbytku světa, a teď je naštvaná, že se s ní táta nechce spolčit i proti tobě. Je to ještě hloupá malá holka, ničemu nerozumí,“ snažil se Jáchym zdůraznit, že on už je ten velký, který rozumí složitosti lidských vztahů a může mi být adekvátní oporou.

A taky že byl! Cítila jsem se, jako by mi pod nos strčil nápovědu nezbytně nutnou k vyluštění důležité tajenky.

Najednou jsem pochopila: já totiž Adélce od začátku záviděla! Dostávala vrchovatě to, co jsem si vždycky přála dostávat i já… obyčejnou otcovskou lásku.

Co na tom, že ji Heřman trochu rozmazluje? Má ji prostě rád. Dokáže ji okřiknout, dokáže se na ni rozzlobit, dokáže ji potrestat. Ale dokáže jí i odpustit, obejmout, utěšit, pochopit. Nepotřebuje, aby Adéla byla marioneta, která se jím nechá za potlesku obecenstva bezchybně vést.

Marioneta jsem byla donedávna bohužel já. Nebo spíš cirkusový kůň. Dokud jsem hopsala, jak táta pískal, bylo všechno ve zdánlivém pořádku.

Cukr a bič, pyšnil se před známými svojí výchovnou metodou. Jenže to nebyla výchova, ale drezúra.

A výsledek? Dodnes mám dojem, že jsem k ničemu, že se musím ve všem mnohem víc snažit než ostatní, že všechno hezké, dokonce snad i počasí, si musím poctivě zasloužit… A podvědomě stále čekám, až mi jednou táta konečně řekne nebo aspoň naznačí, že už můžu zvolnit, že moje úsilí je právě dostačující k tomu, aby mě dokázal mít rád.

Jak to, že jsem na to nepřišla dřív, udiveně přemítám a nahlas děkuji Jáchymovi.

„Za co?“ překvapeně vyvaluje oči.

„Za to, že z tebe roste takovej fajn chlap… vsadím se, že o tebe se ještě holky poperou,“ povídám a už vím, že si moc přeji, aby to naše děťátko byl kluk. Dvě otcomilky jsou na jednu rodinu až až…

Ještě jsem to Heřmanovi nestačila říct, ale těhotenský test byl pozitivní a od okamžiku, kdy jsem spatřila dva modré proužky naděje, se hodlám cítit podobně pozitivně i já. A to i navzdory Adélčiným afektovaným výbuchům žárlivosti a neústupné uraženosti mého táty.

Chci udělat všechno pro to, abych byla mnohem lepší rodič, než byli ti dva moji dohromady.

A chci s tím začít pro jistotu už teď, kdy je plod velikosti jadérka a připadá mi mnohem pravděpodobnější, že čekám jablko než dítě.

Všeobjímající mír

Heřman do svého ateliéru zbaběle utekl. K podobnému úprku se nemusel uchýlit už pěkně dlouho. Co se odstěhovala Dita, nebylo proč utíkat. Nekonfliktní Máše se vyhýbat nemusel, její přítomnost mu byla vzácná a více než příjemná.

Jak jen ji mohl obviňovat, že nespravedlivě očerňuje Adélu?

Nechápal. Dávno si měl sám všimnout, že jeho čisťounká dceruška už je celá ušmudlaná od závisti a nesnášenlivosti… Otázkou zůstává, jestli to způsobil přílišným rozmazlováním on, anebo podobné chování odkoukala od Dity.

„Kdes byl zase tak dlouho?!“ křičívala Dita v jejich nejdramatičtějším údobí místo pozdravu. „Jsem tady celý dny zavřená sama s dětma a ty sem chodíš jak do hotelu. Čisté prádlo, koupel, večeře a postel… to je jediný, co tě doma zajímá!“

„A co jinýho by mě tady asi mělo ještě zajímat? Hysterická manželka?“ říkával jí znechuceně.

„Třeba právě ty děti! Když jsi je tak strašně chtěl!“

Po celou dobu druhé mateřské dovolené mu nepřestala předhazovat, že jí by stačil jedináček. A Heřman na to reagoval po svém. Zmítaly jím ochranitelské pudy, snažil se Adélce Ditin postoj vykompenzovat. Bál se, aby si nepřipadala odstrčená nebo přehlížená. A až dnes ho napadlo, že svoje úsilí přehnal a docílil pravého opaku. Z milé Adélky vyrostl sobecký narcisek.

.Jistěže jsem je chtěl. Obě naše děti jsem moc chtěl,“ zdůrazňoval pokaždé. „A proto se taky musím starat, abych je uživil… Já nejsem pryč z domu za zábavou. Já tvrdě pracuju, aby ses ty bezstarostně mohla s dětmi koukat v televizi na pohádky, lepit draky z papíru, chodit na hřiště, koupaliště anebo do parku…“

„Kdybys je občas vzal do parku nebo na koupák ty, zjistil bys, že je to mnohem větší práce než fotit nějaký kozatky pro Playboy…“

„Nežárli! Já taky nežárlil na tvoje pacienty, když jsi dělala v nemocnici!“

„Protože jim bylo v průměru pět let! Anebo jsi zapomněl, že jsem dětská lékařka?“

„Neboj se, Dituško,“ obvykle ji utřel. „Na to, že jsi lékařka, se zapomenout nedá. A kdybych přece jen náhodou na chvíli pozapomněl, ty mi to okamžitě zase připomeneš.“

Vnímal to tak, že se Dita stále častěji ohání lékařským diplomem. Jako by to byl její nejpádnější argument. A Heřman postupem času začínal být na jakoukoliv zmínku o jejím povolání alergický.

Pořád jako by mu předhazovala, že doktorky jsou na společenském žebříčku mnohem výš než obyčejní fotografové, a tím pádem by to mělo obdobně fungovat i uvnitř rodiny… Zřejmě právě z té domnělé nadřazenosti se cítila být oprávněná ke komandování, sekýrování a nepřetržitému dirigování.

Není divu, že Adélka podobné chování odpozorovala a napodobuje ho, nejspíš si chudinka malá myslí, že to tak má být… že mnohem víc zmůže křik než prosba či vlídnost, pomalu se uklidňoval Heřman.

Najednou už neviděl budoucnost dcery tak beznadějně jako před pár minutami. Byl si jistý, že dříve či později si Adélka vybere za vzor mírnou, skromnou a laskavou Mášu a změní se tak k obrazu jejímu…

Nakonec to nebyl zase tak úplně špatný nápad vzít si děti na čas k sobě, pochvaloval si a s klidným svědomím se začal připravovat na dobrodružnou cestu do Finska. I jemu prospěje odpočinout si mezi Laponci a soby od nepříjemných rozmíšek, které v posledním čase kalily jeho mládenecký život. Dokonce byl nucen si poctivě přiznat, že utíká z bojiště velice rád.

A rád se bude vracet, neboť, jak plně věřil, v té době již jistě doma zavládne všeobjímající mír.

Ambulantní manželství

„Opravdu musíš zítra letět do toho Finska?“ tulila se k Heřmanovi Máša večer v posteli tak vehementně, že měl sto chutí slíbit jí cokoliv. Kdyby na věc přišlo, klidně mohl cestu zrušit nebo alespoň odložit. Byl svým pánem.

Jenže pokud nechce o výsadu samostatnosti a svobodného rozhodování přijít, za žádných okolností se nesmí podřizovat ženským rozmarům, nabádal se v duchu.

Ustoupí jednou, podruhé a stane se z toho pravidlo. S takovou by za chvíli lítal jedině jak hadr na holi.

Kdepak Finsko nebo Austrálie! S podobnými výlety by byl konec, říkal si a s povzdechem odvětil: „Musím letět. Všechno je domluvené, tlumočník zajištěný… Navíc polovinu nákladů hradí časopis… Byla by věčná škoda toho nevyužít…“

„A nemohl bys to pro jednou oželet?“ nepřestávala naléhat.

A i ona mu připomněla Ditu.

V době, kdy děti ještě nebyly samostatné, častokrát žadonila, loudila, aby nikam neodlétal, a když neustoupil, přikročila k výčitkám a vydírání. S oblibou používala výraz ambulantní manželství a mnohdy neopomněla dodat, že někteří pacienti ovšem do její ambulance docházejí častěji než on domů. Nechápala, že její výčitky mají za následek pouze to, že se doma bude objevovat ještě řidčeji.

Vyděsilo ho, že by manželství s Mášou mohlo probíhat podobně. Co když to nakonec nebyla jen Ditina specialita?

Co když celé ženské plémě brání mužům v rozletu a ta jejich na tisíc způsobů omílaná láska je jen ubohé zastřihování křidélek?!

„Poletím,“ řekl rozhodně.

„Co se dá dělat… Snad to tady bez tebe nějak zvládneme,“ povzdechla si Máša, zavrtala se mu do ramenního důlku a během několika vteřin usnula.

Bez výčitek. Bez vydírání.

„Promiň… Seš úplně jiná… naprosto úžasná,“ zašeptal jí Heřman do vlasů a výčitkami se zahrnul sám.

Najednou věděl, že i výprava kolem světa je ve srovnání s časem stráveným s Mášou lákavá asi jako cesta přeplněným dopravním prostředkem MHD.

Od téhle ženy utíkat nebude, uvědomil si blaženě. S touhle ženou bude tvořit pár.

Milost

„Naprosto se zbláznil… nechá ji řídit naše auto!“ vztekala se Adéla a Jáchym nechápal, proč už to konečně nevzdá. Zase tak blbá být přece nemůže, aby jí nedošlo, že táta se spíš vykašle na ni než na Mášu.

Není divu. On by se na Mášu taky nikdy nevykašlal. Je hrozně hezká a milá. I k němu se chová, jakoby se mezi nimi nic nestalo. Prvně se jí bál přijít na oči, ale teď se naopak snaží, aby ona jemu z očí nezmizela ani na chvilinku.

A včera večer, když šli spolu vyvenčit Zolu, potěšeně zjistil, že je to jediný člověk, který ho bere vážně, se kterým si může pokecat beze strachu, že ho shodí anebo zesměšní.

Navíc se vůbec nehádá s Adélou, za což by ovšem zasloužila minimálně metál. Klidně Adélu nechá, ať si žvaní, co chce, a ještě si dělá srandu sama ze sebe. Je to fakt třída. Tohle nezvládá ani máma, a to je Adéla její vlastní dcera!

„Není to naše auto, ale tátovo, takže ho může půjčovat, komu chce,“ odsekl sestře, která se mu den ode dne zdála protivnější. A taky tlustější. Myslela si, kdo ví jak všechny nevytrestala, že si včera nedala ten narozeninový dort. Přitom má takovou prdel, že by se na sladkosti neměla už raději ani podívat.

„A tohle teda rozhodně nosit nebudu!“ mrskla Adéla nové kalhoty a tričko z Kenvela na zem. „Stejně to určitě vybírala ona! Ať si to nosí sama!“

„Z toho by vypadla…“ ucedil Jáchym. „A ty seš úplně pitomá. Kdyby ti to koupila máma, budeš v tom i spávat…“

„Kreténe!“ zavřeštěla. „Aby ses z té krávy neposral!“

„Tak proč nezůstalas s mámou v Bukovince, když Mášu tak nenávidíš?“ zeptal se zcela logicky Jáchym a tajně doufal, že Adélu vyprovokuje k návratu domů. A pak už zůstane s Mášou úplně sám…

„Jestli odsud někdo vypadne, tak já to teda nebudu!“ zasyčela Adéla a soustředěně si začala prznit nehty na rukou černým lakem.

