Simona Monyová

Poslední extáze

IRMA

Toho dne si vzala již třetí prášek, ale bolest hlavy neustupovala. Seděla ve své prosklené kancelářičce jako v kukani a pozorovala práci švadlen na dílně. Neměla jsem tu Barákovou přijímat, napadlo ji, když se zaměřila na statnou, nemotornou padesátnici. A to jsem se zařekla, že ve své firmě nechci nikoho staršího, než jsem já sama. Pche! Stačí, aby zazvonila sousedka, udělala dva tři zkroušené obličeje, postěžovala si, jak těžko se v jejím věku shání zaměstnání, a kde jsou moje zásady? Však víte kde…

Irma se protáhla a krouživými pohyby hlavy se pokusila uvolnit ztuhlou krční páteř. Bodavá bolest ve spáncích se pomalu stávala nesnesitelnou. Někdo zaklepal na dveře kanceláře.

Rychle se sklonila nad papír a předstírala práci na návrhu společenských šatů, který měl být dokončen už minulý týden.

„Aáá, to jsi ty,“ usmála se na Zlatku, svoji nejlepší přítelkyni.

„Zastavila jsem se, abych tě vytáhla někam na oběd,“ řekla Zlata, „ale když tě tak vidím, myslím, že to necháme na jindy. Máš takovou zdravě zelenou barvu, potřebuješ do postele.“

„Potřebuju. V tom máš pravdu. Ale s kým?“

Zlata se zachichotala a posadila se do koženého křesla. Zlatavě hnědý kostým jí skvěle padnul a dokonale ladil jak s bohatou hřívou měděných vlasů, tak i s jejím jménem. Přehodila si nohu přes nohu a zapálila si cigaretu: „Znám jednoho nezadaného mladého muže, na kterého jsi udělala pozitivní dojem.“

„To jen proto, že neviděl, jak vypadám po ránu,“ odvětila sarkasticky Irma.

„Kdopak ti dneska sebral medvídka?“ napodobila Zlatka její tón.

„Nevím. Jsem nějak odšťavněná. Přehlídka bude za dva měsíce a já ještě nemám kompletní ani návrhy, Albert spí už třetí týden v obýváku a tu bábu Barákovou sem snad nastrčil někdo od konkurence, aby sabotovala práci celé firmy. Jen se podívej, už čtyřikrát prošla tam a zpátky s levým rukávem… To mu ukazuje dílnu, místo aby ho přišila, nebo co?“

„Která to je? Ta tlustá?“ zajímala se Zlata.

„Jo. Přivádí mě k šílenství. Na ruce nosí jehelníček plný špendlíků jako náramek a zapichuje je, kam ji napadne. A navíc je tak stará, že ví všechno pochopitelně nejlíp…“

„Zapomnělas? Je to tvoje firma. Tak proč ji nepropustíš?“

„Protože jsem kráva.“

„To je ovšem pádný důvod.“

Irma si odhrnula vlasy z čela a unaveně zamžikala: „Baráková bydlí vedle nás…“

„No a? Čeho se bojíš? Že ti otráví kočku?“

„Nemáme kočku!“

Zlata se usmála: „Tak vidíš, klidně ji vyhoď, bábu jednu nakynutou…“

Irma vděčně pohlédla na svoji kamarádku z mládí. Zlata vždycky věděla, co říct, aby potěšila, povzbudila, rozveselila… Bylo bláhové něco podobného očekávat od manžela, ale Irma se této chyby dopustila. A byla zklamaná.

Myšlenky na Alberta ji rozladily. Rychle převedla řeč jinam: „Jak dopadly Šárčiny narozeniny? Pokoušela jsem se ze Sebastiána něco vytáhnout, ale je po svém otci. Mluví pouze v ohrožení života.“

Sebastián se narodil Irmě v sedmnácti letech, ve třetím ročníku na střední škole. Nikdy to svému muži neodpustila. Zatímco on v klidu studoval, Irma kojila, prala pleny a vařila kašičky jejich synkovi.

Zlata udiveně povytáhla obočí a roztržitě típla nedopalek cigarety do masivního popelníku. „Sebastián u nás nebyl.“

To by mě zajímalo, co udělal, pacholek, s tou kyticí, co jsem mu pro Šárku koupila!

„Čím je starší, tím méně mu rozumím. Se Šárkou si přece spolu hráli od dětství, ale když jí má přijít popřát k sedmnáctinám, někam se zašije. Je mu devatenáct a pochybuju, že má nějakou holku. Po mně teda není,“ zklamaně ze sebe vychrlila Irma.

„Nevěš hlavu. Já mám zase opačný problém.Víš, co si milá Šárinka přála k těm narozeninám?“

„Nemám tušení…“

„Antikoncepční pilulky! Musela jsem ji vzít ke svému gynekologovi, jinak by se mi mohlo stát, že budu v sedmatřiceti babičkou.“

„To Sebastián si po večerech čte poezii a co víc! On ji v poslední době i píše!“ zaúpěla Irma. Stále se nemohla smířit s tím, že její jediný syn je útlý chlapec s dívčími rysy, něžnýma očima a plachou povahou.

,,Pořád lepší, než kdyby kradl auta na součástky, ne?“

Irma souhlasně kývla: „Máš pravdu. Rodičovství je totiž ta nejtěžší profese, co znám. Léta je pipláš, snažíš se, rozmazluješ, strachuješ se a výsledek? Největší radost jim uděláš, když odjedeš na tři týdny někam, kde není telefon…“

„Ty máš dneska chandru přímo ukázkovou,“ suše konstatovala Zlatka.

„Tak že bychom ji zašly večer někam ukázat?“ pitvořila se Irma. Ale byla to hraná nenucenost. Ve skutečnosti se na ni nepříjemnosti jen valily. Syn se jí vyhýbal, manžel se téměř nepřetržitě ztrapňoval, navzdory surové dietě přibrala tři kila a pro zimní kolekci vytvořila zatím sotva polovinu modelů.

„Mám zavolat Luďkovi? Stejně se na tebe pořád vyptává.“

„Raději ne. Minule mě málem unudil do bezvědomí fundovanou přednáškou o nápoji zvaném julep.“

„Co je to julep?“ otázala se Zlatka překvapeně. V nápojích, zejména alkoholických, se přece vyznala, nechápala, že by jí mohlo uniknout něco s tak odpudivým názvem.

„Cosi jako okořeněná vodka s mátou peprnou. Upřímně, víc mi chutná sirup proti kašli.“

„Dobře, přesvědčilas mě. Navrhuji dámskou jízdu…“

„Fajn. Hodíš mě teď domů? Mám auto v servisu a zatím nejsem tak bohatá, abych mohla jezdit dvakrát denně taxíkem.“

„Neříkalas, že máš moc práce?“ podivila se Zlatka.

„Mám tolik práce, že v tom nějaké čtyři hodinky nehrají roli,“ odvětila Irma ledabyle a shrnula papíry ze stolu do šuplíku. „Od rána mám pocit, že se mi rozskočí hlava, stejně jsem tady dnes byla za statistu.“ Když odcházely přes dílnu, zahlédla Irma koutkem oka paní Barákovou. Zalévala květiny na parapetu a broukala si při tom Švadlenka Madlenka zpívá…

ALBERT

Poslední kousek, kterým se chtěl zavděčit svojí atraktivní ženě Irmě, byl, že opustil klidné místo projektanta plynových kotlů a nastoupil do životní pojišťovny Jistota, jako pojišťovací agent. Slibovaný výdělek měl být několikanásobně vyšší a Albert tajně doufal, že bude vyšší dokonce i než úctyhodné příjmy Irminy. Teď seděl na poradě obchodní skupiny, krčil se vzadu a pot se z něj jen řinul. Na žebříčku agentury zaujímal Albert předposlední místo v počtu a výši uzavřených pojistek, a to jen díky dívce, která nastoupila před třemi týdny. Jinak by byl zcela jistě poslední. Bylo by naivní předpokládat, že si toho vedoucí skupiny ing. Vladěna Hrubá nepovšimne.

„Alberte? Jsi snad nemocen? Opustila tě žena? Nelíbí se ti mezi námi?“ tázala se teatrálně sotva třicetiletá Vladěna a prsa se jí svůdně drala ven z hlubokého výstřihu.

Albert jen vyčerpaně zavrtěl hlavou.

„Tak jak mi vysvětlíš, že tvoje produkce za minulý měsíc odpovídá zhruba týdenní produkci středně úspěšného pojišťovacího poradce?“

Albert pochopitelně viděl pouze jediné vysvětlení a to se zde, na pracovní poradě, publikovat nedalo. Jsem prostě neschopný.

Vladěna ho ještě hodnou chvíli zesměšňovala před dvanáctičlennou skupinkou kolegů. Zřejmě mu tímto brutálním způsobem oplácela, že před třemi měsíci na výjezdním semináři nepodlehl jejím vnadům. V opilosti ho tehdy nazvala impotentním chudákem a druhý den simulovala dočasnou ztrátu paměti v důsledku nadměrného požití alkoholu. Albert však věděl, že si vše pamatovala do posledního detailu. A teď za odmítnutí krutě pykal.

„Máme zde zvýhodněnou nabídku mobilních telefonů. Pokud naše agentura odebere dvacet kusů, bude nám poskytnuta sleva ve výši třiceti procent. Žádám ty, kteří doposud nevlastní mobil, aby se přihlásili,“ pokračovala Vladěna Hrubá v poradě.

Albert otráveně zvedl ruku. Společně s ním vzpažila ještě i nová kolegyně Renáta. A to bylo všechno, ostatní samozřejmě mobilní telefony dávno měli.

Vladěna se sladce usmála: „Na vás, Renátko, prozatím pochopitelně nechci naléhat, jste tu teprve krátce…“ Zbýval tedy Albert. Bohužel si telefon nemohl dovolit. Měl potíže i s placením leasingu notebooku a felicie. Minulý měsíc si musel potupně zapůjčit od své ženy tři tisíce korun, aby měl vůbec na benzin a na kávu pro potenciální klienty.

„Alberte, nebylo by zakoupení mobilního telefonu vhodnou motivací, aby ses více snažil?“ protivně naléhala Vladěna.

Nebylo! Snažím se pětkrát tolik co kolegové a vydělávám pětkrát méně. Jsem prostě břídil!

„Dobře, koupím si ho… ale dnes u sebe bohužel nemám…“ ponižoval se.

Vladěně se výsměšně zablýsklo v očích: „Není potřeba, platit se budou až koncem měsíce.“

SEBASTIÁN

Nešel dnes na přednášky. Bylo to zvláštní, někdy ho studium literatury na filozofické fakultě přímo pohltilo, jindy v něm vzbuzovalo absolutní nezájem. Sebastián nenáviděl ty své náhlé změny nálad, euforické stavy měnící se neuvěřitelnou rychlostí v hlubokou depresi. Často uvažoval o tom, že by měl navštívit psychiatra, mnohem častěji však pomýšlel na sebevraždu. Svoji vlastní smrt si představoval jako jedinou možnost úniku z odpudivého životního pachtění. Za tři vteřiny štěstí tři dny utrpení. Nemožné počty!

Bylo krátce před polednem, ještě stále ležel v posteli. Pokusil se onanovat, ale byl natolik roztěkaný, že nedospěl k vrcholu. Jeho groteskně malý penis na důkladnou masáž skoro nereagoval. V těchto případech Sebastiánovi vždy spolehlivě pomohla vlhká, nahřátá žínka, ale nyní se mu nechtělo vstávat. Převalil se na bok. Cítil se unavený a rozlámaný. Takhle asi vypadá stáří…

Znovu se propadal do dřímoty. Víčka se mu chvěla těžkou apatií. Představoval si tu slast, kdyby zkonzumoval všechen bílý prášek najednou. Nečekalo by ho nic jiného než spánek. Už žádné kradmé pohledy na chlapeckých záchodcích, žádné další odhánění dívek, které nepochopily…

Stačilo by spolknout několik dávek drogy a přišla by úleva. Trvalá, osvobozující, věčná úleva. Vstal z postele. Bolelo ho celé tělo, každý krok ho stál nemalé úsilí.

Přišoural se k zásuvce svého psacího stolu, rozšrouboval skleněné těžítko a vytáhl malý balíček. Stál ho pět tisíc korun. Droga jménem Extáze. Jasně cítil, že nastal ten správný čas. Zběžně se rozhlédl, pootvíral několik zásuvek, ale nemohl najít žádný kus čistého papíru. Bylo by neslušné nenapsat ani řádek, napadlo ho a naškrábal do stolního kalendáře k dnešnímu dni pouhá tři slova: Omlouvám se. Sebastián.

Předpokládal, že nikomu chybět nebude. Dávno si v této rodině začal připadat důležitý jako apendix v lidském organismu. Pozoroval, že se mu vrací dobrá nálada. Téměř současně s konzumací bílého prášku se dostavil i závratný pocit hrdinství.

Poslední extáze, kterou si ve svém životě dopřeji…

IRMA

Málokdy seděla v autě na místě spolujezdce. Když někam jeli s Albertem, řídila raději sama. Nesnášela jeho způsob jízdy. Albert měl značné sklony ke zkratkovitým reakcím a iracionálnímu vyhodnocování situace. Někdy se ploužil za smrdutým náklaďákem po rovné, přehledné silnici sotva čtyřicítkou, aniž by ho předjel, jindy zase vjel do rušné křižovatky souběžně s bliknutím červeného světla a nechápal, proč řidiči zběsile troubí. Vedle Zlatky se cítila bezpečně i na obávaném sedadle smrti.

„Zastav mi tady, ten kousek dojdu,“ řekla, když se blížily k ústí ulice, kde bydlela.

Zlatka se usmála a klidně vjela do míst označených zákazem vjezdu: „Nepotáhneš se přes celou ulici, když je ti blbě… to musí pochopit i zelenej mozek.“

„Idealistko!“ pobaveně odfrkla Irma.

Zlatka bravurně otočila vůz a zajela před dům. „V sedm se pro tebe zastavím, tak se hleď vykurýrovat.“

„Neboj. Už jen myšlenka na to, že večer uniknu televiznímu dýchánku, má výrazně léčebné účinky.“ Vystoupila z auta. Ovanul ji horký vzduch nezvykle teplého jarního dne. V autě s klimatizací bylo podstatně příjemněji. Zamávala Zlatce a vešla do budovy.

Bydleli ve čtvrtém patře starého domu bez výtahu v centru města. Irma si nedovedla představit, že by někdy tento dům mohla opustit. Po sametové revoluci pochopitelně trnula hrůzou, že by budova mohla být navrácena původnímu majiteli. Naštěstí k tomu nedošlo a Irma si plánovala, že v bytě s vysokými stropy a dvoukřídlovými dveřmi stráví zbytek života.

Albert naopak snil o domku na venkově, kde by se mohl rýpat v záhonech a řešit problémy typu: Bude výhodnější nasázet mrkev nebo karotku?

Irma vylovila z kabelky svazek klíčů. Zasunula ten správný do zámku na první pokus (Albert navzdory barevnému označení svých klíčů často hledá vhodný i několik minut). Zjistila, že není zamčeno.

Že by byl někdo doma v jednu hodinu po poledni, to se jí zdálo nepravděpodobné, ale přesto nahlédla do všech místností. Sebastián spal ve svém pokoji. Tiše zavřela dveře. Nerada rušila něčí spánek.

V kuchyni si natočila sklenici studené vody a vhodila do ní tabletku šumivého vitamínu. Napadlo ji, že by mohla nápoj donést taky synovi. Předpokládala, že i jemu není dobře. Proč jinak by, proboha, ležel devatenáctiletý kluk během dne v posteli ?

Sklonila se nad ním. Vypadal jako dítě. Dokonce se ještě nezačal ani holit. „Sebastiáne,“ zašeptala a položila sklenici na stolek vedle pohovky. Spal tvrdě, ani se nepohnul. Natáhla ruku, aby ho pohladila. Budívala ho takto v dětství do školy. Vždycky se nechal hladit o něco déle a nešikovně předstíral spánek.

Dnes nic nepředstíral…

ALBERT

Nemohl tomu uvěřit. Doufal, že všechno je jen kruté nedorozumění… omyl, který se každým okamžikem musí vysvětlit. Podíval se na Irmu. Zdála se mu cizí. Rázovala krátkými kroky po nemocniční chodbě. Její deseticentimetrové jehlové podpatky rytmicky ťukaly o lesklou dlažbu. Kdyby měl jen o maličko víc síly, zařval by na svoji ženu, ať už se konečně zhroutí na židli pod záchvatem pláče jako správná matka. Jako moje máma, která každou odřeninu, krvavý šrám nebo natlučené koleno skrápěla starostlivými slzami…

Albert měl oči vlhké a ruce roztřesené hrůzou. A ona? Kouřila jednu cigaretu za druhou, obličej měla potažený studeným, neproniknutelným výrazem a v očích ani krůpěj.

Na chodbě před jednotkou intenzivní péče byl klid. Jen sporadicky vyšla z některých dveří sestřička, aby vzápětí stejně tiše vklouzla do dveří jiných. Tikot Irminých lodiček doháněl Alberta k šílenství. Každá další rána byla jako úder kladiva na hlavičku hřebíku vklíněného v jeho lebce.

Z lítacích dveří z mléčného skla vyplul drobný muž v lékařském plášti. Neslyšně se blížil k Albertovi.,,Pan Šrámek?“ otázal se rezervovaně. Irma típla cigaretu do černého popelníku na vysoké noze a přiklapala k nim. Albertovi připadal její klid až nestoudný.

„Pane doktore?“ opáčila zvonivým, pevným hlasem.

„A…ano?“ Albertův hlas se naopak chvěl už při vydání první slabiky. Lékař, který se původně obracel k němu, teď stál čelem k Irmě a upjatě pravil: „Reviviscence se zdařila.“ Po této, Albertovi nesrozumitelné informaci, znovu zmizel v bílých lítačkách.

Teď se posadila i Irma a tvář skryla v dlaních.

„Cože se podařilo?“ zeptal se Albert vyděšeně.

„Oživení, ty tupče,“ řekla. Tón hlasu však neodpovídal hanlivému oslovení. Slovo tupče vyřkla nezvykle mile, takřka mazlivě. A usmívala se. Nejen ústy, ale i očima.

IRMA

Hned po návratu z nemocnice zavolala Zlatce, aby ji v krátkosti informovala o synově nezdařilém pokusu o sebevraždu a odvolala večerní schůzku.

„Proč… už víš proč?“ šokovaně vydechla Zlatka. Sebastiána znala od narození a měla ho ráda jako vlastního syna. Ne, to není zcela přesné. Spíše vždy tajně snila o tom, že by jednou v budoucnu mohl být jejím zetěm.

„Od okamžiku, kdy mi došlo, že se chtěl zabít, si kladu tu stejnou otázku. Chvílemi se mi zdá, že k tomu neměl žádný důvod, a vzápětí mě napadají desítky důvodů… Nevím, ničemu už nerozumím,“ otupěle vysvětlovala Irma.

„Nemám přijet?“

„Ne, Alberta to dost vzalo. Musím být s ním… co kdyby ho napadla nějaká hloupost? Dvě sebevraždy už by byly i na mě dost,“ pokusila se zažertovat.

„Jak myslíš,“ souhlasila přítelkyně, „ale kdyby bylo nejhůř, tak ne abys volala Linku důvěry! Na to máš mě.“

„Díky,“ šeptla Irma a zavěsila.

Pohlédla na Alberta, ještě stále strnule seděl v křesle. Zaujímal tutéž pozici jako bezprostředně po návratu z nemocnice. Zřejmě se za celou půlhodinu ani nepohnul. Kravata mu splihle visela pod rozepnutým límečkem bílé košile, pravou polobotku držel v ruce, levou měl obutou. Celý výjev připomínal pasáž z pohádky O Šípkové Růžence, ve které zkamenělo celé království. Bylo jí Alberta líto a zároveň ji neuvěřitelně odpuzoval.

Přistoupila k němu a prohrábla jeho řídnoucí vlasy. Obrátil k ní odevzdaný pohled. Nevýrazně modré oči žadonily o slova útěchy.

Sakra, kdo z nás dvou je vlastně chlap? už ji zase iritoval, ale nedala na sobě nic znát. Usmála se soucitně a mile, přesně jak to od ní Albert očekával. V mládí hrávala ochotnické divadlo, ve svém repertoáru měla škálu různých odstínů úsměvu a dovedla s nimi dobře zacházet.

„Netrap se,“ oblažila ho zdařilým pokusem o empatii, „není to naše vina. Sebastián má všechno, co si jen může přát.“

„To asi sotva,“ vyjel na ni skoro nepřátelsky.

„Co tím myslíš?“

„Kdyby měl všechno, jak se mi snažíš namluvit,“ sípal přiškrceným hlasem, „pochybuju, že by se chtěl zabít. Někde jsme udělali chybu…“

„A co když chybu udělal náš syn?“ popuzovalo Irmu, že ji chce zatáhnout do procesu sebeobviňování. „Nebo ho zklamal někdo, koho ani neznáme. Takovou možnost vůbec nepřipouštíš, že?!“

„Říkej si co, chceš,“ unaveně vydechl, „ale já vím, že na tom neseme vinu především my dva.“

Vjel do ní vztek, hraničící až s nenávistí. Vyběhla z pokoje. Kdyby okamžitě neodešla, zase by se neudržela a vychrlila na něho proud nadávek. Intuitivně předpokládala, že by dnes nebyl schopen ani té obvyklé chabé obrany. Chtěla bojovat jen s rovnocenným soupeřem.

V kuchyni provedla důkladnou revizi potravinových zásob a shledala, že může uvařit dobrou večeři. Váhala mezi kuřetem po mexicku, s tymiánem, rozinkami a olivami a japonským suki-jaki. Rozhodla se pro kuře, jehož příprava byla sice náročnější, ale Albert mu dával přednost před hovězím masem, byť by to byla pravá svíčková.

Před několika minutami by byla schopná svého muže lynčovat, nyní mu vařila oblíbené jídlo! Sama tomu nerozuměla. Někdy si říkala, že Alberta doopravdy milovala jen zkraje manželství, když ještě studoval na vysoké škole. Chodil v džínách a džínové bundě, když bylo chladno tak ve vaťáku, vlasy se mu kroutily až na ramena a po večerech místo povinného koukání na televizi zapaloval svíčku, do skleniček od hořčice rozléval levné rybízové víno a hrál na kytaru. Jen pro ni. Tehdy ho obdivovala, zbožňovala. A zbylých sedmnáct let manželství si už jen snažila vsugerovat, že ho stále obdivuje a zbožňuje.

Večeře byla hotová. Irma vytáhla z ledničky ještě láhev vína (kdepak rybízák, teď už jedině beaujolais) a raději ho sama i otevřela. Namlouvala si, že víno potřebuje před požitím chvíli vydýchat, ale pravý důvod byl ten, že nechtěla riskovat opětovné polití ubrusu Albertem.

Vešla do pokoje, její muž hlasitě oddechoval v křesle.

Tak ve mně chtěl vzbudit černé svědomí a sám si tady klidně chrupčí! Jemně s ním zatřásla. Polekaně vyskočil. „Co je? Volali z nemocnice?“

„Ne. Pojď se navečeřet.“

„Nemám hlad.“

Na to, aby neusnul, jeho starost o syna dost velká nebyla, ale běda kdyby se měl najíst! To už zase bude předvádět to divadýlko plné zármutku a hlodavých výčitek! Komediant! Znovu začínala zuřit a to si v kuchyni umiňovala, že bude vlídná. „Hladovkou Sebastiánovi nijak nepomůžeš.“

„Vážně nemám hlad,“ odvětil neústupně.

Mám mu tu večeři hodit na hlavu nebo ne? Rozhodla se dát mu ještě jednu šanci: „Víš co? Pojď si se mnou sednout ke stolu, třeba jak jídlo uvidíš, dostaneš chuť.“ Neochotně se zvedl.

„Jé, ty jsi udělala kuře po mexicku?“ slabomyslně se zašklebil.

V duchu se vsadila, že Albert večeři spořádá do posledního sousta. A měla pravdu.

Pokaždé, když teatrálně předvádí, v jakém se ocitl stresu, se nelidsky nacpe, zalehne do postele a do pěti minut spí nahlas…

Irma se převalovala na lůžku dlouho do noci. Hlavou jí defilovaly vzpomínky. Ve všech byl hlavní postavou Sebastián. Viděla jeho namodralé tělíčko v inkubátoru, kde strávil málem celou tu dobu, o kterou přišel na svět dříve. Viděla ho, jak se samou nervozitou počůral první den ve škole a děti se mu tolik smály, že se zvedl a plačtivě prohlásil, že tam ho už nikdo nedostane. (A jí ho bylo tolik líto, že vyprosila na známém lékaři omluvenku na celých čtrnáct dnů, a nádherně si je užili na chalupě Zlatčiných rodičů.) Vzpomněla si na maturitní večírek, kde Sebastián odmítal vyzvat k tanci nějakou dívku. Nakonec protančili noc spolu a Albert (nikdy netančící, nikoliv však ze zásady, nýbrž z neznalosti) se dotčeně upíchl na barovou sesli, z které se někdy kolem půlnoci zřítil, a strhl sebou i vedle sedící synovu matikářku.

Její Sebastián! Dvanáct let nemohla pochopit, čím si zasloužila, že zrovna jí se narodilo tak krásné dítě. Když mu bylo patnáct, byl stále jako dítě z reklamy na zvyšování porodnosti a lidé si ho pletli s děvčetem. Tehdy už nepovažovala jeho krásu za dar a vyčítala mu nedostatek dravosti a klukovských zájmů.

Úzkostí se téměř dusila. Přemítala, co vedlo syna k tak zoufalému činu, a pocit viny ji zalehl jak těžké tělo mrtvého.

Nechybělo málo a byl tím mrtvým Sebastián, chtělo se jí zakřičet. Místo toho se zvedla na loktech, natáhla se k Albertovi, který se dnes po dlouhé době uložil do manželské postele místo na pohovku v pokoji, a zamlaskala těsně u jeho ucha. Na pár vteřin přestal chrápat, aby pak začal znovu s mnohem větší vervou.

Vstala, natáhla si župan a zamířila k domácímu baru. Otevřela první láhev, která jí přišla pod ruku, a spolkla několik vydatných doušků. Snad jen želatinový nápoj na výživu kloubního vaziva je odpornější než teplá vodka, pomyslela si a znovu zalezla do postele. Věděla, že teď už usne.

ALBERT

Když uviděl v kuchyni prostřený stůl a na něm kuře připravené tak, jak ho měl rád, vděčně pohlédl na svoji ženu. V nejtěžších životních situacích stála vždy při něm. Tušil, že večeři připravovala kvůli němu, a rozhodl se, že kulinářský zázrak Mexičanů zkonzumuje, i kdyby ho to mělo stát život

První sousto mu zhořklo v ústech. Sám neměl na jídlo ani pomyšlení, ale nechtěl Irmu zarmoutit. Její snaha byla více než patrná. S větší dávkou sebezapření zkonzumoval celou porci. Zdálo se mu to, nebo se Irma potěšeně usmála?

Nic nedělalo lépe jeho egu, než když dokázal potěšit svoji ženu. Aby efekt snědené večeře ještě zdůraznil, zalhal: „Moc jsem si pochutnal.“

Co na tom, že večeři posléze na záchodě vyzvracel?

IRMA

Sestřička, která už několik let jistě měla být na zaslouženém odpočinku, sdělila Irmě a Albertovi, že jejich syn byl z oddělení intenzivní péče přemístěn na oddělení psychiatrické.

„Proč na psychiatrii?“ vyděšeně zareagoval Albert.

Sestřička se útrpně usmála: „V podstatě jde jen o to, vyloučit závažnou duševní poruchu.“

Albert se tvářil, jako by chtěl dodat, že Sebastián žádnou psychickou ani jinou poruchou netrpí, ale naštěstí se zdržel jakýchkoliv dalších komentářů. A Irma mu za to byla vděčná.

Psychiatr vůbec nevypadal jako psychiatr. Do čtyřicítky mu pravděpodobně ještě chybělo pár let, pod bílým pláštěm se rýsovala atletická postava a lišácký výraz by odpovídal spíš profesi sňatkového podvodníka nežli lékaře. Vzájemně si stiskli ruce.

Nebýt to v přítomnosti Alberta a za tak truchlivých okolností, určitě by se na něho svůdně usmála. Teď jí to pochopitelně připadalo trapné, i když si uvědomovala dráždivou skutečnost, že pan doktor je mimořádně přitažlivý muž.

„Řekl vám, proč to udělal?“ zbrkle se otázal Albert, ještě než dosedl na nabízenou židli. Irma zatoužila být vdovou.

„Ne. Tak daleko jsme se nedostali. Zatím jsme spolu hovořili převážně o zdánlivě bezvýznamných událostech jeho života.“

„A kdy s ním budete mluvit o sebevraždě?“ Irma zaťala ruce v pěst. Albert se zase choval jako blbec.

„Pane inženýre,“ shovívavě ho oslovil psychiatr, „záležitost není tak jednoduchá, jak se vám možná zdá. Mnohdy ani sám pacient přesně neví, proč sáhl po sebedestrukci jako jediném možném východisku své osobní krize. Jistý obrázek o pohnutkách vašeho syna jsem si samozřejmě již utvořil, ale nepředbíhejme.“

„Jaký obrázek?“ dotíral Albert.

Ubožák! Jediné, po čem prahne, je informace, že on za nic nemohl. Jako by to něco změnilo na faktu, že se Sebastián chtěl zabít.

Irma se od něho štítivě odtáhla. Lékařovy oči prozradily, že si toho všimnul. Bylo jí to nepříjemné. Vyznávala loajalitu.

„Nerad bych vám cokoliv nepodloženého prozrazoval dříve, než nabudu určitého přesvědčení,“ vlídně odvětil lékař. Dokonce ani nekoukal každých pět vteřin na hodinky, jak to dělali jeho arogantní kolegové. Předstíral, že právě problémy rodiny Šrámkovy jsou těmi nejdůležitějšími.

V Albertovi jeho chování patrně vyvolalo jakýsi neodůvodněný pocit důležitosti, protože neustával naléhat: „A kdy to bude? Kdy nám sdělíte, co jste zjistil?“

Psychiatrovi zjevně dělalo dobře poměřovat se s tím kašparem vedle. Asi chtěl demonstrovat nesprávnost mé volby životního partnera tradičním mužským způsobem: naparováním.

