Simona Monyová

Sebemilenec

1.

Je parno. Je parno, jaké tu prý nebylo sedmdesát let. Můžu tomu věřit a nemusím. Jsem tu totiž teprve padesát… Nebo už?

Ostatní jubilanti, které znám, pokaždé s nemalou dávkou nostalgie prohlašují, jak jim to příšerně uteklo. Mně ne. Občas mám dojem, že na světě straším celou věčnost. Mládí nekoupíš, stáří neprodáš, říká se. A tak se snažím čas aspoň trochu obelstít. Spím. Já vím, všichni lidé spí, ale já tak nějak víc, důkladněji, raději… Někdo je labužníkem přes jídlo, já přes spánek. Vychutnávám si ho, dopřávám si ho vrchovatě a nikdy se ho nepřejím. Mám svoji teorii: Co odespím, to neodžiju. Co neodžiju, to mi přece nikdo nemůže vepsat do ksichtu, nebo snad ano?

Nechci se chlubit, ale všichni říkají, že na svůj věk vypadám mimořádně zachovale. Všichni kromě mé dcery Markéty. Ta mi doporučuje, abych si přestala hrát na mladici a konečně si začala hrát se svým jediným vnoučetem – jejím synkem. Aspoň prý jednou týdně jako normální babička. Jelikož mi ta mladice jde čím dál tím hůř, budu muset natrénovat stavění hradu z písku a střelbu z kuličkovky. Budu muset natrénovat roli babičky…

Dnes se mi mladice předstírá ještě obtížněji než obvykle. To kvůli tomu vedru. Vzduch je tak horký, že si připadám, jako by mi někdo chtěl vyfénovat plíce. Vlasy bych potřebovala vyfoukat! Mám je zpocené, slepené do pramenů, ofinu připláclou k čelu. Nemusím se dívat do výloh obchodů, které míjím, abych zjistila, jak vypadám. Dovedu si to živě představit, taky občas chodím do sauny. Ale když už jsme u těch výloh, nedávno jsem přemítala, kdy jsem v nich přestala pozorovat svůj odraz. Byly doby, kdy jsem se prohlížela všude, kde se dalo. V oknech přízemních bytů, ve sklech zaparkovaných aut, nepohrdla jsem ani nablýskanou popelnicí. A najednou jak když utne! Jen si tak ještě vzpomenout, kdy utnulo! Před deseti lety? Před patnácti? Před pěti?

To je fuk. Prostě už se na sebe nechci dívat. Chci si myslet, že vypadám, jak se cítím. Cítím se skvěle, nebýt ovšem ten hic, pochopitelně.

Kdysi jsem léto milovala a žhavých dnů jsem se nedokázala nabažit. Litovala jsem všechny chudáky, kteří se narodili třeba v lednu nebo listopadu a nemohli spláchnout narozeninovou oslavu na zahradě bečkou piva. Je to romantičtější a přijde to levněji, než zvát lidi do restaurace. Teď bych si ráda připlatila za lichotivé šero vinárny s klimatizací a svíčkami v těžkých, zaprášených, litinových svícnech.

Veškerá romantika ve mně dávno zahynula jak kvítko, které přestanete zalévat, a narozeninová párty v třicetistupňovém vedru mě láká asi jako absolvovat výcvik překážkového běhu na chůdách. Jsem v přechodu, a potím se, i když si mám vyžehlit halenku nebo usmažit vajíčka. Jsem v přechodu a pozvolna se sunu do hrobu.

Vcházím do obchodu s italskou módou. Itálii mám ráda. Líbí se mi Italové, chutnají mi italské těstoviny i italská zmrzlina, ráda si u starých italských filmů s Marcellem Mastroianim a Sophií Lorenovou nechávám stoupat do hlavy sladké italské víno, obdivuji italské malíře, design italských automobilů, poslouchám italskou muziku, závidím Italům jejich polední siestu a za italské boty všeho druhu jsem doposud utratila majlant. Jediné, co opravdu nemusím, je italské manželství. Žila jsem v něm patnáct let a dalších patnáct se z něho vzpamatovávám.

„Přejete si?“ vrhne se na mě prodavačka ještě dřív, než se stihnu z ostrého červnového slunce rozkoukat. Nenápadně se rozhlížím. Zdá se, že jsem v obchodě jediná zákaznice. Bojuji proti pokušení předstírat, že jsem si spletla vchod, a zeptat se, jestli zde opravují pendlovky. Nesnáším totiž prázdné hospody a prázdné obchody s šaty. Nesnáším, když se na mě upírá příliš mnoho pozornosti, když se číšník dvacetkrát do hodiny přijde zeptat na další přání, anebo když prodavačka stepuje před zkušební kabinkou a ještě dřív, než vysvobodím rosolovité tělo ze svých svršků, vyzvídá, jak mi nový svetřík či halenka padne. Nesnáším, když na mě kdokoliv tlačí.

„Potřebovala bych letní společenské šaty,“ osměluji se.

„Tak jaké? Letní nebo společenské?“ pohrdavě si mě měří dívčina – je ve věku, kdy ví všechno nejlíp a lidi kolem jsou vesměs idioti.

Usmívám se na ni, neboť vím své. Život ji postupně obrousí rovněž do tvaru idiotky, chce to jen čas. „Potřebovala bych letní šaty, které jsou vhodné na menší společenskou událost,“ pravím způsobně.

Tuto upravenou verzi požadavku dívka přijímá bez připomínek. „Velikost třicet osm,“ dodávám.

„To pochybuju,“ špitne si pro sebe dostatečně nahlas, abych to slyšela.

Že bych zase přibrala?, zděsím se. To není možné! Vždyť se poslední dva měsíce živím jak králík! Salát, salát, zase salát, jen občas nějaká ta kedlubna nebo mrkev.

„Co tyhle?“ dívčina mi strká pod nos okrově hnědé šaty s bohatou azurovou výšivkou kolem čtvercového výstřihu. Ještě mi tak vtisknout do ruky housle, za ucho kopretinu a vykopnout mě na pódium folklórního festivalu aktivních seniorů. Brrr!

„Hnědou snesu jedině na čokoládě,“ snažím se odmítnout nabízený model decentně. V odmítání kohokoliv a čehokoliv nejsem bohužel moc dobrá. Doma už mám tři sady hrnců, ačkoliv žiju sama, nejmíň patnáct různých encyklopedií, i když od střední školy čtu pouze romány pro ženy, a skládací sekačku na trávu, která se vám pohodlně vejde do kabele. Mám ji pohodlně schovanou v kabeli, protože mi nepatří ani píď matičky země, kde bych si zasadila trávu.