Jáchym měl podobně zkrášlený levý palec, když ho spolužák praštil v dílnách kladivem. Tři měsíce pak schovával ruku do kapsy, protože mu modročerný nehet přišel odpudivý. A Adéla si něco podobného vyrábí na rukou schválně!

„Je to hnusný,“ řekl. „Vypadáš jak měsíc stará mrtvola.“

„Tomu nerozumíš,“ odsekla.

„Hmm. Možná tomu nerozumím, to je fakt. Ale aspoň vím, co se líbí klukům, milá sestřičko!“

„A jakpak bys to zrovna ty mohl vědět?“ vysmívala se mu.

„Protože jsem jeden z nich,“ odvětil a s vítězoslavným pocitem odešel. Na to, že při cestě do Prahy už bude mít nehty odlakované, by klidně vsadil i pětikilo, co dostal na přilepšenou od mámy.

Pohlédl na sebe do zrcadla, natáčel obličej z různých úhlů, seznal, že stav pubertálních pupínků je uspokojivý a že pod nosem mu raší hebké chmýří. Pro jistotu si ho přejel holicím strojkem.

Jakmile táta vystoupí v Praze na letišti, posadí se Jáchym v autě vedle Máši a bude si představovat, že Adéla je třeba někde na škole v přírodě. Z té vidiny se celý zpotil, takže se musel znovu osprchovat a převléknout.

„Na koho se čeká? Zase na Jáchyma, co?“ slyšel volat otce z předsíně a uvědomil si, že někdy by ho nejraději zabil. Ale v zápětí si vzpomněl, že se chystá přebrat mu jeho životní lásku, s úsměvem vyšel z koupelny a v duchu staříkovi udělil milost.

Výměnný obchod

„A kolik byste za něj teda dal?“ skoro plačtivě se zeptala Dita, která měla sto chutí plácnout sebou na kapotu svého Volkswagena Pólo Classic a zasypat ho omluvnými polibky. Věrně jí sloužil víc jak pět let. Podědila ho tehdy po Heřmanovi, když si koupil vytoužené BMW. A stále ještě ho považovala za zánovní vůz.

„Tak vosumdesát… maximálně vosumdesát pět…“ pravil chlápek, ležérně si zapálil cigaretu a vyčkával.

„Ale to je hrozně málo!“ vykřikla. „Víte, já bych ho neprodávala, kdybych právě nutně nepotřebovala peníze na opravu domku… to auto je naprosto v pořádku, mám servisní knížku a garantuju vám, že má skutečně najeto jenom těch devětasedmdesát tisíc, co je na tachometru…“

Chlápek se potměšile zaksichtil: Jestli se vám teda zdá vosumdesát tisíc za devět let starý auto málo, tak ho šoupněte do bazaru a budete ráda, když dostanete šedesát…“

Svět se dozajista zbláznil, pomyslela si Dita, vždyť i průměrné české herečky se vdávají v šatech dražších než je její auto a za jeho cenu by nejspíš nepořídila ani permanentku do golfového klubu!

Naštěstí není vdavekchtivá herečka, ani nehodlá o víkendech mlátit kovovou tyčí do míčku o velikosti vlašského ořechu. Jen by se ráda zase osprchovala, takže může kývnout na těch osmdesát pět tisíc…

„Dám vám za něj sto dvacet, jak jste původně chtěla…“

Překvapeně se otočila. A nebyla sama. I kupec na inzerát zaskočeně civěl, ale pak se urychleně vzpamatoval: „Jo, to známe! Tak s tímhle otřepaným fíglem si, milá pani, na mě nepřídete! Soused, kterej přihazuje… to je pěkně starej trik. Jak vám povidám, maximálně vosumdesát!“

Dita sekla zachmuřeným pohledem po instalatérovi. Kdyby si hleděl své práce, nemusela by právě přijít o pět tisíc korun! Ještě chvíli jí bude pomáhat a chlápek si auto odveze zadarmo!

„Kdepak trik… já mám doopravdy zájem,“ pravil však instalatér a majetnicky si sedl na místo řidiče. „A zdá se, že jsem právě uskutečnil skvělý obchod… Zvenku jako nový, uvnitř jako nový… dobrej kup…“

„To jste myslel vážně?“ zeptala se Dita, když se zájemce o jejího volkswagena s hlasitým brbláním odporoučel.

„Já nikdy nemluvím do větru,“ pravil a vracel se zpět do domu.

„A na co vám budou dvě auta?“ křikla za ním Dita.

„Jedno z nich budu pronajímat,“ zvolal vesele. „Za teplou stravu. Neměla byste zájem? Už mi ty hospodský blafy lezou krkem.“

Dotčeně se ohradila: „Nepotřebuju milodary!“

„Kdepak milodary!“ ušklíbl se. „Ukažte mi jedinýho instalatéra, kterýmu kuchařku dělá paní doktorka. Za takový potěšení si holt člověk musí kapku připlatit!“

„Tak tohle potěšení vám teda nedopřeju, to raději budu jezdit na kole,“ odsekla pobouřeně.

Nechápala čím to, ale František ji neustále znervózňoval a přiváděl do rozpaků. Občas ji napadlo, že se za instalatéra jen vydává… že je ve skutečnosti klinický psycholog nebo dokonce přednosta psychiatrické kliniky, který si na ní ověřuje novou převratnou metodu léčby porozvodových krizí.

„Nebojte… já nad jídlem nebudu reptat jako starej pán… já jsem vděčnej strávník,“ naléhal František smířlivě.

„Jestli mi fakt necháte moje auto, tak vám klidně i vyperu!“ zasmála se najednou Dita.

No a co… tak bude dělat hospodyni svému řemeslníkovi… Heřmanovi vařila pětadvacet let a nedostala za to ani korunu!

„Platí,“ rozšafně jí podal ruku. „Postarám se, aby voda tekla nejpozději pozítří…“

Tátu mám jen jednoho

„To jsem já… táti,“ volám tátovi a je ve mně dušička menší než plivanec šestiletýho kluka.

„Chceš mi snad říct něco, co by měnilo stávající situaci?“ táže se komisně. A očekává pokornou informaci o mém pochybení, rozchodu s Heřmanem a prosbu o odpuštění.

Jo, chci ti říct něco důležitého a doufám, že to situaci změní…“

„Poslouchám.“ Jeho hlas už nezní tolik přísně. Skoro jako bych v tom jediném slově zaslechla stopu úlevy.

Třeba se mu to celé jen vymklo z rukou, třeba mě nechtěl vypudit ze svého života úplně, třeba taky čeká na první příležitost, jak celou záležitost urovnat, dodávám si odvahy a začnu odříkávat podle taháku, který držím v rozklepané ruce: „Táti, hrozně moc mě mrzí, co se stalo, ale tentokrát se nebudu omlouvat. Ani tě odprošovat…“

„V tom případě zbytečně neutrácej za telefon,“ vyštěkne zraněně.

Dokud nepřilezu po kolenou, neustoupí. Vím to, a tak rychle pokračuji dál. Rozčileně drmolím připravený text v hrůze, že zavěsí a já to nestihnu přečíst celé.

Potřebuji, aby si poslechl, že jsem se snažila být tou nejlepší dcerou, ale vůbec si nejsem jistá, zda on se snažil být tím nejlepším otcem. Musíme začít znovu a jinak. Musíme se smířit s tím, jací jsme, slevit z nároků a jeden druhému odpustit.

Znovu mě přeruší: „Zbytečně mě obíráš o čas. V žádném případě nedostaneš moje svolení, aby ses za toho člověka provdala!“

Jeho hlas už zase zní jako křesání dvou křemenů o sebe.

Čekám, že vylétne jiskřička naděje.

„Jednou by ti mohlo být líto, že jsi prošvihl moji svatbu… Tátu mám jen jednoho… nechci o něho takhle hloupě přijít…“ žadoním.

„To sis měla rozmyslet dřív,“ ukončuje náš prapodivný rozhovor.

„Bude z tebe děda!“ křiknu, ačkoliv tuhle větu v konceptu vůbec nemám.

A ani nevím, jestli ji můj táta ještě uslyšel.

Láska ze second handu

Už to nebyla hra kdo s koho, přetahování lanem, dětinský bobřík mlčení… Najednou celá záležitost dostávala drsné obrysy definitivy. Jako když vám uřežou nohu anebo rovnou koule, táhlo hlavou Oskarovi.

Bylo to, jako kdyby dostal černé na bílém, že jeho dcera spí s chlapem v jeho věku. Přišlo mu to odporné.

Pokusil se vybavit si všechny dívky a ženy, do kterých za těch zhruba třicet let aktivního sexuálního života zasunul svůj penis, a málem se pozvracel. Byla to fronta dlouhá jako před zeleninou, když za komunistů přivezli mandarinky.

Dovedl si dost dobře představit, jak na tom v tomhle ohledu bude asi ten Mášin fotograf. Vzhledem ke svobodné profesi počítal, že má na kontě určitě o několik desítek úlovků víc. Přímo z něho čiší živočišnost a taky bezohledná, krutá sebestřednost.

Oskar si masochisticky představuje Heřmana, jak poživačně brázdí ženská srdce, napichuje si je na svého ztopořeného ptáka jak kousky libového masa na špejli a bezcitně je nechává smažit se ve vlastní šťávě.

Pro svoji dceru chtěl mnohem víc, než aby byla přihozena do pytle, kde už se plácá kdejaká ušmudlaná kurva. Pro svoji dceru chtěl nepolíbeného panice!

Čím opotřebovanější penis, tím ošuntělejší duševno. Každé nikdy jsem nikoho tak nemiloval, s nikým to nebylo takové jako s tebou a nikdy už nebudu chtít nikoho jiného bylo pravděpodobně bezpočtukrát vysloveno dávno před tím, než se Máša naučila jíst příborem nebo si zavazovat tkaničky.

A do té doby, než pošeptal tato devalvovaná vyznání do jejích oušek, slyšely je desítky jiných ženských uší…

Hnus! Jeho holčička si zaslouží víc než lásku z druhé ruky!

Vždycky byla přece tak chytrá a opatrná, tak proč se najednou vzpírá a zpěčuje zdravému rozumu?!

Čímpak ji okouzlil ten vypelichaný obšourník? Jak jen mohla roztáhnout nohy právě pod ním?

A z Oskara teď bude děda…

Tátové

„Táta už tě nechce?“ ptá se Adéla, když vidí kopu posmrkaných papírových kapesníčků v kuchyni na stole. A já jako bych stále neměla dost, lovím v krabici a smrkám a smrkám.

„Můj táta mě už nechce,“ vzlykám, ačkoliv jsem si pláč přísně zakázala, pro případ, že by na pověrách o souvislostech plačících nastávajících matek a miminek bylo něco pravdy.

„To mě mrzí,“ říká Adéla a její hlas zní upřímně. Tak upřímně, že zapomínám brečet dál. „Opravdu?“ ujišťuji se.

„Opravdu,“ přikyvuje. „Mnohem lepší by bylo, kdyby tě nechtěl ten můj…“

Taktně přejdu rýpanec, částečně i z toho důvodu, že obdivuji, jak je pohotová a vtipná. „Ty máš báječnýho tátu, takovýho jsem si vždycky přála…“ povídám.

„A proto jsi ho teda musela sebrat mně?!“ štěkne Adéla a zavře se do svého pokoje.

Oslava zmrtvýchvstání

Dita se cítí provinile. Doposud se nedokázala přinutit, aby zatelefonovala svým dětem. Každý večer pošle po jedné esemesce na dobrou noc a to je všechno. Nechce slyšet, jak se mají, jestli dobře vycházejí s její nástupkyní, ani ji nezajímá, jaké známky dostaly ve škole, co měly na oběd anebo zda si dvakrát denně opravdu poctivě čistí zuby.