„Práci psychiatra,“ předváděl se jak kohout na smetišti, „lze přirovnat ke skládání mozaiky z mnoha dílků. Teprve až dáte dohromady celý obrázek, nabývá hra smyslu.“

Doktůrek má patrně hry rád.

Irma usoudila, že již poskytla svému muži dostatečný prostor, aby se ukázal jako hlava rodiny (že poněkud tupá, ponechme stranou), a zakročila:,,Pane doktore, mohli bychom syna vidět?“

„Zajisté,“ pohotově změnil tón hlasu až k nápadné vřelosti.

Albert si pochopitelně nevšiml ničeho, neboť Albert je typ člověka, který lejno na chodníku zaregistruje vždy až v momentě, kdy v něm čvachtá.

Jako na povel se oba zvedli ze židle. Irma se zavěsila do svého muže. Samozřejmě že ne z důvodu, aby cítila jeho blízkost. Byl to tyjátr pro mladého doktora. Irma tím gestem jen chtěla potvrdit, že je správná manželka. A správné manželky jsou loajální i na cestě k rozvodovému soudu.

Lékař se potěšeně usmíval. Prohlédl předváděnou komedii a cítil se být poctěn, že stojí tak atraktivní ženě za to, aby pro něho cokoliv inscenovala.

„Nashledanou a děkujeme,“ zalila ho Irma zdvořilým úsměvem.

„Moment…“ rozpačitě si odkašlal. „Ještě bych vás chtěl upozornit na takovou drobnost, která sice nemá zásadní význam, ale mohla by vás vylekat.“ Irmu vylekala dostatečně už teď.

„Váš syn prozatím není schopen vstát z lůžka. Příčiny nejsou fyziologické, výsledek neurologického vyšetření byl jednoznačně negativní.“

Vskutku pouhá drobnost!

„A proč tedy nemůže chodit?“ opět se k Irmině nelibosti zapojil Albert.

„Objevila se zde lehčí forma stasofobie, což není až tak neobvyklé…“

No, nedá se říct, že bych byla klidnější.

„Staso… cože?“ otázal se Albert.

„Nepřekonatelné obavy pacienta postavit se na vlastní nohy,“ bryskně osvětlil lékařský termín a sledoval, zda na Irmu udělal dojem.

SEBASTIÁN

Tušil, že dnes rodiče přijdou. Ne, nenamýšlel si, že by pro ně byl tak důležitý, ale spoléhal na jejich dobré vychování. To jim jistě velelo navštívit nemocného navzdory tomu, že si svůj stav přivodil dobrovolně a sám.

Trochu se té návštěvy obával. Když se probral (to ještě ležel na oddělení intenzivní péče), nevadil mu ani tolik fakt, že plánovanou sebevraždu přežil, jako to, že bude muset vysvětlovat důvod svého činu rodičům.

Kdysi si namlouval, že s plnoletostí přijde i úžasný pocit svobody a volnosti v rozhodování. Přišlo pouze obrovské zklamání, že se žádná velkolepá změna nedostavila. I nadále se musel zodpovídat za své chování. Zavřel oči a pokoušel se zformulovat aspoň jednu větu. objasňující sebevražedný pokus. To jim mám říct, že mě život nudí? A unavuje? Sám věděl, že ani tohle zdůvodnění není přesné. Jeho pocity se nedaly přetavit do slov. Ale to by rodiče nepochopili.

Rozhodl se, že jim řekne, že se nešťastně zamiloval. Jsou z té slavné generace, která věřila na lásku a pod roušku citů schovávala různá zvěrstva…

ALBERT

V okamžiku, kdy Irma vztahovala ruku po klice, se na něho otočila: „Prosím tě, neptej se ho, proč to udělal. Když bude chtít, poví nám to sám.“

Albert přikývl. Mohutný nával citu mu sebral dech. Majetnicky ji objal a pomyslel si, jaké měl štěstí, že si ho před léty vzala. Byl si jist, že Irma je výjimečná, ušlechtilá a velkorysá bytost. Vždyť první slovo, které zamýšlel Sebastiánovi říci, bylo: Proč?

Teď však věděl, že by to nebylo správné. Byl spokojený, že má vedle sebe ženu, která mu vždy umožní být lepším, než ve skutečnosti je.

IRMA

Viděla, že Alberta návštěva syna opravdu sebrala. Bylo jí ho líto. Lítost a soucit v jejím manželství, to byl vždy jen krůček k lásce.

Pohladila ho po ruce:, Jestli chceš, já budu řídit.“

Beze slov jí podal klíčky od bílé felicie, s jejímž splácením měl značné potíže.

Přemítala, z čeho je Albert tak zdrcený. Sebastián přece vypadal docela klidně, a dokonce jim sám sdělil, že se nešťastně zamiloval a nezvládl to. A já ho podezřívala, že ani nemá holku!

„Je to za náma,“ pokusila se nalít trochu optimismu do Alberta. Díval se na ni, jako by ji nepoznával. „Slyšíš? Vzpamatuj se! Sebastián je v pořádku a ví, že udělal hloupost,“ nevzdávala to.

Upřímně se radovala, že se katastrofa přehnala kolem nich. Malounko se jich dotkla, učinila je silnějšími, vnímavějšími a lepšími, ale jejich životy nenarušila. Vlastně je všechno fajn. I Albert jí připadal docela fajn.

„Zapomínáš, že nemůže chodit,“ podotkl vyčerpaně. Vypadal, že ho co nevidět sklátí infarkt. V obličeji byl bledý až do zelena a čelo se mu třpytilo potem. Irma pootevřela okýnko. Kdyby jeli jejím autem, mohla by pustit klimatizaci. Albert ji z pochopitelných důvodů ve voze neměl.

Zaznamenala, že se o něho bojí. Potěšilo ji to. Už dávno ji nezajímal tolik, aby o něj měla obavy. Byla plná dobré vůle zkusit všechno znovu. Chtěla se naučit Alberta zase milovat. Jako by Sebastiánův pokus o zabití byla boží ruka, která pohrozila, aby se ukáznili. Není na světě nic důležitějšího než rodina! Najednou zapomněla, kolikrát si tuhle rádobypravdu pokoušela namluvit…

„Budeme na sebe hodní,“ vyklouzla jí ze rtů věta, kterou si říkávali před léty po drobných rozmíškách. Albert se usmál. Taky si vzpomněl! Dobré znamení…

Večer se k Albertovi přitiskla. (Podobné gesto neučinila již nejméně rok.) Autosugesce se zdařila do té míry, že k němu začínala cítit lásku. Umínila si, že bude tolerantní a shovívavá k Albertovým nedostatkům. Téměř dvacetileté manželství nemůže ztroskotat na tak banálních problémech, jako je nedostatek komunikace nebo neschopnost partnera adaptovat se na nový politický systém. (Uvědomovala si, že před sametovou revolucí bylo jejich soužití více než uspokojivé.)

Lehl si na ni: „Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.“

Ovanul ji Albertův dech. Odér vycházející z jeho úst ji omráčil do té míry, že zapomněla na své předchozí předsevzetí a odtáhla se.

„Co je?“ nechápal. Zvažovala, co odpovědět, nakonec neodpověděla nic.

Dotčeně se převalil na druhý bok a během několika minut vydával zvuky zdivočelého medvěda.

Kdyby aspoň loudil, vyzvídal… řekla bych mu co nejtaktněji, že mu páchne z pusy, vyčistil by si zuby nebo si vzal třeba hašlerku a… a mohli jsme se milovat.

ALBERT

Dotčeně se převalil na druhý bok. Nechápal, co Irmě zase přeletělo přes nos. Celý den byla přece tak milá. Dokonce mu řekla větu, kterou měl zafixovanou z dob, kdy ještě netrojčila. Uculoval se při vzpomínce na mazlivě šišlavý tón, kterým ho kdysi nabádala ke smíru. Budeme na sebe hodní…

Větě, kterou tehdy zaslechli v nějakém filmu, dali zcela jiný smysl. Přivlastnili si ji. Byla to jejich věta. Něco jako talisman lásky.

Ale proč mě proboha tak nenávistně odstrčila? Asi je toho na ni taky moc, moudře usoudil a pustil celou záležitost z hlavy.

ZLATA

Chystala se na noční směnu. Pracovala čtyři noci v týdnu jako barmanka v nočním podniku, kde měla třetinový podíl.

Sundala si natáčky, předklonila se a důkladně prokartáčovala své rezavé (chemicky rezavé) husté vlasy. Nechtělo se jí zase celou noc vrhat koketní úsměvy na přiopilé hosty. Snila o tom, že se osamostatní a bude podnik vést. Ale to by musela vyplatit své dva bratry a na to stěží kdy bude mít.

Navlékla se do odvážných, třpytivě zelených šatů a zajela rukou do výstřihu, aby si upravila poprsí do žádaného tvaru. Rozhodla si obout sandály na vysoké podrážce. Nemělo smysl se v tomhle vedru trápit v lodičkách. Za barem stejně nohy nejsou vidět. Prohledala celý botník i skříňku v komoře, kam schovávala méně používané páry obuvi, ale sandály nenašla. Naštvalo ji to. Kolikrát už Šárce přikazovala, že když si chce něco půjčit, musí se předem zeptat? Otráveně vklouzla do lodiček a spěchala k autu. Někdo ze závistivců jí zase poškrábal lak na boku karoserie. Do očí jí vstoupily slzy. Tahle toyota, to byl jediný přepych, který si po rozvodu dopřála. (Však ji bude ještě dva roky splácet téměř polovinou svého platu.)

Komu tolik vadí, že mám slušné auto? Za poslední půlrok to bylo dvakrát rozbité okýnko, dvakrát poškrábaný lak a jednou dokonce propíchané všechny čtyři gumy. Asi si nějakej blbeček myslí, že jsem na to nakradla. S takovouhle abych fakt krást začala!

Zpočátku měla podezření na svého exmanžela, ale tušila, že on by se tolik nenamáhal. Nejspíš by jí auto rovnou podpálil. Rozčilením sešlápla pedál plynu více, než měla v úmyslu. Ani ji nepřekvapilo, když ji vzápětí zastavila policie. Bez protestů zaplatila blokovou pokutu pět set korun. Šárka se tedy bude muset obejít bez vytouženého cédéčka skupiny Kelly Family. A to jí ho slibuju už tři týdny.

U baru seděl Luděk. Skoro třicetiletý úspěšný stomatolog se soukromou praxí. „Rád tě vidím,“ pozdravil Zlatku mile.

Rád mě vidí… aspoň bude mít z koho tahat informace o Irmě… „Irma nepřijde, má nějaké problémy doma,“ řekla tónem, který jasně dával na srozuměnou, že víc nehodlá prozradit. Luděk zklamaně protáhl obličej a objednal si minerálku s ledem a citronem.

Čím to je, že na Irmu se lepí lékaři nebo právníci a na mě v nejlepším případě taxikáři?

Luděk se jí líbil. Byl to přesně ten typ muže, pro který měla vždy slabost. Snědá pleť, modré oči, tmavé, nakrátko ostříhané vlasy upravené do módního účesu pomocí pomády a dokonalý oblek. Mnohdy si představovala, jak asi vypadá bez šatů. Tipovala, že bude mít vytrénovanou postavu a hustě zarostlý hrudník.

„Jsi dnes jak přejetá mrazem, stalo se něco?“ všimnul si Zlatčiny chmurné nálady. Připadalo jí, že se otázal pouze ze zdvořilosti. Jako by předpokládal, že problémem ženy může být maximálně menstruace.

„Zabila jsem bývalého manžela a ted lituju, že jsem si nevzala jeho penis jako trofej.“

Luděk ztuhnul a několik vteřin uvažoval, do jaké míry žertovala. Pak se zasmál, ale Zlatka v jeho rysech zaznamenala i nadále stín pochybností. Spravila se jí nálada. Vzbuzovat v lidech, a především v mužích nejistotu a zvědavost bylo jejím hobby.

„Napiješ se se mnou?“ navrhnul Luděk. Zatetelila se radostí, ale navenek nedala nic znát. Ironicky opáčila: „Čeho? Minerálky s citronem?“

Obdaroval ji krátkým, tichým smíchem. Byla si jistá, že vzbudila Luďkův zájem. A o to jí šlo. To, že stojím za barem, ještě nemusí nutně znamenat, že neumím vést hodnotný dialog!

Aby svoji úvahu potvrdila, frivolně se usmála: „Já raději piju víno, neboť jak hlásá moje oblíbená floskule, ve víně je pravda.“ Slovíčko floskule použila záměrně. Předpokládala, že ani vysokoškolsky vzdělaný Luděk nebude znát jeho význam, a tím její akcie rázem vyletí nahoru. A nemýlila se. Mladému zubaři skutečně neuniklo, jak překvapivou má Zlatka slovní zásobu. Nemohl pochopitelně tušit, kolik práce jí dalo, aby si ono slůvko, které si (spolu s několika dalšími) pečlivě vybrala ze slovníku cizích slov, zapamatovala.

Během zbývajících hodin své pracovní doby dokázala použít i všechna zbývající naučená cizí slova. Ve čtyři hodiny ráno seděla vedle něho v taxíku a plánovala poslední úder.

„Za chvíli bude svítat, to ani nemá cenu chodit spát,“ povzdechla si.

„Takže bychom ten čas společně nějak využili?“ chytil se. Mnohoslibně se usmála na znamení souhlasu.

Ocitli se před panelákem, kde Zlatka vlastnila třípokojový byt v posledním patře. Luděk zaplatil taxikáři a nedočkavě ji líbal na ucho, když hledala v kabelce klíč od domu. Nelibě nesla, že ji začal ohmatávat už ve výtahu, ale vzdychala, jako by si nepřála nic jiného. Vešli do bytu.

Nakoukla do Šárčina pokoje. Nikdo tam nebyl. Na jedné straně ji to rozladilo, neviděla ráda, jak se její dcera začíná toulat po nocích, na druhé straně jí to dávalo větší volnost pro nadcházející události.

Uvedla Luďka do ložnice, kde dominovala velká moderní postel s kovovou konstrukcí a ozdobnými chromovanými sloupky. Sama se odběhla osprchovat. Poučena předchozím milencem, který zatímco se sprchovala, usnul, spěchala, jak jen to šlo. Lokla si ústní vody, důkladně s ní kloktala a přitom se umývala drahým sprchovým gelem špičkové francouzské kosmetiky, který si schovávala pro zvláštní příležitosti. Lahvička byla podezřele lehká. Vypadalo to, že i Šárka touží mít sametově hladkou a decentně voňavou pleť.

Budu jí muset důrazně domluvit, nebo mi ta holka přeroste přes hlavu, umínila si, když se halila do dlouhého šantungového županu. Dostala ho od Irmy k Vánocům a byl to nesporně nejnákladnější kousek její garderoby.

Luděk ležel v posteli a prohlížel si knihu, kterou měla položenou na nočním stolku.

„Netušil jsem, že bys mohla číst Fitzgeralda,“ pravil překvapeně. Zlata se usmála. Pochopitelně, že knihu Takový pěkný pár měla vedle postele pouze pro dotváření svého image intelektuálky. Doopravdy milovala ženské románky. Ale z toho by šel sotva nějaký chlap do kolen.

„Mám ráda klasickou literaturu,“ vydechla přesvědčivě. „Fitzgerald mě však fascinuje i jako osobnost. Byl doslova ztělesněním dobových ideálů a jeho vztah k Zeldě byl tak hluboký…“

Vypadalo to, že se zasnila. Popravdě však vzpomínala, co ještě obsahoval stručný životopis autora na přebalu knihy.

„Jsi jiná, než jsem si tě představoval.“

Chtěla být jiná… Ukřivděně zamrkala očima:, Já vím, všichni si myslí, že jsem povrchní.“

Luděk jí nic nevyvracel. Toužila, aby ji přesvědčoval, že to není pravda. Pomalu si stáhla župan z ramen a nechala ho volně sklouznout z těla. Mohla si to dovolit. Dvakrát týdně chodila plavat a jednou do posilovny. Hlasitě polknul.

Nečekal jsi takové tělo u sedmatřicetileté ženské, co?

„Jsi nádherná.“

Pomalu a měkce jako šelma se blížila k posteli. Luděk byl vzácná kořist. Málokdy se jí poštěstilo, aby uvítala ve své ložnici takový exemplář. Inteligentní gentleman, hezký a ještě navíc rozvedený!

Irmě to zítra nějak vysvětlím. No co. Stejně o něho neměla zájem. Stáhla z Luďka přikrývku. Blaženě se usmála. Její představy se naplnily. Ano, doopravdy měl vypracovaný hrudník, porostlý tmavými, kudrnatými chloupky.

Sedla si na něho. Neodvažovala se při prvním intimním setkání vyslovit své přání. Ale příště si ho už pěkně přivážu k posteli, slibovala si.

Ta myšlenka ji vzrušila víc než Luďkovi ruce, plazící se po jejích stehnech až k rozkroku. Zavřel oči.

„Dívej se,“ zašeptala. Potřebovala vidět jeho zornice, měnící výraz s nastupujícím vzrušením. Nevydržel to a zase oči zavřel. Miláčku, naučím tě vnímat rozkoš i zrakem…Vstal z postele a rychle se oblékal.

„Můžeš tady zůstat,“ špitla. Nepovedl se jí ten správně nenucený tón. Mělo to znít jako návrh, ale byla to prosba. Luděk zavrtěl hlavou a dokončoval oblékání. Zklamáním stiskla rty.

„Můžeš pro mě něco udělat?“ zeptal se nečekaně naléhavě.

„Cokoliv,“ plácla rozpustile. Očekávala, že ji požádá o zopakování večera u něho v bytě.

Sehnul se k posteli a políbil jí na tvář: „Tak neříkej nic Irmě. Opravdu mi na ní záleží.“

IRMA

Probudila se, Albert ještě spal. Ležel na zádech, obličej stažený do žalostné grimasy. Kdyby se aspoň naučil spát na boku, určitě by tak nechutně nechrápal.

Odvrátila oči a rychle vstala z postele. Prvních pár let společného soužití vypadala víkendová rána jinak. Budívala Alberta tím, že vlezla pod jeho přikrývku a hladila ho, dokud se neprobral. A milovali se pak místo snídaně.

Vyčistila si zuby a pohlédla do zrcadla. Napadlo ji, jestli by přece jen neměla Alberta opustit, dokud je ještě relativně mladá.

A co včerejší předsevzetí pokusit se ozdravit zahnívající manželství? Muselo mezi námi přece zůstat i něco silnějšího než jen zvyk a lhostejnost. To, co se stalo Sebastiánovi, byl jasný impuls, abychom si víc vážili jeden druhého, urputně si vrážela klíny do hlavy.

Věděla, že Albert bude spát ještě nejméně hodinu. Napustila si vodu do vany, vzala si knihu Konverzace v německém jazyce a ponořila se do vlažné lázně. Nahlas odříkávala věty v jazyce, který ji svojí tvrdou intonací odpuzoval. Kdysi se učila francouzsky, to byla řeč s půvabnou melodií. Němčina zní jak střelba z kulometu. Ale neměla na výběr. Za dva měsíce bude bojovat o přízeň rakouského odběratele, musí ho oslnit nejen novou módní kolekcí, ale i odpovídajícím vystupováním. Někdo v téhle rodině peníze vydělávat musí!

Za půlhodiny se umyla a osprchovala studenou vodou. V rychlosti si do kůže na ňadrech vmasírovala trochu krému pro zpevnění poprsí a stehna si potřela přípravkem proti celulitidě. Nakonec si ještě vklepala malinko krému s liposomy kolem očí v naději, že ty drobné vlásečnice vrásek opět zmizí.

Nahá prošla bytem. S jeho zařízením si opravdu vyhrála. Domov byl její pýcha. Jediné, co bytu snad ještě chybělo, bylo obložení stropů dřevem. Tuto úpravu plánovala Irma už dlouho a doufala, že ji brzy zrealizuje.

Zalovila v obrovském šatníku a natáhla si přes hlavu bavlněné šaty na ramínka. Zhodnotila svůj obraz v zrcadle a znovu se svlékla. Časy, kdy mohla aspoň doma chodit bez podprsenky, byly nenávratně pryč. Z ložnice se přišoural Albert. Vlasy mu trčely všemi směry a surově odhalovaly prosvítající lebku.

„Moc hezký pohled po ránu,“ zamumlal žertovně, když zmerčil nahou Irmu. Kéž bych mohla říct to samé!

Chvatně se oblékala. To, že ji zamýšlel obejmout, bylo evidentní.

Proboha! Proč si prvně neopláchne obličej a nevyčistí zuby? Kdo se má dívat na ty jeho zalepené, opuchlé oči? Vydržela jeho zničující projevy náklonnosti jen s velkým sebezapřením: „Co by sis přál ke snídani?“ Zdařil se jí natolik vřelý tón, že Albert laškovně odvětil: „Tebe, lásko.“

Oblažila ho úsměvem: Já se ptám vážně.“

Já ti odpovídám vážně.“

„Dobře, ale pod jednou podmínkou…“

„Sem s ní!“ zasmál se. Snad se neurazí—

„Navštiv prvně koupelnu,“ řekla co nejpřívětivěji.

Kupodivu se neurazil. A nakonec to bylo docela hezké…

„Musíme už doopravdy vstát. Jsem pozadu s těmi návrhy. Když není zimní kolekce hotová do června, nejpozději do července, je celá sezóna v háji.“

„Provedu, paní podnikatelko,“ odpověděl teatrálně. Irmě neunikl podtón signalizující uraženou ješitnost.

„Nežijeme ve Šlarafii,“ nutila se do žertování.

„To ne,“ připustil a začal ji lechtat. Nesnášela lechtání a on to věděl. Asi jí chtěl takto naznačit, kdo je hlavou rodiny. Vzpouzela se.

„Tak,“ děl spokojeně. Jeho ego se pravděpodobně dostalo opět do potřebných výšin. „A teď mi konečně řekni, kde je ta Šlarafie.“

Irma se vydýchávala. Bolelo ji na žebrech a v podpaždí. Albertovi atavistiské sklony byly nezpochybnitelné.Prvně mě musel pokořit, aby mohl přiznat, ze zase něco neví. Přitom tu knížku holandských pohádek četl Sebastiánovi taky.

„Šlarafie je pohádková země, kde lidé mohou žít v blahobytu, aniž by museli pracovat,“ doplnila mezeru v jeho vzdělání. „A protože tam nežijeme, pracovat musíme, takže vstávat!“

ALBERT

Když se ráno probudil, Irma vedle něho neležela. Zdálo se mu, že v posledních letech úmyslně vstávala dřív než on. Vyhýbala se mu.

Protáhl se a zvažoval, jestli si má ještě zdřímnout. Bylo teprve půl desáté. Mohl by vstát a připravit si návrhy pojistek pro klienty, s kterými se setká v příštím týdnu. Tento nápad zamítl téměř okamžitě. Víkend byl pro Alberta jediný možný čas, kdy si nepřipouštěl, že z postu schopného projektanta klesl na úroveň neschopného leštiče klik.

Obrátil se na bok. Ještě nic nejedl a už ho pálila žáha. Před třemi měsíci byl u lékaře. Zjistil vřed na dvanácterníku. Albert by měl pravidelně jíst a vyhýbat se stresům. Obojí je nemožné, pokud pracujete u pojišťovny.

Vylezl z postele. Před šatníkem v předsíni se málem srazil s Irmou. Byla nahá! Zaznamenal nastupující erekci. Objal svoji ženu. Tvářila se zděšeně a zase ho odstrkovala. Mám snad lepru?

Pevně ji stiskl. Přece se ve dvaačtyřiceti letech nevrátím zpět k onanii!

Albert se chvíli odhodlaně doprošoval. Irma nakonec milostivě svolila, že se vrátí do postele, ale nejdřív ho poslala do koupelny. Zvrhlá libůstka všech emancipovaných žen: ponižovat muže…

Měl chuť udělat jí to zezadu. Představoval si, jak před ním klečí a musí držet. Pánem situace by byl on. (Pochopitelně, že se spokojil s polohou misionářskou.) Tvářila se, že by jí měl být vděčný.

A za co? Copak už nejsme manželé? Aby zdůraznila, že je to ona, kdo v rodině vydělává víc peněz, začala mluvit o práci, ještě než jsem skončil s ejakulací. Jednou bych si přál nastříkat jí to do pusy a přinutit ji polykat… Rozhodl z pozice síly. Ležel na Irmě a zuřivě ji lechtal. Smála se a ječela. Že by v ní přece jen zůstal kousek té mladé, rozpustilé holky, kterou jsem si bral?

Zase ho přemohl cit - nenáviděná Achillova pata. Albert už v počátcích vztahu s Irmou zjistil, že na ní lpí s náruživostí až patologickou. Miloval ji, i když ho deptala a srážela. (Nebo snad právě proto?)

Držel Irmu v náruči a těch pár sekund si připadal jako Bůh.

IRMA

Albert ji odpoledne požádal, aby s ním zajela k jeho matce. Pravidelně každou sobotu tchyni navštěvoval v soukromém penzionu pro důchodce. Irma s ním většinou nejezdila, stačilo že pobyt v penzionu financovala.

Dnes, navzdory tomu, že byla zavalena prací, svolila Alberta doprovázet. Chtěla dokázat dobrou vůli ve znamení začátku nového života. Tu prokázala už zkraje tím, že se zdržela jakýchkoliv poznámek na adresu Alberta coby řidiče. Hned za Brnem nedal přednost motocyklistovi, zásadně neblikal při přejíždění z pruhu do pruhu a jel neadekvátně rychle vzhledem ke svým schopnostem.

Penzion se nacházel v Hustopečích u Brna, byla to novostavba uprostřed rozlehlého pozemku. Tchyně seděla na balkoně v houpacím křesle (daroval jí ho Albert, 3 400 Kč však samozřejmě zaplatila Irma).

„Bertíku!“ zvolala stará dáma nadšeně. Nadšení ji opustilo v momentě, kdy spatřila, že její synáček nepřijel sám. „Ty jsi tu taky?“ obrátila se ke snaše ne právě zdvořile. Irma přikývla a položila jí do klína balíček s pomeranči a banány. Zalitovala, že raději nezůstala doma.

„Maminko, nepůjdeme dovnitř?“ zeptal se Albert uctivě.

Tchyně se neochotně zvedla. Pravděpodobně si pomyslela, že jsou mladí, tak klidně mohou hodinku dvě stát.

Posadili se v útulné garsoniéře (6 000 Kč/měsíčně - Irma) a kolem nohou jim poskakoval otylý srnčí ratlík (dalších 1 500 Kč/měsíčně - rovněž Irma).

To zvíře se Irmě zdálo vskutku odporné. Tchyně, libující si v šílenostech, ho pojmenovala James Bond, ale říkala mu Bondík. Nic divného, vždyť Albert byl pro ni jedině Bertík a Sebastián zase Bastík. Irmu oslovovala jménem jen zcela výjimečně a nijak ho nekomolila.

„Jsi nějaký bledý,“ hladila dvaačtyřicetiletého plešatce, jako by byl dítě. „Máš starosti?“

Albert se často pyšnil tím, že své matce doposud nezalhal. Irma na tomto faktu neshledávala nic fascinujícího, ale nechala si to pro sebe. Dnes však očekávala, že Albert pomlčí o Sebastiánově sebevraždě i za cenu, že by lhát měl.

„No tak… pověz mámě, co tě trápí,“ loudila tchyně trapně. Albert se ošíval.

„Nikdy jsme před sebou neměli tajnosti!“ Irma obrátila oči v sloup.

„Ale, mami,“ chabě zaprotestoval Albert.

„Nepůjdeme?“ hodila mu záchranné lano. Tchyně ji sjela zlostným pohledem.

Irma se zvedla: „Počkám na tebe v autě.“

Přišel za dvacet pět minut. Šel pomalu, se svěšenými rameny. Nemělo smysl se ptát, ale Irma potřebovala mít jistotu: „Tys jí to řekl?“

„Promiň, musel jsem.“ Přece jsme se domluvili, že to zůstane jen mezi námi! Vjela do ní zlost.,.Pročpak musels? Mířil na tebe někdo pistolí?“

„Neryj,“ odsekl Albert.

Podvedl ji. Irmina dobrá vůle se rozplynula. Celou zpáteční cestu sarkasticky komentovala Albertovu jízdu, což mělo za následek, že spolu nepromluvili po zbytek víkendu.

ALBERT

Řídil jak v transu. Irma byla ve formě a stírala ho jízlivými poznámkami. Nechápal, kde se v ní bere tolik nenávisti. Přeřadil. Ve spojce to zaškrčelo.

„Ještě to auto nemáš splacené a už se ho snažíš odrovnat?“ zhodnotila pohotově situaci a okázale předváděla, jak se Albertovou nervozitou baví. Pravidelně když spustila palbu ironické kritiky, začal Albert reagovat jako imbecil. Byl si této trapné skutečnosti vědom, ale neměl dostatek obranných látek proti osočování a pokaždé podlehl. Odbočil doprava. Uvědomil si, že měl jet rovně, bylo by to kratší.

„Ty jsi takový borec, že nemusíš respektovat dopravní předpisy?“ ryla spolehlivě dál. ,Byla tam totiž stopka. A jen tak mimochodem… měl jsi jet rovně!“ Hystericky se zasmála.

Nebýt té hlouposti, mohl to být pěkný den. Jak dlouho už spolu nebyli na výletě? Albert v duchu uznal, že na obratu Irminy nálady má svůj podíl viny. A kdyby nebyla tak protivná, omluvil by se a pokusil se vše napravit. Teď by ji však nejraději zabil.

V Modřicích projel křižovatku na červenou. Mohl buď řídit, nebo zuřit. Obojí naráz nezvládal.

„Chceš nás zabít?!“

„Možná,“ odvětil blazeovaně.

„Vzpamatuj se, ty kašpare!“ zasyčela na znamení, že je to on, komu ujíždějí nervy. Prudce zabrzdil. Nebyla připoutaná a narazila čelem o sklo. V jejích očích spatřil záblesk strachu. Rozepnul si bezpečnostní pás a vystoupil z vozu. Klíčky hodil do prachu u krajnice vozovky a pěšky odcházel. Měl chuť ohlédnout se a vidět Irmu, jak leze po kolenou a hledá je.