„A všimla jste si, jak ta úžasná výšivka hnědou barvu báječně oživuje?“ nevzdává se prodavačka. Počítám, že má za prodej tohoto modelu přislíbenu obzvláště tučnou prémii.

„Šaty co mají barvu jak psí lejno by neoživila ani výšivka z pravých perel,“ rovněž bojuji. Skříně mi praskají ve švech nevhodným oblečením, které mi zkušené manipulátorky v obchodech dokázaly vnutit. Sama bych si mohla otevřít butik.

„Mám ráda azurovou nebo tyrkysovou,“ povídám.

„No, jestli chcete vypadat jak pozdrav od moře,“ pošklebuje se, nicméně zaloví mezi ramínky a vytáhne ten nejkrásnější pozdrav od moře, jaký jsem kdy viděla. „Jsou ale z loňské kolekce…“

„To nevadí, já už taky nejsem právě žhavá novinka,“ usmívám se a odnáším si ten skvost do zkušební kabinky.

Šaty jsou v módním trendu sedmdesátých let. Už v sedmdesátých letech jsem si tento styl zamilovala a můžu děkovat nebesům, že jsem se dožila jeho slavného návratu na scénu. Nedočkavě roluji šaty po zpocených bocích.

„Ve větším čísle je nemáme!“ haleká prodavačka zpoza závěsu škodolibě.

Uff! Dokázala jsem to. „Není potřeba,“ odtahuji závěs a vtahuji břicho.

„Kupodivu vám docela seknou,“ uznale kývne dívčina a na šaty mi dává dvacetiprocentní slevu, když jsou z té loňské kolekce. Moje nálada se zlepší rychle, jako bych do sebe kopla dvojitou whisky na ex.

Ještě přiopilá úspěšnou nákupní razií usedám do rozžhaveného stařičkého Fiatu Uno a dotykem volantu si přivozuji na dlaních téměř popáleniny. Vybalím tedy dva papírové kapesníčky, použiji je jako chňapky a připadám si, jako bych se nechávala v té své staré popelnici zaživa zpopelnit. Moje nálada nadzvukovou rychlostí klesá zpět k bodu mrazu. Kéž by mě tak aspoň dokázala zchladit!

„To nemyslíš vážně!“ rozčiluje se na mě do telefonu dcera. Činí tak od doby, co se naučila mluvit, tudíž mne to nikterak nepřekvapuje.

„Víš, kolik to bude stát peněz?!

„Vím…“

„No schválně, kolik?!“

„Přiměřeně k významu události,“ vykrucuji se. Koneckonců jsou to moje peníze a já jsem svobodná svéprávná bytost, která se nemusí nikomu zodpovídat. Leda tak vlastnímu svědomí. A to zůstává naprosto klidné, což považuji za souhlas.

Markéta zlostně odfrkuje: „Nechápu, co je tak významného na tom, že ti bude padesát. Roky přibývají přece každýmu, aniž by se o to musel nějak zasloužit… Kdybys dostala Nobelovku, tak neřeknu ani popel, ale takhle… Myslím, že by bylo naprosto dostačující oslavit to jako každý rok na chalupě u Berty…“

„Nechci, aby to bylo jako každý rok,“ vysvětluji trpělivě. Občas sama sebe za tu trpělivost obdivuji. „A jelikož se za stříhání psů Nobelova cena doposud neuděluje, hodlám na lodi oslavit svoje bezvýznamné padesátiny. Budeš to muset akceptovat…“

„Taky nemusím přijít!“ přistupuje dcerka k vydírání.

„Nemusíš. Je to tvoje plné právo. Ovšem to na faktu, že se oslava bude konat na parníku na přehradě, nic nemění.“

„Beze mě?“ zhrozí se Markéta. „Takže nějaká loď pro tebe znamená víc než můj názor? Víc než já?!“

„Globálně nikoliv,“ pravím klidně. Markéta je celý Marek, její otec. Ten byl upřímně zděšen mojí nepřející, sobeckou povahou i v době, kdy mě opouštěl kvůli jiné ženě. Kdybych ho prý milovala, přála bych mu jeho nově nabyté štěstí. Přála jsem mu tak akorát syfilis. Jim oběma. Asi jsem ho nikdy doopravdy nemilovala.

2.

„Čau, babizny!“ mávám na svoje dvě přítelkyně. Opravdové přítelkyně. Bertu vláčím svým životem už od základní školy, Ninu jsem nabrala po cestě, někdy před čtvrt stoletím. Ráda je mám obě stejně. Říkáme si babizny, k čemuž jsme zralou úvahou dospěly jednoho ovíněného večera. Z oslovení holky jsme definitivně vyrostly, už nám nepadlo. Podkolenky a mašli ve vlasech taky nemůžete nosit věčně, ať se vám líbí sebevíc, takový je holt život.

„Objednaly jsme ti bílý střik,“ informují mě unisono. Vypadají, jako by měly už minimálně dva v sobě. Jsou zrůžovělé, oči se jim lesknou jak psí kulky a koutky jim cukají v zadržovaném smíchu.

„Co se pecníte?“ vyzvídám.

„Máme pro tebe skvělej dárek! Už se nemůžeme dočkat příští soboty!“ hlásí Nina. Doufám, že to není zas nějaký striptér jako předloni. Markéta byla upřímně pohoršena, tehdy dvouletému Vojtíškovi teatrálně zakrývala oči, jako by neměl mezi nožičkami totéž, a nejmíň deseti lidem povídala, že se za mě příšerně stydí. A to zdůrazňuji, že jsem si od striptéra při jeho uměleckém výstupu nenechala svléknout ani rolák, ačkoliv usiloval o mnohem více! (Zřejmě proto, že potřeboval pro ten trapas sparing partnera a domníval se, že pohled na obnažené tělo čerstvé osmačtyřicítky upozadí dojem z chladem scvrklého ptáčka kolibříka, který by nevzrušil ani jeptišku.)

„Neboj,“ utěšuje mě Berta. „Ve vší počestnosti! Všechny sex shopy jsme obešly širokým obloukem.“

„Nevěřím!“ směju se.

„Dobře děláš,“ přiznává Nina. „Bertě došly Venušiny kuličky. Ona je snad polyká nebo co…“

„Jo, polykám. Není na světě větší rozkoše než jídlo a já celej život hladovím. Občas si musím nechat smyslně polechtat žaludek…“

Chechtáme se jak pitomé, lidé se pohoršeně otáčejí, aby zcela znechuceni naším bujarým veselím obrátili pohled zpět ke svým nudným společníkům, dietním obědům a minerální vodě bez bublinek.