Celé dlouhé roky ji to zajímalo anebo se aspoň tak tvářila. Bylo úlevné a osvobozující přehodit výhybku a starat se pro změnu o sebe.

Stavila se k holiči a koupila si zástěru. Svoji první zástěru v životě. Připadalo jí, že když teď bude vařit cizímu chlápkovi, měla by ji mít. Dodává to punc profesionality. Aspoň si nebude připadat jako něčí manželka. Prostě jen navečer vymění lékařský plášť za zástěru. Mundúr jako mundúr.

Vařila česnekovou omáčku s uzeným a bramborovým knedlíkem. Ten se jí poněkud rozvařil. Nožem seškrábla mazlavou hmotu na jeho povrchu a nakrájela ho na tenké plátky.

„Zase bramborák?“ hádal po čuchu otec, který měl snad voperovaný radar vždy spolehlivě signalizující, že jídlo je hotové.

„Ne, česnečka,“ odvětila zvesela. Kupodivu jí působilo potěšení nasytit zase nějakého muže. Cizího muže. Otec a syn se nepočítají. V jejich případě láska prostě je, nemusí procházet žaludkem, postelí ani peněženkou.

„Česnečka… česnečka,“ opakoval si otec, jako by luštil složitý rébus. „Polívka, že?“ zeptal se po chvíli šťastně, že si dokázal vybavit význam toho slova.

„Ne, omáčka. Česneková omáčka.“

„S buřtem?“ otázal se pochybovačně.

Znovu se usmála: „S uzeným!“

„Co oslavujeme?“ uštěpačně podotkl, aby naznačil, že v její péči strádá.

Neodpověděla mu. Sama sobě v duchu však ano.

Skutečně oslavovala: Návrat do života!

Bolest z Heřmanovy zrady se zmenšovala s každou drobnou překážkou, kterou dokázala bez něho v posledních dnech zvládnout. Připadala si samostatná a konečně soběstačná. Už jí nebylo půl, i když se její druhá polovina svévolně oddělila, aby se slila v celek s někým jiným.

„Ty sis konečně našla chlapa?“ otázal se otec, když ke stolu přisedl František.

Dita zrudla a zablekotala: „Ale kdepak, táti… to je přece pan řemeslník, co ti opravuje dům.“

„Nepotřebuju opravit dům,“ durdil se.

„Ty ne, ale ten dům to potřebuje,“ trpělivě vysvětlovala a sázela Františkovi knedlíky na talíř.“Doufám, že jíte česnekovou omáčku…“

„Mám ji moc rád,“ odvětil František.

„Ditu?“ zeptal se otec nevěřícně.

„Tu taky,“ řekl a ani nezaváhal.

Mít tak pět Jáchymů…

„Tímhle autem nepojedu!“ ofrňovala nos Adéla.

„Ale pojedeš,“ řekla jsem klidně a na chvíli otevřela všechny čtyři dveře, abych teplotu uvnitř vozu srazila pod padesát stupňů.

„Proč si nevezmeš tátovo auto?“

„Právě pro to…“

„Pro co?“ dívala se na mě, jako kdybych zešílela.

„Právě proto, že je jeho.“

„Než dojedeme do obchodu, všichni pochcípáme vedrem!“

„Neboj se,“ stále jsem se snažila být přívětivá. „Tomuhle autu je skoro třicet let a přísahám, že za celou tu dobu se v něm nikdo neuvařil. Takže nasedej…“

„Nebudu tě poslouchat!“ zavřeštěla.

„To nemusíš. Prostě si nastup a klidně si pro mě za mě zacpi uši třeba rohlíkem.“

Jáchym se uchechtl.

Adéla otráveně nasedla do Dědka, ale hned před supermarketem vyskočila z auta, plácla sebou na travnatý výběžek kolem parkoviště a prohlásila, že do obchodu s námi nejde, protože je totálně upečená.

„Ani bychom tě s sebou nevzali. Právě ses vyválela v psím hovně,“ řekla jsem a odebrala se nakoupit potraviny pro svoji novou rodinu.

Koutkem oka jsem ještě zahlédla, jak Adéla vyskakuje z trávy a snaží se prohlédnout si tričko na zádech.

„Fakt tam bylo hovno?“ otázal se Jáchym.

Zděsila jsem se: „Proboha, doufám, že ne!“

Znovu se zasmál.

„Nechci se po ní vozit, ale taky ji nechci nechat, aby se vozila ona po mně,“ dodala jsem na vysvětlenou. Ani jsem to nemusela dělat.

„Mně je přece jasný, že nejsi žádná semetrika,“ řekl.

Kdybych nevěděla, že mě miluje, okamžitě bych mu vlepila pusu. Dělat náhradní matku Jáchymovi pro mě bylo potěšením. Brala bych i pět Jáchymů místo jedné Adély…

Něco (ne)uvěřitelného

„Stalo se něco neuvěřitelnýho… to bys neuhodla!“ třeští radostí Vendula.

A to jsem jí prosím přišla říct, že čekám dítě!

Její rozsvícený obličej mi však zacpává ústa, respektuji, že ať už se v jejím životě přihodilo cokoliv, tenhle den patří jí. A já nehodlám ničím její radost zastínit.

Takhle nezářila, ani když Tibora přijali na střední školu, ani když dvojčata přežila pád do skleníku v zahrádkářské kolonii za domem, ani když loni na Vánoce poprvé vyšla s penězi a nemusela si ode mě půjčovat. Musí to být něco skutečně velkého.

„Lukešovi ti přepsali svůj barák v Jirandě a sami dobrovolně přesídlili do domova důchodců…“ tipuji.

„Kdepak,“ směje se Vendula. „Stalo se něco mnohem báječnějšího a ještě víc nepravděpodobného!“

Tápu. Co by mohlo být méně pravděpodobné, než že jí bývalí tcháni věnovali dům, mě nenapadá. Vždyť co se od nich Vendula odstěhovala, nekoupili svým třem vnukům ani lízátko!

„Rosťa chce s námi jet na dovolenou! S námi se všemi, chápeš?!“

„Rosťa je ten novej školník?“ vyzvídám.

Už dávno jsem ztratila o Venduliných krátkodobých neperspektivních známostech přehled. Co já pamatuji, na všelijaké outsidery fungovala jako mucholapka.

Vždycky tvrdila, že země nosí pár šťastlivců a ty ostatní lidi jsou na ní do počtu. Sama se řadila do druhé kategorie a já s lítostí musela uznat, že oprávněně.

Na chlapy měla prostě pech. První si nezodpovědně umře a nechá jí po sobě na krku jen dluhy a tři děti a pak už následuje špalír tlučhubů, povalečů, lakomců nebo podvodníků.

Přála jsem jí někoho mnohem lepšího než řidiče kamionu, který jí nakonec ukradl foťák a video, někoho mnohem lepšího než truhláře Lojzu Kabíčka, který se na ni pověsil, protože byl šest let bez práce a přitom pro Vendulu nebyl schopen vyrobit ani poličku do kuchyně, nebo rachitického účetního, co si nechával proplatit polovinu z každé sedmičky vína, kterou sám donesl, a nohy měl tenounké a křivé jak proutkařova virgule. Mezi nimi se i čtyřikrát rozvedený školník vyjímal jako skvělá partie.

„Kdepak. Školník se jmenuje Broněk a od té doby, co mu kluci strčili do boty pastičku na myši, mě ani nezdraví… Rosťa dělá správce počítačové sítě… Už nikdy neřeknu ani popel proti technické revoluci. Přísahám!“

„A Rosťovi kluci pastičku do boty nedali?“

„Dali. Ale on se zasmál a druhej den na ně nastražil poplašňák a gumový psí lejno. Tím si je ovšem naprosto získal.“

„A tebe taky,“ poznamenala jsem s úsměvem. Ta holka si zasloužila kliku jako málokdo.

„Což o to… Já jsem v situaci, že už bych dala i Frankensteinovi…“

Zděsila jsem se.

„Neboj… je to hezkej a chytrej chlap… A rozhodně nemá problémy s vlastní identitou, žádnej rozpolcenej psychouš. Má kde bydlet, má dobrou práci, ještě nebyl ženatej, není alkoholik ani abstinent nebo vegetarián a ve vězení taky nebyl. Vlastně se divím, proč si nenajde někoho mnohem lepšího, než jsem já…“

Směju se: „Sama jsi říkala, je to chytrej chlap. Moc dobře ví, že by lepší nenašel.“

Vendula mě uzarděle plácne a pak se zarazí. „Bojím se tomu uvěřit. Víš, je to najednou nějak moc dokonalý. Až podezřele dokonalý. Jako když za druháčka napíšou slohový úkol rodiče…“

„Hele, ty zkostnatělá účo… neobviňuj žáčka, když nemáš důkazy. Třeba je to prostě jen malej génius a slohovku si napsal sám!“

„To se stává?“ pochybuje.

„Určitě,“ povídám a hrozně moc chci věřit, že svět je příjemné a vlídné místo pro život. Hodlám na něj totiž přivést jednoho bezbranného človíčka.

Opojný pocit

„Tak jak spolu doma válčíte?“ dělá si starost Heřman. „Použil jsi trefný výraz,“ směju se do telefonu. A mám hroznou chuť říct mu svoji velkou novinu. Ale neudělám to, ta zpráva si zaslouží lepší kulisu, než aby její nositelka seděla na záchodě a hulákala přitom do pět let starýho mobilu.

„Je mi po tobě smutno… mnohem víc smutno, než jsem čekal,“ povídá Heřman.

„Copak, copak? Laponky jsou studený čumáky?“

„Laponky zůstaly doma anebo se vezou za stády v autech. Jediný čumáky, který můžu otestovat, jsou sobí… Ale sobů se bojím, připadají mi docela agresivní, vůbec ne jak z vánočních přání… Už se těším, jak dorazíme na ty pobřežní pastviny, kde se mají rodit telata. Prý jsou kouzelná…“ rozplývá se.

Pokud ho takhle dojímají mláďata sobů, to bude teprve naměkko, až se nám narodí malej Heřmánek, zalykám se štěstím, které mi v tu chvíli připadá jako bublinky unikající nosem i ušima, když chlemtáte šampaňské přímo z láhve.

Opojný pocit.

Co kdyby

Dita si po několika letech koupila nové prádlo a to staré, s vytahanými gumičkami a kosticemi vystupujícími z tkaniny jako malé anténky mimozemšťanů, stydlivě zabalila do novin a zahrabala téměř na dno popelnice.

Nové podprsenky a kalhotky potřebovala jako sůl, říkala si a snažila se ignorovat červíka Cokdyby, který jí hlodal v hlavě už pár dnů.

Jak to myslel, když prohlásil, že ji má rád? Má ji rád jako člověka? Jako sousedku, se kterou prohodí tu a tam pár vět? Nebo to jen plácl, protože prostě nevěděl, jak na otcovy pitomé otázky zareagovat?

A co kdyby ji měl rád jako ženu?!

Nesmysl, pokárala se. Doktorka a instalatér! Chlapi nesnesou, když má ženská vyšší vzdělání. Vždyť i ve svém oboru velice úspěšný Heřman žárlil na její práci. Neunesla by další fiasko… Na druhou stranu nemá z čeho vybírat. Už si ani nepamatuje, kdy se jí naposledy někdo dvořil.

Vzpomněla si na mámu, která ji varovala, když si brala Heřmana: „Zvaž to ještě holka… fotograf, to máš skoro stejný jako muzikant… Prostě umělci…“

„A co je na umělcích špatného?“ zeptala se Dita, která na svého otce nedala dopustit.