Za několik minut prosvištěla kolem něho. Nejtěsněji jak to šlo. Cítil závan větru na nohavicích kalhotTřeba mě taky touží zabít!

Po několika kilometrech rychlé chůze ho začala pálit chodidla. Vydal se směrem na tramvajovou zastávku.

S odstupem času se mu celý spor jevil malicherný. Jeho pravou příčinu viděl v tom, že Irma matku nenávidí. Je sice pravda, že před dvěma roky sama navrhla, že bude platit náklady na matčino umístění v penzionu, ale proč! Kdepak dobročinnost! Matka tenkrát prodělala komplikovanou zlomeninu kyčle a bez francouzských holí se od té doby neobejde. Irmu její úraz vyděsil. Bála se, že by musela pečovat o starou bezmocnou ženu, tak raději obětovala peníze.

Na Albertovu matku Irma žárlila od samého začátku. A přitom to byla máma, kdo Alberta přiměl, aby se s Irmou oženil, když neplánovaně otěhotněla. Byl rozhodnutý navrhnout tehdy sotva sedmnáctileté Irmě interrupci, ale máma zakročila, koupila kytici a poslala ho k Irminým rodičům. Zkraje manželství je finančně podporovala, nikdy si sama nic pro radost nekoupila, všechny peníze vždy dávala jemu a později Sebastiánovi. Dokonce mu před půl rokem ukazovala vkladní knížku na Sebastiánovo jméno. Ukládá tam skoro celý důchod. Kdyby těch tři sta tisíc vybrala, mohla by si klidně pobyt v penzionu financovat sama, ale na sebe ona myslet nedokáže… Taková je jeho máma.

Albert nastoupil do tramvaje a kodrcal se domů, pln odhodlání nepokračovat v nesmyslné hádce. Neutrálním tónem pozdravil Irmu. Seděla ve své pracovně a črtala na papír nějaké skici. Nejen že mu neodpověděla, dokonce jí nestál za jediný pohled.

Alberta se to pochopitelně dotklo. „To spolu zase nebudeme mluvit?“ zahučel. Ještě pořád byl ochoten všechno smazat. Bylo by přece škoda pokazit i neděli.

„Zmizni!“ odbyla ho.

Měl bych jí jednu vlepit, pomyslel si rozhořčeně a aspoň třísknul dveřmi.

Tabulka nažloutlého skla se vysypala na koberec.

ZLATA

V zámku zarachotil klíč. Zlata vystartovala ke dveřím.

„Kdes byla?!“ zaječela na Šárku. Celý víkend se neukázala doma, aniž by o sobě podala zprávu. V sedmnácti letech! Mě by naši přerazili. V Šárčině věku jsem se ještě nemohla dívat ani na filmy s hvězdičkou! Šárka mrštila sandály do kouta. Moje sandály!

„Odpovíš mi laskavě, kdes byla?“ nutila se Zlatka do klidu. Šárka se na ni dívala s netajeným pohrdáním: „U svýho kluka.“

„U jakýho kluka?! Nevím, že bys mi představila nějakýho kluka!“ odsekávala vztekle. Dva dny se třásla strachy o svoje jediné dítě. Obtelefonovala všechny spolužačky a nemocnice. Nechybělo mnoho a volala by i na policii.

„Mami, prosím tě nevyšiluj.“

„Co si to ke mně dovoluješ?“ sípala už Zlata.

.Jestli chceš, můžeme si o tom promluvit, až se uklidníš,“ předváděla Šárka svoji domnělou dospělost.

Zlata napřáhla ruku a vyťala jí dobře mířený políček. Jen co rána dopadla, zlost pominula. Stály tam proti sobě. Matka s dcerou. Kdysi si obě namlouvaly, že jsou dobré přítelkyně. Šárka si držela zarudlou tvář a polykala slzy.

Co to do mě vjelo? Neuhodila jsem ji přece od pěti let!

„Tos přehnala!“ vzlykla Šárka.

„Ale ty taky, Šárinko… ani dospělí si nemohou dělat, co se jim zlíbí, a ty ještě plnoletá nejsi…“

„Žárlíš na to, že jsem mladá a je o mě zájem! Seš hrozná, každej chlap se na tebe vždycky vykašle. Táta se na tebe taky vykašlal!“

„Šárko!“ zařvala Zlata. Nemohla uvěřit, že jí vlastní dcera plive do obličeje gejzír opovržení. Vždycky spolu přece dobře vycházely!

„Co? Nechceš slyšet pravdu, že? Tak mě zase uhoď!“ Šárka se jí vzdorovitě dívala do očí. A byla to Zlatka, kdo první stočil pohled jinam.

Její dcera se otočila a s vítězoslavným úšklebkem zmizela ve svém pokoji.

ŠÁRKA

Za deset minut opustila domov s naditým batůžkem na zádech. Klíč od bytu vhodila do schránky.

Prošla kolem matčiny červené toyoty, zastavila se a rozhlédla se kolem. Pár chodců bylo zahloubaných do svých vlastních myšlenek. Sehnula se a zvedla z chodníku kámen. Reflektor se roztříštil už při prvním úderu.

Zazvonila u dveří, ze kterých vyšla před necelou hodinou. Na pavlač starého činžáku vyběhla babka ze sousedství. Právě nutně potřebovala vyklepat rohožku. (Dělala to ostatně pokaždé, když Šárka procházela kolem jejích oken.) Hynek otevřel a nijak se nenamáhal skrýt rozmrzelost: „Něco jsi zapomněla?“

Šárka hrdinně spolkla ponížení: „Potřebuju azyl.“

Neochotně poodstoupil, aby mohla projít. Sousedka je pozorovala s otevřenou pusou. Dokonce opomněla předstírat údržbu rohože.

„To jsme si nedomluvili,“ namítl.

„Promiň, já vím. Máma mě vyrazila,“ zalhala Šárka. Doma, s matkou, která střídá milence častěji než značku zubní pasty, a ještě se odvažuje kázat o morálce, by už nevydržela. Co asi čekala matinka, když mi zařídila předpis na Cilest? Že ho budu sypat holubům?

Hynek naznačoval, že je ve své podstatě lidumil: „Dobře, můžeš tady zůstat, ale nejdýl měsíc. Potřebuju na psaní klid. Kdybych toužil po společnosti, zůstal bych doma u manželky a u dětí.“

„Díky,“ odvětila Šárka. S tím, co bude za měsíc, si nedělala starost. Věřila si.

Za čtyři týdny dokážu Hynka ochočit. Ještě bude staroušek pěkně žebrat, abych ho neopouštěla…

IRMA

Nakonec ten víkend nebyl tak úplně k ničemu. Irma zvládla vytvořit celkem tři uspokojivé návrhy na společenské šaty. V pondělí si přivstala a jela do dílny už na šestou. Musela taxíkem, její auto mělo být v opravně nachystáno až odpoledne.

Otcovsky vyhlížející taxikář ji podezříval, že se vrací odněkud z flámu. Nerozmlouvala mu to. Během dopoledne udělala střih na první toaletu a telefonicky sháněla materiál. Představovala si hedvábnou tkaninu s měnivým barevným vzorem. Zjistila však, že člověk sežene spíš pověstné hodinky s vodotryskem než čtyři metry šanžánu. Kolem poledne to vzdala a vytočila číslo do nemocnice.

Přepojili ji přímo na doktora Cupala. Před očima jí vyvstal obraz provokativně přitažlivého psychiatra. „Tady Šrámková,“ představila se a pro jistotu dodala: „Matka Sebastiána.“

„Poznal jsem vás,“ řekl drsným, vzrušivě podbarveným hlasem.

„Dnes asi nestihnu syna navštívit… Je něco nového?“

„Dá se to tak říct,“ odvětil tajemně.,,Nerad tyto záležitosti projednávám po telefonu. Mohla byste se za mnou zastavit?“

„Bohužel, odpoledne jsem v jednom kole, ale mohla bych zavolat manželovi a požádat ho, aby vás navštívil.“

„Raději bych mluvil s vámi. Už jste obědvala? Mohli bychom spojit příjemné s užitečným,“ navrhl. Znělo to bezelstně.

„Jen v případě, že mne vyzvednete. Mám auto v servisu.“ Věděla, že bude souhlasit. Muži jí bez váhání oddaně sloužili, většinou stačilo jen naznačit přání a mohli se přetrhnout.

Nezklamal: „Kde vás najdu?“

Do kanceláře vstoupila bez zaklepání paní Baráková. Irma se na ni výstražně zamračila, ale statná padesátnice byla otrlejší než ostatní zaměstnankyně. Klidně poslouchala Irmin soukromý hovor a ještě posunky naznačovala, že má naléhavé sdělení.

Irma rychle nadiktovala do telefonu adresu svojí firmy a mile se rozloučila.

„Paní Baráková,“ vlídně se obrátila na podřízenou. Při rozhovoru s ní nikdy nedokázala nalézt ten správně autoritativní tón. Skutečnost, že je jí přes padesát a navíc bydlí ve stejném domě, Irmu svazovala. „Příště prosím klepejte.“

Baráková uraženě vystrčila dolní čelist a přikývla. Zlatka má pravdu, měla bych tu bábu vyhodit…

„Tak co jste potřebovala?“

„Zase kiksnul overlock.“

„Dobrá, zavolám hned technika,“ slíbila Irma.

Baráková se však k odchodu neměla: „Můžu teda jít domů?“ Bože ochraňuj mě před pracovníky odkojené socialismem!

„To v žádném případě.“

„A co mám dělat, když overlock nejede?“ předváděla Baráková svoji stupiditu.

„Pokud vím, na těch svatebních šatech ještě stále chybějí poutka. Tak se do toho pusťte,“ navrhla Irma trpělivě. Být to nějaká mladá holka, dávno by ji usměrnila.

Baráková vypěnila: „Já mám třicet pět let praxe v těch nejlepších salonech a vy po mně chcete, abych dělala ručně čtyřicet tunýlků pro poutka na knoflíky?!“

„Ano, přesně to po vás chci, paní Baráková. A pokud nesouhlasíte, můžete se navrátit do některého z oněch nejlepších salonů.“

„Toho budete litovat!“

„Výpověď uděláme dohodou, ano? K dnešnímu dni nebo až od pondělka?“ zdvořile se otázala Irma. Nemohla uvěřit, že to šlo tak hladce.

„Pro mě za mě… třeba hned,“ odpověděla Baráková už poněkud schlíple.

Než přijel doktor Cupal, stihla ještě Irma zadat požadavek na novou dámskou krejčovou do zprostředkovatelny práce.

Cupal vypadal v černých džínech a sportovní košili ještě mlaději než v bílém plášti. Když ho Irma následovala k vozu, všimla si, že je o malinko vyšší než on. Před léty by tento výškový rozdíl byl pro ni překážkou k navázání intimního kontaktu. Teď by jí to naopak vyhovovalo. Zjistila, že jen skutečně sebevědomí muži si troufnou mít vyšší partnerku. Toužila po sebevědomých mužích, protikladech Alberta. Bohužel Cupal byl lékařem jejího syna…

Otevřel dveře špinavého favoritu:“Nevím, jestli tohle auto bude pro vás dost nóbl.“

Zasmála se: „Vypadám tak zhýčkaně?“

„Ne, zhýčkaně ne. Spíš exkluzivně.“

„Díky.“

„Neděkujte, to nebyla lichotka, ale konstatování faktu.“ Líbil se jí. Dokonce nebezpečně moc.

„Tak co jste mi chtěl o Sebastiánovi říct?“ zeptala se nad krvavým biftekem. Vidět Albert, co obědvám, zase bych musela poslouchat přednášku, jak se mi ve střevech hromadí kilogramy nestráveného syrového masa.

„Raději až po obědě…“

„Obávám se, že tolik času nemám,“ oponovala.

„Jak myslíte,“ souhlasil očividně nerad. „Předně Sebastián už opět chodí…“

„Tak to je výborná zpráva!“

Doktor zaujatě krájel maso na svém talíři: „Pochopitelně, jak už bývá zvykem, je tu nějaké ale.“

Irma na něm visela očima: „Nenapínejte mě. Snesu vše.“ Cupal se napil minerálky a otřel si ústa do ubrousku. Významně na Irmu pohlédl: „Věděla jste, že váš syn je homosexuál?“

ALBERT

Byl překvapen, že mu telefonuje Irma. Obvykle se nenamáhala navazovat s ním kontakt, když byli v rozepři. Pěkně v klidu vyčkala, až to on nevydrží a začne se doprošovat. A to většinou netrvalo dlouho.

Vzpomněl si na jejich první skutečnou manželskou hádku. Mohlo to být tak pět šest měsíců po svatbě. Irma očekávala porodní bolesti každým dnem a on nebyl právě příkladným manželem.

Vrátil se bujarý a opilý k ránu. Rozčílila se a nemluvila s ním tři dny. Tehdy promluvil, přesněji řečeno zakřičel, jako první. Kdyby tušil, že to byl boj o dominantní roli v jejich vztahu, sotva by hulákal ze záchodu, aby mu donesla toaletní papír. Raději by si rozedřel zadek starými novinami…

„Jsem rád, že voláš,“ ujistil ji, co pro něho znamená, že udělala první krok.

„Ona tě ta radost přejde, až se dozvíš důvod.“

Albert znejistěl. „Co se stalo?“

„Nevím, jak bych ti to řekla…“ Pochopil, že když Irma neví jak něco říct, nepůjde o maličkost

Opouští mě! napadla ho možnost, které se děsil nejvíce.

„Jde o Sebastiána.“

Úleva se dostavila okamžitě. Zastyděl se. Nebylo pochyb. Strach, že ztratí Irmu, byl větší než obavy o jediného syna. Připadal si jako zrůda.

„Udělal to znovu?“

„Ne!“

Uklidnil se. Byl si jist, že žádná zpráva ho nemůže nijak vážně zasáhnout, když Sebastián žije a Irma prozatím neodchází. Mýlil se.

„Alberte, on je homosexuál.“ Vyřkla to slovo přirozeně, jako by se nejednalo o jejich dítě, ale o populárního herce nebo známou literární postavu.

„Tomu nevěřím!“ vykřikl, i když o pravdivosti zničujících slov nepochyboval ani v nejmenším.

„Přijeď brzy domů…prosím tě,“ skoro zašeptala. „Sebastiána pozítří pustí z nemocnice, musíme si o všem promluvit. Půjčila jsem si odbornou knihu o těchto lidech…“ Zase to byla ona, kdo lépe zvládal situaci.

„Měl se raději doopravdy zabít!“ vyhrkl první myšlenku, co mu prolétla hlavou. Vzápětí svého výbuchu litoval, ale slova už nehybně trčela v prostoru. Ve sluchátku nekonečnou chvíli nebylo slyšet nic víc než Irmin zrychlený dech.

„Ty srabe!“ řekla chladně a zavěsila.

IRMA

Seděla ve své pracovně, obklopena tichem a šerem. Ani se nepokoušela pracovat. Potřebovala k životu určité jistoty, o které by se mohla opřít. Ty jistoty se rozplývaly.

Cítila se osamělá jako ještě nikdy. Slyšela vrznutí dveří a tlumený dusot nohou na dřevěných parketách. Albert.

Snažila se zaostřit zrak, ale šero už bylo příliš husté na to, aby dohlédla na ciferník nástěnných hodin. Otvorem po chybějící skleněné výplni pozorovala, jak se potemnělá, přihrbená postava blíží. Ani Albert si nerozsvítil.

„Ahoj,“ pravil tiše a do klína jí položil cosi vlhkého. Rozpoznala kytici zahradních kopretin. Byly to její nejoblíbenější květiny. Věděla, že se její muž snaží, jak nejlépe umí. Už jí to ale nestačilo. Potřebovala oporu, sílu, rozhodnost. Všechny tyto mužské vlastnosti nemohla nahradit Albertova devótní oddanost.

„Díky,“ povzdechla.

Albert se sklonil a políbil ji do vlasů: „Nikdy jsem ti nepředstíral statečnost… promiň.“

„To nic. Taky mě to sebralo,“ řekla. Znělo to falešně.

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Budeme ho milovat, jaký je,“ odvětila a nenápadně si otřela slzy o lem rukávu.

SEBASTIÁN

Vyčítal si, že podlehl touze svěřit se. Nebýt chvilkové slabosti, sotva by psychiatrovi vykecal něco ze svého soukromí. Ale doktor to s ním uměl.

Aby ne, má na to přece školy! Tahat z lidí jejich pocity a nejtajnější myšlenky je jeho profese. A navíc je to sexy chlap…

Ztěží by Sebastiána napadlo, že názor na doktora Cupáka mají s matkou vzácně jednotný. (Tato shoda jim však zůstane navždy utajena.) Sebastián se snažil nemyslet na budoucnost ani na rodiče. Dokázal si představit jejich zklamané a vyčítavé pohledy.

Já si to přece nezvolil! Taky nejsem odvázanej z toho, že jsem teplouš! Litoval, že vstal z postele. Kdyby ještě pár dnů předstíral, že nemůže hýbat nohama, nemusel by tak brzy domů. Zní to asi divně, ale Sebastiánovi pobyt na psychiatrii docela vyhovoval. Mohl se celé dny oddávat apatii a spousta lidí se starala, aby měl všechno, co potřebuje. A nejlepší bylo, že se někdo zajímal o jeho problémy. Takového přepychu se mu doma rozhodně nedostávalo.

IRMA

Zastavila se za Zlatkou v práci. Potřebovala se něčeho napít, načerpat energii a nasát trochu přítelkynina optimismu.

Ach jo. U baru zase opruzuje ten slizoun, spatřila Luďka. Váhala, jestli nemá přijít někdy jindy, až tam vlezlý zubař nebude. Ale to už jí mával. Usmála se a opětovala pozdrav.

Zlatka byla pobledlá a její nálada měla k očekávanému optimismu daleko. „Čau,“ kývla na Irmu a bez ptaní před ni postavila skleničku whisky. Sama si rovněž nalila.

„Taky depka?“

Zlatka přitakala a obrátila do sebe sklenici. „Skočím za bráchou do kanclu, aby to vzal za mě, a zmizíme, co říkáš?“

„To by bylo bezva,“ nutila se Irma do bezstarostného tónu.

Zlatka odběhla, čehož Luděk hbitě využil: „Slyšel jsem, že máš nějaké trable. Nemohl bych ti být nápomocen?“

Odpal vtěrko! Zavrtěla hlavou.

„Myslím to vážně,“ naléhal.

„Ne, díky.“

Během večera, stráveného u Zlatky doma, zvládly téměř vyprázdnit láhev tequily. Zlatka si zapálila. Cigareta se pohybovala ve tmě jak svatojánská muška.

„To už je jedno, stejně mně bude blbě,“ přijala Irma nabízenou cigaretu.

„Vzpomínáš, jak jsme chodily kouřit na hřbitov?“

Irma se zasmála: „Kolik nám mohlo být? Třetí nebo čtvrtá třída, co?“

„Jo. A pamatuješ, jak se tam objevil ten chlap se sekyrkou? Slibovaly jsme, že už nikdy cigaretu nevezmem do pusy, když nás nedohoní. Nedohonil nás, ale já kliďánko báňám dál. Nemůžu se divit, že můj život vypadá tak bídně, když nedodržuju ani sliby, který jsem dala sama sobě.“

„Nebuď pověrčivá. Nedohonil nás, protože nás vůbec nehonil. Tu sekeru měl na roští, co rostlo kolem hrobu jeho ženy,“ namítla Irma.

„To je jedno. Člověk by měl sliby dodržovat,“ pravila Zlatka a natáhla se pro láhev. Než nalila, nasypala do sklenek špetku skořice a zalila ji lžičkou pomerančové šťávy.

„Doteď jsem si myslela, že se tequila pije se solí a citronem,“ típla Irma z poloviny vykouřenou cigaretu. Nechutnala jí.

„Obyčejná ano, ale tohle je zlatá Olmeca Tequila. Zraje čtyři roky v dubových sudech.“

„Připomínáš mi Luďka,“ uštěpačně prohodila Irma.

Zlatka znejistěla: „Co ti Luděk povídal?“

„Nic zvláštního. Však ho znáš. On je jak vyrážka v rozkroku. Člověk ji chytne ani neví jak, ale nemůže se jí zbavit…“

„V sobotu jsem se s tou tvojí vyrážkou vyspala…“

„Cože?“

Zlatka uhnula pohledem: „Promiň, asi jsem se měla nejdřív zeptat.“

Irma ke svému překvapení zaznamenala, že ji nečekaná informace rozladila. Ne, neplánovala si cokoliv začít s Luďkem, ale jeho zájem ji utvrzoval v pocitu, že je pro někoho důležitá, že o ni někdo doopravdy stojí. Teď viděla, že se jenom obelhávala.

„Nemusíš si nic vyčítat, Luděk není můj typ, příliš mi připomíná Alberta.“

„Alberta? To nemyslíš vážně,“ podivila se Zlatka. Sama neshledávala žádnou podobu mezi mladým atraktivním mužem a stárnoucím, vypelichaným manželem přítelkyně.

Irma se zasmála: „Nemyslím fyzickou podobu, ale povahové rysy.“

Když si ňouma Luděk troufl na Zlatku, možná že se mýlím i v Albertovi…

Zlatka si oddechla, že se přítelkyně nezlobí. Za to by jí drobná epizodka s Luďkem nestála. Ještě jednou se ujistila: „Takže je Luděk volnej?“

„Naprosto,“ pravila Irma. Hlavou jí táhly znepokojivé myšlenky týkající se Alberta. Potřebovala něčí lásku… Potřebovala Albertovu lásku, navzdory její ponížené, upachtěné podobě.

Zlatka zasmušile popotahovala z cigarety a dlaní rozháněla obláček štiplavého dýmu: „Stejně z toho nic nebude. Luděk je blázen do tebe. A co odešla Šárka, nemám na chlapy ani pomyšlení. Až po té naší poslední hádce mi došlo, že ji vůbec neznám… Myslím, že mě nenávidí.“

„Neblázni. Je to jen puberta.“

Zlatka pookřála: „Kéž bys měla pravdu.“

„Mám pravdu,“ upokojila ji Irma důrazně. Přemítala, jestli má Zlatce svěřit zdrcující novinku o Sebastiánovi, ale nakonec se rozhodla pomlčet.

Je to Sebastiánův život, on sám musí rozhodnout, komu to prozradí a komu ne..

Zlatka správně odhadla, kterým směrem se ubírají Irminy úvahy: „Vzpomínáš na Sebastiána? Je něco nového?“ „Zítra ho pustí domů.“

ALBERT

Ráno ho Irma probudila o něco dříve než obvykle. Na stole měl připravenou kávu a toasty. Dal by přednost něčemu zdravějšímu, ale snědl snídani s dobře hranou chutí. Irma vypadala unaveně. Večer nebyla doma a on usnul dřív, než se vrátila. Dávno se už netýral představami, co dělá jeho žena v noci, když neleží vedle něho. Leží snad vedle někoho jiného ? Nemyslel na to. Konečně, není to tak důležité. Hlavní je, že žije

s ním.

„Pojedeš pro Sebastiána se mnou?“ otázala se.

Albert se pokoušel analyzovat tón jejího hlasu, což se mu nepodařilo. Nevěděl tedy, jestli by uvítala, aby raději jel, či nikoliv. Že by se mohl zeptat, to ho jako obvykle ani nenapadlo.

„Jeď sama,“ rozhodl se. Irma pohrdavě nakrčila nos. Pochopil, že měl říct ano.

„No, jestli chceš, můžeme jet společně,“ připustil i druhou možnost.

„Nijak se neobtěžuj,“ sekla ho břitkou odpovědí.

Zase blbě, pomyslel si. Tak rád by někdy splnil Irmina očekávání, ale ať to bylo jakkoliv ostudné, znal ji dvacet let-a stále jí ještě nerozuměl.

IRMA

Albert ji v tom zase nechal. Pokaždé když nastala nějaká krize nebo komplikovaná situace, počkal v ústraní, až záležitost vykrystalizuje. Irma kličkovala ulicemi Brna a ruce se jí na volantu potily.

Homosexuálové ji doposud odpuzovali. Nebylo by přehnané tvrdit, že se jich přímo štítila. Ted musela během dvou dnů své pocity k nim zcela přehodnotit. Dělala, co mohla. Nejtěžší budou první okamžiky. Sebastián určitě bude číhat na každou moji reakci, na výraz očí a tón hlasu. Nesmím se prozradit. Bolelo by ho to.

Vzpomínala na první setkání s takto orientovaným mužem. Byl to její obchodní partner. Oblékal se do černého, nemaloval si ústa, ani nenosil náušnici. Tehdy poprvé pochopila, že tito lidé mají málo co společného s karikaturami homosexuálů ve filmových komediích. A přesto jí na něm něco vadilo. Byla to pouhá uražená ješitnost, že na ni nezíral obdivným a mlsným pohledem, jako ostatní představitelé silnějšího pohlaví, anebo v tom bylo něco hlubšího?

„Mohu vám nabídnout kávu nebo minerálku?“ otázal se doktor Cupal ve své kanceláři. Irma si namlouvala, že potřebuje ještě několik rad, jak se chovat k synovi. Ve skutečnosti se však jen snažila co nejvíce kontakt s ním oddálit.

„Minerálku. Děkuju,“ odvětila. Opět vnímala ve společnosti doktora příjemné mrazení. Když se ocitla v jeho blízkosti, nedokázala se na nic soustředit. Přitahoval ji silněji, než by byla ochotná přiznat.

„Jsem rád, že jste se za mnou zastavila. Věřím, že Sebastián je na nejlepší cestě překonat svoje osobní problémy, ale na riziko recidivy nesmíme zapomínat.“

„Myslíte, že bude chtít pokus o sebevraždu opakovat?“ zhrozila se.

„Doufám, že ne. Ale přesto vám musím zdůraznit, že recidiva, zejména u mladých lidí, není neobvyklá. Sebastián bude potřebovat dobré zázemí, měli byste ho hlídat, ale ne slídit v jeho soukromí. Rozumíte mi?“

„Snad ano,“ přitakala. Zmocňovala sejí panika. Tušila, že nic nebude jako dřív, ale nepředstavovala si to tak složité.

SEBASTIÁN

„Ahoj mami,“ pozdravil nejistě, když vstoupila do pokoje. Měl už sbaleno. Všiml si, že zaváhala, když ho měla obejmout. Napadlo ho, jestli se dobrovolně ujala té nepříjemnosti vyzvednout ho tady, nebo jestli s otcem losovali. Přikláněl se spíš k tomu losování.

„Mrzí mě to,“ cítil povinnost omlouvat se, že není synem, jakého si přáli mít.

„Nemůžeš za to,“ uklidňovala ho nepřesvědčivě. Stejně si určitě myslí, že kdybych chtěl, dokážu se změnit… To si totiž myslí všichni heterosexuálové. Vzala mu tašku. Proboha mami! Jsem teplej, ne invalidní…

„Sebastiáne,“ držela ho za zápěstí, „chci, abys věděl, že tě mám moc ráda.“ To jí poradil psychiatr?

Vykroutil se z matčina sevření. Uvědomil si, že ho její vyznání dojalo, i když věděl, že bylo účelné. Mlčky kráčeli k autu. Podala mu klíčky od svého Suzuki Vitara: „Nechceš řídit?“ Doteď si myslel, že své teréňátko má raději než jeho i tátu dohromady. Uznával, že se matinka za pět let, co má vlastní firmu, vypracovala a vydělala slušné peníze. Táta je proti ní břídil. Ale copak se hodnota člověka může měřit množstvím vydělaných peněz?

Usedl za volant. Ani si nemusel posouvat sedadlo dozadu. Postavu po otci nezdědil, byl jen o maličko vyšší než matka. Jel pomalu a zdaleka ne suverénně. Zatím neměl moc možností řídit auto. Líbilo se mu, že matka sedí vedle něj klidně. Nenapomínala ho, ani neradila. To kdyby vedle seděl táta, to by bylo keců…

Byli na místě. Nepodařilo se mu auto zaparkovat rovně k chodníku ani na třetí pokus. Podíval se na matku. Opravdu se usmívala? Jindy by se urputně snažil zvládnout situaci sám, ale povzbuzen jejím pochopením nadhodil: „Chceš si svého miláčka zaparkovat sama?“

„Ne, ty to zvládneš,“ pravila rozhodně. Neshazovala ho! Důvěřovala mu! Znovu nastartoval a hladce srovnal vůz podél chodníku.

„Taky tě mám rád,“ řekl.

ALBERT

Podařilo se mu sjednat schůzku s mladým zubařem. Nebyl to sice ideální kandidát na životní pojištění, ale Albert si nemohl vybírat. Telefonická domluva proběhla hladce díky doporučení od Irmy.

Albert se vydal do soukromé zubní ordinace. Už nákladně zrenovovaná budova blízko centra napovídala, že doktor Luděk Machura ve svém oboru něco znamená. Outsider by se v oblasti astronomicky vysokých nájmů dlouho neudržel.

Albert seděl v čekárně a bezmocně se nechal znervózňovat cvrlikáním vody v okrasné fontáně. Zvažoval, jestli by měl navrhnout ihned vysokou pojistnou částku, nebo začít s nižší. Málokdy odhadnul správně, kdy si může dovolit riskovat. Nejednou klienta urazil nízkou sumou a ještě častěji klienta vylekal částkou příliš vysokou.

„Vy jste zřejmě pan Šrámek, nemýlím-li se,“ pravil sebejistě mladý muž v bílém plášti. Albert si ho představoval o něco staršího. A navíc neměl ty nalízané, líbivé typy rád. Připadal si vedle nich jako buran z Lesního Jakubova. (Albert pocházel z Lesního Jakubova.)

„Pojďte dál, prosím,“ pozval ho hezoun do ordinace.

Jistěže Alberta napadlo, jestli s ním Irma nemá poměr, ale brzy tuto myšlenku zavrhl. Snad není tak perverzní, aby nechávala manželem pojišťovat své milence.

„Bohužel jsem v časové tísni,“ bombardoval ho zubař svojí převahou. Nad pojišťovacím agentem cítí převahu i řezník, uklidňoval se Albert.

„Dlouho vás nezdržím, buďte bez obav.“Albert vytáhl notebook a propagační materiály. Ty předal doktorovi spolu se svojí vizitkou. Byl rád, že tam má vytištěn před jménem titul, nepřipadal si aspoň jako úplný pitomec.