Co je to proboha za dobu, že lidi pohoršuje už i smích?

Od rána je v salónu takový frmol, jaký nepamatuji hezkou řádku let. I hotel je plný, což se za celou existenci Pěknýho psa ještě nestalo, ačkoliv si na nedostatek klientely stěžovat rozhodně nemůžu.

3.

Vzpomínám si na den, kdy mě jako kompenzace za ztrátu manžela osvítil nápad, jenž mě podržel nad vodou v rozvodové krizi. Marek toho rána zlehka klepl na dveře koupelny právě v okamžiku, kdy jsem si čistila zuby., Jdu se rozloučit. Už mám sbaleno,“ řekl mi tak klidně, jako by odjížděl na třídenní služební cestu. Neodjížděl nikam, pokud nepočítáme pár stanic tramvají z Řečkovic do Králova Pole. Zůstala jsem stát s pusou plnou pěny a tupě zírala. Pěna mi stékala po bradě a pleskala na koupelnové dlaždičky, ale já se nemohla donutit, abych si vypláchla ústa a omyla obličej. Musela jsem vypadat, jako by mě postihl záchvat padoucnice, a přitom to byl pouze záchvat koncentrovaného smutku.

Prohrála jsem. Čtyři měsíce jsem o Marka bojovala se sokyní, o které jsem věděla víc, než jsem si přála. Večer co večer mě můj bezcitný muž krmil historkami o tom, jak je Alenka křehká, jak je elegantní, jak je sečtělá a jak velice ho potřebuje. Já Marka taky potřebovala, i když jsem asi nikdy nebyla křehká, elegantní ani sečtělá. I Markétka a Rostík ho potřebovali.

„Přece nechceš, abych setrvával v manželství bez lásky jenom kvůli dětem,“ pravil ctnostně Marek.

„Chci!“ křičela jsem. „Chci to!“

„Neponižuj se,“ odfrkl zhnuseně, natáhl se přese mě pro svůj kartáček na zuby a strčil si ho do náprsní kapsy. Správnej chlap odchází jen s kartáčkem na zuby, říkával.

Co je to za správného chlapa, který ze dne na den opustí rodinu, protože ho srdce táhne k jiné? Jak to, že ho rozum a charakter nepřikovají na místo?

„Klíčky od auta máš na lednici. Je tam i vkladní knížka, ať máš něco do začátku,“ instruoval mě věcně. „Heslo je Libuška.“

Opravdu je to tak jednoduché?“ ptala jsem se tehdy sama sebe. Vkladní knížku položí na lednici, staví se do spořitelny, založí novou s heslem Alenka a je to.

„Zkus to s námi ještě,“ zaprosila jsem.

„Zkouším to od Vánoc, víš přece, že to nefunguje!“ ohradil se.

„Protože jsi mi nedal šanci!“ zavzlykala jsem. „Kdyby ses s Alenou po tu dobu nescházel, tak jak jsme se dohodli, třeba by všechno dopadlo jinak!“

„Kdybych se s ní nescházel, umřel bych,“ probodl mi srdce nejkrutější větou, kterou jsem měla možnost kdy slyšet. Svezla jsem se na zem do rožku koupelny a propukla v hlasitý pláč, o kterém Marek prohlásil, že je to trapná hysterická scénka. Možná i byla, co já vím. Prostě jsem se tehdy nedokázala ovládnout, bez špetky hrdosti jsem tam lkala na podlaze v domnění, že můj život končí. Kdybych tenkrát tušila, že můj život naopak začíná, přidala bych Markovi ke kartáčku na zuby i pastu, přežehlila mu košile, poplivala ho pro štěstí a Aleně poslala bonboniéru.

„Byl jsem snad špatný manžel?“ dorážel na mě tehdy.

Vrtěla jsem hlavou, mozek zastřený nadcházející ztrátou. A v tom oparu ztráty se mi Marek jevil jako ten nejlepší manžel na světě.

„Dobře. Tak tedy souhlasíš, že jsem byl patnáct let dobrý manžel i otec?“ ujišťoval se znovu a já kývala ostošest.

„Snad si tedy za těch patnáct let řehole zasloužím i trochu štěstí, ne?“ ťal mě znovu, jako bych neměla dost.

Skutečně bylo nutné, aby celé naše manželství před svým odchodem vymáchal ve splaškách? Vždyť já se do té doby domnívala, že bylo hezké, ba dokonce příkladné, že věčné hádky byly pouhým důkazem toho, že naše láska ještě tepe, že si nejsme lhostejní.

Až mnohem později mi došlo, že jsem si manželství zbaběle lakovala na růžovo. Marek se mě od samého počátku snažil ochočit, později dokonce i osedlat, a já se tomu bránila. Prskala jsem, škrábala, ječela. Jak už jsem předeslala, hotová Itálie. Toho rána jsem se ovšem ještě nedokázala radovat ze skutečnosti, že si můj muž hodlá zotročit jinou ženu, neboť proces zotročování mne byl neúměrně zdlouhavý dosaženému výsledku. S křehkou a poddajnou Alenkou to bylo natošup. Kdybych k ní nepociťovala sžíravou nenávist, musela bych ji litovat.

Ještě v šoku z Markova definitivního odchodu jsem popadla psa na vodítko a utíkala ven. Cítila jsem, že potřebuji pohyb, jinak zešílím. K šílenství chyběl tehdy jen malý krůček… V půl sedmé ráno jsem běhala po parku v bačkorách, noční košili a květovaném županu! Obličej jsem měla zapatlaný pastou na zuby a po celou dobu venčení jsem hlasitě promlouvala k psovi, což by většina lidí oprávněně vyhodnotila jako samomluvu. Div že mě nikdo nenechal odvézt do blázince!

„To je ale pěknej pejsek,“ pochválila mi našeho bišonka stará paní. která už zřejmě v životě viděla ledacos, takže moje slzy i negližé přešla bez poznámky. Byla to kouzelná pohádková babička. Probrala mě z transu a ještě mi nevědomky vnukla nápad – zřídit úpravnu psů s možností hlídání a venčení. Všechny strasti jsem se celý život snažila rozchodit, když mi za to lidé budou platit, tím lip, řekla jsem si. A tak vznikl Pěknej pes.