„Nejsou špatní… jsou skvělí, úžasní… jenže bohužel skoro nikdy nejsou u tebe, když je potřebuješ…“

Maminčina slova se splnila do puntíku. Kéž by tady byla a poradila Ditě s Františkem. Mami, pochop, chci si jen trošku užít… nehodlám se za něj provdat, šeptala Dita, jako by ve svém věku potřebovala i k troše flirtování její svolení…

Drbání za ušima

„Co si budete brát poslední den školy?“ zeptala jsem se, pokorně klečíc u prádelního koše, ruku zabořenou v haldě špinavého prádla.

„Složku na vysvědčení,“ utřela mě Adélka.

„Myslela jsem na sebe…“

„Každej myslí na sebe,“ podotkla a dál nevzrušeně listovala časopisem Bravo.

„Ty, Adélo, víš že seš vážně dobrá?“ vstala jsem a vysekla jí upřímně míněnou poklonu. „Jsi vtipná, umíš si hrát se slovy… nechceš zkusit napsat třeba nějakou povídku? Mohla bych ti pomoct se uplatnit, pohybuju se v literatuře skoro deset let… v kavárničce v našem knihkupectví pořádám už třetím rokem čtení, semináře a hlavně soutěže mladých talentů… A zdá se mi, že ty bys talent mohla mít…“

Zarazila se, nacpala si plnou pusu obilných kuliček a soustředěně je chroupala. Bylo jasné, že potřebuje získat čas.

„Tohle na mě neplatí,“ řekla nakonec.

Nechápala jsem: „Co na tebe neplatí?“

„Tohle drbání za ušima…“

„Kdybych tě chtěla drbat za ušima, tak ti budu vykládat, jak děsně ti sluší bokový džíny, ačkoliv si myslím, že bys měla trošku shodit, protože vypadáš, jako by sis nechala pod kůži voperovat plovací kruh.“

„Každej nemůže vypadat jak dobrovolný dárce tělesnýho tuku!“

„Vidíš?“ zajásala jsem. „Tohle přesně mám na mysli… Ten tvůj sarkasmus a ironii… Za deset patnáct let by z tebe mohla být druhá Halina Pawlowská…“

„Myslíš tak tlustá…“

„Ne, myslím tak čtenářsky úspěšná.“

Jako by to bylo včera

„Táti! Tatí, panebože co se ti stalo?“ poklekla Dita ke zkroucené postavě svého otce na zemi v rohu kuchyně. Byl ve flanelovém pyžamu a klepal se zimou, ačkoliv teplota se toho dne vyšplhala přes třicet stupňů.

„Kde je Květuška… Já chci Květušku,“ mumlal.

„Máma umřela, táti… Už je to hrozně dávno…“

„Včera tady ještě byla,“ kroutil nechápavě hlavou.

„Jo, ten čas hrozně letí… taky mi připadá, že tady včera ještě byla. Pojď, pomůžu ti do postele,“ chlácholila ho Dita a hlas jí přeskakoval zadržovaným pláčem.

„Zkus se postavit,“ držela ho za zápěstí a pokoušela se nahmatat puls.

„Nejde to Ditko,“ po dlouhé době ji oslovil dětskou zdrobnělinou.

Pohladila ho po hlavě: „Nic se neděje, táto… Dojdu pro pomoc.“

„Nenechávej mě tady, holčičko, prosím tě hlavně mě tady nenechávej samotného…“

„Neboj,“ vzlykla. „Hned jsem zpátky.“

Vyběhla z kuchyně, ale mezi dveřmi ji cosi zadrželo. S mrazením v zádech se otočila a vyhrkla: „Mám tě ráda táti… moc ráda! Jsi ten nejlepší chlap, co znám!“

Musela to říct - pro případ, že by se viděli naposled…

Obětní beránek

„Děkuju vám… a omlouvám se,“ stála s rukou na klice a oddalovala okamžik, kdy vstoupí do prázdného domu. „Dneska jste byl bez večeře, v lednici je zbytek včerejšího leča, kdybyste měl zájem.“

„O vás mám zájem,“ zašeptal.

„To není dobrý nápad,“ odvětila.

„Není to dobrý nápad nebo doba, kdy jsem s ním přišel?“ zeptal se stísněně.

„Obojí,“ zalhala.

Jestli to přežije, přestanu koketovat s Františkem, modlila se na chodbě fakultní nemocnice, kam otce spolu odpoledne dopravili.

Vždycky věřila na Vyšší moc a za svůj život jí položila k nohám desítky obětních beránků. Ale tenhleten poslední měl pro Ditu nebývalou cenu. Byla připravená vzdát se Františka výměnou za pár let či aspoň měsíců života pro svého otce. Poctivá nabídka, utěšovala se. To by mohlo vyjít.

„Dobrou noc,“ podala mu ruku.

„Samotnou vás dneska nenechám… tak ješitnej zase nejsem,“ pravil a cpal se do domu.

„Ješitnej?“ nechápala, jak s tím souvisí ješitnost.

„V takovéhle situaci se na vás nevykašlu jen proto, že jste mi dala kopačky,“ řekl a suverénně mířil do kuchyně, vytáhl kastrol s lečem a škrtl pod ním sirkou. „A vy si teď sedněte, nohy pěkně na stůl a dejte si panáka.“

„Neberte mi moji práci, jsem za ni adekvátně odměňována,“ prohodila rozpačitě.

Nebyla zvyklá, aby se o ni někdo staral.

„Právě jsem vám dal volno,“ usmál se. „A nemějte starost… samozřejmě, že placené…“

Elixír mládí

„Vrať se, ty můj světoběžníku,“ škemrám do mobilu. Pomalu začínám mít dojem, že miluji tuhle plastikovou briketu s tlačítky a ulomenou anténkou a že žádný Heřman ve skutečnosti neexistuje.

„Ještě asi osmdesát kilometrů… Ale máme kliku. Nemusíme přeplavat fjordy kraulem, tak jak se to dělávalo dřív…“

Hihňám se: „Budete plavat motýlka, jo?“

Taky se zasměje: „Vždycky mě dokážeš rozveselit… Desetitisíce sobů, hrstka Laponců a moje maličkost se budou plavit na transportních lodích, které zapůjčila armáda…“

„Tak jen doufej v lepší vybavenost, než má ta naše. To byste šli ke dnu…“

„Ke dnu bych šel, kdybys mě někdy opustila,“ povídá tak vážně, až mám dojem, zda mě nešálí sluch. K Heřmanovi podobné obavy vůbec nesedí.

„Naznačuješ mi snad, že se vynořil nějaký důvod, proč tě opustit?“ bojím se, co na mě vybalí.

„Jo, jeden by tady byl…“

„Sem s ním!“

Jsem na tebe starej…“

Postarám se, abys omládl!“

„Máš na to nějakej recept?“ ptá se smyslným tónem. Víc jak čtrnáct dní jsme se neviděli, to je právě tak dostačující doba na to, aby mužský mozek zvolna sestupoval do trenek.

Ale na sex já teď nemyslím, moje myšlení, podobně jako chutě i nálady teď ovládá někdo jiný. Někdo, kdo bezpochyby Heřmana omladí, jen co mu bude poprvé vložen do rukou.

Polibek podvečernímu moři

Jáchym típne mobil a chvíli si ani není jistý, jestli mu je líto, že děda zemřel. Vždyť furt jen remcal a nadával mámě.

Ani pořádně bavit už se s ním nedalo. Byl sklerotickej a vztahovačnej. A taky paranoidní. Měl dojem, že mu všichni dělají jen naschvály a ve skutečnosti dělal naschvály on jim.

Třeba jak mámě v zimě několikrát vypustil všechny čtyři kola, protože za tmy rád spával dýl a ona ho prý rušila startováním!

Anebo jak se zavíral do koupelny přesně v době, kdy se se ségrou vypravovali do školy. Jáchym musel párkrát zajít ke stromu. Jak to řešila Adéla, to tedy neví.

Někdo tak zlomyslný sotva může lidem chybět, říká si v duchu a jde se svěřit Máše. Měl by se prvně stavit do pokojíku za sestrou, ale táhne ho to jinam.

„Včera v noci nám umřel děda,“ prohlásí a překvapeně si uvědomuje, že obličej má mokrý od slz.

Najednou má před očima milého staříka, který pro něho na rozdíl od otce měl vždycky dostatek času i trpělivosti. Vidí chlápka, co s ním obětavě chodil půl dne po lese, aby vybrali správný prut na luk, vidí ho vyřezávat lodičky z kůry a pouštět je s ním po potoce, vidí, jak mu na zahradě staví houpačku anebo vyrábí chůdy. Vidí ho sedět v první řadě vedle mámy na besídce mateřské školy a bouřlivě tleskat, když Jáchym zahrál na klavír Skákal pes přes oves…

„Musel chudák umřít, abych si uvědomil, že jsem ho měl rád,“ vzlykne Jáchym a s povděkem přijímá Mašinu otevřenou náruč. Hřeje se v jejím teple, boří nos do límečku letních šatů, poprvé nasává její vůni a zjišťuje, že voní jako podvečerní moře a… a najednou ji líbá…

Podezření

„Jáchyme!“ vykřiknu a polekaně si přejedu ústa, jako bych z nich chtěla setřít jeho nečekaný polibek.

Jsem zkažená a hříšná - uvědomuji si, že se mi ten nesmělý dotyk rtů vlastně líbil. Bylo v něm něco dětsky naléhavého a přitom velmi velmi nemravného…

„Ty už nikdy nic podobného neuděláš a já to neřeknu tátovi,“ špatně se mi vyhrožuje do uplakaného, žalostného obličeje.

A poprvé jsem vděčná za existenci Adély.

Vráží do pokoje jak přepadové komando.

„Co to tady provádíte?“ pohledem těká z Jáchyma na mě a zase zpět. „Doufám, že se pletu…“ pronáší po chvíli a hlas má zastřený pohoršením a odporem.

„Nevím, co máš na mysli,“ lžu bez uzardění a v duchu vzdávám hold její intuici. Téhle holce to na dvanáct roků neobyčejně pálí. Jsem o patnáct let starší a mohla bych se od ní učit. A co teprve Vendula! Ta je starší o třiadvacet a kdyby se na olympiádě soutěžilo v naivitě, vozí domů co čtyři roky zlato.

Rozvod na druhou

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ říká Dita a prsty pročesává chloupky na Františkově hrudníku. Takhle, když má zavřené oči, je to skoro jako kdyby hladila Zolu. Vlastně pár let hladila jenom Zolu, takže není divu, že na ni myslí i v takové chvíli.

Dokázala to! Vyspala se s jiným mužem. Teprve teď k ní dolehl zvuk soudcova kladívka po přečtení rozsudku. Teprve teď je opravdu rozvedená. Snad čas vyšisuje vzpomínky na Heřmana do šedivých nezřetelných šmouh. Snad už se konečně exmanžel přestane nabourávat do jejích snů. A snad ona už přestane snít o tom, jaké by to bylo, kdyby ji chtěl zpátky.

„Čemu nemůžeš uvěřit?“ ptá se František. „Že ses dokázala milovat s pouhým instalatérem?“

„Ne,“ usmívá se blaženě. „Že jsem se dokázala vůbec milovat…“

Konečně na řadě

Dita se rozkošnicky zavrtává do polštáře, ačkoliv je už jedenáct hodin dopoledne, a vychutnává pocit, že nic nemusí. Nemusí vstát a vyvenčit Zolu, nemusí uklízet, prát a žehlit, nemusí nachystat dědovi a dětem snídani ani začít s přípravami sobotního oběda.

Připadá si cynická a zlá. Ale kupodivu se jí i přes sžíravé pocity viny nová role zamlouvá. Obětavou pečovatelku hrála příliš dlouho.

Třetí den po otcově pohřbu a ona si vychutnává radosti obyčejného dne jak už léta ne!