„Vy jste manžel paní Irmy?“ Albert zavětřil výsměch. Nebo je to paranoia ?

„Ano,“ přiznal a ihned přistoupil k výkladu. Doktor si ho zkoumavě prohlížel a Albert pochyboval, že ho vůbec poslouchá.

„Tak co byste mi navrhoval?“ zaplnil zubař pohotově první pauzu v proslovu. Bleskově vypracoval pojistný návrh na svém, dosud nesplaceném notebooku a otočil ho monitorem k Machurovi: „Člověk ve vašem postavení a sociální sféře volí obvykle některou variantu dostatečně vysokého kapitálového pojištění.“

Doktor pohledem přelétl návrh pojistky a nehnul brvou nad výší ročního pojistného.

„Dobrá, můžeme to ihned uzavřít.“ Albertovi spadla čelist. Zalitoval, že se neumí lépe ovládat. Machura se tvářil pobaveně.

„Jaký vám bude… bude vyhovovat platební kalendář?“ vykoktal.

„Ročně.“

V duchu zajásal. Za uzavření pojistky s roční platbou dostávali poradci slušnou provizi navíc. Doktor Machura podepsal všechny formuláře a nadiktoval údaje o svém zdravotním stavu.

Albert se nemohl zbavit myšlenek na dobrých čtyřicet padesát tisíc provize, kterou z pojistky bude mít. Vidina výdělku v něm probouzela pokoru: „Kdy se vám bude hodit zaplatit první splátku?“

Machura se pousmál: „Mohu vám zaplatit hned.“ Přistoupil k trezoru na zdi u okna a vytáhl balík tisícovek. „Kolik to přesně má být?“

„Sto třicet sedm tisíc,“ polknul Albert.

Ještě se nestalo, aby s někým uzavřel smlouvu na první schůzce.

LUDĚK

Když mu Irma před několika týdny prozradila, že její muž je pojišťovací agent, projevil o pojištění zájem. Samozřejmě že žádnou pojistku nepotřeboval. To, co potřeboval, bylo poznat jejího manžela. Věřil, že čím víc informací o soukromém životě Irmy bude mít, tím snadněji se jí přiblíží. Musím ji dostat!

Tolik mu připomínala Martu. Myslel si, že zemře touhou, když mu žena utekla. Tvrdila, že v téhle malé zemičce nemůže dýchat, toužila po penězích, přepychu a velkém světě. Nic z toho jí před čtyřmi roky nemohl nabídnout. Ale olysalý, pětapadesátiletý a nesmírně majetný Švýcar ano. Zatímco se Luděk po rozvodu potácel v deliriu, jeho exmanželka Marta se ještě v tomtéž týdnu provdala za tlustý žok peněz a následovala ho do Švýcarska. Jako by vzala s sebou i Luďkovu schopnost milovat. Za ty čtyři roky měl spousty žen, ale žádná v něm nedokázala vyvolat ani zárodky citu. Až potkal Irmu…

Na schůzku s jejím mužem se pečlivě připravoval. Byl rozrušený, ale nedal to na sobě znát. Úspěšně si namlouval, že hraje o všechno. Uklidnil se, když Šrámka uviděl.

Nechápal, co Irma na tom obrovi vidí. Potil se v drahém obleku. Řídnoucími vlasy prosvítala šišatá lebka a pokožku měl nezdravě nažloutlou. Prvotní dojem nedokázal vylepšit ani povzneseným vystupováním člověka, který je zvyklý vydělávat desetitisíce měsíčně. To já budu splácet úvěr za tu blbou ordinaci ještě sedm let!

Luděk ho s rozkoší sadisty dusil na svém území. Však za to potěšení taky zaplatil! Naštěstí měl v trezoru peníze na vysněnou dovolenou. Sbohem, Kanado!

Když viděl, jak se ubohý otrok financí třese na ten balíček bankovek, byl to pocit k nezaplacení. Za podobný by obětoval všechny dovolené do konce života. No, nejspíš je obětovat budu muset, když příštích dvacet let mám strkat sto čtyřicet táců ročně do pojišťovny…

Luděk si byl návratností investice jist. Sázel na to, že se Šrámek doma ženušce pochlubí. Irma pak pochopitelně odhalí, že Luděk je skutečný formát, a bude na něj myslet častěji a častěji, až…

Nepředbíhejme!

IRMA

Vyhrála si s večeří. Nechtěla, aby tabule vypadala příliš slavnostně. Představovala si něco na způsob reklam: Teplo domova. Žádné svíčky a broušené sklenky. Ani hedvábím vyšívané prostírání, co si dovezla loni z Indie. Sebastián musí mít dojem, že život pokračuje dál, bez okázalých oslav jeho návratu. Uvařila synovo zamilované jídlo. Sama tvarohové knedlíky s jahodami neměla ráda, byla víc na maso. Čekali na Alberta půl hodiny. Vedli křečovitý rozhovor, plný pomlk a povzdechů.

„Myslím, že se najíme,“ řekla zklamaně, když se Albert nevracel. Měla vztek. Tušila, že to udělal schválně. Bojí se setkat s vlastním synem jenom proto, že se o něm dozvěděl něco, co se mu nehodí do krámu. Ale Sebastián přece zůstal stejný! Byl homosexuál i před týdnem, my jsme to jenom netušili. Tak jaký je v tom rozdíl? „Můžu ti přidat?“ otázala se. Na sporáku byla ještě jedna plná mísa ovocných knedlíků. Možná v sobě Irma při jejich výrobě chtěla přehlušit propastný pocit, že jako matka selhala. Bylo však pošetilé věřit, že výčitky svědomí zmizí s šedesáti tvarohovými knedlíky… Sebastián do sebe nasoukal ještě několik kousků.

I on vzorně předvádí zásoby dobré vůle. Irma umývala nádobí. Sebastián vzal bez řeči do rukou utěrku a pomáhal. Když byl dítě, neustále se motal kolem ní v kuchyni. Zatoužila vrátit čas.

V osm hodin už byla ve své pracovně a dokončovala návrhy pro zimní kolekci. Vsugerovávala si, že móda je to jediné, co ji zajímá. Z úvah o dvou nejdůležitějších mužích svého života byla vyčerpaná.

„Mami, jdu ven,“ křikl Sebastián z předsíně.

Chtěla se zeptat kam a s kým, ale místo toho mu nabídla svoje auto. Přišel jí poděkovat polibkem.

SEBASTIÁN

Musel už pryč z iluze vzorného domova. Kýčovitá fraška ho dusila. Matka byla mistrem v předstírání, že se nic nestalo, a pan otec se pro jistotu raději nedostavil. Nechtěl být na mámu zlý, jen prostě nedokázal hrát tu komedii společně s ní. Zase mi půjčila auto! Průhledný způsob demonstrace příjemných stránek toho zasranýho života. Doufá snad, že když mě to bude na světě bavit, tak se nezabiju? Musím uznat, dobrá taktika… Máma byla vždycky stratég.

Kolem suzuki se motala nějaká bába. Poznal sousedku z domu, ale nemohl si vzpomenout na její jméno. Došel až k vozu. Narovnala se a ruce strčila za záda jako školáček.

„Ahoj Sebastiáne,“ pozdravila ho žoviálně. Skoro ji neznal, bylo zvláštní, že ho oslovila tak důvěrně. „Dobrý den,“ odvětil.

Rychle se vzdalovala. Její tlustý zadek se natřásal jak v rytmu divošského tance. Ucítil příšerný zápach. Jeho síla narůstala. Hotový olfaktologický úkaz. Když chtěl zasunout klíč do zámku, zjistil jeho původ. Celý bok auta byl popadán řídkým lejnem. V mysli mu vytanul úprk sousedky. Najednou si vybavil, jak se jmenuje. Baráková maže sračky po mámině autě! To se všichni zbláznili? Nastoupil dveřmi spolujezdce a vydal se na myčku. Hlavně aby se to máma nedozvěděla, hrozně by ji to mrzelo. Vždycky o Barákové tvrdila, že je to hodná ženská.

ALBERT

Podlehl své zbabělosti. Raději tři hodiny coural po městě, než by se vrátil domů. Neuměl si představit, že svému synovi potřese rukou, nebo ho dokonce obejme. Děsil se, že by někdo z domu nebo z kolegů v práci mohl zjistit, jaký je Albertův jediný syn. Chtěl být na Sebastiána pyšný a teď se za něho styděl. Nikdy nevěřil těm povídačkám, že se chlap jako homosexuál narodí. Sázel na výchovu, nikoliv na genetiku. Byl přesvědčen, že nebýt Irmina rozmazlování, mohl z něho vyrůst normální muž.

V deset hodin večer před domem kupodivu nestálo známé suzuki malinové barvy. Albert si oddechl. Bude lepší první střet se Sebastiánem uskutečnit mezi čtyřma očima.

Vešel do bytu. Potrava ve střevech zahájila revoluci jako ostatně pokaždé, když byl nervózní. A žaludek ho bolel přímo nesnesitelně. V Irmině pracovně se svítilo.

„Ty jsi doma?“ zeptal se překvapeně. Sjela ho pohledem plným opovržení. „Promiň, neměl jsem odvahu se s ním setkat,“ skoro šeptal.

„Můžeš klidně mluvit nahlas, Sebastián není doma.“

„A kde je?“

„Nevím. Je dospělý.“

„Pche, dospělý! To, co nám v poslední době ukazuje, rozhodně není dospělost!“

„Aspoň se neschovává jako ty,“ zasyčela. Uvědomil si, že má pravdu. Nahlas to však přiznat nedokázal.

„Budeš večeřet?“ zeptala se. I pouličního žebráka by vybídla vlídněji. Dobře, uznávám. Zasloužím si to.

„Ano,“ odvětil. Samozřejmě že neměl hlad. Chtěl vidět, že je pro Irmu natolik důležitý, aby přerušila práci a šla chystat večeři. Vstala a odešla do kuchyně. Hopkal za ní poslušně jak ratlík.

„Už jsi zanesl na obecní úřad tu žádost na odkoupení bytu do osobního vlastnictví?“ zeptala se jakoby mimochodem. Moc dobře věděla, že tam ještě nebyl! Zase bude hledat další a další důvody, proč mě zprcávat jak malýho kluka, usoudil. Byl to obvyklý způsob její msty. „Jak teď můžeš myslet na byt?“ vyjel s předstíraným pohoršením. Místo aby se omluvil, začal Irmu osočovat. To byl zase jeho obvyklý způsob. Utápěl v hádce pocity viny.

„Kvůli tomu, že náš syn je homosexuál, nebudeme žít? Přestaneme potřebovat peníze?“

„Peníze! Peníze! Myslíš vůbec někdy na něco jinýho? Život Sebastiána se hroutí a ty meleš o penězích!“ štěkal.

„To mám nejradši! Každej ubožák, kterej prachy neumí vydělat, nad nima ohrnuje nos! Dej mi tu žádost, odnesu ji v pondělí sama.“

Albert soptil. Nenechá si přece nadávat do ubožáků! Zalitoval, že se Irmě nemůže pochlubit dnešním výdělkem. Na těch padesáti tisících měla bohužel největší zásluhu ona.

Irma si s ledovým klidem strčila formulář do modrých tuhých desek a schovala je do aktovky. Jako by to nestačilo, dál z Alberta dělala slabomyslného chudáka: ,Za ten byt chtějí tři sta tisíc a přitom má cenu jeden a půl milionu! Jen trotl by si nechal něco takového ujít.“ „Tak sis vzala trotla!“ zařval a mrštil talířem o stěnu. Škoda těch knedlíků…

SEBASTIÁN

Dorazil do zakouřené hospody, vyhlášené mezi literáty a především pseudoliteráty.

Všichni na něho zírali, jako by vstal z hrobu. Nevěděl, že ho pokus o sebevraždu tak rychle proslaví. U stolku v rohu seděl Hynek Maier, asi největší osobnost mezi kolem sedícími grafomany. Kývnul na Sebastiána. Oplatil mu pozdrav a náležitě poctěn přijal nabízenou židli.

„Tak jsem se podíval na tu tvoji sbírku,“ blazeovaně prohlásil Hynek. Sebastián zatajil dech. Tušil, že právě psaní by pro něho mohl být hledaný smysl života, který tolik postrádal. Nutil se do netečnosti: „No a?“

„Má to náboj, ale stylisticky je to slabý,“ naparoval se Hynek, „možná by ti pomohlo, kdybychom si na to spolu někdy sedli.“ Sebastián zapomněl na svoji pózu nonšalantního světáka a vyhrkl: „Fajn, kdy?“

Hynek se domýšlivě pousmál: „Nebuď tak horlivej, mladej. Však nám nic neuteče.“

ŠÁRKA

Začínala litovat, že opustila domov tak pompézním způsobem. A to, jak se navážela do mámy, bylo taky drobátko přehnané.

Když o tom tak uvažovala, uvědomovala si, že utekla z pocitu vnitřní nesvobody. Nechtěla žít v bytě, kde si každou noc musí zacpávat uši, aby neslyšela matčino divoké, orgastické sténání. Otec měl pravdu, když o mámě říkával, že je sprostá děvka. Šárka toužila po čistém, neposkvrněném, romantickém vztahu. Pro tento účel nemohla volit chybněji. Hynek a něco čistého? Už v tom spojení byl rozpor.

Když ji před třemi týdny sbalil, byla polichocena. Hynek byl Někdo. V literární čajovně bylo k dispozici několik jeho knih. Když tam Šárka zavítala, pokaždé měla možnost spatřit nějakého (nejčastěji obrýleného) mladíka, jak sedí zahloubán v poezii Hynka Maiera. Co na tom, že pro ni byly jeho verše zcela nesrozumitelné? I když je nechápala, vnímala jejich genialitu. Párkrát ji Hynek pozval k sobě domů. Myslela si, že jí místo slibovaného předčítání poezie bude chtít vmanipulovat do postele. Šílela radostí, když tomu tak nebylo. Věřila, že je to bezpečná záruka ryzího charakteru.

První noc s ním byla úžasná. Leželi vedle sebe v posteli, ne nazí, ale v džínách a tričku. Hynek se ji nepokoušel hned napoprvé ohmatávat jako ti pubertální blbečci z gymplu. Dokonce ani nepožadoval, aby se svlékla. Povídali si. Vlastně povídal spíš Hynek. Ona mu naslouchala s netajeným obdivem. K ránu už nabývala dojmu, že ho miluje. Naštěstí usnuli dřív, než mu to stihla prozradit. Ještě téhož dne doma vyprovokovala hádku, aby se mohla vetřít do jeho bytu.

Když i čtyři další noci proběhly podobným způsobem, začínala básníkova sexuální zdrženlivost Šárku znepokojovat. Po zralé úvaze a poradě se zkušenějšími spolužačkami dospěla k názoru, že je nezbytné z Hynka vymýtit vzpomínky na nevydařené manželství. (Na to, že Hynkovo manželství je nevydařené, přišla velice snadno sama. Logicky vzato, muselo takové být. Proč jinak by se odstěhoval od rodiny?) Šárka byla pevně odhodlána poopravit Hynkovu nedůvěru v ženy, kterou zapříčinila s největší pravděpodobností jeho, bezpochyby nesnesitelná, manželka.

„Chtěla bych se s tebou milovat,“ zašeptala do ucha v oblíbené putyce opilému Hynkovi. Ani její mladý organismus se nebyl schopen vypořádat s dvanácti láhvemi irského piva. Hlavu měla lehkou a bezstarostnou. Hynek na její slova reagoval smyslným pohledem a šaháním do rozkroku pod pokecanou deskou dubového stolu. Vedle Šárky seděl vysoký napůl černoch, jménem Samuel. Otupěle sledoval velkýma černýma očima, jak Hynek rozepnul Šárce rifle a rukou jí zajel pod kalhotky. Značně opilá Šárka ani moc neprotestovala, když za svítání skončili v posteli všichni tři. Když vystřízlivěla, první, co ji napadlo, bylo úsloví: Jaká matka, taková dcera. Děsilo ji, že stačil necelý týden takzvané svobody, aby sklouzla do toho, čím doposud okázale opovrhovala. Zhnusená se vymanila z černobílého propletence těl. Samuel a Hynek spali. Poprvé si mohla prohlédnout svého básníka bez šatů. I když tušila, že je zhruba ve věku její matky, byla šokována těmi záhyby a faldíky ochablé kůže. To máma je proti staříkovi úplná kočka!

Daleko víc se jí líbil Samuel. Byl pevný a hladký, jeho penis i ve spánku trčel vyzývavě vzhůru. (Hynkův úd připomínal křížalu.) Tiše, aby je neprobudila, se vykradla ven z bytu. Do školy dorazila na konci druhé vyučovací hodiny. Duchem však byla nepřítomna i po zbytek vyučování. Připravovala si citlivý proslov pro Hynka.

Čekala na něho v umouněném bytě skoro do devíti do večera. Nepřišel. Tušila, kde ho najde. Seděl v rohu (měl ten stůl snad v celoživotním pronájmu) a předváděl se před mladým Šrámkem.

„Ahoj,“ pozdravila významně. Sotva ji zaregistroval. Zato Sebastián sebou cuknul. Choval se v poslední době dost divně. Když byli malí, hrávali si spolu. Šárka u Šrámků párkrát zůstala i na víkend. Záviděla Sebastiánovi jeho mámu. Byla milá, přirozená a veselá. Skoro se nelíčila a přesto vypadala dobře. Přisedla si.

Hynek po ní šlehnul nenávistným pohledem: „Bavíme se o literatuře, běž někam za kámoškama.“

Strojeně se pousmála: „Ráda se zapojím.“

„Tomu nerozumíš,“ utřel ji. Najednou mu vadí, že bude přítomna jeho oslavování a velebení? Už přece slyšela stokrát z rozličných úst, jak brilantní jsou jeho verše.

„Dala bych si pivo,“ dělala, že neslyší. Chytil ji za rameno, až sykla bolestí: „Tak vypadneš už konečně?“

Zvedla se a klopýtala ven. Proud slz rozostřil kontury večerního Brna.

SEBASTIÁN

Nelíbilo se mu, jak Hynek vyhodil Šárku. Byla pro něj skoro sestrou, ale nedokázal se jí v té chvíli zastat. Nedokázal, nebo nechtěl? Šárka u stolu překážela. Sebastián vycítil Hynkův zájem. Nikoliv však zájem profesionální. Už dlouho s nikým nebyl, potřeboval to. Jeho sexuální život byl z osmdesáti procent pouhá masturbace. Těžko se seznamoval. Měl strach, že ho zklame intuice a on osloví nesprávného. Bál se výsměchu a pohrdání. Život homosexuála je jednoduchý pouze v amerických filmech, ne v českém reálu.

„Mohl bych ti domluvit vydání dvou, tří básní,“ vábil ho Hynek na své styky v literární oblasti.

„To by mně fakt pomohlo,“ jak v tranzu odvětil Sebastián. Už dobrých pár minut myslel intenzivně pouze na soulož. Jeho psaní náhle ztratilo prioritu.

ŠÁRKA

Sedla si v parku na Moravském náměstí na lavičku a snažila se tlumit vzlyky, aby nerušila kolem sedící milenecké páry. Každý někoho má… Věděla, že dnešní noc už nemůže strávit v Hynkově bytě. Prozatím se však nedokázala donutit k pokornému žebrání u své matky. Kdyby si aspoň nechala ty klíče! Mohla se jít domů vyspat a než se máma vrátí z baru, zase zmizet.

Začínala se třást zimou. Když večer odcházela, bylo příjemně. Nevzala si bundu, jen lehký svetřík. Teď jí naskočila husí kůže. Vydala se pěšky do Židenic a doufala, že Hynek ještě trčí v hospodě. Neměla v úmyslu se s ním setkat. Rozhodně ne dnes.

Otevřela si vlastním klíčem. V bytě byla tma. Ulevilo se jí. V tom uslyšela povědomé zvuky. Tiše vstoupila do pokoje a rozsvítila světlo. Styděla se, že vykřikla.

„Jestli o tom cekneš, rozbiju ti hubu,“ pokoušel se Hynek horlivě zachraňovat těžce nabytou pověst Lamače dívčích srdcí. Sebastián se nenuceně natáhl pro přikrývku, aby skryl svoji nahotu. Ještě než tak učinil, stačila si všimnout prezervativu na jeho penisu.

Napadlo ji, jestlipak se buzeranti domlouvají, kdo bude šoustat a kdo držet. Že by se střídali, Šárce připadalo nepravděpodobné. Kdybych před chvílí neječela jak kráva, mohla jsem se zeptat…

ZLATA

Luděk trpělivě vysedával u baru denně až do konce její služby. O Zlatku bohužel valný zájem neprojevoval. Zdálo se, že neprojevuje zájem ani o nikoho jiného. Většinou se napájel pouze minerálkou, výjimečně taky džusem. Zlatka si představovala, jak chudák musí být nadmutý z tak nezdravého množství bublinek. Doufala, že ani dnes se její idol nevytratí před zavírací dobou. Ne, nezamýšlela zrealizovat s ním své sexuální fantazie. Potřebovala odvoz domů. Toyotě nějaký zlomyslný vandal o víkendu rozbil reflektor a na taxíka neměla peníze. (Vlastně i na tu opravu si bude muset půjčit od bratra.) Luděk kupodivu neprotestoval, naopak svolil docela ochotně. Před panelákem jí poněkud vulgárně sáhl na prsa: „Můžu nahoru?“

„Ne,“ odvětila nekompromisně. Měla své plány, jak ho nažhavit. A v žádném případě mezi ně nepatřilo vyrovnávat jeho rozbouřenou hormonální hladinu.

„Tak tě aspoň doprovodím k výtahu,“ nikterak se ho nedotkla zamítavá odpověď. Zlatka ještě nechodila s mužem, který by ji doprovodil k výtahu. Její exmanžel by to neudělal, ani kdyby vláčela basu piv (pro něj!). Zatoužila po Luďkovi tak silně, že váhala zda nemá poopravit zamýšlenou strategii. Nakonec usoudila, že moudřejší než nedodržení plánu bude kopulace s přítelem na baterky.

„Děkuju a dobrou noc,“ decentně políbila Luďka na chodbě. Dávala přitom dobrý pozor, aby se o něho dostatečně otřela ňadry. Objal ji a začal divoce, až zoufale líbat.

Dopřála mu dvě tři minuty tlumených vzdechů a pak ho odstrčila: „Nezlob se, nemůžu jít do postele s někým, kdo miluje moji nejlepší přítelkyni.“ Potěšené zaznamenala jeho vyboulené kalhoty. A teď si běž, milánku, za děvkama…

Na rohožce před bytem spala Šárka. Schoulená pod koženou bundou, co dostala k Vánocům od svého otce, pod hlavou batoh. Vypadala jak opuštěné zvířátko.

„Šárinko,“ vyklouzla Zlatce zdrobnělina, kterou na přání dcery neměla používat. Šárka se posadila. Zlatka musela přičapnout, aby jí viděla do obličeje.

„Mami, promiň…“

„Už se stalo. A teď pojď, potřebuješ se vykoupat a prospat,“ řekla a okamžitě si vzpomněla na Irmu. Měla pravdu: normální puberta…

ALBERT

Cítil se mizerně. Fyzická bolest žaludku splývala se zklamáním a hlubokou depresí. Stál u okna a nepřítomně zíral do tmy. Namlouval si, že vyhlíží Sebastiána, což byl holý nesmysl, vzhledem k tomu, že z okna nebylo na ulici vidět. Blížila se třetí hodina ranní a Irma doposud neopustila svoji pracovnu. Bolest, únava a obavy ho zmáhaly, stále však ještě otálel s hledáním útěchy u své ženy. Věděl, že by stačilo jejích pár vět a cítil by se mnohem lépe. Uměla z něho snímat problémy zázračnou rychlostí. Kdybych měl aspoň tolik sebekontroly a neházel těmi knedlíky! V poslední době se vážně chovám jako psychotik.

Učinil několik váhavých, pomalých kroků směrem k pracovně. Předpokládal, že za dveřmi sedí rozezlená žena, kterou bude nutné nejprve zaujmout a naladit na stanici vstřícnost. V získávání si žen (ať už vlastní či cizích) byl Albert, i ve svých dvaačtyřiceti letech, naprostým laikem.

Na poslední chvíli ztratil odvahu a změnil směr. Skončil v koupelně, kde si s iracionální zuřivostí čistil téměř deset minut zuby. Důkladně se osprchoval a nahý, s kapičkami vody na zádech, ulehl do postele a okamžitě usnul.

IRMA

Před očima se jí vlnily siluety módních návrhů. Byla roztěkaná, nesoustředěná. Myšlenky se jí zcela samovolně neustále vracely k Albertovu výstupu. Věděla, že je nešťastný. Ale copak já nejsem nešťastná? Pokaždé, když se zachoval zbaběle, vylíval si na ní zlost. Byl prostě takový. Sám se nedokázal smířit se svými špatnými vlastnostmi, ale po ní vyžadoval, aby ho milovala takového, jaký je. Jaký vlastně je? Nedospělý, zakomplexovaný, sobecký, slabošský… ale taky oddaný, zbožňující a pravděpodobně i věrný…

Zaslechla vrznutí dveří. Strnula a zaposlouchala se do nočního ticha. Ne, nemýlila se. Albert ještě nespal. Jasně vnímala zvuk kroků na podlaze v předsíni. Přála si, aby vstoupil do pracovny a řekl něco milého. Třeba: Ještě se zlobíš? nebo Můžu to nějak napravit?

Samozřejmě, že by mu nepadla kolem krku hned. Ještě chvíli by vychutnávala jeho nedokonalé pokusy o sblížení a pak teprve by se začala smát. Zoufale potřebuju navrátit smích do svého života! Náhle se ozval vzdálený zvuk prudkého proudu vody, prýštící ze sprchy. Měla co dělat, aby se nerozplakala.

Opět ji zasáhlo, jak je pravda krutá ve srovnání se sny a představami. Vždyť věčně lhostejný Albert nešel za ní, ale do koupelny!

ALBERT

Vstal. Venku už svítilo slunce, což bylo jasným dokladem, že ho Irma nevzbudila. Za devatenáct let starostlivé péče byl natolik zhýčkaný, že si nenatáhl ani budíka sám. Levá (její!) polovina postele byla nejen prázdná, ale vypadala dokonce netknutě.

V pracovně, ani v kuchyni Irma nebyla. V duchu si nadával, že trapnou záležitost včera neurovnal. Zdálo se mu, že kdyby teď byla doma, neodkladně by tak učinil. Klidně by se před ní plazil, jen aby si vysloužil odpuštění. Zasedl k snídani a listoval diářem. Zjistil, že zmeškal dvě schůzky s klienty. Nijak ho to nerozladilo. Připadal si rozhodnější a mužnější než včera. Jakýmsi podivným způsobem načerpal ve spánku víru v lepší zítřky a ve vlastní schopnosti. Do kuchyně se přišoural Sebastián. Albert na něho zíral jak na zjevení.

„Čau táti,“ pozdravil syn nenuceně.

Chtěl odvětit podobně ledabylým způsobem, ale vyznělo to nepřirozeně. Jako kdyby zkoušel v ochotnickém souboru výstup bodrého strýčka z venkova. Sebastián se tvářil, že nic nezpozoroval: „Dáš si taky kakao?“

„Ne… vlastně ano,“ pravil Albert. Role strýčka byla přece jen lepší než role vesnického idiota! „Mrzí mě, že jsem včera nebyl doma… když ses…když…“ blekotal Albert. Ten idiot mi jde skvěle. Z fleku by mě angažovali do Národního.

„To nic,“ usmíval se Sebastián a postavil před Alberta kakao. Před týdnem se pokoušel o sebevraždu a teď mi dává lekce Z duševní rovnováhy!

„Nechceš si promluvit?“ nadhodil Albert perfektně vystihnutým tónem starostlivého otce.

„Ani ne,“ cucal slámkou kakao. Albertovi se vybavila vzpomínka na pětiletého Sebastiána v mléčném baru. Nebylo ho za vysokými pultíky vidět. Nedostatečnou výšku kompenzoval hlasitým srkáním koktejlu slámkou. Idylický obrázek malého klučiny brutálně přeťala představa dvou mužů ve vášnivém objetí. Ne, to nemůže být pravda, že by Sebastián mohl páchat něco tak nechutného! Pod vlivem scestných úvah se Albert otázal:“A jsi si tím jistý?“

„Jasně, opravdu není o čem mluvit.“

„Myslel jsem, jestli máš, ehm, jestli máš jistotu, že se ti líbí muži…“

Sebastián se uchechtl: „Naprostou.“

Alberta jeho odpověď popudila: „A zkoušel jsi to vůbec s holkou?“ Co může devatenáctiletej kluk vědět o sexu!

„Ano, táti,“ pravil uštěpačně.

„Tak vidíš!“

„Nepostavil se mi!“

„Ale to se občas stane každému,“ chytal se naděje Albert.

„Nikdy se mi nepostavil! Nikdy, rozumíš?!“ zakřičel Sebastián a odešel z místnosti.

SEBASTIÁN

Když se vrátil k ránu domů, měl dojem, že začíná nový život. Ne, že by Hynek byl právě ideální partner, ale v posteli jim to klapalo hned napoprvé skvěle. Samozřejmě až na to, že Hynek tvrdošíjně vyžadoval, aby si Sebastián navlékl kondom. Původně mu chtěl vnutit dokonce dva naráz, ale naštěstí od toho upustil. Sebastián se AIDS neobával ani v nejmenším. Na rozdíl od Hynka nelpěl na životě. Když se v pubertě smiřoval s nevítanou skutečností, že je homosexuál, napadla ho jedna jediná přednost: Nemusí se obávat nechtěného otěhotnění své lásky. Bude blaženým konzumentem sexu bez zábran a rušivé antikoncepce.

S paranoidním Hynkem si tuhle přednost sice nevychutná, ale je to pořád lepší, než nemít nikoho. Sebastián nebyl připraven na setkání s otcem. Kdyby tušil, že na něho narazí v kuchyni, obešel by se bez snídaně. Nemohl předpokládat, že tatík bude ještě doma. V jedenáct dopoledne už většinou dávno prodával svoji hrdost za umouněný podpis na pojistné smlouvě. Raději bych kuchal mrtvoly na patolce, než dělal pojišťováka!