„Libuško!“ vyrve mě ze vzpomínek Olina, moje jediná zaměstnankyně. „Volá paní Kudílková, potřebovala by sem upíchnout Ajaxe… říkala jsem jí, že máme plno…“

„Vezmu si ho domů, ať ho klidně přivede,“ navrhuji. Paní Kudílková je stálá zákaznice a její briard můj miláček.

„Proč ty nemáš vlastního psa?“ ptala se mě před lety nechápavě Berta. „To je jako by automechanik neměl auto…“

„Neměla bych na něho dost času,“ prozradila jsem jí jen část pravdy. Druhá část byla, že fenka Bambule se prostě nahradit nedala. Když umřela, neměla jsem potřebu pořizovat si dalšího psa. Stejně jako když Marek odešel, neměla jsem potřebu pořizovat si dalšího muže.

„Moc vám děkuju… Jedeme s manželem na koncert do Prahy, máme tam zamluvený i nocleh, zachránila jste nás…“ rozplývá se paní Kudílková vděčností, aniž by tušila, že ne já ji, ale ona zachraňuje mě. Od samoty.

Od velkolepé narozeninové plavby mě dělí pouze dva dny a jeden a půl kilogramu. Tři kila už mám dole, takže se můžu v nových šatech i nadechnout. Těším se. Rostík slíbil, že přivede svoji kapelu, aby oslava byla jaksepatří, Markétin muž se nabídl, že palubu ozdobí lampióny, Nina zarezervovala loď a vymámila pro mě dokonce i nějakou slevu, Berta upekla dort a svatební koláčky a Markéta se uvolila, že prostě přijde.

„Ajaxi, půjdeme na procházku,“ povídám a beru vodítko z háčku. V batohu mám láhev neslazené minerálky, deku, jedno jablko a turistickou mapu. Patřím k typu žen, které se dokáží ztratit i v supermarketu, bez mapy nejdu pomalu vysypat ani odpadky do popelnice.

Ajax řádí jak zběsilý. Moc dobře ví, že já nejsem panička Kudílková, která s ním ráno a večer obejde dva bloky paneláku. Já jsem ta hodná teta, která si léčí mindráky a splíny chůzí, ta teta, která miluje pohyb, a ten, za který dostává zaplaceno, obzvlášť.

„Ještě musíme vyzvednout psí kámoše z hotýlku,“ povídám Ajaxovi a ten se zatváří uraženě. Chce mě mít jen pro sebe, uvědomím si pyšně, jaký je o mě zájem. A pak že v padesáti po vás ani pes neštěkne!

Den D. Nemůžu nervozitou dospat, což se mi stalo jen v případě Markétčina příchodu na svět. Repete s Rostíkem jsem brala natolik klidně, že jsem si schrupla i mezi jednotlivými kontrakcemi. Jistěže malinko přeháním, ale zřejmě méně, než se domníváte…

Žádný další případ, který by mi narušil spánek, si nevybavuji. Spaní mi jde báječně, v tom jsem fakt dobrá.

Je sotva šest hodin, když odemykám dveře psího hotelu. Momentálně jsou ubytováni tři čtyřnozí hosté. Pudlice jménem Afrodité, boxer Don a dobrman Véna. Jedině Véna se těší na procházku. Pro rozmazlenou Afrodité a stařičkého Dona je moc brzy.

„Vstávat a cvičit!“ křičím na ně a připínám vodítka. Venku je ještě docela chladno, i když příslib dalšího parného dne už se vznáší ve vzduchu. Opájím se představou vlahého větříku na lodi a jsem šťastná, jak jsem vyzrála na počasí i na to zatracené klimakterium.

V devět už jsem zpátky doma, osprchuji se vlažnou vodou a zvažuji, jestli nenastala konečně ta správná chvíle, abych si odstranila drny, co mi rostou v podpaždí. Pochopte, mám je tam odnepaměti! Když se po revoluci vynořila všechna ta holítka, depilační krémy a vosky, byla jsem už na své drny tak zvyklá, že jsem se s nimi nedokázala ze dne na den rozloučit. Přišlo mi to podobně ulítlé jako pálení podprsenek v době hippies. Vždyť po čase moudré Američanky opět svoje ňadra z estetických důvodů vtěsnaly do podprsenek, svoboda nesvoboda… Jenže bohužel ze stejných důvodů se k módě drnů v podpaždí nevrátily. Za nějaký čas po sametové revoluci přišla revoluce do zemí socialistického bloku i v oblasti hygieny a ochlupení v podpaždí se hodnotilo najednou přísněji nežli špína za nehty. V té době jsem sice smutek za nehty neměla, ale měla jsem ho v duši. Celá jsem se koupala ve smutku z čerstvě rozpadlého manželství, a musela jsem řešit mnohem důležitější problémy než to, zda si holit či neholit podpaždí. A tak se stalo, že se svými drny jsem nyní vzácná jako plejtvák myšok, už chybí, jen aby mě dali na seznam ohrožených druhů.

Mám strach svoje drny sundat. Ne snad, že bych se obávala, že pod nimi obdobně jako pod drny trávy žijí brouci, larvy a žížaly, tak pitomá zase nejsem. Ale co když pod nimi objevím vrásčité a ochablé podpažní jamky, které mi budou viset z nádherných tyrkysových šatů jako dva růžovoučké laloky? Nemám si přece jen drny nechat? Muži přece taky zakrývají nedostatky pleti plnovousem, no ne?

Někdo zvoní. Nejspíš Nina, která se uvolila, že mi nabarví vlasy, tak aby naprosto utajila moje šediny, jak slibují reklamy na krémové barvy. Obvykle si je barvím sama a vypadá to, jako bych měla stříbřitý melír.

„To je dost, stojím tady celou věčnost,“ hudruje, když jí konečně otevřu dveře. Nina pořád hudruje, pořád někam spěchá a poradí si v každé situaci. Je rázná a racionální, jak jsem si vždycky přála být a bohužel nikdy nebyla a nejspíš už ani nebudu. Jediná Ninina iracionálnost je fanatická záliba v talismanech. Bravurně vám vnutí šutr velikosti golfového míčku, který vám přinese štěstí jedině v případě, že ho týden budete nosit v pravé ponožce, nebo vám na krk zavěsí lakovanou borovou šišku, díky níž se zaručeně vyhnete chřipkové epidemii.

„Byla jsem ve vaně…“ povídám omluvně a pouštím ji dál. Vletí dovnitř jak neřízená střela. Než se došourám do kuchyně, je stůl pokryt mističkami, fénem, hřebeny a lahvičkami s kdovíčím.