Z kuchyně se ozývá cinkot talířků a pískání konve na kávu. František připravuje snídani.

Zanedlouho jí bude čtyřicet osm let a poprvé v životě bude snídat v posteli. Nechá se obsloužit, nechá se hýčkat a rozmazlovat, i když jí ruce cukají nervózní nečinností. A taky výčitkami svědomí.

Starat by se přece měla ona! To muži po milování lehávají v postelích a ženy kolem nich vděčně poskakují… Nebo ne?

Probírá se vzpomínkami, jako by listovala důvěrně známou knihou. Může ji otevřít na kterékoliv straně a okamžitě vplouvá do děje jak do vyšmatlaných trepek.

Je blízká jejímu srdci, ale už ji nevzrušuje, není to kniha, od které by se nemohla odtrhnout napětím, jak se děj bude vyvíjet dál. Jistě, jsou tam vrcholné pasáže, pro které po ní znovu a znovu sahá, ale čím častěji je ohmatává očima, tím menší mají kouzlo. Jako když se opakovaným používáním ošoupe pozlacený šperk.

Dita listuje… halabala otevírá zažloutlé strany ztroskotaného manželství. A porovnává.

S Heřmanem bylo milování živelné, vášnivé… pořád hledal něco nového, něco extra. Vzpomíná si, jak se zpočátku zdráhala, když je chtěl při souloži natáčet, a po čase jí to přišlo přirozené. A taky si vzpomíná, jak jí lichotilo, když si právě tuhle videokazetu s sebou brával na kliniku reprodukční medicíny. Dokonce mu odpustila, že ji tam po posledním umělém oplodnění zapomněl. Třeba pomůže i dalším párům, smál se, když mu oznámila, že je těhotná.

„Kafe bez cukru… jenom s mlíkem, že?“ přichází František. Je pozorný a milý a takové je i milování s ním. Něžné a chlácholivé. Úměrné jejich věku, pokojné jako blížící se stáří.

„Ano, přesně tak, hořký s mlíkem,“ přitaká. Vsadila by se, že Heřman to neví doposud. Stejně jako miliony dalších důležitých drobností o její osobě.

Nikdy se o Ditu vlastně nezajímal. Bral ji jako prostředek ke svému pohodlí, spokojenosti, ukojení, nasycení.

František jí podává talířek s plátky šunky, tvrdého sýra a kopečkem tvarohové pomazánky s pažitkou, co našel v lednici. Letos se pažitky urodilo až příliš, tak ji Dita strká, kam to jde.

„Rohlík nebo chleba?“ ptá se a Dita sáhne po tenkém krajíčku žitného chleba, ačkoliv má chuť na rohlík.

Aspoň nějaké pokání. Ukusuje chleba, co jí nechutná, s pažitkovou pomazánkou, kterou už nemůže ani cítit, a tím částečně zmírňuje pocit štěstí, na který dle svého mínění nemá nárok. Je to teprve osm dní, co jí umřel táta, měla by trpět a ne si užívat.

„Netrap se,“ všímá si František.

„Já se netrápím, jen mě hryže svědomí…“

Ano, hryže ji svědomí. Navzdory tomu, že si pokoušela vyložit otcovu smrt jako znamení. Jako by si tátu máma zavolala k sobě, a tím jí dala požehnání.

„Ber to tak, že ty ses natrápila do foroty,“ povídá František a Ditě se okamžitě trochu uleví.

Má pravdu, trápila se, co si pamatuje. Zklamaná perfekcionalistka, smáli se jí už na vysoké škole. Zkostnatělá normami, příkazy a poučkami, rýpal Heřman. Svázaná povinnostmi a zodpovědností, říkávala sama o sobě.

Víc jak čtvrtstoletí žila pro druhé. Nesmí si vyčítat, že se konečně dostala na řadu, musí si toho vážit.

Klavírní maratón

„Jak dlouho takhle vydrží hrát?“ ptám se Adély.

„Nevím,“ krčí rameny. „V Bukovince nemá klavír, nevešel by se mu tam… Stejně je divný, že ho to tak sebralo, myslela jsem, že mu děda byl úplně volnej…“

Je mi hanba. Je mi hanba za to, že se Heřmanovy děti tísní ve starém domku na vesnici a já, cizí ženská, se rochním v jejich bytě velikém jak fotbalový stadion. Je mi hanba, že příčinou Jáchymova nepřetržitého hraní na klavír zřejmě není smrt dědečka, ale moje příkré odmítnutí. Je mi hanba, že jsem situaci nezvládla ohleduplněji, taktněji, a že mu nedokáži pomoci.

„Poraď mi, koho má rád, koho by rád viděl, že bychom ho třeba pozvali,“ navrhuji.

„Mámu!“

„Tak jí zavolej… Já se půjdu projít do města, třeba taky do kina a dokud mě neprozvoníš, slibuju, že se sem nevrátím.“

„Neslibuj,“ částečně z legrace na mě hrozí prstem Adéla. „Víš, že bych si okamžitě z mobilu vymazala tvoje číslo.“

„A do koho by ses pak, milá Adélko, asi strefovala?“ opáčím podobným tónem.

Nedá se říci, že bychom jedna bez druhé nemohly být, ale už si nejdeme po krku. Náš vztah se znormalizoval. Sice v komunikaci převládá uštěpačná ironie, jenže už nevyvolává slzy, nýbrž stále častěji smích.

Karanténa

„Mami, nemohla bys za náma přijet… Jáchym nevylízá z pokoje a furt mlátí do klavíru…“ slyší Dita Adélku naříkat. Ráda by jí pomohla, ráda by viděla ji i Jáchyma, ale ještě to nedokáže. Teď pomáhá sama sobě.

„Nejde to Adélko… moc mě to mrzí, ale fakt nemůžu. Mám službu v nemocnici. Celý týden… To víš, doba dovolených.“

„O cizí se staráš a na vlastní kašleš!“ křikne Adéla a zavěsí.

Dita se rozpláče. Její dcera se mýlí. Ona se teď nestará ani o cizí, stará se jen o sebe. Vymyslela si službu v nemocnici, protože nebyla schopná přiznat pravdu. Vzala si pár dní volna a léčí svoji bolavou duši. Je v karanténě, zatím se nemůže vrátit do svého starého života a do starého bytu už vůbec ne. Ani na skok.

„Děti?“ František hned ví, co se stalo.

O co méně je zatížen vzděláním, o to je vnímavější. Situace nevyhodnocuje rozumem, ale citem.

„Zatím se s nimi nechci vidět… spoustu let jsem pořád jen dávala, teď musím zase něco načerpat, abych se dokázala rozdávat dál…“

„Měla bys jim to takhle vysvětlit… jsou dost velké na to, aby to pochopily,“ míní František.

„Obávám se, že na to, aby pochopily, že tu pro ně nejsem dvacet čtyři hodin denně tři sta pětašedesát dní v roce, nebudou dost velké nikdy…“

Překvápko

Ani se Adélky nemusím ptát, jak telefonát dopadl. Obličej má zkrabatělý, pláč na krajíčku.

„Je v práci,“ povídá sama od sebe.

Najednou mám na její mámu i na Heřmana příšerný vztek. Jak je možné, že na tři týdny svěří svoje děti ženské, co o výchově nemá ani páru? Jak je možné, že se nikdo nestará, jaké donesly vysvědčení, jestli se mnou nejsou nešťastné anebo jak se vypořádávají se smrtí dědečka?

Děti nikdy nemají mít pocit, že jsou na obtíž, táhne se to potom s nimi celý život. A věřte, že vím, o čem mluvím. Já ten pocit měla nepřetržitě!

„Tak pojedeme na výlet…“ plácnu, aniž bych měla cokoliv konkrétního v plánu. „Klavír se mu do Dědka nevejde, na to vem jed!“

„A nemohly bychom výjimečně jet tátovým autem?“ škemrá Adéla. „Už jsi mě skoro přesvědčila, že s tátou nejseš pro peníze…“

„Jasně, trocha blahobytu nám charakter nemůže zkazit. Běž nějak taktně vyburcovat Jáchyma a sbalte si plavky…“

„Kam pojedeme?“ vyzvídá.

To kdybych věděla, říkám si a nahodím tajemný obličej: „Nechej se překvapit!“

Spasitelka

„Já mám takovou radost, že jsi ten mobil vzala!“ hulákám do telefonu.

„A stalo se, že bych ti ho někdy nevzala?“ diví se Vendula.

„To ne, ale dnes jsi moje jediná záchrana!“

„Utíkáš před Heřmanovými dětmi?“ tipuje.

„Utíkám s nimi…“

„Cože?“ řve do mobilu pro změnu zase ona.

A tak jí v kostce popisuji neutěšenou situaci, která vládne v mé adoptivní rodině.

„Co na to Heřman?“ ptá se.

„Nic. Už týden se neozval. Zkoušela jsem mu volat, ale je pořád nedostupný… Asi mu sobi sežrali mobil.“

„Kašli na něho, na pacholka! Vezmi děcka a přijeď! Tohle není chalupa, ale obří statek. Můžete zůstat klidně na pár dnů…“

„Vendulo,“ ošívám se. „Já k dětem vyfasovala i psa… maxipsa…“

„Chápu, okamžitě jdu dvojčatům zabavit kuličkové pistole, praky a jiné zbraně. A pohněte. Na oběd budou kuřata na rožni, tak ať na vás zbude!“

„Kde přesně je ta chalupa?“ ptám se.

„Trasu ti pošlu esemeskou. To musí Rosťa,“ povídá Vendula pyšně, že už není sama. „Znáš mě, já nejsem schopná ani prvňáčkům ve škole popsat, jak se dostanou do tělocvičny. A to učím na stejné škole patnáct let!“

„Děkuju,“ špitnu vděčně, ale pozdě. Už zavěsila.

„Plavky a ručníky máme,“ hlásí Adéla… „Skočím ještě vyvenčit Zolu…“

„Zola jede s námi. A přibalte si spacáky,“ křiknu zvesela. Pak na ni mrknu a dodám: „A možná se ti bude hodit i hřeben. Kámoška má moc pěknýho syna…“

Za jeden provaz

Jáchym se mlčky uvelebuje na zadním sedadle. Mám dojem, že je na čase, aby začal komunikovat, a tak zakročím: „Kdepak. Musíš vedle mě. Budu potřebovat schopného navigátora.“

„Hmm,“ zamručí a bere si ode mě mapu a mobil s esemeskou od Venduly.

„Skoro to vypadá, jako bychom si s bráchou prohodili role,“ pochopila můj záměr Adéla a rovněž se snaží Jáchyma vyburcovat z apatie. „Prvně jsem s tebou odmítala mluvit já a teď zase on. Nechceš to už konečně vzdát a zmizet nám ze života?“

„Sklapni!“ ucedí Jáchym a je to víc, než jsme od něho obě slyšely za poslední týden. A to jsme sotva vyjeli!

Ono to půjde, říkám si a zjišťuji, že Heřmanovy děti začínám mít doopravdy ráda.

Táta má kliku

Jáchym uvítal, že ho Máša se sestrou vytrhly z hraní na klavír. Už mu to samotnému lezlo na mozek, jenže nevěděl, jak celou záležitost elegantně ukončit, a tak mlátil do kláves dál a dál.

Hrál, jako by volal o pomoc. A měl obrovské štěstí, že byl vyslyšen. Ještě dva tři dny a skončil by ve cvokárně.

Hraní mu vždycky pomáhalo. Někdo svoje smutky a trable svěřuje kamarádům, někdo je píše do deníčku jako například ségra, která furt cosi spisuje, on je odjakživa přehlušoval muzikou. Jenže tentokrát se mu to vymklo z ruky.