„Čau, tatí,“ pozdravil ho zvesela. Chtěl mu ukázat, že je dospělý, a tudíž nehodlá trucovat kvůli nějaké malichernosti. (Pokud ovšem lze nazvat vyhýbání se otce synovi pouhou malicherností.) Sebastiánovi se nesmírně ulevilo, když díky nevydařené sebevraždě vyšla najevo jeho sexuální orientace. Sám by se sotva odvážil sdělit rodičům tak delikátní a přitom zásadní rys své osobnosti, ale to věčné předstírání bylo vyčerpávající. Věřil, že jeho psychické problémy vymizí, když se nebude bát odhalení a nebude nucen nosit masku pokrytce.

Během rozhovoru s otcem však nabyl přesvědčení, že odhalení homosexuality bylo jen prvním krůčkem z mnoha dalších a podstatně těžších. Splíny, úzkosti, deprese nekončí ani chrabrým prohlášením: Ano, jsem homosexuál. Splnění jeho touhy po naprostém klidu by mu ve skutečnosti mohla poskytnout jedině smrt…

ALBERT

Rozmrzele dorazil do domovské agentury pojišťovny Jistota, aby obtelefonoval několik desítek potencionálních klientů a přitom nezatěžoval rodinný telefonní účet. Jeho ranní bujarost ho pochopitelně opustila v momentě, kdy prohodil pár nemístných vět se svým synem. Litoval, že nebyl ohleduplnější. Ve zraňování svých nejbližších byl takovým mistrem, že by o tom mohl napsat knihu.

Ještě než v agentuře ukořistil telefonní aparát, zašel do kuchyňky na kávu. Z kakaa od Sebastiána ho pálila žáha, věděl sice, že to kávou nespraví, ale potřeboval povzbuzení. U automatu se durdila služebně nejmladší kolegyně Renáta.

„Copak, copak?“ zahalekal žoviálně. „Nechce poslouchat?“

„Sežral dvacet korun, přitom vydal jen neslazený čaj za šest,“ odvětila s mírnými rozpaky, že byla přistižena, jak buší pěstmi do nápojového automatu.

Albert se zasmál: „Je to šmejd, nikdy nevrací drobné. Musíte tam vhodit přesně.“

„Nevypijeme si to společně?“ otázala se.

Albert rád souhlasil. Se svými kolegy se příliš nepřátelil, pořád cítil, že do sehraného kolektivu pojišťovacích poradců nezapadl. A Renáta se mu líbila, byla milá a nic nepředstírala. Albert si aspoň myslel, že nic nepředstírá. Usadili se k jednomu z konferenčních stolků se skleněnou kouřovou deskou, kterými byla vybavena celá agentura.

„Jak se vám daří lapat ty důvěřivé duše?“ otázal se teatrálně. Uvědomil si, že ve snaze působit světácky opět vystupuje jako komik (Irma by použila trefnější výraz - kašpar). Renáta se zachmuřila a brada se jí dětsky zkrabatila: „Nevalně. Dokonce začínám mít dojem, že tohle zaměstnání nebude pro mě. Původní povolání učitelky mně sedělo líp, ale nezvládala jsem platit pronájem garsonky, tak jsem hledala něco výnosnějšího.“

„Všichni jsme tady kvůli penězům,“ vžil se bleskurychle do role zkušenějšího. Náhle ho osvítila famózní myšlenka: „Co byste řekla spolupráci? Vy budete chytat klienty na dlouhé nohy a milý obličej a já je potom pojistím!“

Renáta se zatvářila překvapeně: „Vy byste do toho se mnou šel?“ Čemu se tak diví? Na poslední poradě přece Vladěna všem dokonale vysvětlila, že nejsem žádnej lumen! „Kdy začneme?!“

„Třeba hned.“ Už dlouho se na Alberta nikdo tak mile a vděčně neusmál.

IRMA

Ráno přijala novou pracovnici. Ze třech mladých dívek, které pohotově poslala zprostředkovatelská agentura, vybrala drobnou blondýnku v precizně vypracovaných šatech. Spoléhala na to, že si je dívka šila sama. Únava ze včerejší probdělé noci se začala dostavovat až před polednem. Irma odmítla Luďkovo telefonické pozvání na oběd. Nechtělo se jí snášet ty zamilované pohledy a řeči, které jí ještě nedávno lichotily. To jsem ale netušila, že můj falešný Romeo spal se Zlatkou!

Chvíli koketovala s myšlenkou zavolat Albertovi, ale nakonec nápad zavrhla. Na šlechetná gesta si připadala už přece jen poněkud stará. Rozhodla se, že oběd nahradí kávou. Aspoň netloustnu a přitom stihnu vytřídit tu hromadu pošty, utěšovala se.

Prvních pár obálek obsahovalo reklamní letáky nebo katalogy na různé druhy zboží, šicími stroji počínaje a světélkujícími knoflíky konče. Irma zívala a trpělivě plnila koš na odpadky. Otevřela obálku, která už od prvního pohledu působila atypicky. Adresa byla napsána rukou, kostrbatým, jakoby dětským písmem. Uvnitř stálo: Chcípni, ty mrcho! Irma si několikrát přečetla ta tři slova. Nechápala. Doposud si namlouvala, že nemá nepřátele. Komu proboha tolik překážím? Roztrhala dopis na malé kousíčky a ještě ho spálila v popelníku. Doufala snad, že čím důkladněji ho zničí, tím rychleji zmizí i z jejích myšlenek?

Nebyla schopná pokračovat v pročítání pošty. Bylo to poprvé, co obdržela anonym. Příliš ji to zneklidnilo na to, aby se mohla zbytek dne věnovat práci. Zalistovala diářem a vytočila první telefonní číslo, které ji zaujalo. Nebo už mu chtěla zavolat dávno a všechny události byly jen pracným hledáním záminky?

„Ráda bych vám oplatila pozvání na oběd,“ zašveholila do telefonu.

„To je milé překvapení.“ Jeho hlas ji okamžitě uklidnil.

„Znamená to - ano?“ dostávala se do podivné euforie. Odměnil ji decentním smíchem: „Jsem u vás za půl hodiny.“

„Budu se těšit.“ Zavěsila. Euforie se rychle změnila v neskonale trapný pocit. Ještě se nestalo, aby pozvala nějakého muže na oběd. Byla v tomto ohledu staromódní. Aktivitu v oblasti schůzek zcela přenechávala mužům. Znovu vytočila Cupalovo číslo, byla ochotná namluvit mu cokoliv, jen aby se pro ni nestavoval. Nepoznávala se. Jindy rozhodná a sebevědomá podnikatelka se nyní chová jak hysterka! Zachvátila ji úzkost a panika. V ordinaci doktora Cupala už telefon nikdo nebral. Jsem první ženská v historii lidstva, které přeskočilo z jediného anonymu! Nakonec mi rande s psychiatrem přijde vhod. Obědvali ve stejné restauraci jako minule. Po několika nevtíravých lichotkách Irma rázem pozapomněla, kdo byl iniciátorem schůzky a uvolnila se.

„Bál jsem se, že si to ještě rozmyslíte,“ prohodil šibalsky doktor Cupal. Dnes byl ve světlých džínsech a obyčejném bílém tričku. Na nohou měl tenisky. Irma se už řadu let nesešla s někým, kdo chodí v teniskách do práce, byť jsou světově proslulé značky Adidas.

„Skutečně jsem si to rozmyslela a pokoušela se znovu vám zatelefonovat a schůzku zrušit,“ přiznala.

„To mám tedy štěstí, že jsem nechal telefon zvonit, intuice mi říkala, abych to nebral…“

„Máte prvotřídní intuici,“ zasmála se.

„A víte, co mi říká moje intuice dál?“

„Nevím,“ vyplašil ji jeho tón, „a ani to nechci vědět.“

LUDĚK

Usiloval ve svém životě pouze o dvě ženy. O exmanželku Martu, kterou lovil těžce a dlouho (a která ho snadno a rychle opustila), a o Irmu. O ostatní ženy usilovat nemusel, vnucovaly se mu samy.

Byl zoufalý. Využil již všechny dostupné prostředky jak získat Irmu, ale neposunul se ani o milimetr k cíli. Roční úspory obětoval na nesmyslnou životní pojistku, jen aby ji oslnil svoji velkorysostí a solventností. Každý večer na ni čekal v baru u Zlatky, kam dříve chodila nejméně jednou týdně, ale teď se tam neukázala už dva měsíce. Nechápal, kde dělá chybu. Každá žena má jistě slabé místo, na které stačí šikovně zaútočit, a už se mu sama věší na krk. Irmino citlivé místo bohužel zatím nenalezl. A tak ji dál zval na oběd, posílal jí květiny a nabízel svoji pomoc. A výsledek? Chladné odmítání.

Z citu se pomalu stávala posedlost. Několikrát číhal před jejím domem nebo firmou se zhasnutými reflektory svého značně ojetého fordu, a k těmto účelům zakoupil dokonce drahý dalekohled. Nevěřil, že tak schopná a atraktivní žena by se mohla spokojit s nevýrazným, neprůbojným a nijak zvlášť pohledným mužem, jakým bezpochyby je Albert Šrámek. Ostatně tato domněnka se mu již několikrát potvrdila. Mladý muž v otřískaném favoritu, který Irmu vozíval k ránu domů a líbal ji před potemnělým vchodem, byl sotva její bratr.

Daleko větším překvapením pro Luďka bylo, že není sám, kdo Irmu sleduje. Ne náhodou se kolem jejího vozu ochomýtala tmavá robustní postava. Stejná postava stávala v okně v přízemí a zhasínala světlo, když se Irma vracívala domů.

ZLATA

Celé dva měsíce se chovala k Ludkovi naprosto korektně. Svůj hlavní útok plánovala na příští týden. Viděla, jak se její princ mění v citově vyprahlou trosku. Sedával na baru a a paticky zíral ke vchodu. Vyhlížel Irmu. Pochopitelně marně. Irma si začala románek s takovým obyčejným, nezajímavým psychiatrem. Zlatka sice nechápala, co na špatně oholeném a nedbale oblečeném doktorovi vidí, ale nerozmlouvala to přítelkyni ani v nejmenším. Nedostupnost Irmy pro zamilovaného zubaře hrála především ve Zlatčin prospěch.

Zlatka prožívala období nezvyklé vyrovnanosti a klidu. Byla přesvědčená, že jí trpělivost a schopnost manipulovat s muži vynese očekávaný úspěch. I lidé z jejího okolí se zdáli být příjemnější a srdečnější. Nebo to byla náhoda, že na své toyotě neměla po celých devět týdnů ani škrábanec?

Se Šárkou se sblížily jako nikdy v životě. Zlatka usoudila, že jim oběma prospěl dceřin útěk z domova. Nebýt toho, sotva by si řekly svoje vzájemné výhrady ke způsobu života, jaký doposud vedly. Zlatka musela připustit, že v něčem měla Šárka pravdu. Častokrát se skutečně chovala jako děvka. Ve snaze získat nějakého muže zacházela hluboko pod svoji úroveň. Ale teď má (vlastně brzy bude mít) Luďka a všechno bude jiné.

ŠÁRKA

Uplynuly dva měsíce od rozčarování s Hynkem. O Šárku se nápadně zajímal kluk ze čtvrtého ročníku na gymnáziu, kam chodila. Připadal jí směšně obyčejný v porovnání s úspěšným básníkem, ale to jen do té doby, než zjistila, že je vedoucím kapely Lodní šrouby a přímo fantasticky hraje na bicí. Pozval ji na turné, které začne příští týden v jižních Čechách. Váhala, jestli má nabídku přijmout, a nakonec celou věc prodiskutovala s mámou. Ano, opravdu s mámou. Začaly si v poslední době bezvadně rozumět. Šárka musela uznat, že jí dost křivdila. Ono to není jednoduché najít si nového partnera v sedmatřiceti letech s dcerou na krku. Teď se jí líbí nějaký zubař. Šárka si uvědomila, že mámě přeje, aby jí to vyšlo. Po všech těch malérech, co zažila s různejma chlapama, včetně dvakrát zavřenýho táty, by si zasloužila trochu štěstí.

Šárka se matce svěřila skoro se vším, co považovala za důležité. Zbyly dvě věci, které si nechala pro sebe. První byla ta, že muž, kterého nachytala v Hynkově posteli, byl Sebastián. A druhá, že musela zaplatit pět set korun třem desetiletým klukům tmavší pleti ze sousedního bloku, aby přestali s ničením její toyoty. Jak se o cikáňatech dozvěděla? Velice jednoduše. Před půl rokem jim dala rovněž pět set, ale ze zcela opačného důvodu. Jednou měsíčně měli za úkol obejít matčino auto s ostrým předmětem a poškodit lak nebo propíchnout gumy.

ALBERT

Ode dne, kdy ho napadla spásná myšlenka pracovat ve dvojici, se mu začalo v pojišťovně líbit. Společně s Renátou uzavřeli řadu výhodných pojistek, ale nebylo to jen finanční ohodnocení, co Albertovi zpříjemnilo nezáviděníhodnou práci pojišťovacího agenta. Renáta ho doslova zahrnovala obdivem a pochopením. Albert byl nucen hrát roli zkušenějšího, rozhodnějšího a schopnějšího. A po čase opravdu začínal takový být. Vrhnul se do práce s nebývalou vervou. Mnohdy objížděl klienty do večerních hodin a pak ještě seděl doma u svého notebooku dlouho do noci a modeloval návrhy pojistek.

Na Sebastiána se snažil nemyslet a Irmu zanedbával. Chtěl ji překvapit poukazem na přepychovou dovolenou, až se mu podaří nashromáždit dostatek financí. Propadl touze po ještě vyšších výdělcích, že nevnímal ani Irminu nápadnou veselost a rozjaře-né pozdní příchody. Slepě šel za svojí vidinou třech týdnů někde na Floridě nebo u Karibského moře. aniž by si uvědomoval, že všechny prožitky není možné vtěsnat do několika týdnů dovolené. Život je potřeba žít každý den, i úplně obyčejný a všední…

IRMA

Scházela se už dva měsíce s doktorem Cupalem. Ne, nebyla na sebe pyšná. Ani si nebyla jistá, jestli ho miluje, cítila jen obrovskou, nezvladatelnou přitažlivost. Dvakrát si slíbila, že to s ním skončí, ale nedokázala to. Oč jednodušší bylo odnaučit se kouřit! To zvládla před léty hravě. Jen čas od času si zapálí cigaretu, když je ve stresu nebo vypije moc alkoholu. Metoda snižování dávek u jejího poměru však dokonale selhala.

Minulý týden řekla Romanovi (doktor Cupal se jmenuje Roman), že bude mít pro něj čas až za několik dnů. Nepřemlouval ji, ani jí nevolal. Až to Irma nevydržela a ozvala se mu sama dva dny(!) před smluvenou schůzkou. Jeli rovnou do jeho garsonky a bez dlouhých úvodů skončili v posteli.

Někdy si Irma dokonce přála, aby na nevěru Albert přišel. Všechno by se vyřešilo. Musela by si vybrat jednoho z nich a aférka s psychiatrem by byla u konce. Věřila, že léta společně prožitá s Albertem by byla silnějším poutem než několik nocí strávených s náruživým Romanem.

Ale Albert byl poslední dobou ještě nevšímavější než dřív, odhalení nehrozilo ani v nejmenším. Soustředil se na práci a pravděpodobně měl konečně i úspěch. Občas u něho zahlédla balíček bankovek. Ještě nedávno by ji to potěšilo, teď ji to zanechávalo lhostejnou.

Irma dokončila celou zimní kolekci a na třech přehlídkách v různých městech získala řadu kontraktů na polosériovou výrobu některých modelů. Příští týden pořádala večírek s nejlepšími obchodními partnery v hotelu Voroněž. Ještě se nerozhodla, jestli půjde s mladým milencem, s nudným manželem nebo s sebou vezme Sebastiána.

Se synem byla jednoznačně spokojená. Každý den mu tajně prohledala celý pokoj, ale žádné drogy nikdy nenalezla. Sebastián se zdál být vyrovnaný a chvílemi dokonce šťastný. Před třemi týdny se jí svěřil, že se zamiloval. Pravda je, že jí to trošku vyrazilo dech, ale snad si ničeho nevšimnul. Chtěla mu ukázat, že je chápavá a přející matka, a navrhla, že by svého přítele někdy mohl pozvat na oběd. A od okamžiku, kdy vypustila ten nesmysl z úst, se jen obávala, že by Sebastián skutečně svého hocha mohl přivést k nim domů.

SEBASTIÁN

Náklonnost, kterou cítil k Hynkovi, shořela v momentě, kdy si k jejich hospodskému stolu přisedl urostlý míšenec Samuel. Sebastián často četl o lásce na první pohled, ale jednalo se pokaždé o muže a ženu. Nevěřil, že by něco takového mohlo být možné i mezi dvěma muži.

Stalo se. Ještě téhož dne se bouřlivě rozešel s Hynkem, který ho neustále obtěžoval svými tvůrčími depresemi a pochybnostmi. To Sebastián dokázal pochopit. Daleko víc mu však na Hynkovi vadil jeho odpor k hygieně. Nebo je možné milovat člověka, který se sprchuje jen jednou týdně, a to ještě nepříliš důkladně? Hynek škemral, vyhrožoval, a dokonce před Sebastiánem klečel (to bylo skutečně nevkusné). Nakonec si ten ubožák vyžebral aspoň jednu soulož na rozloučenou. Sebastián měl co dělat, aby se při tom nepozvracel.

Se Samuelem to byla skutečná láska. Ne že by spolu nespali, to samozřejmě ano, ale nešlo jen o sex. Telefonovali si, dávali jeden druhému milostná psaníčka do kapes a plánovali společný život. Štěstí jako by v Sebastiánovi bobtnalo a tlačilo ho v útrobách. Potřeboval někomu o Samuelovi říct. Nakonec se svěřil mámě a ta se zachovala opravdu bezvadně. Nikdy si nemyslel, že je tak úžasná. Pozvala dokonce Samuela na oběd.

Za to Sebastián matce odpustil, že mu pořád (rádoby tajně) prohledává pokoj. Miloval a byl plný pochopení. Začínal tušit, že člověk má strach o toho, koho má rád. Máma mě špehuje taky jenom z lásky. Bojí se chudinka, abych se zase nepokusil oddělat. Copak si nevšimla, že mě to na světě konečně začalo bavit?

LUDĚK

Vedl skutečně bezútěšný život. Celé dny se hrabal lidem v ústech, spravoval jim zkažené zuby a léčil zhnisané dásně. Večery pak trávil v baru u Zlatky. Už si ani nenamlouval, že by se tam Irma mohla objevit. Chodil tam z jakési otupělé setrvačnosti. Léto bylo v zaprášeném Brně horké a dusné. Luděk se ocitl ve finančních nesnázích a dovolenou si musel nechat ujít. Byl v situaci, kdy nemohl dát dohromady ani pár tisícovek, aby odjel na týden na Šumavu. Vzpomněl si na svůj sen o exotické dovolené. Místo pobytu v ekologicky čisté přírodě Kanady bude trčet ve městě plném smogu …

Zlatka se na něho usmívala. Den co den, pořád stejně milá a přátelská. Někdy ho skoro mrzelo, že mezi nimi nedošlo už k žádnému dalšímu erotickému sblížení, ale na druhou stranu mu imponovala svými pevnými zásadami. Ctila přátelství víc, než by on sám kdy dokázal.

„Nedáš si večeři?“ nahnula se k němu přes vysoký barový pult.

„Nemám hlad, díky,“ přistihl se, že jí úchylně zírá do hlubokého výstřihu. Sleduju Irmu při objímání s nějakým chlápkem, Zlatce čumím na prsa jak puberťák, není to už neklamný znak voyeurismu ?

„Nevypadáš dobře,“ přemlouvala ho Zlatka, „měl by ses najíst.“

Luděk neměl peníze ani na tu večeři. Pil svoji druhou minerálku a v závěru večera si bude moci dopřát ještě jeden džus. Tuhle maličkost by nepřiznal ani na mučidlech.

„Neměl by ses takhle ničit,“ smyslně se uculovala Zlatka. Nebo si tu smyslnost namlouval? Blížila se třetí hodina ranní, objednal si pomerančový džus. Zdál se mu maličko nahořklý, ale vypil ho naráz. Zlatka uklízela načaté láhve do poliček za barem. Občas se shýbla a odhalila svoje štíhlá stehna.

„Počkáš na mě?“ otázala se ledabyle. Luděk přikývl a představil si, jak ji pomaličku, za plného světla svléká. Pár týdnů bez ženské a už mi z toho hrabe!

„Tak můžeme jít,“ dotkla se rukou jeho ramene. Odpověděl okamžitou erekcí. Erotogenní zóna na rameni? To se mi nelíbí… takhle brzy skončím v blázinci.

„Co je s tebou?“ zeptala se nevinně.

„Ani nevím… Totiž vlastně…nemohli bychom spolu strávit noc?“

„Kdybych neměla jistotu, že jsi nic nepil, dala bych krk na to, že jsi namol.“

„Prosím, vezmi mě k sobě… jen dnes…“ žadonil.

„Luďku,“ zašeptala, „ty víš, že tě mám moc ráda, ale dokud miluješ Irmu, my dva budeme jen přátelé. Nechci být náhražka na jednu noc za jinou ženu. Já hledám opravdový vztah…“

Přitáhl ji k sobě. Měl dojem, že zešílel. Slyšel se, jak přiškrceným hlasem říká: „Taky toužím po opravdovém vztahu, to s Irmou už je dávno pryč.“

„Luďku…“ Líbala ho a svůdně se o něho otírala. Toužil po ní tak silně, že zapomněl na svoji velkou lež. Snad ještě nikdy mu kalhoty nebyly tak těsné.

Všimla si toho a rozpustile pohladila vyboulená místa: „Jsme tady už sami, mám zamknout?“

ZLATA

Zdálo se, že se její plán zdařil. Měla Luďkovo prohlášení, že už Irmu nemiluje a to jí prozatím stačilo. Moc dobře věděla, že to není pravda. Doufala ale, že když Luděk stráví pár nocí v její náruči, už nebude chtít žádnou jinou ženu, tím méně chladnou Irmu. Luděk, to byla její největší životní šance. Nechtěla to zkazit. Umínila si, že nakapání afrodiziak do jeho sklenice s džusem byla ta poslední lest, kterou spáchala. Teď už ho bude jen milovat a hýčkat.

Původně mu chtěla dát do nápoje neškodný, leč účinný yohimbin, ale bála se, že by se pilulka nemusela rozpustit. Sáhla tedy po nebezpečnějších a stejně spolehlivých španělských muškách. Naordinovala mu celých čtyřicet kapek namísto doporučovaných dvaceti a jen se modlila, aby netrpěl nějakou srdeční chorobou. Přímo na barovém pultu a pak ještě jednou vzadu v kanceláři jí dokázal, že je naprosto zdráv.

ALBERT

Potěšeně sledoval ing. Vladěnu Hrubou, vedoucí skupiny dvanácti pojišťovacích poradců, jak zlostně skřípe zuby. Nelibě nesla, že se Albert vyšplhal o několik stupínků výše v žebříčku prodeje. Ne náhodou byla na stejném pořadí i jeho neocenitelná pomocnice Renáta. Bez ní by se z místa zesměšňovaného outsidera nevyhrabal.

Vladěna nedokázala v klidu snést jeho vzestup, ani nápadné přátelství s mladičkou kolegyní. „Tak pojišťujte pánové a dámy. Když Albert mohl zvýšit svoji produkci o 120%, pochybuju, že by to nezvládl kdokoliv z vás,“ děla nadneseně. Slast z jejího vzteku byla snad větší než z podepisování výplatní faktury. Renáta se na Alberta povzbudivě podívala a pod stolem mu stiskla ruku. Nebylo v tom nic erotického, jen příjemné spiklenectví.

Albert se nedávno Renátě svěřil, jak odmítl sexuálně oblažit svoji nadřízenou a ta si z něj od těch dob udělala fackovacího panáka. Renáta jí slíbila sladkou pomstu a vše nasvědčovalo tomu, že čas pomsty nastal. Nic nemohlo Vladěnu pokořit víc než Albertův úspěch u klientů i u půvabné kolegyně.

Během pracovní porady se Albert tu a tam naklonil k Renátě a zašeptal ji nějakou bezvýznamnost do ucha. Potřeboval předvádět, že jejich vztah je mnohem důvěrnější, než ve skutečnosti byl. Renáta se nebránila, naopak ho v té komedii podporovala. Dokázali společnými silami vybičovat trpělivost Vladěny Hrubé až do samé krajnosti. V závěru porady polevila v sebeovládání a okřikla je: „Albert s Renátou tady laskavě přestanou vyvrkávat a budou se věnovat smysluplnějším činnostem!“ Albert byl s vývojem událostí spokojen.

Jediné, co ho mírně zneklidňovalo, byl fakt, že mu Vladěna vždy připomínala jeho ženu Irmu. Ani ne snad fyzickou podobou, spíše jen gesty, sebejistotou a schopností tvrdě kráčet za svým cílem. Mstil se tedy pouze své nadřízené nebo i Irmě? Nebo dokonce všem emancipovaným, soběstačným ženám? Při nejlepší vůli nedokázal na tuto otázku najít uspokojivou odpověď.

RENÁTA

Vybrala si Alberta záměrně. Vždycky ji fascinovali ti bezbranní, neprůbojní a zdánlivě i nešikovní muži. Trpěla něčím, co by se dalo nazvat ochranitelským komplexem či samaritánským syndromem. Její pokřivené duševno ji nabádalo ujmout se takového muže a vynést ho na nejvyšší stupínek kariéry. Sama měla zůstat schovaná v bezpečí jeho stínu. Od prvního dne v pojišťovně si Alberta zamilovala. Milý smolař s postavou i chůzí březí medvědice. Byla nadšená, když navrhl, že budou spolupracovat. A tak dojemně si před ní hrál na svůdníka, přitom by se vsadila, že je ten nejvěrnější manžel.

Už po několika týdnech v něm dokázala probudit udupané sebevědomí. Kdopak ho v něm udupal? Kdysi dávno v dětství matka-generál anebo manželka, která ho doteď neumí ocenit? Renáta pochopitelně tipovala na Albertovu manželku. Slyšela, že je nejen dost známá módní návrhářka, ale i velmi atraktivní žena.

Ze svých zkušeností však věděla, že muži daleko více než úspěch a oslnivou krásu oceňují u žen poddajnost a pochopení. Obojí Renáta byla připravená složit Albertovi k nohám. V její prospěch samozřejmě hovořilo i mládí. Dny kralování Albertovy ženy jsou sečteny, neboť po čtyřicítce povolí i ten nejpevnější zadek. A co potom zbude dobráčkovi Albertovi? Nafoukaná, protivná ženská, která si nastupující přechod bude hojit jeho ponižováním. Naštěstí tu bude Renáta. U ní najde útěchu a oporu za každých okolností. Teprve ona z něho udělá pravého muže. Sebejistého, vyrovnaného a šťastného.

IRMA

Muži ji po léta zahrnovali pozorností a obdivem. S Romanem Cupalem prožívala dosud nepoznané. Byl to on, kdo vyžadoval nepřetržitý příval lichocení a pozornosti. A Irma rozdávala. Poprvé musela o někoho usilovat sama. Kdesi v nitru cítila, že to není správné. Byla ortodoxní vyznavačkou známého společenského rozdělení: muž - lovec, žena - oběť. Na druhou stranu si však uvědomovala, že jí výměna rolí působí jakési zvrhlé potěšení. Když nezatelefonovala ona, Roman se neozval. Když ho nepožádala o schůzku, on ji nenavrhl. Když neprojevila zájem o tělesné sblížení, Roman se jí nedotknul. A co víc! Irma nacházela zálibu dokonce i v metatropizmu, navzdory tomu, že v průběhu takřka dvacetiletého manželství holdovala pouze sexuálním polohám, při nichž byl dominantní muž a pasivní žena.

Celá záležitost nabývala podstatnějšího významu, než si byla ochotna připustit. Podvědomě však cítila, že vztah s Romanem by jí mohl přivodit komplikace. Irma se komplikacím jakéhokoliv druhu po celá léta úzkostlivě vyhýbala. Svůj život měla většinou naplánovaný do posledního detailu na dlouhá období dopředu. Bála se nežádoucích emocí. Tušila, že právě nebezpečně silné city bývají zárodkem iracionality a životní rozpolcenosti.

Podobné úvahy Irmu ovlivnily ve výběru partnera na večírek ve Voroněži. Rozhodla se pro Alberta. Koupila mu nový smoking, drahou košili a hedvábné černé ponožky. Tajně doufala, že ji Albert neznemožní před obchodními partnery. Naposledy když ho vzala do společnosti, popíjel jednu metaxu za druhou, aniž by si zapamatoval její název. Tvrdošíjně ji objednával zkomoleně jako metalízu.

ALBERT

Pozvání na večírek od manželky pro něho nebylo velkým překvapením. Věděl, že se konečně začínal měnit v muže, jakého si Irma vždy přála. Určitě si jeho snahy všimla a nový smoking spolu s pozvánkou, aby ji doprovázel do Voroněže, je jen přirozeným důsledkem jeho proměny.

Od okamžiku, kdy Irma vyrostla z řadové návrhářky středně velkého oděvního závodu v úspěšnou podnikatelku, nedopadaly jejich společné návštěvy kulturních akcí dobře. Čím více dávala Irma Albertovi najevo, že se za něho stydí, tím zarputileji se choval jako idiot. Asi před dvěma lety ho přestala brát s sebou. Zprvu si oddechl, že má ty nemožně snobské dýchánky za sebou, ale časem ho začaly trápit představy, s kým Irma podobné akce absolvuje.

„Půjdu rád,“ řekl jí umírněným tónem. Jen stěží však krotil svoje nadšení. Do oné společenské události zbývaly ještě čtyři dny. Albert se chtěl dokonale připravit. S vyššími výdělky se mu zvýšilo sebevědomí natolik, že pro něho nic nebylo překážkou.

Druhého dne navečer, když se s Renátou vraceli od posledního klienta, se prostě otázal: „Umíš tančit?“

„Docela to ujde,“ odvětila překvapeně. „A co valčík, umíš valčík?“ , Jo, ten zvládám obstojně.“ „Myslíš, že bys mě ho dokázala naučit?“ „Určitě,“ zasmála se.