„Stejně nechápu, proč jsi aspoň tentokrát nešla ke kadeřnici, peněz máš přece dost,“ nechápavě kroutí hlavou. Málokdo chápe, že jít ke kadeřnici je pro mě obdobně příjemné jako jít k zubaři. Většina žen tam chodí namísto do zpovědnice nebo k psychoterapeutovi. Já si raději vyliju srdce kdejakému cizímu psovi než cizí ženské, která historky patřičně opepří a klidně je dává k dobru dalším zákaznicím. Moje trable snesou jen psí uši. A navíc mě v kadeřnictví znervózňuje to dlouhé vysedávání a nicnedělání. Moje tělo jede na dvě fáze. Buď kmitá anebo spí.

„Žádná holička mě neostříhá a neučeše tak dobře jako ty, protože mě neznají. Ony jedou podle šablony, jedna hlava za druhou jak na běžícím pásu. A všechny stejný. Netoužím vypadat jak barbína v důchodu!“ poněkud jízlivě předkládám Nině podstatnou část mého odporu vůči kadeřnictvím, vím, že ji to potěší. Je na svoji všestrannou šikovnost ve skrytu duše náležitě pyšná.

„Tak už si konečně sedni,“ napomíná mě Nina netrpělivě. Ani ona se za celý život nenaučila beze studu reagovat na pochvalu, tohle máme společné. A pak už máloco. Nina je ženská, které všechno kvete pod rukama, kam šlápnu já, sto let tráva neroste.

„Hotovo!“ řekne za slabou půlhodinku. „Běž to omrknout a hoď na sebe ty šaty, co o nich furt básníš…“

Prohlížím se v zrcadle a musím uznat, že s tím materiálem, co měla chudák Nina k dispozici, dokázala udělat zázraky. Trochu rozechvěle, jako bych měla jít znovu k oltáři, si na sebe navlékám nové šaty. Aby byl dojem dokonalý, vklouznu i do páskových sandálků na vysokém podpatku z průhledného plastu a se skromným úsměvem předstupuji před Ninu. Očekávám, že bude omráčena.

„Hmm,“ ucedí Nina zcela neomráčeně. „A to afro v podpaždí, to má být jako co? To čekáš, až ti samo věkem vyplešatí?!“

Omráčena jsem já. Můj porost musí působit vskutku odpudivě, když mě kritizuje už i ženská, co nosí mobil na krku v růžovém háčkovaném futrálu!

Sbohem drny! Už nesčetněkrát jsem začínala nový život „bez čehosi“. Bez manžela, bez fenky Bambule, posléze dokonce bez dětí… teď je mi padesát a budu se učit žít bez drnů, slyšeli jste už někdy o něčem podobném?

4.

„To je příšerný, kolik lidí nasbíráš za padesát let…“ kroutí hlavou Berta, když loď s rachotem zvedá kotvu, „jen aby ty koláčky stačily…“

Budou stačit. Jak ji znám, upekla jich o třetinu víc, než jsme se domluvily. Pro jistotu. Berta nesnese, aby někdo strádal hlady. Sama hladoví, co pamatuji, a přitom vypadá, jako by denně sežrala půl prasete. K Bertě to nějak patří. Působí domácky, nadýchaně a oble jak venkovská peřina.

„To jsou ty svinský geny…“ směje se s oblibou.

„Geny?“ pošklebuje se Nina. „To leda že bys je přidávala do těch svých vyhlášených zákusků!“

„Ochutnat zákusky přece musím, když je mám pak prodávat… to patří k mé práci. Ale jestli si myslíš, že bych si raději nedala třeba tlačenku, tak to se šeredně pleteš…“ ohrazuje se Berta pokaždé. Nezlobí se. Umí si ze své tloušťky dělat dokonce i legraci. Jinak by sotva dokázala svoji cukrárnu pojmenovat U tlusté Berty, no ne?

Plujeme. Rostíkova kapela hraje italský cajdák od Erose Ramazzottiho a já mám co dělat, abych nebrečela. Čím jsem starší, tím snadněji se dojmu. Vím, že tuhle píseň secvičili jen kvůli mně. Ramazzotti už nefrčí, ale já nejsem otrokem módních vln. Ode dne, kdy se odstěhoval Marek, už nejsem otrokem nikoho a ničeho. Jsem svobodná žena se svobodnou vůlí a vkusem, která už taky dávno nefrčí, ale je jí to fuk. Tedy skoro fuk…

Můj syn zpívá jako anděl, asi mi ho v porodnici vyměnili. Mně na základce přezdívali Siréna a Marek by se zpěvem případnému útočníkovi ubránil účinněji, než kdyby se naučil boxovat.

Hosté bouřlivě tleskají, Rosťa mi do mikrofonu přeje hodně štěstí, smíchu a radosti a jako dárek přihazuje další italskou melodii. Mám já to ale hezký život, říkám si a s úsměvem přijímám další gratulace. Nina s Bertou mi darují pohřební věnec, na jehož stuze je napsáno: „Spi sladce (ještě aspoň dalších padesát let)“. Řehtám se jak blázen: „Babizny, tohle je mnohem lepší dárek než ten striptér!“

Lubor, majitel středního knírače, se kterým jsem prožila před osmi lety roztomilou sexuální epizodku, mě pohotově s věncem fotografuje. Kolem je tolik kytek, že si vážně připadám jak v krematoriu. Jako zkouška funusu nanečisto mi to přijde úžasné. Tak nějak bych se jednou chtěla ze světa vytratit…

„To není všechno!“ špitá mi do ucha Nina, když se shluk gratulantů znovu volně rozmístí po palubě lodi. „Hlavní dárek máš tady…“

„Co je to?“ prohmatávám tlustou obálku.

„Poukaz na šťastnej život po padesátce…“

Zvědavě obálku roztrhnu, na zem se sypou fotografie a ručně psané dopisy. Přičapnu, mírně zahanbeně smetám papíry na hromádku a nazlobeně syčím: „Vy jste mi daly inzerát na seznámení?!“

„Omyl!“ culí se Nina. „Ty nejsi žádná chudinka, aby sis musela dávat inzerát!“

„No, proto…“ mírně se mi uleví.

„My za tebe odpověděly na inzeráty, co si dali chlapi! A šest se jich ozvalo zpátky!“

„Tak si je můžete pěkně po třech rozdělit mezi sebe,“ umíněně jim vracím obálku zpět. A přitom doufám, že si ji nevezmou. Už jsem se chytila na háček vlastní zvědavosti.