A po dvou dnech už přece nemohl jen tak vylézt z pokojíku, protřít si oči a zeptat se, co bude k jídlu. Musel holt vytrvat.

„Tady doleva,“ povídá a Máša okamžitě vyhazuje blinkr. Ten táta má ale kliku, přemítá Jáchym. Hezká, hodná, chytrá, věrná a ještě ke všemu umí řídit auto líp než kdejakej chlap. Vůbec není za volantem vyplašená jako máma anebo zbrklá jako většina ženských. Jede sportovně, sebejistě a je poznat, že ji to těší.

„Co je?“ všimne si, že ji Jáchym pozoruje. „Chceš si to zkusit?“

„Myslíš jako řídit?“ diví se Jáchym.

„Jasně… tohle už není silnice, ale jen taková cesta… pojedeš maximálně třicítkou a já tě budu hlídat.“

„To by mi táta nedovolil…“

„Na to, aby ti to mohl cokoliv nedovolit, je trošku moc daleko,“ směje se Máša a Jáchym se přidává.

Moje děti

„Vzhledem k tomu, co se v posledních dnech semlelo, mi připadá docela v pohodě,“ povídá Vendula a zdálky sleduje Jáchyma, jak si hraje s dvojčaty. S Tiborem si prozatím do oka nijak zvlášť nepadli, ačkoliv jsou stejně staří, ale s dvojčaty našli společnou řeč okamžitě.

„Je to hodnej kluk… Hrozně se v tom plácá. Heřman není právě příkladný otec a Dita má myslím co dělat sama se sebou… Byla jsem tak nějak po ruce, takže měl dojem, že se do mě zamiloval, ale ve skutečnosti potřebuje spíš rodiče,“ rozohňuji se.

„Od kdy se z tebe stala taková expertka přes vztahy rodičů a dětí?“

„Od té doby, kdy jsem konečně pochopila vlastní problémy.“

Vendula se uculuje: „Jsi nějaká jiná… změněná. Taková klidná a nad věcí. Při zmínce o svém otci už ani nebrečíš. Že ty mi něco tajíš?“

„Hmm. Měla bych to ale říct prvně Heřmanovi…“

„Ale když je teď nezvěstný…“

„Neplaš mě. Už takhle si dělám starosti, jestli se mu něco nestalo… Osm dní nemám žádné zprávy…“

„Možná jenom na těch pastvinách nemůže najít zásuvku, do které by strčil nabíječku od mobilu…“

„Mám strach, aby se mi nestalo to, co tobě… Abych o něho nepřišla teď, když jsem těhotná,“ potvrzuji, co už sama tušila.

Skáče mi kolem krku a bouřlivě mě objímá, jako by šťastným otcem byla ona.

„Že se mu nic nestane…“ kňourám. „Vždycky jsi byla můj vzor, ale zůstat sama s dětma… v tom se po tobě opičit nemusím.“

„Brzdi… S jakýma dětma? Čekáš jen jedno, ne? Tyhlety dvě, co jsi s nimi přijela, nejsou tvoje, vzpomínáš?!“

Jako by byly,“ povídám a myslím to vážně.

Tajfun

Do svatby naší jediné dcery zbývají sotva tři týdny, říká si Jiřina a listuje módním časopisem. Pro jistotu si přece jen nechá ušít nové šaty, už je pevně rozhodnutá.

Co kdyby si Oskar na poslední chvíli usmyslel, že na svatbu půjdou? To by šla ve starém županu? Nebo v teplákách? Nic jiného snad už ani neobleče, jak je tlustá.

Pokaždé, když si chtěla koupit něco hezkého na sebe, ji zrazoval: „A kam v tom budeš prosím tě chodit? Na zahradu sázet brambory anebo protrhávat petržel?“

Měl pravdu. Nechodila už léta nikam. Nechodila ani do práce. Oskar jí po revoluci nabídl, aby zůstala doma, že ji bez problémů uživí. Přijala to s radostí. Post mzdové účetní ve středně velkém podniku není kariéra, která by se nedala s lehkým srdcem opustit.

A tak Jiřina v zimě tloustla u televize a zbývající tři roční období to pomaloučku shazovala na chatě. Ale vždycky jí nějaké to kilo navíc zůstalo.

„Doma budeš, i kdybych tě měl přivázat,“ vyděsí Jiřinu Oskar tak, že jí časopis sklouzne k nohám. Je jedenáct dopoledne, čekala by, že bude v práci, a on se zatím vkrade domů tichounce, jako by usiloval o její infarkt.

Podobným přepadovkám už odvykla. Když byli mladí, namátkové kontroly a výslechy byly na denním pořádku. Jak léta míjela, Oskar se uklidnil. Možná mu už jen na Jiřině přestalo záležet.

Ať tak či onak, byla ráda, že je klid.

Klid pro Jiřinu postupně nabýval podobné důležitosti jako kyslík. Problémům se vyhýbala šikovněji než policajti v béčkových filmech kulkám.

„Jsem buďto na chatě nebo doma, to snad víš… a na nákupy přece chodíme spolu,“ nechápe, proč jí z ničeho nic zase vyhrožuje přivazováním.

„A co je tohle?“ vyrve jí z rukou časopis.

„Žena a móda…“

„Ještě že jsem se stavil domů, něco jako by mi říkalo, že už mi zase za zády kuješ nějaký pikle…“

„A s kýmpak asi ty pikle proti tobě kuju? Se Ženou nebo s Módou?“

„Chystáš se na tu svatbu, přiznej se!“ přešel rýpanec. Nesnášel, když mu kdokoliv vypověděl poslušnost. To pak řádil jak tajfun.

„Sama bych tam nešla… Jedině s tebou…“

„Taky ti volala, co? Povedená dcerunka…“

„Mně ne… Ale zdá se, že tobě ano, když říkáš taky…“ povzdechne si Jiřina. S Oskarem to lepší nebude, to už dávno ví. Vytvořil si jednoduchá pravidla. Ona nesmí nic, on všechno.

„Nechtěl jsem ti to říkat, protože tě znám a moc dobře vím, co to s tebou udělá,“ kličkuje Oskar. A Jiřina trpělivě vyčkává. Kdyby ho obvinila z neupřímnosti anebo na něho tlačila, neřekl by jí nic.

„Máša volala, protože si myslela, kdovíjak mě nedojme, že je těhotná…“

Jiřina se zarazí. Tohle nečekala. Přežvykuje informaci a neví, jak s ní naložit, jak ji zpracovat. Bude z ní babička.

Mohla by zase držet v náruči miminko. Nezná krásnější pocit…

Ale nemusela by za tento požitek zaplatit příliš vysokou cenu? Neočekávalo by se od ní snad, že bude Máše pomáhat, že bude jezdit s kočárkem, přebalovat, hlídat o víkendu? Že si nechá strčit mimino mezi dveřmi, i když právě budou dávat její oblíbený seriál? Neočekávalo by se od ní, že ochotně pojede přes půl Brna třeba i brzy ráno, protože Máša bude potřebovat k zubaři, na gynekologii, prostě kamkoliv?

Za pár chvilek blaha by měla obětovat svůj klid?

„Právě proto jsem ti nic nechtěl říct!“ vyštěkne Oskar.

„Proč?“

„Celá se tetelíš, když vidíš možnost, jak rozmazlit další dítě! Jakoby nestačilo, co jsi udělala s těmi našimi dvěma!“

Jiřinu těší, že si Oskar její mlčení vyložil takto. Mnohem jednodušší je podvolit se jeho vůli, než přiznat, že na to, aby hopsala kolem vnoučátek, je příliš líná a pohodlná. Stiskne mu paži: „Pokud nebudeš chtít, nemusíme Mášu kontaktovat. Vždyť můžeme docela hezky žít jen sami pro sebe….“

„Ty seš ochotná vzdát se kvůli mně vnoučat?“ rozzáří se.

A Jiřina přikývne. Není třeba Oskarovi upřesňovat, že se jich vzdá docela snadno a ráda.

Prostě jednička

Trávíme na statku třetí den, pořád je co dělat a nikomu z nás Brno nechybí. Díky svátkům zkraje července si i já mohu prodloužit víkend, aniž by mě někdo postrádal.

Jáchym i Adéla s Vendulinými kluky vycházejí výborně. Jako by se za těch pár dní oba stali o něco více dětmi, než byli ve městě. Hrají si dokonce i na schovávanou. A Vendulin Rosťa s nimi.

Jestli jsem se původně obávala, aby Adélka až příliš nedělala oči na Tibora, tak teď abych se bála, že je bude dělat na Rosťu.

Šli spolu na procházku se Zolou, dotáhli ze skládky starý snowboard, Rosťa na něho přidělal kolečka a celé odpoledne na střídačku sjíždějí svah za stodolou. Adéla piští radostí a vzrušením jak klubko krysích mláďat. Jediná je slyšet až sem.

Po očku sleduji Vendulu, jestli jí to není nepříjemné. Ale Vendula se štěstím vznáší metr nad zemí a přitom ještě zvládá obalovat kopec řízků. Já škrábu brambory, po dlouhé době mi není z kuchyňských pachů na zvracení a cítím se nebývale uvolněně. Částečně je to i tím, že zatímco v Heřmanově bytě jsem stále nezvaným hostem jeho dětí, u Venduly jsme si všichni tři rovni. Křeč povolila.

K naprosté spokojenosti mi chybí pouze Heřman nebo aspoň zpráva o něm.

„Tak co na Rosťu říkáš?“ ptá se stokrát denně Vendula.

„Prostě jednička!“ pokaždé použiji terminologii, které dobře rozumí. A myslím to vážně. Rosťu jako by Vendule seslal osud, aby jí vynahradil veškerá příkoří, která na ní v minulosti napáchal.

„A to jsem ti ještě neřekla, že tuhle chalupu koupil. Prý kvůli nám…“

„Hrozně moc ti to přeju,“ povídám. „A sobě taky… Aspoň bude mít malej Heřmánek tetu na venkově, když babičky ani dědečkové mu nebyli dopřáni…“

„Třeba se vaši nakonec nechají obměkčit…“

„Kdepak. Už se nenajde nikdo, kdo by se o obměkčování snažil,“ prohlašuju smrtelně vážně. „Táta mě odepsal a máma je při něm, jako vždy. Nehodlám se znovu doprošovat. Možná jim pošlu esemesku z porodnice, až se malej narodí… Ale to bude tak všechno.“

„Jak to, že si seš tak jistá, že to bude kluk?“ moudře odbočuje Vendula. Zná mě natolik dobře, aby věděla, že ačkoliv předstírám vyrovnanost, uvnitř se pořád ještě trápím.

„Cítím to… úplně jasně cítím, že je to kluk,“ prohlašuji, jako bych přísahala na bibli.

„Já taky cítila, že dvojčata budou holky. A do roku jsem je pak vozila v růžovým,“ směje se.

Blbost. Heřmánek nemůže být holka…To by ani nešlo…“ kroutím hlavou nad takovým nesmyslem, ale přece jen malinko znejistím.

Nehoráznost

V úterý v šest hodin ráno mobil zatrylkuje místností a násilně mi rozlepí víčka. Až teprve jméno blikající na displeji mě doopravdy probudí.

„Kam jste se mi ztratili?“ ptá se Heřman.

Lapám po dechu. Jeho nehoráznost mě uzemnila jak dobře mířená rána pěstí. Nedal o sobě vědět deset dní!

„Organizujeme s tvými dětmi záchrannou misi…“

„A koho hodláte zachraňovat?“

„Tebe! Byl jsi deset dní nezvěstný!“

„Ale Mášo, mě už jsi přece zachránila dávno,“ praví konejšivě Heřman.