RENÁTA

Byla zklamaná, ale nedala to najevo. Smála se, vtipkovala a vláčela nemotorného Alberta ve valčíkovém rytmu po jediné místnosti své předražené garsoniéry. Když se jí v autě nečekaně zeptal, jestli umí tančit, srdce se jí skotačivě rozběhlo vzrušením. Naivně si jeho dotaz vyložila jako pozvání někam do vinárny.

Pěknou chvíli jí trvalo, než pochopila, že ho má pouze naučit valčíkový krok za účelem oslnění jeho vlastní manželky. Dvě hodiny se s ním dřela, zlitá potem a spílala v duchu své pošetilosti.

No, nejsem já kráva? Div nevypustím duši, aby se Albert zavděčil té své staré piksli!

IRMA

Nakonec udělala dobře, že pozvala Alberta. Choval se docela obstojně, až na to, že si popletl vidličku na dezert s vidličkou na předkrm. Kromě ní si toho nikdo nevšiml. Ostatně,na večírku by se našlo více takových, kteří ve volbě správného příboru nemají jasno. Zpočátku ji vyděsilo, když ji vyzval k tanci.

„To je valčík!“ sykla mu do ucha. Albertovi přece dělá problém i obyčejný ploužák!

„Já vím,“ odvětil nonšalantně a vlekl ji na poloprázdný parket.

Irmu napadlo, že se dozvěděl o Romanovi a chce jí na oplátku udělat veřejnou ostudu. Po několika taktech zjistila, že Albert ovládá (sice poněkud toporně, ale správně rytmicky) valčíkový krok.

„Kde ses to naučil?“

„To ti nemůžu prozradit,“ tajemně se uculil, aniž by vypadl z rytmu. Žárlivost zaťala svůj drápek. Že by měl nějakou ženskou?! pomyslela si a přivinula se k Albertovi těsněji. Když je na koho žárlit, je i koho milovat…

SEBASTIÁN

Zářil štěstím. Vztah s poločernochem Samuelem se vyvíjel slibně. Samuel byl velkorysý, tolerantní a krásný. Byl nečekaným dítětem plavovlasé zdravotní sestry a černošského studenta lékařské fakulty z Ghany.

Samuel si otce nepamatoval, neboť ten se po studiích v Československu navrátil do rodné Ghany. Žil s matkou a babičkou v rodinném domku na okraji Brna. Říkával, že od těch dvou nejdůležitějších a jediných žen svého života dostal vše, co potřeboval. Péči a lásku. Sebastián obdivoval především jeho vyrovnanost a časem začínal mít dojem, že je tato vlastnost nakažlivá.

„Co by sis přál k dvacetinám?“ otázala se Sebastiána matka zhruba měsíc před narozeninami, když seděli všichni tři u večeře.

Sebastián měl odpověď přichystánu už několik dnů. Povzbuzen matčiným dotazem odvětil: „Chtěl bych vám představit svého přítele. Sama jsi říkala, že ho mohu někdy pozvat na oběd.“

ALBERT

Přestože se dokázal ovládnout a nijak nezareagovat na Sebastiánovo výstřední narozeninové přání, nemohl se dočkat, až se ocitne s Irmou o samotě. Hněv v něm kypěl: „Nechce se mi věřit, že bys byla tak lehkomyslná a pozvala k nám na oběd nějakého teplouše! Copak nám jeden v rodině nestačí?“ Irma vypadala šokovaně.

„Nechápu, v čem je ta lehkomyslnost,“ řekla mrazivě.

„Tak ty nechápeš? Uvědomuješ si, co to může být za člověka? Může být narkoman nebo HIV pozitivní! Zešílelas?“

„Možná,“ připustila klidně, „raději být šílená než tak přehnaně skrupulózní jako ty.“ Její klid ho popuzoval. Očekával, že se bude kát, omlouvat svoji unáhlenost a loudit Albertovo svolení. A on by potom mohl předvést svoji šlechetnost a smířit se s poněkud perverzním narozeninovým večírkem.

„Člověk, který nesouhlasí, aby se z jeho domova stalo doupě homosexuálů, je podle tebe přehnaně skrupulózní?“

„Nedramatizuj to! Jde jen o oběd.“

„Ale beze mě!“ zpupně vyjel Albert. Sotva dořekl, věděl, že to opět přehnal. Nejvíce se obával, že Irma odpoví své oblíbené: jak je libo.

„Jak je libo,“ řekla.

IRMA

Už deset dnů se nesešla s Romanem. Po nezvykle vydařeném večírku ve Voroněži se s umanutou zuřivostí upnula na Alberta. Snažila se, jako už mnohokrát, vzkřísit skomírající manželství. Představovala si Alberta v náruči jakési tajemné ženy, se kterou chodí tančit do vyhlášených nočních podniků. Tyto představy působily na Irmu jako nápoj lásky. Nenápadně Alberta testovala v posteli a jeho sebevědomé chování ji jen utvrdilo v dojmu, že i Albert má mimomanželský poměr. Najednou o něho mohla usilovat a bojovat. Dusila se žárlivostí a přitom ochotně svolila k orálnímu sexu. Nechtěla, aby Albert někde jinde dostal to, co mu ona léta úspěšně odpírala. Irmu felace odpuzovala i v mládí, ale s nastupujícím věkem jí připadala vskutku odporná. Albert však chrčel blahem.

Po několika dnech partnerské idyly přestávala myslet na Romana Cupala. Viděla v tom dobré znamení. Vše bylo v pořádku až do okamžiku, kdy Sebastián vyslovil přání pozvat svého přítele k nim domů. Irma pochopitelně taky nebyla nadšená, ale souhlasila. Albert vyváděl jak pominutý. Pokoušela se mu vyložit, že se jedná jen o společný oběd, snažila se ho usměrnit a přimět k nezbytnému minimu tolerance. Marně. Ještě téhož večera zatelefonovala Cupalovi.

„Musím tě vidět. Co nejdřív,“ zašeptala do sluchátka.

„Za deset minut tě počkám před domem,“ odvětil, jako by její telefonát očekával.

ALBERT

Mrzelo ho, jak nešikovně se opět zachoval. Kdyby Irmě vyložil, že není schopen posadit se k jednomu stolu se svým synem a jeho homosexuálním partnerem a přitom konzumovat dobrý oběd, možná by spolu našli řešení, jak se té trapné záležitosti vyhnout. Litoval, že se nechal unést hluboko zakořeněným odporem k synově sexuální orientaci.

Bloumal po bytě a hledal správná slova, která by dokázala urovnat rozepři. Irma se v posledních dnech chovala jak novomanželka. Hýčkala ho a dokonce i v sexu už nebyla tak chladná. A Albert za to pro ni přichystal velkolepé překvapení k zítřejšímu dvacátému výročí svatby. Moudře usoudil, že zlatým šperkem obdarovává manželku kdejaký muž bez fantazie. On chtěl být originální. Chtěl ji svým darem oslnit, vyrazit dech. Po zralé úvaze zakoupil poukazy s letenkami na luxusní dvanáctidenní pobyt na Seychelských ostrovech. Nepřál si odletět na drahou dovolenou s manželkou, která se od něho odtahuje a spaluje ho nenávistným pohledem. Takhle už žili moc dlouho. Nechtěl se k tomu vracet.

Šel za ní. Nevymyslel sice. co trefného říct, ale jedno věděl jistě. Musí zabránit tomu, aby se manželství navrátilo do starých kolejí. Irma stála před šatníkem a převlékala se do bílých bavlněných šatů, sahajících až ke kotníkům.

„Ty někam jdeš?“ zeptal se, pevně odhodlán nenechat ji odejít.

„Ano.“ Chytil ji zezadu za ramena a políbil na krk. Vykroutila se.

„Nepustím tě. Musíme si promluvit.“

„O čem chceš mluvit? Mluvíme pořád dokola o těch samých věcech a nikam to nevede. Nemá to smysl.“ Nechápal. Co nemá smysl? Naše dvacetileté manželství?

„Prosím tě, nechoď nikam,“ zaúpěl. Zamířila ke dveřím, jako by ho neslyšela.

„Tak dobře, nebudu tě zdržovat,“ pravil věrohodně. „Než ale odejdeš, chtěl bych ti dát dárek k zítřejšímu výročí,“ Zarazila se. Je možné, že by zapomněla na datum naší svatby?

„Chceš mě uplatit?“ usmála se a odložila sportovní kabelku z hnědé kůže.

Albert se rozzářil a vyštrachal ze skříně plochou krabici potaženou zlatým hedvábím. Zakoupil ji ve specializovaném obchodě s dekoračním zbožím. Připadalo mu jaksi nepatřičné a hloupé předat Irmě dárek v tučné kancelářské obálce. Otevřela krabici a prohrábla šustivý papír.

„Co je to?“ držela v ruce prospekt o Seychelských ostrovech.

„Naše společná dovolená. Vždycky jsi říkala, jak tě deprimuje podzimní počasí, tak v říjnu vyrazíme za sluncem.“ Objala ho. Rozhodl se zariskovat: „Kytku dostaneš až zítra a teď utíkej, ať nezmeškáš. Máš přece domluvenou nějakou schůzku, ne?“

„Nemám. Chtěla jsem se jen projít.“

„A už nechceš?“

„Ne, už chci něco jiného,“ začala mu rozepínat knoflíčky u košile.

Nedaleko jejich domu dobrých dvacet minut zběsile troubil řidič špinavého favoritu. Albert ho nevnímal.

IRMA

Když jí Albert předal zlatou krabici, očekávala, že uvnitř bude hedvábné spodní prádlo nebo odvážná noční košilka. Ještě nikdy Irmu její muž tolik nepřekvapil. A to si myslela, že ho za dlouhá léta dokonale zná! Na dovolených se vždy snažil ušetřit. Propagoval tuzemské menší ubytovny nebo pronajaté chaty, kde Irma trávila polovinu dne u plotny a on se Sebastiánem dováděli u rybníka nebo v lese sváděli šiškovou válku. Jednou jedinkrát si prosadila pobyt v cizině. Bylo to před deseti lety. Sebastián tehdy prodělal zápal plic a lékaři doporučovali pobyt u moře. Vybrala čtrnáctidenní dovolenou v Bulharsku u Černého moře. Albert namítal, že v Rumunsku je to stejné moře, ale pobyt tam přijde o třetinu levněji. Svolila.

Dovolenou museli po deseti dnech kvůli vysokým horečkám přerušit a místo pěkných vzpomínek a utuženého zdraví si dovezli akutní průjem tehdy přezdívaný mamajka. A ten samý člověk teď nelitoval investovat pravděpodobně veškeré své úspory do exotické dovolené, jen aby jí udělal radost? Nemohla tomu uvěřit.

Vzpomněla si, jak se loni ošíval, když letěla na týden do Indie, aby tam odkoukala něco z netradičních módních trendů. Dva měsíce jí vyčítal, kolik to stálo peněz (a to mu prozradila jen cenu letenky a ujistila ho, že tučnou sumu odepíše z daní!).

Dokázal to, v co již přestávala doufat. Změnil se! Vděčně ho objala. Přestože ani v nejmenším neměla chuť milovat se s manželem v době, kdy pod okny troubí její milenec, začala ho svlékat. Tušila, že největší odměnou pro Alberta bude ukázat mu, že o něho má stále ještě zájem.

ŠÁRKA

Vrátila se z koncertního turné kapely Lodní šrouby. Byla opálená, dobře naladěná a malinko zamilovaná. Matka ji přivítala rovněž s rozzářeným obličejem. Všude po bytě se povalovaly součásti mužské garderoby.

„Tvůj zubař zabral?“ zeptala se Šárka poněkud neomaleně.

„Dá se to tak říct.“

„On tady bude bydlet?“

„Kdyby ti to nevadilo… víš, dostal se do nějakých finančních nesnází a musel prodat svůj byt,“ vysvětlovala horlivě.

Radost, kterou Šárka pociťovala, když se vracela domů, náhle vybledla. Nedovedla si představit cizího chlápka v jejich bytě. Nechtěla být nadbytečná, nechtěla zavazet tokající matce, nechtěla ji zblízka sledovat, jak se cvičením, dietami a vypasovanými kostýmy snaží zastavit čas.

„Šárinko, uvidíš, bude se ti líbit.“ Už teď se jí nelíbil. „Pozval nás dnes na večeři, chtěl by s tebou dobře vycházet,“ masírovala ji matka.

„Jdu se vykoupat a připravit, ať udělám dobrej dojem,“ řekla smířlivým tónem a povzbudivě se usmála. Věděla, že si matka štěstí v lásce zaslouží a neměla v plánu jí to kazit. Třeba je zubař slušnej chlap a to, že zrovna nemá prachy, je jen náhoda. Máma si přece nemůže donekonečna vydržovat kdejakýho grázla…

LUDĚK

Nakonec musel uznat, že Zlatka je skutečně báječná ženská. Sice si občas hraje na intelektuálku (což je docela sranda vzhledem k tomu, že ani nemá maturitu), ale nepůsobí to trapně, spíše dojemně. A to, jak mu sama nabídla, že se může přistěhovat, bylo vážně úžasné. Křivdil jí, když dřív odhadoval, že jde po penězích.

Jsou teprve na začátku vztahu a už jí vděčí za záchranu své ordinace. Jen díky Zlatce mohl prodat byt a zaplatit ten nekřesťansky navýšený nájem. Ze setkání s její dcerou měl Luděk trému. Zatím Šárku znal pouze z fotografií a vyprávění. Vypadalo to, že je zajímavá, skoro dospělá dívka. Luděk si těžko dokázal představit soužití v jednom bytě se dvěma ženami. Ale nic jiného mu nezbývalo.

Zalitoval, že se nemůže jít domů před večeří převléknout, ale tak zněla dohoda. Seznámení proběhne na neutrální půdě. Luděk se tedy alespoň pečlivě oholil. Nebylo na tom nic neobvyklého. Běžně se holíval v ordinaci. Vousy mu rostly rychle, a tak často k jejich odstranění využíval polední pauzu. Dnes se však holil až po skončení ordinačních hodin. V žaludku ho trýznil známý tlak, spolehlivý ukazatel nervozity.

Pěšky se vydal do barokní restaurace Modrá hvězda, kde zamluvil stůl na osmnáctou hodinu. Cestou se zastavil v květinářství a zakoupil dvě kytice růží. Byly stejně velké a stejně drahé. Odlišovaly se od sebe pouze barvou květů. Pro Šárku vybral bílé a pro Zlatku temně rudé.

ŠÁRKA

Zubař ji omráčil. Ne snad kyticí, i když ta ji také překvapila, ale svým mládím. Šárka věděla, že je mladší než máma (a taky než Hynek!), ale nenapadlo ji, že může vypadat jak hrdina z amerického seriálu pro mládež. Matka mohla být spokojená: Líbil se jí. (Až moc. Ale to si v žádném případě nehodlala připouštět.) Přece na tom není tak zle, aby dělala oči na přítele své matky!

Luděk se choval naprosto dokonale. Objednal plynule, bez jediného zadrhnutí nebo přeřeknutí, aperitiv, předkrm i hlavní chod pro všechny tři a pak si připil se Šárkou na tykání. Před jídlem si položil na kolena lněný ubrousek a když máma odcházela na toaletu, vstal a pomohl jí se židlí. Jak uboze dopadl ve srovnání s Luďkem Šárčin nový přítel, osmnáctiletý bubeník David!

„Slyšel jsem, že jsi dobrá studentka, co budeš dělat po maturitě?“ zajímal se.

Šárka doposud o svých plánech s nikým nemluvila. Máma se jí neptala. Byla spokojená, že dcera prospívá s vyznamenáním, víc ji nezajímalo. A táta? Toho viděla tak jednou dvakrát do roka, samozřejmě mimo léta, která strávil ve vězení. Vždycky tvrdil, že každej číšník je namočenej v různejch kšeftech a zlodějinách. Jde jen o to, nenechat se chytit. Už dvakrát se papínkovi jeho životní filozofie nevyplatila. „Chtěla bych studovat práva.“

„Nevěděla jsem, že chceš jít na vysokou,“ poznamenala matka rozmrzele. Mami, ty toho o mně nevíš!

„Myslím, že je to rozumná volba. Právníkům se otevírá slibná budoucnost,“ pravil Luděk a matka okamžitě rozjasnila líc na znamení, že se zcela ztotožňuje s jeho názorem. Přitom je vyděšená z představy, že mě bude mít na krku další čtyři roky! Nevinná debata o studiu naplnila ovzduší napětím. Při zpáteční cestě taxíkem vtlačila matka Luďka na přední sedadlo a posadila se dozadu za Šárkou. Je si svým miláčkem tak málo jistá, že raději obětuje své oblíbené místo vedle řidiče, než aby Luďka nechala deset minut vedle mě? To nám to společné soužití pěkně začíná…

ZLATA

„Nech mě, nemám náladu,“ odstrčila Luďka a přitáhla si peřinu až k bradě.

„To jsem si všimnul. Něco se stalo?“

„Nedělej ze sebe hlupáka! Moc dobře víš, co se stalo!“ Luděk ji políbil na ucho a zašeptal: „Vážně nevím.“ Nevěřila mu ani slovo. Musela být slepá, když si namlouvala, že právě on je něco extra. Přitom je to čuně jako kterejkoliv jinej chlap!

Myslela si, že když Luďka přestěhuje k sobě domů a on se nebude mít kam vrátit, bude navždy její. Stačila jediná večeře s vlastní dcerou, aby pochopila, že strčit ty dva pod jednu střechu byla největší hloupost v jejím životě.

IRMA

Znovu telefonovala Cupalovi. Tentokrát však pouze proto, aby se omluvila. „Promiň, že jsem nepřišla,“ řekla škrobeně.

Namítl vyčítavě: „Čekal jsem skoro hodinu.“

„Já vím, slyšela jsem tě troubit.“

„A zřejmě ses dobře bavila. Nebo jste se bavili s tím tvým patolízalem oba na můj účet? A pak jste si to spolu rozdali?“ Z telefonního sluchátka sálala zlost. Takhle Romana neznala. Choval se jako přerostlé dítě, bezmocně zuřící, když se události nevyvíjejí přesně podle jeho plánu.

„Promiň,“ znovu se omluvila. Ani ji nenapadlo zastat se Alberta, kterého nazval patolízalem. Myslela pouze na jediné: Romana už nikdy neuvidí.

„Chtěla jsi ještě něco?“ přehrával jako špatný herec. Poprvé odkryl svoji pravou tvář. Byl dobrý psychiatr a uměl střežit emoce. Z vlastní praxe věděl, jak snadno je možné city zneužít. Teď nechtěně odhalil choulostivé místo a v panice se to pokoušel zamaskovat okázalým chladem.

Dojímal ji. Najednou nedokázala naplnit své předsevzetí -ukončit vztah po telefonu. Připadalo jí to surové a cynické. „Ano chtěla. Můžu se večer zastavit?“ Odmlčel se. Tušila, že ji chce jenom napínat. Byla trpělivá.

„Tak dobře. Přijď v sedm,“ svolil velkomyslně a zavěsil. Irma dobře rozpoznala nádech dychtivosti v jeho hlase.

ALBERT

Trošku ho mrzelo, že Irma večer nebude doma. Zatelefonovala mu, že má bohužel neodkladnou pracovní schůzku a mnohoslibným hlasem pravila, že bude co nejvíce spěchat. Neměl důvod jí nedůvěřovat. Plánoval sice pokračování včerejší zdařilé oslavy výročí svatby, ale na druhou stranu chápal manželčiny povinnosti. Od momentu, kdy přestal žárlit na Irminy podnikatelské úspěchy, rozuměl jejímu vysokému pracovnímu nasazení. I jeho uspokojovala vlastní práce. Především však vysoké výdělky a pocit nadřazenosti nad méně úspěšnými kolegy. Nepřipouštěl si ani v skrytu duše možnost, že by se mu znovu přestalo dařit, kdyby se Renáta chtěla osamostatnit. A proč by to taky dělala ? Vytvořili jsme spolu přece dokonalý tým.

Albert si naplánoval odpočinkový večer nad novinami a časopisem pro motoristy. Překvapilo ho, když ve schránce nalezl i obálku adresovanou jemu. Už léta nedostal žádný soukromý dopis. Stoupal pomalu do schodů a prohlížel si nevzhledné, kostrbaté písmo. Až doma obálku roztrhl. Několikrát si nevěřícně přečetl krátký, leč výstižný text: Tvá žena se kurví s ňákým Cupalem, Brožíkova ul. 10!

Nebýt toho, že jméno Cupal mu bylo povědomé, asi by anonym vyhodil. Kvůli tomu jménu to však neudělal. Naopak, informace tím získala na věrohodnosti. Opět si připadal jako idiot. Nejen, že si nedokázal vybavit, kdo je ten Cupal, ale navíc proti své vůli spěchal k felicii a zběsile hledal v autoatlasu Brožíkovu ulici.

IRMA

Zazvonila a v duchu si přeříkávala připravený proslov. Roman otevřel a mile se usmíval: „Tak pojď dál, ty hříšnice.“

„Jdu jen na chvíli.“

„V poslední době mě zanedbáváš,“ zavtipkoval. Možná to myslel vážně a jen výčitku přizdobil žertovným tónem.

„Přišla jsem se rozloučit a poděkovat ti.“

„Poděkovat za co?“ strnule předstíral, že slova o rozloučení přeslechl.

„Že jsi mi pomohl překonat to nejblbější období mého života.“

„Takže jsem byl tvůj psychoanalytik a ne milenec?“ Irma ho zatoužila obejmout. Znal ji příliš dobře na to, aby mu ten záblesk touhy v očích unikl. Začal ji líbat: „Teď spolu půjdem do postele. Jestli svůj názor nezměníš ani pak, nebudu tě už přesvědčovat.“

Roman byl jediný, s kým ji sex skutečně bavil. Většinou ji u mužů nejvíce uspokojovalo, když po ní šíleli, lichotili jí a zbožňovali ji. Nevyhledávala tělesný kontakt, ale porozumění a lásku. Jako by jedině zamilované oči partnera odrážely Irminu skutečnou hodnotu.

„Dobře… tak tedy naposled,“ svolila.

ALBERT

Před panelovým blokem na Brožíkově ulici stálo Irmino suzuki. Albert pozbyl i poslední záblesky naděje, že anonymní dopis byl pouze zlomyslný vtípek. Zhasnul motor a přemítal, co dál. Znovu nastartoval a pomalu odjížděl. Usoudil, že nemá nejmenší chuť Irmu s jejím milencem vidět. Už teď, když sok ještě neměl konkrétní podobu a byl jen pustým slovem, cítil Albert ostrou, bodavou bolest v žaludku a stěží popadal dech. Jediné rozumné řešení je na celou záležitost zapomenout, nabádal se k rozvaze.

Dřív by dokázal zavřít oči a dělat ze sebe hlupáka snadněji než riskovat vyhrocení konfliktu a ztrátu Irmy. Nyní už ne. Opravdu se změnil. Dupl na brzdu a prudce otočil felicii. Špatně odhadl šíři vozovky, ozvalo se drhnutí plechu o obrubník chodníku, ale Albert tomu nevěnoval sebemenší pozornost. Zaparkoval vedle vozu své manželky a nezdržoval se zamykáním. Hlavní vchod domu byl otevřen. Vedle výtahu visela tabule se seznamem nájemníků. Byt R. Cupala byl ve druhém patře. R. Cupal…Jmenuje se Radek? Richard? Robert? bičoval se žárlivostí a bral schody po dvou. Spěchal, protože se obával, že ztratí odvahu zazvonit?

Před dveřmi bytu se Albert na okamžik zastavil a vydýchal se. Nechtěl věty vyrážet v komickém hekání. Jaké věty? To ještě neměl ponětí. Doufal, že ho správná slova napadnou, až bude třeba. Lehce cinknul. Bylo to takové ustrašené, nedomrlé cink. Neuměl se tak rychle vžít do role podváděného a právem rozhořčeného manžela.

Odhodlaně zhluboka vydechl a opřel se o zvonek. Dveře se zprudka otevřely.

Mladý muž v černých hedvábných trenýrkách se na Alberta osopil: „Zbláznil jste se?!“

Pak ho zřejmě poznal, protože zcela změnil výraz obličeje a vypustil uctivé, téměř přátelské: „Ááá…dobrý den.“ Albert si konečně uvědomil, odkud mu bylo povědomé jeho příjmení. Už se nedivil, že si nemohl vzpomenout. Sebastiánova psychiatra by si rozhodně do souvislosti s Irminou nevěrou nedával.

IRMA

Nestačila se ani obléknout. Albert ji zastihl v momentě, kdy se neobratně soukala do luxusních punčocháčů z lycry. Němě na ni zíral, pak se otočil a bez jediného slova odešel. Kdyby jí vrazil pár facek, necítila by se tak hrozně. Ještě nikdy se tolik nebála, že by ho mohla ztratit. Najednou měla dojem, že bez svého dobromyslného, mírného a oddaného Alberta nemůže žít ani jeden den. Dokončila oblékání a vyběhla na chodbu.

Cupal za ní cosi hulákal. Ani se neotočila. Před domem nebyl Albert ani jeho auto.

Rychle nasedla do vozu a prudce vyrazila z parkoviště. Panebože, jen ať jel domů, modlila se nahlas. Náhle ji ovládl příšerný děs. Jasně viděla Albertovu felicii napasovanou v náklaďáku, ve svodidlech nebo převrácenou na střechu. Už jí nepřipadalo tak hrozné, že by odešel. Obávala se o jeho život.

Když dorazila, felicie stála před domem. Byla celá, jen s mírně poškrábaným a promáčknutým blatníkem. Díkybohu, šeptala Irma a slzy se jí hromadily v očích.

SEBASTIÁN

Přišel domů v deset hodin večer. V celém bytě byla tma. Nalil si v kuchyni sklenici mléka a prázdnou krabici chtěl vhodit do koše na odpadky. Nevešla se tam. Odpadkový koš byl plný čerstvých žlutých růží. Komu zase přeskočilo?

Vytáhl bohatou kytici a strčil ji do vázy, kam podle jeho názoru patřila. Rozhodl se, že ji postaví na matčin stůl v pracovně. Vešel bez zaklepání a rozsvítil.

„Mami, ty jsi tady?“ otázal se poněkud infantilně.

„Hmm,“ zamručela a obličej schovávala v dlaních. Vypadalo to, že pláče. Postavil vázu a sklonil se k ní. Opravdu plakala. Pokusil se ji obejmout, ale bránilo mu opěradlo křesla, tak ji alespoň pohladil po vlasech. Měla je jemné, jak malé dítě. Máminy vlasy se mu vždycky moc líbily.

„Co je ti?“ Utřela si oči o hřbet dlaně a mezi škytavými vzlyky posmrkovala. „Tak co se stalo?“

„Ne…nemáš kapesník?“ opáčila. Takhle mámu ještě neviděl. Vždycky ji měl za silačku. Měkota byl v jejich rodině on a táta.

„Myslel jsem, že dnes budete slavit to výročí,“ pokoušel se navázat hovor, „táta tě nějak naštval? Viděl jsem tu vyhozenou kytku a… a vytáhl jsem ji z koše.“

„Jakou kytku?“ zamumlala a natáhla ruku po kostkovaném kapesníku. Sebastián ukázal na vázu. Znovu se rozplakala. Ničemu nerozuměl. Proč by táta vyhodil kytici, která ho musela stát nejmíň litr? A kde vlastně je?

„Nachystám ti něco k jídlu,“ řekla matka a vstala. Sebastián sice jedl u Sama, ale měl dojem, že mámě prospěje, když bude něco dělat. Snědl by ještě čtyři večeře, kdyby ji tím pomohl. Připravila mu toasty se šunkou, žampiony a sýrem.

Kuchtění jí šlo skvěle, měla na to buňky. Dokázala za chvíli vykouzlit báječnou večeři. Vlastně se jí dařilo v životě všechno. Cokoliv, do čeho se kdy pustila, zvládala rychleji a lépe než ostatní. Uvařila si kávu a usedla naproti.

„Před časem jsem dostala anonym, docela mě to rozházelo. Někdo si přál moji smrt. Dnes dostal anonym táta,“ odmlčela se. Sebastián nedočkavě vyhrkl: „Taky o smrti?“

„Ne, o mně. Udělala jsem chybu, někdo to zjistil a neváhal pěkně zatepla informovat otce. Proto dnes neslavíme výročí. Ale nedělej si starost, všechno bude zase dobré.“

ALBERT

Neposlouchal Irmu, když se mu snažila vysvětlovat, že se s Cupalem chtěla rozejít. Nevěřil jí. Přál si nad vším mávnout rukou a zapomenout. Tušil, že to časem patrně dokáže, ale dnes, ani zítra ještě ne. Ukázal jí anonymní dopis. Tvrdila, že nedávno dostala podobný, jen s jiným textem. Prý se neměla komu svěřit a proto zašla za tím psychiatrem a tím to celé začalo. Taky si mohla vymyslet něco věrohodnějšího, chytrá je na to dost!

Albert si ustlal v obýváku, ale nemohl spát. Obvykle problémy s usínáním neměl. Zaslechl z kuchyně její hlas. Nepochytil však jediné slovo, byť napínal sluch sebevíc. Něco tlumeně vykládala Sebastiánovi.

Zatoužil po ní. Přál si, aby ještě jednou přišla a pokorně ho požádala o odpuštění. Chtěl slyšet, že miluje jen jeho. Potřeboval, aby ho o tom přesvědčila. Sám se přesvědčit nedokázal…

IRMA

Napadlo ji, že by Albertovi mohla poděkovat za kytici. Chápala, proč růže vyhodil, a byla ráda, že je Sebastián našel. Spočítala stonky. Bylo jich přesně dvacet. Symbol dvaceti společně prožitých let. Jestli ji Albert opustí, s nikým už nenaváže tak hluboký vztah. Věděla to. Poutal je nejen jejich syn, ale především mládí, které strávili vedle sebe a spolu ho také pomaličku ztráceli.

Zastavila se před dveřmi pokoje, ale neodvažovala se vstoupit. Měla dojem, že v Albertových očích viděla nenávist, když se pokoušela o smír. Musí mu dát čas… Stejně už asi spí. To, že neodešel někam ke kamarádovi nebo do hotelu, pokládala za dobré znamení.