„Je to tvoje poslední šance!“ strká mi Nina obálku zpět, jak jsem očekávala. Dělám ještě trochu drahoty: „To jste mi s Bertou tvrdily už před deseti lety!“

„Však jsi taky doteď sama!“

„Měla jsem dva milence!“ ohrazuji se pyšně. Nina s Bertou mají každá manžela, ale milence neměla ani jedna.

„Jo, měla jsi dva milence. Před sto lety. Uznej, že už je na čase, aby sis pořídila třetího,“ povídá Berta rozšafně. „Já mít to tvoje tělo, tak mám novýho milence každej měsíc!“

Nina se zaškaredí, nehodlá ze mě udělat kurtizánu, má se mnou vznešenější plány: „Libuška nepotřebuje milence! Moc dobře víme, jak to s těmi milenci bylo. Jeden byl zadanej a druhej byl magor, kterej ji napůl ukecal, napůl znásilnil. Libuška potřebuje manžela! Chlapa, který s ní bude v dobrém i zlém…“

Spíš v tom zlém, pomyslím si a nahlas odfrknu: „Babizny, neblbněte! Já žádnýho chlapa nechci!“

„A proč, prosím tě?!“ naježí se Nina.

„Pro chlapa je mě totiž škoda,“ povídám vítězoslavně a nenuceně rvu obálku s mužskými, co jsou zrovna k maní, do kabelky. Přečíst si ty dopisy můžu, no ne? Tím se k ničemu nezavazuju…

5.

„Plavba se nadmíru vyvedla, ani jsem nečekala, že by mohlo klapnout úplně všechno. Počasí jak na objednávku, koláčky stačily, vypila jsem právě tolik vína, abych byla veselá a přitom si nepozvracela nové sandály, lidi se bavili, tančili a celé to stálo sotva půlku, než jsem čekala. Paráda! Pokud v dohledné době nedostanu Alzheimera, budu mít na co vzpomínat,“ líčím oslavu Olině, která se jí nezúčastnila s odůvodněním: „A kdo by venčil psy?“

Někoho bychom určitě našly, ale bylo by to zbytečné. Olina je uvězněná v manželství s pohledným primitivem, který ji samotnou nikam nepustí a jít s ní nikam nechce. Oline je sedmatřicet let a prozatím ji nepotkalo to štěstí, že by jejího despotického žárlivce odloudila nějaká jiná.

„Mrzí mě, že jsi tam nebyla,“ povídám a ona tiše prozradí: „Mě taky…“

Mlčíme. Stříhám jorkšírského teriéra a dávám si záležet ještě víc než obvykle. Pokaždé, když nevím, co říct, co udělat, jak se zachovat, upínám se k práci. Už jsem prostě taková. A jak známo, starého psa novým kouskům nenaučíš.

„A co dárky?“ ptá se Olina po chvíli.

Vyjmenovávám desítky zbytečností, které poputují ještě v originálním balení do komory k podobným zbytečnostem, jež jsem dokázala za svůj život nahromadit.

„Kdybys to prodala, budeš v balíku!“

Dárky se neprodávají a já peníze nepotřebuji. Vlastně je toho hrozně málo, co potřebuji k životu. Spánek, pohyb, psy, přátele a na týden jídla tolik, co se vejde do jedné igelitky. „Dostala jsem ještě pohřební věnec!“ směju se a popisuji originální dárek od Niny a Berty. Obálku s dopisy od osamělých mužů zamlčím. Ještě si nejsem jistá, co s ní podniknu. Ještě jsem se nerozhodla, jestli si z jejího obsahu budu dělat legraci, anebo úplně vážně pisatelům odpovím. Zatím jsem ji odložila k ledu, protože mě v rukou přece jen dost pálila.

„Ahoj? Můžu dál?“ strčí dovnitř hlavu Lubor, jeden z mých dvou výše zmiňovaných milenců. Už je to dávno, ale přesto vždycky trochu zrozpačitím, když ho vidím. A vsadila bych se, že on je na tom podobně.

„Donesl jsem ti fotky z oslavy…“

„To je teda rychlost!“ uznale prohodím.

Od té naší avantýry spolu mluvíme poněkud koženě. I po osmi letech se mi do detailů vybavuje ten večer, kdy se vrátil už bez psa za mnou do salónu. Čekala jsem to a zklamal by mě, kdyby se tehdy nevrátil. Lubor v té době nechával knírače Adolfa upravovat v salónu i třikrát týdně, ani filmová hvězda se nevěnuje svému zevnějšku s takovou péčí. A to jiskření mezi námi už hrozilo způsobit požár…

„Kde máte Adolfa?“ zeptala jsem se tehdy jen tak pro formu a Lubor odvětil, že by nás pes rušil. V té chvíli už nebylo nejmenších pochyb, při čem by nás rušil. Najednou jsem dostala strach. „Nedělala jsem to už léta. A ještě nikdy v salónu na úzkém lehátku, kde češu a fénuju psy, s někým, komu vykám,“ mumlala jsem rozpačitě, když se na mě vrhl jak hladový pes na uzenou kýtu. „S tebou bych to dělal i na okenní římse,“ dokázal jedinou větou odbourat vykání i můj stud. Bylo to hezké. Nejen ten večer, ale i pár dalších večerů. Bylo to tak hezké, že mi bylo líto, když to po několika týdnech Luborova semetrika utnula. Ale svůj účel tahle epizodka splnila. Lubor doma stoupnul v ceně z onuce do výše plnohodnotného chlapa a já si udělala po letech opáčko ze sexu. Optimistickým výrokům, že umění sexu člověk nezapomene obdobně jako jízdě na kole, nevěřím. Jednou jsem si od Rostíka půjčila kolo, na kterém jsem neseděla dobrých patnáct let, a pak jsem tři týdny chodila s monoklem na oku jako oběť domácího násilí.

„Seš jedinej člověk na světě, kterej mě dokáže vyfotit tak, že mi to sluší,“ povídám Luborovi a on brebtá cosi o dokonalosti fotografovaného objektu. Vím, že má pro mě pořád slabost, ale zároveň taky vím, že tenhle typ chlapa manželku nikdy neopustí, i kdyby mu k večeři servírovala psí konzervy a nutila ho nosit náhubek. Lubor je taky takový plejtvák a mám ho za to ráda.

6.

„Mami, zítra ve čtyři ti přivezu Vojtíška na víkend, jedeme s Lukášem na svatbu jeho kamaráda z vojny,“ oznamuje mi Markéta tónem, jako by mi chtěla darovat zlatou cihlu.