„Proč ses neozval? To ti nedošlo, že budu umírat strachy?“ nenechám se uchlácholit tak snadno.

„Nebyl tam nikde signál…“

„Ale v Helsinkách už signál byl, ne? A v Praze taky, viď? Stačilo napsat esemesku, že jsi v pořádku!“

Heřman se směje.

Rozzuří mě to. Coby těhule jsem jaksi vznětlivější než normálně. Moje tělo chce drobečka všeho zlého uchránit, a tak upouští páru hned ven, nezadržuje ji, aby neškodila. „Co je ti na mém strachu k smíchu?“ řvu na Heřmana. Kohout od sousedů se může jít proti mně zahrabat. Tutově jsem probudila půl vesnice.

„Já se nesměju tvému strachu… Směju se, protože mám radost. Seš snad první člověk, který se o mě kdy bál. Přijdu si najednou strašně důležitej…“

Už se taky usmívám. Heřman je díky Heřmánkovi ještě mnohem důležitější, než si dovede vůbec představit. Koušu se do jazyka, abych mu novinu nevybrebtala, a už docela smířlivě ho napomínám: „Příště mi musíš dát o sobě vždycky co nejdřív vědět…“

„Promiň, chtěl jsem tě překvapit. Proto jsem jel z letiště autobusem…“ omlouvá se Heřman a dodává: „Ale příště ti psát nebudu vůbec.“

„Jak to?“ vyděsím se.

„Žádné příště už nebude. Tohle byla moje poslední cesta do ciziny. Nikam už nepoletím, snad jedině kdybys chtěla jet se mnou…“

Taky tě nesnáším

„Táta přijede sem?“ nevěřícně po mně opakuje Adélka u snídaně.

„Jo,“ kývu, plnou pusu chleba s rybí pomazánkou. V posledních dnech jsem na ní závislá. Heřmánkovi asi schází jód. Minulý týden si žádal vitamín C ve formě červených paprik. Snědla jsem jich metrák. Dokud je v břiše, tak ho snad rozmazlit nemůžu, říkám si a zcela se podvoluji jeho chutím.

„Nepřeslechla ses? Neříkal táta náhodou, abychom my hned přijeli?“ ujišťuje se znovu.

„Přijede co nejdřív sem. A tak jsem brnkla šéfové a ta mi dala volno do konce týdne… Vendula říkala, že bude ráda, když zůstaneme všichni až do neděle.“

„To je bezva!“ zajásá a hned zase schlípne. „Táta nepřijede. Nemá auto…“

„A co Dědek?“

„To není auto! To je muzejní exponát.“

„Míníš tím zřejmě, že je to auto nevyčíslitelné hodnoty…“

Jasně!“ ksichtí se Adéla. „jak bys taky chtěla vyčíslit zlámanou grešli?“

„Jen počkej! Až tě s ním za čas budu vyzvedávat z diskoték, ještě si ho zamiluješ,“ plánuju.

„Ty mě budeš vyzvedávat z diskoték?“

„No… třeba když táta nebude moct…“

Adéla nevěřícně kroutí hlavou: „A proč bys to proboha dělala? Přece tě nesnáším!“

„Z toho si nic nedělej,“ usmívám se na ni. „Já tě taky nesnáším…“

Adié

Takový milenec dokáže zázraky, říká si Dita. Kam se hrabou všichni psychiatři a psychologové se svými učenými žvásty, tabletkami a složitostmi lidských povah. Přitom všichni chceme jen to jediné: aby o nás někdo doopravdy stál.

Možná by tuhle teorii měla hodit na papír, nechat si ji patentovat a říct jednou provždy adié svojí chudobě, přemítá z poloviny žertem.

„Taky přemýšlíš, co s námi bude dál, až se vrátí tvoje děti?“ vstupuje do jejích úvah František a tím stvrzuje, že Dita je opět člověk a ne jen bezduchý stroj vykonávající desítky potřebných úkonů bez nároku na odměnu. Je povznášející vidět, že o ni někdo má zájem, počítá s ní, myslí na ni, chce ji…

„Nepřemýšlím o zítřku. Žiju dneškem,“ namítne. „Věnovala jsem si týden. Po šestnácti letech nejsem matka, manželka, doktorka ani dcera. Vzala jsem si volno ze všech životních rolí… Jsem to prostě jenom já…“

„Ještě že sis nevzala volno i jako milenka…“ popichuje ji František.

Vděčí mu za tolik! Díky němu dokázala chytit druhý dech.

Vleklá deprese rozleptávala její charakter, Dita ztrácela soudnost, motivaci i schopnost mít ráda. Nedokázala už být dostatečně trpělivou a obětavou matkou, ani svým pacientům dostatečně empatickou lékařkou.

Díky Františkovi zase našla samu sebe, díky němu se opět bude moci rozdávat a rozmělňovat.

Objímá ho:„Jako milenka teď naopak chci dělat samé přesčasy!“

„Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo…“ září František.

O to těžší ovšem bude říci mu, že oni dva žádnou budoucnost nemají, uvědomuje si Dita a tiskne ho k sobě silněji. Ještě jí zbývají tři dny.

Doma je doma

„Večer bych pro vás mohla přijet,“ povídá Dita Adélce. Nakonec to nevydržela a zkrátila si svůj týden bez závazků o jeden a půl dne. A nebylo to jen kvůli výčitkám svědomí, stýskalo se jí.

„To klidně můžeš,“ odvětí Adélka nabroušeně a Dita lituje, že se nedovolala Jáchymovi. S ním je vždycky lepší domluva. „Ale my doma nebudeme…“ ještě vítězoslavně doplní Adéla.

Doma jste přece se mnou, tady v Bukovince, chce se Ditě zakřičet. Na Merhautové se tomu říká u táty. A musí se tomu tak říkat dál, i když už tam bude bydlet nová paní Klečková. Domov může být vždycky jen jeden, přesvědčuje se Dita v duchu, ale ani tak nedokáže zabránit, aby ji nezachvátila panika.

Co když na cestě k sobě samé ztratila svoje děti?!

„Domek už je opravený… František mi pomohl vyklidit a vymalovat dědečkův pokoj. Vezmu si ho já a tobě nechám ten svůj, je přece jen o facku větší než ten kamrlíček, co máš teď…“

Jako by ji neposlouchala, sekne Adéla drápkem: „Aha… takže on už je to František…“

Dita poznámku přejde a snaživě si dál kupuje svoji dceru zpět: „Můj bývalý pokoj je už taky vymalovaný… přesně tak, jak jsi mi ukazovala ten dívčí pokojík v časopise… jablková zeleň…“

„Už se mi nelíbí… teď mám ráda oranžovou.“

„To je báječný! Koupila jsem ti nádherný oranžový koberec, k tomu závěsy a záplavu malých polštářků…“

„Neříkalas náhodou, že nemáme peníze?“ pochybovačně protáhne Adéla.

„Prodala jsem auto,“ vysvětluje trpělivě Dita a pak si vzpomíná, jak dcera ohrnovala nos nad starými auty a rychle dodává: „Ale neboj se, můžu s ním dál jezdit…“

„To je nějaký divný, ne?“

„Vysvětlím ti to až doma… moc se na vás těším…“

„Tak to se budeš asi těšit ještě víc, protože my jsme teď na Vysočině u Mášiné kamarádky a vrátíme se do Brna až v neděli…“

„Dobře… zase zavolám,“ vzlykne Dita a zavěsí.

Seznamte se

Konečně se mi podařilo vyrvat Heřmana ze spárů Adélky, Jáchyma, Rostislava, Venduly a jejích dětí. Už jsem měla strach, že se mi to snad ani nepodaří.

Všichni neustále kladli další a další otázky, Heřman zářil jak vánoční prskavka, předváděl se, pro velký úspěch předváděl i své fotografie a všechno se pořád dokola točilo jen a jen kolem sobích mláďat.

Kolem našeho mláděte se měl točit hovor, durdím se v duchu a táhnu Heřmana do ložnice. Snad tisíckrát jsem si představila, jak si lehneme do postele, já vezmu jeho dlaň, položím si ji na břicho a řeknu: Seznamte se.

„Ještě se skočím osprchovat,“ šeptá Heřman na chodbě.

„Miluju tě i špinavýho…“

„Takhle špinavýho by mě nemohla mít ráda ani vlastní matka,“ potěšeně se směje mé nedočkavosti. „Nemyl jsem se ani nepamatuju. Doma jsem se nechtěl zdržovat, spěchal jsem hned za tebou. No, spěchal…“ zarazí se a neodpustí si narážku na moje auto, „on ten tvůj Dědek víc jak šedesát snad ani nejede…“

Zívnu:, Jsem příšerně ospalá, počkám tě v posteli…“

„Však já tě proberu!“ slibuje a mizí v koupelně.

To sotva, říkám si. Je totiž šestnáct minut po půlnoci a já teď denně chodím spát nejpozději v deset a nikdy si nejsem tak docela jistá, zda by lékaři stav, do kterého upadám, ještě nazývali spánkem anebo už komatem.

Žebříček priorit

Neprohrál ji. Vlastně se o to ani nepokusil. Jen němě zíral na spící krásu a nechápal, proč si takhle nádherná mladá holka vybrala právě jeho.

Byl to zvláštní pocit. Heřman o sobě ještě nikdy v životě nepochyboval. Ale v poslední době si vůbec nebyl jistý, jestli je pro tuhle křehounkou silačku dost dobrý.

Neviděli se dvacet šest dnů a posledních deset už bylo k nepřečkání. Táhlo ho to domů. Bál se, že když jí zmizel z očí, mohl by i ze srdce. Říká se to. A chlapů, kteří jsou pro ni vhodnější než on, je jako much.

Byla to přínosná cesta. Uvědomil si, co je pro něho důležité. Nejdůležitější.

Uvědomil si, že o Mášu nesmí přijít. Nepřežil by to.

Vyvolený

„Myslela jsem, že když táta umřel, bylo to znamení, že mám myslet taky na sebe,“ posmrkuje Dita., Ale byl to alibismus. Každé dítě, které se ženské narodí, ji musí automaticky navždy posunout o příčku níž v důležitosti. Jinak to není máma…“

„Blázínku,“ utěšuje ji František. „Jsi ta nejlepší máma, co znám. Kdyby dávali nobelovku za mateřství, byla bys horkou kandidátkou. Neudělala jsi nic špatného…“

„Vykašlala jsem se na ně, když jim zemřel děda!“

„Tobě zemřel táta… měla jsi snad právo vyrovnat se s tím po svém. A říkala jsi přece, že ho moc rádi neměli…“

„Protože se k nim nechoval hezky… a teď ze stejného důvodu nebudou mít rádi ani mě,“ popotahuje Dita. „Když si tu Mášu oblíbil Jáchym, bylo mi to líto, ale chápala jsem to. Mladá hezká holka to s ním prostě dokázala skoulet. Ale jak to mohla skoulet s Adélou? Ta jí dřív nemohla přijít na jméno!“

„Pořád ho máš ráda?“ najednou chápe podstatu problému František.

„Myslím, že už ne… Tedy byla jsem na dobré cestě se vyléčit… tys mě vyléčil…“

„Kdepak, já jsem jen ubohej flastříček, co tu ránu přikryl. Ale ona tam pořád ještě je…“

Dita se usměje: „Já jsem tady doktorka. Ta rána je už mnohem menší, věř mi… Jen prostě nesnesu, aby mi ta jeho holka všechno brala!“

František nechápavě zakroutí hlavou: „Ale ona ti nic nebere, ale naopak přece dává!“

„A co tak asi?“

„Pozornost a možná dokonce i lásku tvým dětem… Zdá se ti to málo?“

Není nad romantiku

„Není ti něco?“ třepe mi s ramenem Heřman. „Už spíš skoro dvanáct hodin…“

Zvedám se a souběžně se zvedá i můj žaludek. Vyběhnu z pokoje. Sprint na záchod provozuji denně místo ranní rozcvičky.