Vrátila se do kuchyně a vyštrachala ze svých železných zásob tabulku mléčné čokolády s lískovými oříšky, kterou měl Albert moc rád. Opatrně rozlepila obal a vsunula tam malý lísteček. Stálo na něm: Dej mi, prosím, ještě jednu šanci! Obal čokolády znovu zalepila a strčila ho Albertovi do náprsní kapsy. Když mi odpustí, přísahám, že už budu hodná…

SEBASTIÁN

Ráno se srazil u popelnic s paní Barákovou. Neviděl ji od té doby, co ušpinila matčino auto. Chtěl s ní o tom mluvit, ale náhle ho napadlo něco jiného. „Dobrý den, paní Baráková,“ pozdravil jízlivě. Překvapeně na něho pohlédla. „Vy jste pěkná svině… mažete lidem sračky po autě, píšete jim anonymy, kdo by to do vás řek…“

„Co… co si to dovoluješ?!“

„Já že si něco dovoluju? Kdepak. Já si k vám nic dovolovat nebudu. Tohle přenechám policii. Víte, že posílání anonymů je trestné?“ Zbledla. Bezpochyby měl před sebou pravého viníka, ale přestože si byl jistý, ještě trošku přitvrdil: „Ptali se mě na policii, jestli mám na někoho podezření…“

„A cos jim řekl?!“

„Vy se nějak třesete, paní Baráková,“ zakroutil hlavou, předstíraje údiv.

„Tak cos jim řekl?“ Počkej, bábo. Ty se posereš strachy!

„Zatím jsem policii neinformoval, ale právě se tam chystám.“

„To nemůžeš udělat!“ vykřikla a předsunula spodní čelist, jak to mívala ve zvyku. Zdálo se, že se každým okamžikem rozbrečí.

„Ale můžu, paní Baráková…“ Začala natahovat. Její obličej s faldíky a záhyby tuku vypadal komicky, když se krabatil do podlézavé grimasy. „No, jedině snad že byste…“ odkašlal si. Baráková horlivě kývala na znamení, že je svolná prakticky k čemukoliv, jen když ji nevydá do spárů drsných mužů zákona. „Jedině že byste se přišla mámě dnes večer omluvit…“

Servilní škleb na jejím obtloustlém obličeji vystřídal úděs. Dvě, tři vteřiny dokonce zvažovala, zda bude snesitelnější pohled do matčiných očí, či do očí ozbrojeného opičáka v uniformě.

„Tak dobře,“ vybrala si přece jen omluvu.

„V osm večer vás budu čekat, buďte přesná,“ upozornil ji důrazně a těžce odolával pokušení hlasitě na odcházející sousedku zadupat.

RENÁTA

Albert byl od rána jak vyměněný. Na první schůzku s klientem, mimochodem velice perspektivním klientem, se dostavil o patnáct minut později a celé jednání odbyl lajdáckým způsobem. Renáta ho nepoznávala.

„Není ti dobře?“ otázala se starostlivě. Ano, chtěla Alberta pro sebe, přála si rozvrat jeho manželství, toužila ho zmanipulovat ke svým cílům… Ale to všechno ještě neznamená, že by ho neměla ráda!

„Ne, nic mi není,“ odvětil a pokusil se o jakousi nezdařilou napodobeninu úsměvu. Renáta zavětřila. Její neomylný, velice dobře vyvinutý ženský instinkt jí napovídal, že za skleslostí Alberta bude jeho vrtošivá žena Irma.

„Oslava výročí nedopadla dobře?“ zeptala se mile a jakoby přátelsky položila dlaň na jeho rameno. Vytušila, že přišla její chvíle. Bude stačit pár minut ryzího pochopení, pak přehlídka sympatií a v závěru poukázat na to, že existují i jiné ženy, například ona sama…

„Žádná oslava nebyla.“ Renáta se radostně zavrtěla. Včera Albert kupoval obrovskou kytici a spěchal za ženuškou rozechvěle jak studentík a dnes se tváří, jako kdyby ani ženatý nebyl! Upřímně, dvacet let manželství, to musí být šílená fuška.

„Mám nápad,“ pravila energickým tónem, který nesnesl odpor, „zajedeme ke mně, uděláme si pořádný kafe, trošku podebatujeme a zítra práci doženeme.“

„Jak myslíš.“ Albertova unylost měla k Renátou očekávanému nadšení daleko jako plochý hrudník třináctileté dívenky k poprsí Pamely Anderson.

IRMA

Vrhla se do práce s usilovnou snahou přehlušit tak vlastní trudnomyslné úvahy. Od včerejšího dne se cítila, jako kdyby něco důležitého ztratila. Něco se nezvratitelně změnilo. Také ona se změnila. I kdyby se celá záležitost urovnala, už to nebude stejné jako dřív. Jako dřív? Kdy dřív? Není to tak dávno, kdy sama zvažovala možnost odejít od nudného, věčně zasmušilého a mnohdy lhostejného Alberta. Když viděla jeho utrápený obličej, chtělo se jí plakat nad zbabraným životem. A nyní se snaží si nabulíkovat, že si nevážila opravdové lásky, místo toho, aby si přiznala, že ji pouze děsí rozdílnost pojmů opustit a být opuštěn.

Ale co když je Albert skutečně tím jediným Mužem jejího života? Třeba se měli, mají a vždycky budou mít rádi. Možná za ta léta srostli v jednu podivně nesourodou bytost a oddělit je od sebe by bylo jako oddělit siamská dvojčata. (Jedno z nich zpravidla zákrok nepřežije a druhé zůstane navždy defektní.)

Irma se co chvíli přistihla, že je v myšlenkách na míle vzdálená své firmě a svým ambicím. Dříve, když měla těžkosti jakéhokoliv druhu, práce ji pohltila, byla jejím lékem a drogou. Teď se do ní musela nutit.

Od rána netečně přijala další dvě objednávky na dvacet kusů dlouhých, širokých kalhot. Při jejich návrhu se nechala inspirovat hedvábnými kalhotami orientálních žen a netušila tehdy, jak velký s nimi bude mít úspěch. V Indii se tento oblíbený oděv nazývá šalvar nebo také šaravary, Irma je pojmenovala prostě -plandáky.

Nová pracovnice, kterou přijala na místo paní Barákové, se osvědčila. Byla hbitá a pečlivá. Irma mohla být spokojená, ale nebyla. Náhle se jí úspěchy v práci nezdály tak důležité jako donedávna. Při každém zazvonění telefonu sebou trhla. Byla nervózní a nejistá. Doufala snad, že ze sluchátka zašveholí hlas jejího muže magické: Vše odpuštěno?

ALBERT

Renáta byla neskonale milá dívka, to mu neuniklo. Jejich vzájemný vztah Albert nepovažoval ani tak za přátelský, jako spíše za vztah otce s dcerou. Pětadvacetiletá Renáta mu vyprávěla o svém dětství tolik, aby pochopil, že jí otec celá dlouhá léta velmi scházel. Nebylo tedy nic neobvyklého, že do dvaačtyřicetiletého Alberta projektovala svoji nenaplněnou touhu.

Albert ji měl taky rád. Ne však takovým způsobem, aby se jí mohl svěřovat s manželskými nebo rodičovskými problémy. Seděli mlčky na pohovce v jejím malinkatém bytečku, pili horkou kávu s mlékem a Renáta ho hltala očima. Krásné, nevinné stvoření. Zřejmě ještě věří na lásku až za hrob… Nechtěl jí brát iluze.

„Jsi celý strnulý, neměla bych tě namasírovat?“ nabídla se. Její návrh ho překvapil, ale neshledával na něm nic špatného. Klekla si za Albertovými zády a měkkými, teplými dlaněmi mu přejížděla po šíji. Bylo to příjemné.

Albert zavřel oči a představoval si, že leží na horkém, bílém písku Seychelských ostrovů, vedle něho rozesmátá, kakaově opálená Irma a nedaleko malý, útlý hošík staví hrad z písku. Snil o dalším dítěti nebo si jen přál vrátit čas, aby znovu mohl svého syna milovat jako předtím, než se ukázalo, že je homosexuál, a aby mohl milovat svoji ženu jako předtím, než ji přistihl při nevěře?

„Alberte, vstávej…“ ozvalo se odněkud zdálky. Otevřel oči:, Já jsem tady usnul?“

„Spal jsi dvě hodiny,“ usmívala se Renáta. Rozpačitě se zašklebil a rukou uhladil pomačkané sako. Políbila ho! Nečekaně a vášnivě.

„Ne, to nejde,“ zamumlal.

„Proč by to nešlo, nelíbím se ti snad?“ pokračovala v laskání. Uvědomil si, jak by bylo krásné nechat se unést silou tohoto okamžiku. Držet v náruči mladičkou dívku, svléknout ji a za denního světla se těšit z pružného mladého těla.

„Jsi nádherná,“ zašeptal a snažil se vymanit z jejího objetí. Chytil ji za ruku, která mu obratně rozepnula kalhoty. Bylo by to jako páchat incest s vlastní dcerou, byla by to svatokrádež…

„Nejsem pro tebe ten pravý, promiň,“ vstal a spěšně odcházel zbytu. Ani si nevšiml, že mu ze saka vyklouzla tabulka čokolády a zůstala ležet na zemi vedle válendy.

ZLATA

„Přijdeš za mnou do baru?“ zeptala se Luďka pokaždé, když odcházela na směnu.

Poprvé neodpověděl souhlasně. „Proč ne?“ vyděsilo ji to. Nedovedla si představit, že by nechala náruživého milence po celou noc pohromadě s půvabnou, téměř dospělou dcerou. Všimla si, jak to mezi nimi od prvního momentu jiskřilo, a strachovala se, že kdyby se naplnily její obavy, přišla by tak o Luďka i o Šárku. Už by se nejednalo o vztah matky a dcery, ale o přirozenou rivalitu dvou žen.

„Nemusím snad každý večer trčet na baru, ne?“ ohradil se Luděk. Ale když jsi tam noc co noc vyhlížel Irmu, tak ti to nevadilo, co?

„To víš, že ne,“ nutila se do láskyplného tónu, „ale budeš mi šíleně chybět.“ Luděk otráveně zamumlal: „Tak dobře, já teda přijdu.“ Nebezpečí pro tentokrát zažehnáno!

LUDĚK

Stále častěji vzpomínal na Irmu. Představoval si, jak by všechno bylo jiné, kdyby se odstěhoval k ní a ne k patologicky žárlivé Zlatce. Irma by nikdy neklesla tak hluboko, aby mu prohledávala kapsy, určovala, kdy a kam má jít, a nutila ho doma chodit v kalhotech a košili. Prý aby sportovními trenýrkami a nátělníkem nedráždil zvídavost její dcery!

A souložit museli minimálně jednou denně! Běda, když si jeden večer chtěl odpočinout. Ihned byl podroben výslechu, jestli má nějakou jinou. Zachránila ho Šárka, která s rozpustilým popěvkem prošla kolem dveří jejich ložnice do koupelny. Slyšel zurčení sprchy… Okamžitě mi před očima defilovaly obrázky pevnýho zadečku a malinkatejch koziček a opíchal jsem Zlatku k její největší spokojenosti…

IRMA

Nechtělo se jí domů. Cestou z práce se zastavila za Zlatkou v baru. Neučinila tak ze stesku po přítelkyni, potřebovala zabít čas. Bar měl ještě zavřeno, ale ochotný vyhazovač ji pustil dovnitř. Pochopitelně že ji znal. Vždyť dříve tady trávívala minimálně jeden večer v týdnu. Vešla. Vše se zdálo být při starém. Na vysoké stoličce se klátil Luděk a usrkával narůžovělý koktejl ze štíhlé sklenice. Zlatka na ni zamávala.

Co tady vlastně hledám?

„To je dost, že se ukážeš,“ laškovně, se zřetelnou stopou výčitky, zvolala Zlatka.

„Jsem teď v jednom kole, jdu jen na skok.“

„Ten tvůj cvokař tě nějak uzurpuje pro sebe.“ Irma se zachmuřila. Zlatka nebývala takhle indiskrétní. Nikdy přece před cizími lidmi neodhalovaly své soukromí, tak zněla dohoda. Proč tedy před Luďkem vykládá nahlas o její avantýře! To se zbláznila nebo co? Luděk se na Irmu teskně usmíval: „Dlouho jsme se neviděli, jak žiješ?“

„Mohlo by to být lepší,“ odvětila podle pravdy.“A co ty?“

Zašklebil se a než stihnul otevřít ústa k odpovědi, vstoupila do rozhovoru Zlata: „My se máme báječně, žijeme teď spolu.“ Aby zdůraznila význam svých slov, položila ruku kolem Luďkových ramen. Ten ji však drsným způsobem setřásl a odkráčel směrem k toaletám. Irma zrozpačitěla. Její jediná a dlouholetá přítelkyně se chovala podivně, téměř nepřátelsky. „Udělala jsem ti něco?“

Zlatka stěží zadržovala slzy: „Ne, neudělala, ale nemůžu vás vidět vedle sebe. Myslím, že tě Luděk pořád ještě miluje…“

„Nešil. Neviděli jsme se pár měsíců, tak se mnou prohodil několik slov, to je přece normální. Žárlíš, až ti z toho měkne mozek.“

„Možná,“ neochotně připustila Zlatka, „ale příště se raději sejdeme někde jinde, samy dvě. Nechci, aby tě Luděk měl na očích. Musí zapomenout.“ Irma ji nepoznávala. První známky idiocie? V sedmatřiceti letech?

„Tak já raději zas půjdu.“ Doufala, že ji Zlatka bude zdržovat a přemlouvat. Nic takového se nestalo, tak šla. Bez rozloučení. Čím to, že se můj život rozpadá? Všichni, které jsem milovala, se mění a vzdalují. Nejprve Albert, pak Sebastián a teď dokonce i Zlatka… Je to snad všechno moje vina?

ALBERT

Přemítal, oč sám je vlastně lepší než Irma. Celé odpoledne se mu před očima zjevovala naivní, bezelstná tvář Renáty. Litoval snad, že nepodlehl pokušení? Že nenašel odvahu sáhnout po mladé, nabízející se ženě? Jsem charakternější a morálnější jen proto, že jsem se neodvážil ? I když se ještě teď třesu a slintám touhou ?

Od Renáty jel přímo domů. Napustil si vodu do vany a položil se do ní, aby vyluhoval své nezvykle silné pocity. Myšlenky na dychtivou mladičkou kolegyni mu přivodily vydatnou, takřka bolestivou erekci. Divoce cloumal ztopořeným penisem a přitom si uvědomoval, že naposledy masturboval před více jak deseti lety.

RENÁTA

Zvažovala, co udělá zítra. Nedokázala si představit, že bude schopná dál pracovat s Albertem i po tom, co mu lezla do kalhot a on ji plácnul přes ruku jako malou dcerku, která se právě dloubala v nose.

Bylo jí trapně. Napadlo ji, že by mohla dát v práci výpověď a vrátit se zpět do školy. Stýskalo sejí po vyděšených prvňáčcích. Ale kdo bude platit moje účty?

Dala se do pečlivého úklidu. Potřebovala se něčím zaměstnat, rozhýbat se a vyprodukovat nějaké ty endorfiny. Rejdila vysavačem pod topením a pod pohovkou. Na zemi ležela čokoláda. Renáta ji zvedla a vypnula vysavač. Z rozlepeného obalu se k podlaze snesl malý lísteček velikosti navštívenky.

Dej mi prosím ještě jednu šanci! přečetla si a začala se smát. Ani si nevšimla, kdy tam tu čokoládu Albert dal…

IRMA

Přišla domů krátce po sedmé hodině večer. Podle saka na věšáku poznala, že Albert je už doma. Nakoukla do pokoje a potom do ložnice. Spal v jejich manželské posteli a usmíval se jako dítě. Přisedla si k němu a několik desítek minut ho pozorovala. Oddychoval tiše, vůbec nechrápal. V tom okamžiku by obětovala svoji vzkvétající firmu za to, aby se z Albertova mozku během spánku vygumovala epizodka s Romanem Cupalem… Zavrtěl se.

Chtěla vstát a nepozorovaně odejít. Chytil ji za ruku a zamumlal: „Nechoď nikam…“ Patřilo to skutečně jí nebo nějaké dívce z krásného snu?

„Alberte,“ zašeptala. Přála si, aby otevřel oči a zopakoval jí předchozí větu. Možná by tak i učinil, nebýt surového přerušení idylické chvilky. Naléhavě drnčící zvonek přinutil Irmu vstát. Rozmrzele otevřela dveře. Stála za nimi neobyčejně skleslá paní Baráková s neobyčejně pokorným výrazem v naducaném obličeji. Bože ochraňuj mě, ať ji nepřijmu zpátky, pokud jde žebrat o místo!

„Dobrý den,“ hlasitě pozdravila Baráková a ovar pod bradou se jí chvěl. „Přišla jsem se omluvit.“ A je to tady!

„Není zač, paní Baráková,“ pravila Irma uctivě s jediným úmyslem - co nejdříve se jí zbavit. Korpulentní sousedka však přešlapovala na rohožce dál.

Dovnitř ji zvát nebudu, na to ať zapomene! připomněla si Irma její poslední návštěvu, která začala pár větami v předsíni a skončila dvěma hodinami nad kávou a vaječným likérem v obýváku.

„Mohla bych na chvíli…“ cpala se Baráková dovnitř.

„Víte… já… já jsem zrovna na odchodu,“ pokoušela se Irma zachránit situaci.

„Přišla jsem se jenom omluvit, hned půjdu,“ hulákala Baráková v předsíni a vypadala poněkud nepříčetně.

„Nemusíte se omlouvat!“ Jsme snad v Kocourkově?!

„Je pan syn doma?“ pro změnu zašeptala bývalá zaměstnankyně, několikrát spiklenecky zamrkala a sepjala dlaně jako při modlitbě. Asi se pomátla, chuděrka…

„Pojďte dál, paní Baráková, káva vám udělá dobře.“

„Ne, ne,“ šermovala rukama a sunula své neforemné tělo k východu. „Já jen… abyste věděla, že těch anonymů lituju.“

„To jste byla vy?!“

„Jo, já. A řekněte mu, že jsem tady byla,“ zcela nesouvisle zadrmolila a kolébala se směrem ke schodům.

„Komu?“

„Vašemu klukovi, to je taky pěknej hajzlík…“

ALBERT

Právě když se rozhodl, že nedopustí, aby Irmina nevěra narušila jejich pevný a letitý vztah, někdo zazvonil. Irma se zvedla a šla otevřít. Měl na sebe zlost, že půlhodiny předstíral spánek namísto toho, aby si se ženou promluvil. Ale neměla by pro tentokrát začít mluvit ona? Vylezl z postele. Byl malátný a vyčerpaný. Inventura vlastních myšlenek ho dokázala unavit víc než těžká fyzická práce. Irma seděla v kuchyni a zírala do prázdna.

„Kdo to byl?“ zapomněl, že chtěl, aby rozhovor započala manželka.

Překvapeně opáčila: „Ty už se mnou mluvíš?“

„Nikdy jsem nepřestal…“

„Díky,“ zadrhnul se jí hlas, „možná to tak někdy nevypadá, ale moc pro mě znamenáš.“ A má mě zase tam, kde mě chtěla mít…

RENÁTA

Těšila se do práce jak šestiletá holka na první školní den. Albert ji měl vyzvednout v osm hodin, ale Renáta už po sedmé stepovala před domem. Bylo chladno, špička nosu jí zčervenala a nohy v italských lodičkách s teninkou podrážkou ji zábly. Uviděla bílou felicii, jak se pomalu blíží k obrubníku. Albert pokynul a natáhl se přes sedadlo spolujezdce, aby jí otevřel dveře. Vypadal překvapeně.

„Jedu pozdě?“ otázal se.

„Ne, to ne. Já jsem se nemohla dočkat,“ odpověděla a políbila ho. Neřekl nic, jen se tak divně díval.

„Díky za čokoládu. Jsem pro,“ pravila Renáta a prostoduše se usmívala.

„Za jakou čokoládu?“

Znejistěla: „No tu, co jsi mi včera nechal u mě doma…“

„Přiznávám, že by to bylo hezké gesto, omluvit se čokoládou, ale já jsem to nebyl.“

„A co tohle? To jsi taky nepsal?“ zalovila v kabelce a začala natahovat. Albert sáhl po malém papírku a přečetl si vzkaz. „To bylo u té čokolády?“ Renáta přikývla a několikrát frkla do kapesníku. Albertovo nadšení nesdílela.

„Byla mléčná s lískovýma oříškama?“

„Jo.“

„Fajn,“ blaženě se zašklebil.

„Ale já už jsem ji snědla.“ Civěl na ni, jako by si až teď všimnul, že není v autě sám. „Vysvětli mi to,“ kňourala a dlachnila mu ruku. Zřejmě se mu do objasňování nechtělo. „Tak pro koho byla ta čokoláda?“

„Pro mě. Od Irmy…“ Jak já tu čůzu nenávidím! „… asi jsem ji u tebe vytrousil. Je mně to moc líto.“

ŠÁRKA

Rozešla se s Davidem. Začaly ji nudit jeho dětinské plány, kam to s kapelou dotáhne. Přitom se nedostal ani na vysokou školu! Skončil jako prodavač v obchodě svého otce a spřádal nereálné sny o hvězdné kariéře bubeníka.

Šárka také spřádala sny. Každý večer před usnutím objímala zmuchlaný polštář a napínala sluch. Když potom zaregistrovala specifické zvuky doprovázející soulož matky s Luďkem, vstala a courala se na záchod a do koupelny.

Obraz inteligentního a pohledného matčina přítele ji doprovázel na každém kroku. Ve skutečnosti ho matka hlídala tak, že spolu nemohli prohodit ani pár vět o samotě. Přesto Šárka spávala již řadu týdnů nahá a čekala, kdy vrznou dveře a Luděk se konečně připlíží do jejího pokoje…

SEBASTIÁN

Byl nervózní. Matka v kuchyni připravovala slavnostní oběd a otec se převlékl z vytahaných tepláků do světle šedých kalhot a bílé košile. Nejprve si uvázal i vázanku, ale pak ji s omluvným úsměvem sundal.

„Chovám se jak před příjezdem zahraniční delegace, co?“ pokoušel se zastřít rozpaky. Sebastián mu rozuměl. I jemu teď připadalo neskutečné, že za pár minut bude sedět u jednoho stolu se Samuelem a rodiči. Nápad seznámit je se svým přítelem se mu už nezdál být tak dobrý. Dělal to jen proto, aby sám sebe přesvědčil, že může žít obyčejný, prostý život jako ostatní, ale nebyla to pravda. Zazvonil zvonek.

Sebastián šel otevřít. Připadalo mu nemístné, aby Sama před rodiči objal, ale Samuel tak učinil zcela bezprostředně. Otec odvrátil zrak.

„Vítáme vás,“ usmívala se matka, též poněkud vykolejeně. Už po polévce se otec vymluvil na neodkladnou pracovní schůzku a vstal od stolu. Samuel se tvářil chápavě, stiskl mu ruku a zazubil se: „Rád jsem vás poznal.“

Sebastián odhadoval, že si otec posléze inkriminovanou dlaň pečlivě vydrhl v koupelně mýdlem a horkou vodou. Konverzace vázla. Sebastián se přistihl při ohromujícím pocitu, že se za Samuela stydí. Demonstrativně ho objal kolem ramen. Pocit hanby nevymizel, ale znásobil se. Rozpačitě ruku sundal a převrhl sklenku s vínem.

„To nic,“ uvítala matka záminku, aby se vzdálila. Donesla čistý ubrus a šla připravit zákusek a kávu. Nad dezertem zdvořile pochválila Samovo vlněné sako. Určitě celou dobu v kuchyni chuděrka přemýšlela, co by mohla říct pozitivního… Samuel se chytil tématu a pohotově rozpoutal diskusi o módních trendech. A Sebastián měl co dělat, aby se nerozbrečel…

IRMA

Když je člověk smířen s faktem, že je syn homosexuál, ještě to neznamená, že se mu nepodlomí kolena při pohledu, jak se líbá s jiným chlapcem.

Irma přijala od Samuela květiny a strnule se při představování usmívala. Panebože, proč ještě ke všemu zrovna černoch?! Všimla si, že Albert bojuje s touhou shodit synova přítele ze schodů. Povzbudivě na manžela zamrkala a koutky úst mu naznačila, aby se také usmíval. Zatvářil se, jako by ho právě postihla ledvinová kolika. Irma správně vycítila důležitost dnešního dne a umínila si, že Sebastiána nezklame. Jestli je to zkouška, tak jako rodiče obstojíme! Omyl. Albert to vzdal hned v prvním kole. Bídák! Vypaří se vždycky, když ho nejvíc potřebuju! Rozlítostněný Sebastián neměl daleko k pláči.

Před patnácti lety stačilo, aby ho chlácholivě pohoupala na kolenou. Teď mu pomoci nedokázala. Ta bezmocnost ji ochromovala. Seděla a pozorovala, jak se synovi hroutí život přímo před jejíma očima, a nenapadla ji jediná laskavá věta…

„Máte pěkné sako. Pravý ševiot se už tak často nevidí,“ pronesla nakonec a připadala si jak imbecil.

„Promiň, že jsem zmizel,“ zašeptal jí Albert večer do ucha. Ležela v posteli a četla si. Přesnější by bylo říci, že se pokoušela číst.

„Je to náš syn,“ namítla vyčítavě. Ta tam byla předsevzetí, jak bude k Albertovi tolerantní a vlídná, jen když se smíří s její nevěrou. Znovu ji zasáhla vlna odporu hraničící až s nenávistí.

„Nemohl jsem to vydržet,“ děl ukřivděně.

„Co to znamená - nemohl jsem to vydržet?“ pitvořila se. „Myslíš si snad, že já šílím nadšením? Mně je z toho taky na nic, ale nedovolila bych si zbaběle utéct. Dovedeš si představit, jak Sebastiánovi bylo?!“

„A dovedeš si ty představit, jak bylo mně?“ zaútočil.

„Teď nejde o tebe, sakra!“ Albert zkrabatil čelo a malicherně se ohradil: „O mě nejde nikdy, že?“

Nesnášela tu jeho věčnou dotčenost a ublíženost. Bylo téměř pravidlem, že když chybil, zpupně napadal druhého. „Myslela jsem, že bychom si mohli rozumně promluvit,“ učinila ještě jeden pokus o smír.

„Rozumně?“ opáčil jízlivě. „To znamená papouškovat tvoje názory, co?“ Nechápala, proč ji tak dráždí. „Ty sobče,“ vyklouzlo jí ze rtů. „Dnes měl dvacáté narozeniny! To ho nedokážeš mít rád, jaký je?“

„Obávám se, že nedokážu…“

ALBERT

Byl to pro něho šok. Málem se pozvracel, když ten černohubý obr políbil Sebastiána. Dokonce přímo na ústa! Albert se nutil do klidu, ale když dojedl polévku a spatřil, že tmavá ruka spočinula na hřbetu synovy dlaně, nezvládl situaci. Vyblekotal stupidní báchorku o pracovní zaneprázdněnosti a zmizel. Neměl kam jít, tak zajel do penzionu za matkou. Rád by se jí svěřil, postěžoval si. Byla to jediná osoba, která ho vždy chápala a podepřela bez výhrad. Ale dokázala by vůbec porozumět významu slova homosexuál?

Večer se vrátil domů. Irma si ho rozezleně měřila. Ano, jistě, měla k tomu své důvody. Ale copak by jednou nemohla být trochu velkorysá? Cítil se mizerně. Žebral o pochopení. „A dovedeš si představit, jak bylo mně?“ dorážel.

Mluvila jen o Sebastiánovi, jako by Albert ani neexistoval. Její chladné pohrdání ho přimělo k bolestínským reakcím. V závěru debaty ho nazvala sobcem. Jsem sobec, protože nechci vlastního syna podporovat v tom, aby se tahal s černošským teploušem?

LUDĚK

Již nebyl schopen soulože se Zlatou, pokud si při tom intenzivně nepředstavoval vzrušivé pozice nahé Irmy nebo Šárky. Zlatčina ostražitost a slídivost ho paralyzovala. Byl čím dál tím méně mužem. Náruživá bachařka by možná byl dobrý název pro erotický thriller, ale nikoliv pro životní partnerku. A Šárka ho neustále provokovala! Malá, pevná ňadra pěchovala do miniaturních triček a nosívala džíny se sníženým pasem, které odhalovaly dojemně hladkou jamku pupíku. Včera navečer se jí tam zaleskl stříbrný kroužek, který si pořídila pravděpodobně pouze proto, aby Luděk zešílel.

Zlatka ji zpražila nenávistným pohledem a zpitomělého Luďka odvlekla do koupelny, aby ho přiměla ke společné koupeli. Čtvrt hodiny ho třela na těch nejchoulostivějších místech, ale odezva byla nepatrná. Nakonec si lehla do vany naproti němu, nohy mu položila na ramena, zaklesla kotníky kolem jeho krku a dráždila se rukou v rozkroku, což konečně zabralo. Mezi kopulačními pohyby pak vyrážela vítězoslavné:, Já věděla, že to taky chceš!“ Je jen otázkou času, kdy mi nasadí obojek a vodítko…

ZLATA

Soužití s Luďkem se nevyvíjelo tak, jak si představovala. Začínal být mrzutý a podrážděný, i když se ho snažila všemožně rozptýlit. Nakoupila si erotické prádlo a využívala rafinovaných praktik, aby Luďka vzrušila. Zdálo se, že čím více se snažila, tím byl Luděk laxnější. Zlatka však věřila, že pokud vztah bude dobře fungovat v posteli, to ostatní se poddá. Nikdy se nevzdávala bez boje. A tentokrát měla oč bojovat! Nemohla si nevšimnout jak Luděk neustále zírá na Šárku. Aby taky nezíral, když se před ním natřásá a kroutí!

Pokusila se dceři vyložit, co pro ni Luděk znamená, ale dočkala se pouze drzé, posměvačné odpovědi: „Myslíš, že když si ho k sobě přivážeš, že tě bude milovat?“ Nevím, ale za pokus by to možná stálo…

SEBASTIÁN

Od rodinné oslavy narozenin, která skončila fiaskem, se viděl se Samuelem jen párkrát. Potřeboval přemýšlet, aby zvládl strávit krutě ověřený fakt, že rodiče se patrně nemohou smířit s takovou nedokonalostí vlastního dítěte. Snad je i chápal. Proč by měli fandit vztahu, ze kterého nikdy nevzejde sňatek a baculatá vnoučátka? Souběžně s tímto zjištěním se Sebastiánovi navrátily trýznivé pocity marnosti a nesmyslnosti žití. Ani Samuel nedokázal rozptýlit jeho deprese.