„Už několikrát jsem tě prosila, abys mi to dala vědět víc dopředu,“ brblu. A vůbec se neodvažuji dodat, že slušnost by byla aspoň se zeptat, jestli se mi to hodí, jestli nemám jiné plány.

Markéta se ohrazuje: „Když ti to dám vědět dopředu, pokaždý se snažíš z hlídání vyvlíknout!“

„Já nejsem povinna hlídat vaše dítě, je to moje dobrá vůle!“ rozhořčuji se a Markéta zlostně zavrčí: „Že s tou dobrou vůlí teda šetříš!“

„Mám taky svůj život,“ obhajuji se celkem zbytečně. Markéta už mi můj život dávno nalinkovala a vnouček je v něm na prvním řádku, ať se mi to líbí nebo ne.

„Ty máš hlavně svůj život a svoje psy!“ štěká na mě dcera tak, jak si to žádný pes ještě nikdy nedovolil. „Byla jsi mizerná matka a teď jsi i mizerná babička! Vždycky jsi měla raději psy než lidi, vůbec se nedivím, že od tebe táta odešel!“

Moje dcera mě nenávidí, říkám si a čekám, až se přežene ta vlna bolesti, abych se zase mohla nadechnout. Moje dcera mě nenávidí a zřejmě oprávněně, doléhá na mě po chvíli. Nikdy jsem se neuměla chovat jako ostatní matky, které jsem viděla kolem. Milovala jsem svoje děti, hrála jsem si s nimi, krmila je, oblékala, myla, naslouchala jim, ale nedokázala jsem je okřiknout, cokoliv jim přikázat, požádat je o pomoc, sdílet s nimi svůj život, a dokonce ani ten jejich, když už byly dospělé. Snažila jsem se ušetřit je všeho zlého, vše dobré jim naopak dát a nečekat nic zpátky, snažila jsem se je milovat diskrétně, nestrkat nos do jejich věcí, což plně vyhovovalo Rostíkovi a zcela nevyhovovalo Markétě. Ta to považovala za nezájem z mé strany. Když byly malé a vynesly odpadky anebo vyluxovaly předsíň, už jsem lovila v peněžence drobné, abych je odměnila podobně, jako teď odměňuji psy suchary, když udělají loužičku na místě k tomu určeném. Asi mi opravdu vždycky šlo lip vychovávat psy než děti.

Ale když jsem tak špatná, jak to že mi svěřuje své jediné dítě? Co svěřuje, přímo vnucuje? Proč ho prostě nezaveze své tchyni, kterou mi neustále dává za příklad?

„Proč Vojtu nedáš na víkend k Růženě?“ ptám se, protože by mě to fakt zajímalo.

Markéta se odmlčí a pak tiše přizná: „Vojtíšek tam vždycky celou dobu brečí…“

Je mi jako čarodějnici, která obdržela milost ve chvíli, kdy pod ní chtěli podpálit hranici. „Slibuju, že u mě za celý víkend neukápne Vojtíškovi ani slzička!“ prohlašuji slavnostně a už se na vnuka těším. Vlastně se na něho pokaždé těším. Vadí mi jen ta Markétina samozřejmá drzost, se kterou mě využívá ke svým momentálním potřebám. Nachlup stejně to dělával i Marek. Jedli jsme, když měl hlad on, v ložnici se větralo pouze, když bylo teplo jemu, na televizi jsme se dívali v případě, že.tam byl nějaký sportovní přenos, víno jsme pili pouze červené, ačkoliv já raději bílé, a když jsem si v restauraci chtěla dát něco jiného než on, vysvětlil mi, že to nebude dobré, a objednal svoji porci dvakrát. Nesnášela jsem, jak mi diktoval, co mám dělat, a ještě mě nutil, abych to dělala ráda!

V té době jsem pracovala jako sekretářka v dřevařských závodech, přes den jsem poslouchala šéfa, vařila mu kafe (hořké, bez mléka, zalít centimetr pod okraj!), doma jsem pak poslouchala Marka a vařila mu kafe (dvě kostky cukru, rovněž bez mléka, zalít nadvakrát!). Je mi padesát, dělám si, co chci, a kafe vařím už jen sama pro sebe. Díky bohu!

„Babi! Babi!“ huláká na mě Vojta přes celý park. Uvědomuji si, že vtahuji hlavu mezi ramena a obličej klopím k zemi, jako by fakt, že jsem babičkou, nutně musel znamenat, že nosím pampersky a zuby si na noc dávám do skleničky. A okamžitě se ptám sama sebe, jestli náhodou právě moje ješitnost není ten správný důvod, proč se vyhýbám babičkovským povinnostem. Babičky jsou přece staré. Stěžují si na revma, hlava se jim blyští šedinami, v neděli pečou bábovku a vyhlížejí z okna dávno dospělé děti s jejich dětmi, jestli si vzpomenou a přijdou na návštěvu. Pokud nepřijdou, babičky pak celý příští týden chodí do parku a krmí okoralou bábovkou holuby, pokud děti přijdou, vděčné babičky odmění vnoučátka tisícikorunou naškudlenou z důchodu. Jenže já nejsem v důchodu, bábovka se mi pokaždé zdrcne, samotu mám ráda a na babičku jsem ještě mladá.

„Babi! Ty se vůbec nedíváš!“ vyčítá Vojta. Asi chudák zdědil povahu po Markétě. Taky si vždycky vynucovala pozornost, vysávala ze mě jednu pochvalu za druhou, až jsem byla tak vyždímaná, že bych ji sama od sebe nepochválila, ani kdyby se svázanýma nohama přeplavala kanál La Manche.

„Už se dívám… tak ještě jednou, šup!“ křičím na Vojtu, ten se rozzáří, vyleze na skluzavku, sjede dolů a zatváří se jak vítěz Závodu míru. V tomhle věku jsou vítězové všichni. Jen z některých postupem času vyrostou zamindrákovaní slaboši, kteří si hojí sebevědomí na ženě, protože na skutečná vítězství neměli dostatek talentu, píle, sil nebo odvahy. Aby sekýrovali manželku, na to mají odvahy dostatek, a tak si dopřávají každodenně bezpočet malinkatých vítězstvíček.

Zarazím se. Proboha, je to můj vnuk, jsou mu čtyři a tři čtvrtě roku, tak kde se ve mně bere ta zášť? Copak jsem tak zahořklá, že házím všechny chlapy do jednoho pytle? I ty čtyřleté?