„Slyšíš? Co je ti?“ dohání mě Heřman. Na to, že se prohlašuje za starce, má setsakramentsky dobrou fyzičku. „Jsi nemocná?“

Neodpovídám. Zvracím.

Drží mi vlasy a podpírá mě. Nejraději bych ho nakopla, jak se stydím, ale v kleče to neumím. Výmluvně ho odstrkuji.

„Proč mě posíláš pryč? Přece tě tady nenechám, když je ti tak zle… Něco špatnýho jsi snědla?“

Pálit na dávícího se člověka otázku za otázkou mi přijde podobně zvrácené, jako když vás dotazy zasypává zubař při vrtání zubu.

„Nemám zavolat doktora?“ nedá si pokoj.

Už je mi líp, otírám si uslzené oči, popadám dech.

„Jsi hrozně bledá,“ konstatuje Heřman a znovu otevírá pusu, aby mi položil nějakou další oduševnělou otázku

„Jsem těhotná!“ zařvu.

Není nad romantiku.

Stojí proti mně, zírá a mlčí.

„Teď bys měl mluvit!“

Heřman se nadále tváří poněkud připitoměle a pak vykoktá: „Já vůbec nevím, co na to říct…“

Představy a realita

Takhle je to v mém životě vždycky. Něco si vysním, naplánuju do posledního detailu a pak přijde diametrálně odlišná skutečnost. Jako když se napijete z láhve Coca-Coly, očekáváte Coca-Colu, a on tam nějakej idiot předtím z legrace nalil magi.

„Třeba řekni, jestli tě to těší… abychom si pro začátek ujasnili situaci…“ povídám zkoprnělému Heřmanovi a už si nejsem jistá, že bude nad novinkou třeštit štěstím.

„Jak dlouho?“ napíná mě.

„Asi šest sedm týdnů…“

Zachmuří se: „Nafackoval bych si…“

„Upozorňuju tě, že na interrupci v žádným případě nejdu!“

„To ani neříkej… to bych nafackoval tobě!“

A pak mě konečně objímá. Tak, že to předčí všechny moje představy.

„Nafackoval bych si, že jsem tě tady nechal samotnou a ještě ke všemu ti hodil na krk svoje děti… Ale proč jsi mi nic neřekla? Neodjel bych…“

„Právě proto,“ povídám pyšně. „Nechtěla jsem tě vydírat…“

„Zahanbuješ mě…“

„…pravil člověk, který mě deset minut pozoroval, jak zvracím!“

A co holky?

„Hulíš?“ ptá se Jáchyma Tibor a Jáchym jen zavrtí hlavou. Zkusil to jednou, aby nevypadal blbě před spolužákama, pak se div nepoblil, takže blbě nejen vypadal, ale blbě se i cítil. Aspoň si ověřil, že nemusí dělat všechno, co dělají ostatní.

„A ty kouříš?“ ptá se na oplátku Tibora. Ve skutečnosti ho ani nezajímá, co odpoví. Jen mu prostě přišlo slušné otázku oplatit.

„Máma by mě přerazila!“

„Hmm,“ neví, co na to říct, Jáchym. Vlastně mu celej ten rozhovor připadá nějakej ujetej.

„A co holky?“ ptá se dál Tibor.

„Nic…“

„Hmm… nápodobně… Já byl pořád udělanej do Máši…“

„Cože? Ty taky?“ uklouzne Jáchymovi.

„Nemusíš mi nic vysvětlovat… všiml jsem si,“ hraje si Tibor na světáka. Ale i přesto je Jáchymovi náhle bližší.

„Výstavní kus prostě normálního mužskýho nemůže nechat chladným…“ rozumuje Tibor dál. „Jednou mě vezla ke škole. Kluci čuměli, div jim nevypadly voči. Takovou senzační roštěnku nevidíš každej den…“

„Obávám se, že ji teď uvidím každej den… za čtrnáct dní si vezme mýho otce…“

„Na to se vyser, kámo. Je suprová, to je fakt… Ale je stará… Ještě tak tři roky a bude mimo mísu… „

Jáchym nesouhlasí. Podle něho Máša nikdy nebude stará.

„Ale proč ti to vykládám… mám dnes sraz s dvouma holkama, jsou to pražandy, taky na prázdninách… Mám tě prej vzít s sebou.“

Jáchymovi se moc nechce.

„Ta jedna je Máše trochu podobná,“ láká ho Tibor.

Jáchym nakonec svolí. I rande s orangutanem by mu přišlo lepší, než celej večer čumět na tokajícího fotříka. A třeba jí bude fakt aspoň podobná…

Bez šancí

„A čemu náš rozchod pomůže?“ ptá se nechápavě František. „Já se přece k tobě nechci nastěhovat… chci se s tebou jen dál vídat. Třeba i tajně, když si to budeš přát. To přece nemůže ublížit žádným dětem, ani těm tvým…“

„Ale časem by na to přišly… Tady se hned všechno roznese…“

„A styděly by se, že si jejich máma začala s instalatérem,“ napovídá jí František.

Dita mlčky přikývne. „Pochop mě… Adéla se už do telefonu ušklíbala, když jsem tě titulovala jen křestním jménem. Vždyť je to jak z těch pitomých vtipů o nadržených paničkách a opravářích televizorů…“

„Což pořád ještě zní mnohem líp než opravář hajzlů, viď?“ odsekne František.

Poprvé ho Dita vidí rozčileného. Hází do brašny svoje věci a už jí nevěnuje ani pohled.

„Odpusť mi to…“ snaží se ho odprosit.

František mlčí a rytmicky pohybuje čelistí, jako by skřípal zuby v němém filmu.

„Pro mě je to taky těžké…“

„Sama si to děláš těžké,“ namítne. „Pořád se z nějakých scestných důvodů obětováváš a nikomu tím štěstí nepřinášíš. Ani sama sobě…“

„Když já to jinak neumím,“ přiznává Dita.

„Nedala jsi nám dvěma vůbec žádnou šanci. Raději to ukončíš dřív, abys nebyla zklamaná, kdyby to náhodou nevyšlo. Ať už kvůli tvým dětem nebo kvůli čemukoliv jinému…“

„A co mám teda udělat? Nechci být jako Heřman. Nechci děti postavit před hotovou věc, už si užily dost změn a trápení. Přála bych si pro ně hezčí dětství…“

„Hezké dětství nebudou mít s utrápenou mámou.“

„Já byla utrápená odjakživa…“

„Minulý týden ne,“ poopraví ji.

Dita se zamyslí: „Můžeš chodit dál na večeře… mám tvoje auto.“

A František si žertovně promne dlaně: „Tak to bychom měli. Jsem zpátky u stolu, už zbývá jen vecpat se i do lože…“

Snadno a rychle

Odjíždíme. Přesněji řečeno, chystáme se odjet zpět do Brna Heřmanovým autem, Dědka doveze Vendula. Mají prý tolik krámů, že se jim dvě auta budou hodit.

Objímáme se, slzíme, nasedáme, máváme… Jáchym odbíhá s vysvětlením, že je hned zpátky.

„To snad není možný,“ rozčiluje se po dvaceti minutách nečinného zevlování Heřman a tiskne dlouze klakson. „Ten kluk nikdy není tam, kde má být…“

„Po kom to asi má?“ uštěpačně prohodí Adélka a já žasnu. Ani jsem nezaregistrovala, kdy Heřmana vyšoupla z Olympu.

„Jdu se po něm podívat,“ zavrčí Heřman. „Připadám si jak pitomec. Ujedu šest metrů a pak tvrdnu v autě za bránou…“

„Nechoď za ním,“ zastaví ho Adéla a nervózně se zavrtí na sedadle. Brácha se šel rozloučit s nějakou holkou…“

Oddechnu si. A ta úleva má lehounce štiplavou příchuť zklamání.

Zapomněl až moc snadno a rychle… Ale díky bohu za to!

Holčičí sny

Složila jsem svoje bílé dlouhé šaty do krabice, přibalila holčičí sny o romantické svatbě a přibouchla vše víkem.

„Není ti to přece jen líto?“ přistihl mě Heřman. A dal mi jasně najevo, že budu-li si to přát, je schopný zrušenou svatební hostinu zase narychlo obstarat.

Snesl by pro mě modré z nebe, jen mého otce na radnici dosmýkat nedokáže. Mám snad hledat náhradníka? Pane, vy se mi jevíte tak sympaticky, i oblek máte docela obstojný, nemohl byste mě dovést k oltáři?

„Kdepak líto,“ zahrála jsem tvrďačku. „Vždycky jsem považovala za nejrozumnější odbýt svatbu jen se svědky… komorně…“

„Dobře, tak už vím, co ti připadalo nejrozumnější, a teď mi řekni, co ti připadalo nejhezčí…“ nedal se nachytat.

„Klasická svatba,“ přiznala jsem, „jenže kdysi jsem taky například tvrdila, že nejhezčí kytky jsou kopretiny, a až když jsem do nich zabořila nos, zjistila jsem, že jsou cítit jak týden nevylitej nočník… a od té doby dávám přednost růžím…“

„Dostaneš ty nejvoňavější růže… to ti přísahám,“ řekl Heřman obřadně.

K nevíře

„Tak už mi přece prozraď, kam jedeme,“ škemrám a Heřman mě zlehýnka plácne po ruce.

„Nešvindluj!“

„Mě ten šátek dusí…“ kňourám.

Heřman se zasměje: „Máš ho přes oči, ne přes nos… nemůže tě dusit.“

„Ale škrtit mě může, ne?“

„Jedině kdyby byl kolem krku…“

„Ach jo…“

„Za deset minut jsme na místě,“ slibuje a mně se zdá, že to trvá ještě minimálně půl hodiny. Konečně vystupujeme z auta, Heřman mi pomáhá a vede mě po hrbolaté cestě. Kolem je klid, ale cítím jakési napětí. Sundání šátku provází hromadný výbuch smíchu.

Omráčeně stojím před Rosťovou chalupou, nad hlavou mi visí lampióny, podlouhlé stoly jsou přikryty bílými prostěradly, všichni jsou ve svátečním, a dokonce i Zola má místo obojku vanilkově žlutý šátek s drobnými bílými kvítky.

Nemůžu tomu uvěřit. Přijela i moje šéfová, dvě kolegyně a Heřmanův přítel Jaroslav, kterého znám jen z fotografií, protože žije v Mnichově.

„Vezmeme se tady a už dnes, když budeš souhlasit,“ povídá Heřman a do rukou mi strká krabici s mojí svatební róbou. „Na převlečení máš asi dvacet minut, než dorazí oddávající… Co ty na to?“

„To nestihnu,“ kviknu šťastně.

Zákony přírody

Nechápu, jak to všechno dokázal tak rychle domluvit, zařídit, zorganizovat, ale už teď k němu vzhlížím podobně, jako jsem celý život vzhlížela ke svému otci. Asi to máme v genech, to vzhlížení. A můžeme se tomu bránit vykřikováním feministických hesel až do ochraptění, stejně nám to není nic platné. Zákony přírody jsou mocnější.

Jsem tak dojatá, že mám nutkavou potřebu udělat něco milého. Přitočím se k Adélce a šeptnu jí do ucha: „Moc ti to sluší.“

Zazubí se: „Chtěla jsem jít ve smutečním, ale táta to ze mě serval.“

Vyprsknu smíchy. A pak mě napadá, že Heřmánek klidně může být i holka. Člověk se s nimi nikdy nenudí.

Co třeba Kamilka?