Přestože druhý ročník studia na filozofické fakultě byl již dávno zahájen, Sebastián se ve škole ještě neukázal. Den co den smolil doma chmurné verše. V této činnosti ho povzbudil i telefonát Hynka, slibující vydání několika básní v almanachu mladých poetů. „Mám tu tvoji sbírku, ale pokud jsi napsal něco nového, rád bych se na to mrknul,“ řekl mu do telefonu. Sebastián bez váhání svolil.

Hynek ho čekal u svého stolu v restauraci, kde se poznali. Sebastiánovi připadalo, že od té doby uplynuly stovky let.

„To je pěkný paklík, vidím, že ses neflákal,“ pochválil ho, když potěžkal tlustý fascikl veršů. Sebastián se polichoceně uculoval.

„Nespěcháš, doufám…“ ledabyle prohodil Hynek. V jeho hlasu se však dala snadno rozpoznat jistá rozechvělost.

„Ani ne.“

„Tak to naše setkání maličko oslavíme, ne?“ otázal se Hynek. Artikulace mu již činila značné těžkosti a oči měl opilecky zamžené. Objednal absint.

Sebastiánovi se zvedal žaludek už jen při pomyšlení na silný, hořký nápoj a na chvíli zatoužil žít v některé z mnoha zemí, kde je zakázaný.“Dal bych si radši pivo,“ namítl. Hynek okamžitě křikl na tlustou servírku: „Růžo! K tomu absintu ještě dvě piva!“ Jestli dnes nehodím šavli, tak už nikdy…

„Ještě pořád jsi se Samuelem?“ zaskočil ho Hynek svým dotazem.

„Jo, ještě pořád.“

„Nevěděl jsem, že máš tolik prachů, studente,“ zahýkal Hynek.

„Jak to myslíš?“

„Samuel přece stojí prachy, ne? Fůru prachů.“ Sebastián nechápal, kam Hynek svými narážkami míří: „Proč by měl stát Samuel nějaký peníze?“

Hynek se uchechtl:,.Nehraj divadýlko. To tady ví přece každej, že je Sam děvka. Chodí jenom za prachy. Já sám jsem do něho nastrkal pěknejch pár slupek…“

ALBERT

„Po nepříliš dlouhém období vzestupu se vše navrací do starých kolejí… viď Alberte,“ škodolibě se šklebila Vladěna Hrubá, když klesl za měsíc o čtyři políčka v žebříčku prodeje.

Ode dne, kdy Renáta odešla z pojišťovny, se Albertovi přestávalo dařit. Chyběla mu. Tam, kde bylo potřeba klientovi dát pocit důležitosti, vlichotit se mu a příjemně ho naladit, selhával. To byla Renátina starost. Nemalou roli v klesání produkce však sehrálo i to, že práce přestala Alberta bavit. Zvykl si na mladou kolegyni po svém boku. Její přítomnost ho vybičovávala k lepším výkonům, nutila ho, aby předváděl své schopnosti, zveličoval je a nepolevoval v úsilí ani na okamžik.

„Garantuju ti, že bez Renáty budeš do dvou měsíců zase zpátky na chvostu,“ děla mocná šéfka, ucvrkávajíc blahem.

Albert s ní v podstatě souhlasil.

SEBASTIÁN

Netušil snad hned na začátku vztahu se Samem, že něco tak úchvatného nemůže být bez chybičky? On přece Samuelovi neplatil, tak proč se cítí podvedený, oklamaný, zrazený? Nic jeden druhému neslibovali. Jejich vztah to byla živočišná forma prolínání, střetání, křížení a vzájemného ovlivňování. Tedy spíše interference nežli láska.

„Je to moje práce,“ podal mu nevzrušeně vysvětlení Samuel. „Kde si myslíš, že bych na tak pohodlnej život bral?“

„Ale proč jsi mi nic neřekl?!“

„Neptal ses.“

„To nemyslíš vážně! Cítil jsem se jako kretén, když to na mě Hynek vybalil.“

Samuel mu položil ruku na rameno a mírně se k němu sklonil: „Promiň… ale myslel jsem, že to dávno víš.“

IRMA

„Možná bychom neměli odletět bez Sebastiána na tu dovolenou,“ povzdechla si.

„Proč? Něco se stalo?“ otázal se Albert. Vypadal vyčerpaně a sešle. Nechtěla mu přidělávat problémy, ale Sebastián se jí nelíbil. Většinu času trávil zavřený ve svém pokoji a něco ťukal na počítači. Kdyby hrál počítačové hry, asi by ji to tolik nezneklid-ňovalo. On však tvrdil, že píše veršované paměti. Paměti! Ve dvaceti letech!

„Nic konkrétního se nestalo… mám jen takový divný pocit.“

„Nedělej si starosti. V jeho věku jsme taky byli náladoví,“ objal ji Albert.

„Nikdy si už nepřestanu dělat starosti. Od toho dne, kdy se chtěl zabít, ho jenom hlídám.“

„Psychiatr říkal, že rizikové jsou první tři měsíce po sebevraždě. Už jsme za vodou.“ Irma ho vděčně stiskla. Byla ráda, že o psychiatrovi mluvil tak neutrálně, jako by to ani nebyl její bývalý milenec.

„Ale pokud chceš, zajdu do cestovky. jestli by se dal přikoupit ještě jeden poukaz. Mohl by letět s námi,“ navrhl. Irma ožila: „Prosím tě, udělej to.“ Tak tohle to je manželství. Klidné moře v letních měsících. Nekonečné, vlažné a bez velkých vln…

LUDĚK

„Jak dlouho mám na tebe čekat?“ zaječela Zlatka z předsíně.

„Nikam nejdu. Není mně nějak dobře,“ odvětil Luděk sklesle a aby dodal svému prohlášení na věrohodnosti, položil si dlaň na břicho.

„Něco špatného jsi snědl?“

„Nevím, možná. Půjdu si lehnout.“ Zlatka ryla podpatkem v šedomodrém linu a v obličeji se jí usadil děs. Pochybuju, že se bojí o mě!

„Zkusím zavolat do baru, aby vzal brácha směnu za mě.“

„Není třeba. Klidně běž,“ pravil Luděk a ztěží skrýval radost z nadcházejícího volného večera. Zlatka váhala.

„Nevěříš mi?!“ zaútočil.

„Ale to víš, že ano…“ Luděk zakroutil očima a zlomil se v pase. Vydal tichý, jakoby zadržovaný sten. Dokonale herecky zvládnuté číslo ji přesvědčilo.

„Tak dobře,“ řekla, „ale ne abys zlobil.“ Copak jsem batole? Ještě na mě začne dělat budliky budliky…

„To víš, že ne,“ ujistil ji.

„Budu se snažit přijít co nejdřív. Kdybys něco potřeboval, tak brnkni.“

„Jasně. Ahoj,“ otočil se a radostně mizel v ložnici.

„Ještě pusinku…“ zažvatlala. V tu chvíli by ji milerád zabil.

ŠÁRKA

Platonická láska k Luďkovi jí dodávala spoustu energie a chuti pracovat. Měla svůj cíl. Chtěla být lepší než matka. Prvním předpokladem pro hodnotnější život bylo pochopitelně vzdělání. Šárka se nikdy moc učit nepotřebovala a ani to nedělala. Teď v maturitním ročníku se rozhodla opravit si prospěch na samé jedničky a odmaturovat s vyznamenáním. Luděk ji v tom nepřímo podporoval. Nemohla si nevšimnout pohrdavých úšklebků, když se matka ztrapňovala názory srovnatelnými s názory žáků prvního stupně základní školy. A to její vyjadřování! Kdo kromě ní v této době ještě používá výrazy jako štandopede a mít recht? Šárka vůbec nechápala, jak s ní kultivovaný a vzdělaný Luděk může vydržet.

A jak ho pořád sekýruje a špehuje! To jí nedochází, že chlap potřebuje dostatek svobody? Přestala dokonce chodit plavat a cvičit, aby ho měla pořád na očích. A co si myslí, že tím získá? Akorát jí naroste zadek! Už takhle je pro něho příšerně stará… Šárka se zasnila. Vyrušilo ji zaklepání na dveře pokoje.

„Nešla bys na večeři?“ zeptal se Luděk. Měl na sobě džínsy a byl bez košile. Konečně si mohla do sytosti prohlédnout jeho hustě porostlý hrudník.

„Matinka ti povolila vycházku?“ rýpla si. Zasmál se: „Nepovolila. Přelstil jsem ji.“

„Už bylo na čase!“

„Něco na sebe hoď a vyrazíme na flám!“ laškovně ji plácnul přes zadek. Dojalo ji, jak byl šťastný z těch několika hodin ukradené volnosti.

„Proč vlastně s mámou žiješ?“ zeptala se ho v načervenalém přítmí čínské restaurace.

„Ze začátku byla docela fajn a neměl jsem kde bydlet,“ odvětil a odhrnul si vlasy z čela. Že by rozpaky?

„A teď? Proč s ní žiješ teď?“

„Nemám kde bydlet…“ zasmál se. Na nic si nehrál. Fascinovala ji jeho upřímnost. Měla chuť se ho dotknout. Třeba ho chytit za ruku nebo se otřít nosem o jeho tvář. Netroufla si.

„Ve třiceti si už moc velké iluze o vztazích neděláš,“ řekl. Připadal jí bezbranný a zranitelný. Citlivka s drsnou slupkou. „Svoji ženu taky neměls rád?“

„Měl. Až moc. Málem mě to zabilo, když utekla s jedním narvaným zazobancem. Doteď stačí, aby mi ji nějaká ženská připomínala, a už v tom zase lítám.“ Chtěla bych ti ji připomínat!

„A co tvůj milostný život?“ zeptal se spiklenecky.

„Jeden přihřátej, ženatej a o dvacet let starší básník a to ostatní nestojí ani za zmínku,“ odvětila rozpustile.

„Na necelých osmnáct docela slušný výkon.“

„Mohlo by to být lepší,“ usmála se a konečně položila dlaň na jeho ruku. Nevypadal překvapeně, spíše spokojeně.

SEBASTIÁN

Začínal mít dojem, že jeho narození byl pouhopouhý žert staříka Osudu. Představoval si toho šprýmaře, jak pohybuje lidmi jako figurkami na grandiózní šachovnici a může se potrhat smíchy nad ukoptěným vzdorováním jakéhosi Sebastiána Šrámka.

Uvědomoval si svoji bezmocnost a ubohost Nastal čas prohlédnout, smířit se, učinit kompromis. Ale Sebastián neměl kompromisy rád. Prázdnota za tečkou mě děsí méně než ohýbatelnost a pružná přizpůsobivost… Probíral se svými básněmi a poznámkami. Nad některými verši se shovívavě usmíval, pár obratů se mu zdálo skutečně dobrých. Zažíval určitou duševní očistu, když odnášel neoceněné literární pokusy do popelnice. Své poslední sbírce věnoval nejvíce času. Byly to zápisky dojmů a pocitů z jeho vlastního života. Těžko říci, zda je to vůbec poezie.

Dříve než rukopis putoval za ostatními, vybral z něj Sebastián nepříliš zdařilou báseň, která nejvěrněji vystihovala jeho úmysl. Dvakrát třikrát si ji přečetl, vložil do obálky a adresoval literárnímu časopisu Iniciály. Pilně bombardoval tuto redakci svými výplody déle než rok a doposud se dočkal pouze zamítavých, strohých odpovědí. Tentokrát si byl jist, že báseň bude otištěna. Potřeboval, aby byla otištěna. Její zveřejnění bylo nedílnou součástí Sebastiánova perfekcionistického plánu. Protentokrát by snad dědula Osud mohl udělat výjimku a režírovat podle mého scénáře…

Venku mrholilo. Oblékl si prošívanou dyftýnovou bundu, mírně výstřední model z matčiny dílny, a vydal se na poštu. Dopis s poněkud patetickou básní In memoriam odeslal doporučeně.

IRMA

Dopoledne měla schůzku s Albertem. Museli zajít na notářství a provést poslední formality ohledně převodu bytu do osobního vlastnictví. Celá záležitost trvala sotva hodinu.

„Nezajdeme na oběd?“ navrhla. Bylo ponuré, ošklivé počasí. Irma přeskakovala kaluže v nubukových botách od Morgana a těšila se na svařené víno. Skončili v drahé restauraci hotelu Grand. Albert si objednal celozrnné toasty, parfet z husích jater a dvojitý zeleninový salát, Irma krvavý biftek. Čekala, že jí uštědří obvyklou lekci o zásadách zdravé výživy, ale nedočkala se. Albert se usmíval a mačkal jí ruku přes stůl.

„Něco mě napadlo,“ pravil tajuplně.

„Povídej…“

„Vydrž okamžik, hned jsem zpátky,“ řekl agilně a vstal od jídla. Bylo legrační, že skoro běžel. Jeho mohutné tělo se nemotorně proplétalo mezi stoly a udivenými číšníky. Všichni si určitě myslí, že dostal běhavku…

Irma právě odkládala příbor a utírala si ústa, když se Albert vracel. Už je to dávno, kdy se takhle šťuřil. Než dosedl, kývl na číšníka.

„Ty už nebudeš jíst?“

„Nebudu,“ pomrkával na ni významně. Vypadá, jako by si na záchodě šlehnul.

„Co ten tvůj nápad?“ vzpomněla si na důvod jeho úprku od oběda.

„Tady je,“ položil jí do dlaně klíč. .Půjdeme na pokoj?“ Někdy jí vážně dokázal vzít dech.

,,Na červenání jsi už velká,“ smál se rozpustile. Čím to je, že muže vidina soulože s vlastní manželkou na hotelovém pokoji dokáže takhle rozjařit?

ALBERT

Ani nepočítal s tím, že by Irmu přemluvil. Šokovalo ho, jak ochotně s ním odkráčela do hotelového pokoje, bez rozpaků se (sotva zapadly dveře) svlékla a natáhla se na ustlané dvojlůžko. Že by to pro ni nebyla novinka? Objednal šampaňské.

Vždycky je po něm žhavější…

Miloval se s ní důkladně. V mysli mu vytanul latinský výraz per partes - po částech. Ano, měl dojem, že uždiboval svoji křehkou, jemnou ženu po kousíčkách. Už si nebyl tak jistý genialitou svého nápadu. Co si chtěl dokázat? Že zvládne v Irmě probudit žhavou, divokou milenku, po které toužil celý život? Tiše sténala. Dělala to málokdy. Většinou jen zrychleně oddechovala. Možná si právě teď představuje toho doktorskýho skrčka!

Myšlenka na soka ho vyprovokovala k jakési bojovnosti, až surovosti. Supěl nad Irmou a zuřivě do ní bušil. Zakřičela. Pozitivní dopad nevěry na náš sexuální život…

IRMA

V Grandu zůstali až do půlnoci. Ještě teď jí v hlavě šumělo vypité šampaňské. Zvládli zlikvidovat čtyři a půl láhve. Poprvé v životě zatoužila, aby jejich dům měl výtah. Albert se nabídl, že ji nahoru vynese. Potěšilo ji, že si před ní hraje na siláka, ale do jeho náruče by se nesvěřila. Určitě by mě někde upustil…

„Ne, díky,“ chtěla mu zalichotit, „ty už jsi dnes podal úctyhodný výkon.“ Jeho smích připomínal záchvat škytavky. Odemknul. V bytě byla tma.

„Jdu se opláchnout a hned zalehnem, jo?“ zavrtala se mu nosem do podpažní jamky. Přitiskl ji k sobě: „Nemyslíš, že význam hygieny značně přeceňuješ?“

„Když se neosprchuju, neusnu.“

„Jak chceš, já jdu rovnou do postele.“

„V posteli byls dnes celý den!“ zasmála se. Políbil ji takovým tím dychtivým způsobem čerstvých milenců. Byla mu vděčná, že si vzal žvýkačku. Většinou se jí jeho něžnosti zprotivily v okamžiku, kdy na ni dýchnul. Připomnělo jí to vtíravý slogan z jedné reklamy, ale nemohla si vybavit název propagovaného mentolového bonbónu. Bez čehože ani polibek?

ALBERT

Z dřímoty ho probral téměř nelidský výkřik. Několik sekund se domníval, že se mu to jen zdálo. Pak mu došlo, že to byla Irma. Stála ve dveřích koupelny a ruce si dlaněmi tiskla na obličej. Šeptala něco, co znělo jako prosím tohle ne, tohle ne… Odstrčil ji a vběhl do koupelny. Sebastián ležel ve vaně plné zrůžovělé vody. Jedna ruka mu visela přes okraj a na zemi byla kaluž krve. Albert strhl ručník z věšáku a hodil ho na temně červenou louži. Krev se rychle vpíjela do světlé tkaniny. Zoufalý pokus o zamaskování smrti jediného syna…

ŠÁRKA

Nemohla se nadechnout. Stále dokola četla parte a nastupující panika utahovala smyčku kolem jejího krku.

Pocit viny ji dusil. Nenabídla Sebastiánovi pomoc! Ani s ním nepromluvila. Jeho homosexualitu chápala jako senzaci, ne tragédii. Jak jen mohla být tak hloupá?! Oči ji pálily, ale nedokázala plakat. Třásla se. Byl jako můj bratr… Luděk ji k sobě přivinul. Před matkou. Přimkla se k němu tak silně, že jí to muselo být jasné. Nic neřekla, jen odvrátila zrak. Zůstal u Šárky celou noc. Seděl oblečený na posteli a držel ji v náruči.

„Zkus plakat, bude ti líp,“ konejšivě k ní promlouval. V průběhu noci matka několikrát mlčky nahlédla do místnosti.

Copak aspoň dnes nemůže dát s tou pitomou žárlivostí pokoj?!

LUDĚK

Po pohřbu Irmina syna měl v úmyslu zajít si ke Zlatce už jen pro věci. Pronajal si malý byt druhé kategorie nedaleko své ordinace.

„Musím odsud pryč,“ řekl jí, když se převlékl ze smutečního obleku do pohodlných kalhot. Znehybněla.

„Odcházím,“ zopakoval pro případ, že by ho neslyšela.

„To nemůžeš udělat! Šárku jsi poštval proti mně…zničil jsi mi život! Nemůžeš se jen tak zdejchnout!“ začala vzlykat. Snažil se nevnímat její nářek. Chaoticky a především rychle balil své věci.

„Nechoď! Nebudu se ti do ničeho plést. Do ničeho, rozumíš?!“ spínala ruce. Kuplířka! Klidně by mi nabídla i svoji dceru, jen kdybych tady zůstal!

„Neshazuj se,“ zasyčel a zaklapl kufr.

Zlatka vystřelila z ložnice: „Šárko! Musíš ho zastavit! Chce od nás odejít!“

„Od tebe chce odejít,“ řekla Šárka, aniž by matce věnovala jediný pohled. „A já jdu s ním…“

IRMA

Svlékla si dlouhé černé šaty, pověsila je na ramínko a uložila do skříně. Zkontrolovala rukou, jestli se někde neshrnuly, aby nebyly zmačkané. Vlastně ani nevěděla, proč to dělá. Na žádných šatech přece nezáleželo. Na ničem už nezáleželo. Když zavírala dveře skříně, před očima se jí mihla hromádka triček a pohodlných šortek. Včera jsme měli odletět na Seychelskě ostrovy…

Bloumala po bytě. Do pokojíku svého syna se zatím neodvažovala vstoupit, ale cosi ji nutilo kroužit kolem jeho dveří. Krátce po sedmé večer si šla namazat chleba. Ne že by měla hlad. Jen potřebovala vyvíjet nějakou činnost.

Albert seděl v kuchyni a ještě si nesundal ani sako. Vypadal příšerně a takřka nepřetržitě plakal. Bylo jí jedno, co dělá Albert. Nezajímal ji. Byl to on, kdo před několika měsíci prohlásil, že měl Sebastián raději umřít. Rouhal se a přivodil tak jeho smrt! Náš syn si podřezával žíly, zatímco mě Albert klátil na hotelovém pokoji! Nebýt toho, šla bych dávno domů… Nenáviděla Alberta. Musela někoho nenávidět, jinak by zaručeně zešílela.

ALBERT

Od Sebastiánovy smrti se v práci neukázal. Zatím si nedovedl představit, že ještě kdy bude schopen pracovat, smát se nebo jen obyčejně a klidně spát. Se spánkem měl problémy. Nedokázal usnout už několik dnů. Byl vyčerpaný, oči ho řezaly jak od pláče, tak od únavy, ale spánek nepřicházel. Nechal si předepsat nějaké léky na uklidnění. Způsobovaly malátnou otupělost. Pokaždé, když se propadl do dřímoty, vytrhl ho z ní Irmin výkřik. Ne, Irma nekřičela. Zvuk, který Alberta budil, byl navždy uložen v jeho podvědomí. Byl si jist, že ho bude týrat po zbytek života.

Irma na něho doposud nepromluvila. Dnes v krematoriu, když zajížděla rakev, se ji pokusil chytit za ruku. Vytrhla se mu tak prudce, že se pokus neodvážil opakovat. Přišla do kuchyně a dělala, že ho nevidí. Snad deset minut urputně roztírala máslo na krajíčku chleba. Bál se ji oslovit, aby ji od sebe neodehnal. Nemůžu ztratit i ji!

IRMA

„Našla jsem kupce na náš byt,“ řekla Irma před Vánocemi.

„Ty chceš prodat byt?“ zhrozil se.

„Musím odtud… pokusit se začít znova.“

„Už máš promyšleno, kam se přestěhujeme?“

„Alberte, nerozuměl jsi mi. Chci pryč i od tebe.“

Zesinal: „Mohli bychom začít znovu spolu! Přemýšlelas o dalším dítěti?“ Bylo jí ho líto. Věřil, že ani štěstí lidi nespojuje tolik jako utrpení.

„Je mi osmatřicet! Na dítě jsem stará,“ namítla důrazně.

„Blázínku, vůbec nejsi stará. Odstěhujeme se někam na venkov, blíž k přírodě, budeme mít rodinu a nebudeme opakovat staré chyby. Prosím tě, věř mi, musíme to udělat!“ naléhal. Jen tak se můžeme zachránit.“

„Vzpamatuj se,“ vybídla ho unaveně. „Nemáme co zachraňovat. Jde jen o to, naučit se žít dál. Myslím, že to dokážu, ale bez tebe. Nechci vedle sebe nikoho a nic, co by mi připomínalo minulost.“ Jak vydržet pohled na muže, který brečí?! „No, tak. Snaž se mě pochopit. Nemám dost odvahy znovu přivést na svět dítě. Co když se narodí postižené nebo bude zase homosexuál? Taky může onemocnět anebo si vypíchnout oko. Může dokonce i zemřít! Nejsem tak silná, abych mohla nést všechna ta rizika… Potřebuju klid. Absolutní klid.“

ŠÁRKA

Koupila vánoční dárek i pro matku. Za celé dva měsíce se s ní nepokusila spojit Teď, když žila s Luďkem, pro ni opět nalézala pochopení. Kdo ví, jaká budu v jejích letech! Když o tom zpětně uvažovala, neudělala máma opravdu nic zlého. Zamilovala se pouze do nesprávného muže. Jistě chovala se ke konci vážně odporně, ale jen proto, aby si ho udržela. Měla bych jí zavolat.

Šárka vytočila známé číslo, ale než se ozval vyzvánějící signál, zavěsila. Co když se mnou nebude chtít mluvit?

Znovu se vrátila k aparátu. Pár vteřin držela sluchátko v ruce a pak ho položila. Zavolám třeba někdy příště…

IRMA

Stěhování bylo smutné. Opouštěla domov. Jediné místo, které skutečně milovala, a přitom už tam nemohla žít. Albert jí ochotně pomáhal zařídit malý, šedivý byteček na sídlišti. Do poslední chvíle zřejmě doufal, že Irma od rozchodu upustí.

„Děkuju a už raději běž,“ stiskla mu ruku jako příteli. Po dvaceti letech manželství bych nenašla lepšího přítele.

„Miluju tě,“ řekl. Já vím! Na okamžik se jí zdálo, že by ji Albert měl popadnout a odvést do svého domku u Blanska třeba i násilím.

„Prosím tě,“ zašeptal. Správnej chlap o ženu bojuje, neprosí… Zase ho viděla jako dřív. Nerozhodného, tvárného slabocha. Podal jí lísteček se svou novou adresou. Tolikrát jí název vesnice i číslo domku opakoval, že je dávno znala nazpaměť. Zastrčila lístek do kapsy. Přála si, aby konečně odešel a neprotahoval několikaměsíční citové vypětí už ani o minutu.

„Nemůžu tě tady nechat samotnou.“

„Musíš,“ opravila ho a vystrkala ze dveří.

ALBERT

Měl dojem, že pro něj život skončil. Umínil si, že přestane vzpomínat, přemýšlet a o čemkoliv uvažovat. Našel si nenáročné místo nočního hlídače, aby mohl volná odpoledne věnovat zahradničení. Ve svém třípokojovém domku měl pouze postel, stůl a jednu židli. Nic víc nepotřeboval. Lidé ve vsi ho měli za podivína. Nevadilo mu to. Dalo by se říci, že mu to dokonce vyhovovalo.

V zimě natřel kmeny stromů vápnem a záhony začal rýt, ještě když půda byla zmrzlá a tvrdá jako kámen. S potěšením zaznamenal krvavé puchýře na rukou. Fyzická bolest byla pro něj dokonalou formou pokání a současně i jedinou možností, jak odpustit sám sobě.

Prvních pět šest týdnů čekal Irmu každý den. Stával dlouhé hodiny u branky a pozoroval příjezdovou cestu. Děti z vesnice na něho pokřikovaly a vysmívaly se mu.

Pak přišlo jaro. Albert mechanicky obdělával zahradu, tak jak se tomu naučil kdysi v domě své matky. Zvláštní bylo, že na nic z toho nezapomněl. Přesně si vybavil, co kdy zasít, jak hluboko, jak často zalévat i kdy sklízet. V červnu mu kdosi položil k brance košík se štěnětem. Zprvu se bránil představě, že by se měl starat o živého tvora, vázat se na něho, nebo ho dokonce mít rád. Časem si na křížence nedefinovatelných ras zvyknul a litoval, že si psa nepořídil dřív.

IRMA

Když už si začínala myslet, že se zvládla oprostit od bolesti nad ztrátou syna, když už si zvykla na samotu a pomalu jí i přicházela na chuť, nalezla ve schránce připomenutí dob minulých. Slzy jí vyhrkly do očí. Dopis adresovaný Sebastiánovi! Bylo to jako držet odjištěný garnát. Jeden chybný manévr a nastane exploze. Exploze bolestných vzpomínek.

Jako v transu civěla na tučnou obálku velkého formátu. Název ulice byl přeškrtnut, opatřen šipkou a heslem: přestěhováni. Její nová adresa byla napsána těžko čitelným písmem pravděpodobně spěchající poštovní úřednice. Otevřela ji.

Uvnitř byl nějaký časopis (o jehož existenci Irma doteď neměla ani tušení) a list papíru. Četla:

Vážený pane,

v Praze 17. 8. 1996

děkujeme za přízeň, kterou věnujete našemu literárnímu časopisu. Váš poslední příspěvek jsme otiskli v minulém čísle. Zasíláme Vám jeden výtisk a přejeme mnoho úspěchů v další tvorbě.

Redakce časopisu Iniciály

Dopis byl zakončen rozmáchlým, nerozluštitelným podpisem.

Tohle se nemělo stát, opakovala si v duchu a nervy jí vibrovaly celým tělem. Listovala zhruba osmdesátistránkovým časopisem a v mysli jí vytanula postava Sebastiána shrbeného nad počítačovou klávesnicí. Sebastiánku, možná z tebe mohl být básník… a já se ti smála! Jméno syna ji udeřilo do očí:

Sebastián Šrámek In memoriam

Závan chladného vzduchu

V hlubokém stínu

neurčité Cosi

Krev

Krev

Spousta krve

(Člověk se přece nerozpárá

na tolika místech

když chce jen umřít)

Ohavná záležitost

Vzlykala nahlas. Tolik se nenáviděl? Musela za Albertem. Chodník se pod přívalem slz pohupoval. Nastartovala. I malinové suzuki jí připomnělo Sebastiána. Jakou měl radost, když ho tehdy poprvé nechala řídit! Jeli z nemocnice a on… Zase v tom lítám! Je to zpátky! Aůů!

Po několika kilometrech jízdy se zklidnila. Soustředila se na řízení, ale přesto dvakrát zabloudila, než dorazila do Lipůvky. Zaparkovala na návsi a pěšky se vydala hledat Albertův domek.

Číslo popisné souhlasilo. Schovala se za živý plot a sledovala muže ve slaměném klobouku, v montérkách a bez košile. Byl štíhlý a opálený. Nezdálo se jí, že by to mohl být on. Motalo se kolem něho jakési psisko. I když to bylo štěně, dalo se tušit, že z něj vyroste mohutný pes. Zvíře začalo štěkat.

„Ticho, Amálko!“ Je to Albert! Odložil hrábě, sehnul se k psovi a nahlas k němu promlouval.

Irma na tu dálku neslyšela, co říká. Vnímala jen tón jeho hlasu. Vlídný a spokojený.

Najednou nechápala, proč se s Albertem rozešla. Vejdu na zahradu a zeptám se, jestli jeho nabídka začít znovu ještě platí…

„Amálko, ty bestie,“ zasmál se a jemně plácnul fenu, která se snažila posvačit jeho nohavici. Irma měla dojem, že celý život vlastně snila o životě na malé vesnici, v domku u lesa s překrásnou zahradou, ale až teď si to plně uvědomila. Albert zvednul hrábě a pokračoval v práci. Rozmáchlými pohyby shraboval čerstvě posečenou trávu a nepřestával přitom hovořit k psovi. Ještě nikdy jí nepřipadal tak šťastný.

Krčila se za hustým keřem a přemítala, jestli má vůbec právo vtrhnout zpátky do jeho života a narušit ten klid, pohodu, harmonii.