„Zajdeme na zmrzlinu k tetě Bertě?“ snažím se zaplácnout výčitky svědomí třemi kopečky vanilkové. Zase tak mizerná babička nejsem, abych si nepamatovala, jakou zmrzlinu má můj vnuk nejradši.

„A co budeme dělat potom?“ vyzvídá Vojta, který je k neutahání. Napadá mě, jestli je to skutečně on, kdo u Markétiny tchyně brečí. Tipovala bych, že bulí spíš Růža. Únavou a vyčerpáním.

„Máš nějaký návrh?“ ptám se.

„Mám,“ rozzáří se mu oči. „Ale nesmíš to říct mámě!“

„Přísahám,“ zvedám dva prsty a drmolím dětskou říkanku, která byla v módě někdy před třiceti lety: „Přísahám, na mou duši, na psí uši a na kočičí svědomí!“

„Já bych chtěl jít s tebou na lov,“ skoro zašeptá Vojta.

„Na jakej lov? V hotelu momentálně žádnýho loveckýho psa nemám a střílet si umím akorát tak sama ze sebe. Na zvíře bych vystřelit nedokázala…“

„Hmm… A já si myslel, že máma kecá…“

„O mamince takhle nemluv. Maminky nekecají, maminky se pletou, a ještě ke všemu jen občas.“

„Tak ta moje se teda neplete. Říkala, že si ani neumíš ulovit chlapa, a já myslel, že ty dokážeš úplně všechno!“

Snažím se nedat najevo, jak mě jeho poznámka zamrzela. Pronesl ji s tou typickou dětskou krutostí nevědomí.

„Proč bych zrovna já měla všechno dokázat?“ ptám se co možná mile.

„Přece protože už seš stará…“ přihazuje nevinně. Malý bezelstný kat, napadá mě a bezmála se otřepu odporem, jakými to cestičkami hrůzy se ubírá mé uvažování.

Vojta má pravdu. Jsem stará. Stará a zlá. Malé děti taky bývají občas zlé, jenže z neznalosti. My staří jsme zlí z důvodu zcela opačného, my už známe a bohužel mnohdy víc, než bychom si přáli A všechny ty prožitky, dojmy, zážitky a zkušenosti v sobě pěchujeme, lisujeme, ty dobré opatrujeme jak vzácný mok, a aby zbylo dost místa pro nové, tu a tam upouštíme trochu jedu.

7.

V cukrárně u Berty je poloprázdno. Kde jsou ty doby, kdy se v neděli rodiče oblékli do svátečního, vzali znuděné děti na procházku a cestou zpět je odměnili návštěvou cukrárny? Dnešní tatínkové nemají na děti čas, maminky nemlsají, protože si hlídají štíhlou linii, a děti chtějí být odměňovány hodnotnějšími dary, než je laskonka se šlehačkou…

Náhle se mi bolestně zasteskne po dětství, po tátovi a jeho houbařských výletech, které jsem tolik nenáviděla a ze kterých jsme se povětšinou vracívali se třemi červivými holubinkami a četnými puchýři na nohou. Co je to se mnou, že se mi stýská po barexových polobotkách, zapařených krepsilonových ponožkách a puchýřích velkých jak lískové oříšky? Senilním?

„Můžu si dát pohár?“ vrací mě do současnosti Vojta. „Ten se šaškem a lentilkama?“

Překvapuje mě, jak dobře si pamatuje, jaké zmrzlinové poháry Berta připravuje. Vzala jsem ho sem všehovšudy třikrát. A taky mě překvapuje, když v rohu místnosti, u zastrčeného stolečku pro dva, spatřuji Ninu. Žaludek mám náhle jak zaťatou pěst. Dochází mi, že ačkoliv to odporuje zdravému rozumu, žárlím. Moje dvě kamarádky se tu sešly beze mě, hlavou mi dokonce prolétne termín „ za zády“. Ujišťuji se, že na tom nic špatného není, že nejsou povinovány hlásit mi každé setkání, ale cítím to jinak. To já jsem je kdysi dala dohromady, nerozlučnou dvojici, kterou jsme tvořily s Bertou, jsem rozšířila na trojici! Jak to, že jsou tady spolu ony dvě a já si náhle připadám jako vyvrženec?

Trochu rozpačitě se blížím ke stolku a pak si všimnu, že Nina má zpuchlý zarudlý obličej, nos jako okurku a oči plné popraskaných žilek. Rázem zapomínám na svoji dotčenost: „Co se stalo?“

„Ale nic zvláštního,“ zavzlyká Nina. „Přišla jsem si vylít srdíčko a nalít do sebe pár panáků, jinak už bych Edu asi zabila.“

Poplašeně se ohlížím, jestli její krvelačné prohlášení nezaslechl Vojta, ale ten stojí na špičkách před chladicím boxem se zmrzlinou, nos přilepený na sklo a diktuje si, co má obsahovat jeho pohár.

„Co ti Eda provedl? Zahýbá?“ napadá mě ta nejotřepanější a bohužel i nejpravděpodobnější možnost. Všichni zahýbají. Nebo aspoň skoro všichni.

„Kéž by zahýbal!“ teatrálně vykřikne Nina a hlučně se vysmrká do kapesníčku s ručně háčkovanou krajkou.

Je o rok mladší než já a přitom se obléká jak královna matka, napadá mě, jako bych ji náhle pozorovala cizíma očima. A Eda? Tomu je už hodně přes šedesát, ale klidně ho potkáte v džínsech, teniskách a bílém tričku s rozhalenkou. Nebylo by divu, kdyby si někoho našel, říkám si a okřikuji Ninu: „Neplácej nesmysly! Zbláznila by ses, kdyby měl jinou!“

„Kdepak. Ulevilo by se mi,“ škytá.

Těch panáků zřejmě bylo víc než „pár“, pomyslím si škodolibě. Je mi protivné to její rouhání. Neví, o čem mluví. Já vím. Až moc dobře vím. Už nikdy nezapomenu na tu ohavnou bolest, kdykoliv Marek nepřišel na noc domů, anebo přišel k ránu a voněl tak sladce, až se mi zvedal žaludek. Nezapomenu, jak jsem se v noci vzbudila sama v manželské posteli a viděla svého muže v různých sexuálních pozicích, s chapadly místo končetin – jako by mi někdo pouštěl na stěnu ložnice ten nejodpornější pornofilm. Nezapomenu na tu svoji obscénní posedlost. Nadívala jsem papriky sekanou a představovala si, jak to můj muž láduje do milenky, očichávala jsem jeho prádlo, když jsem ho dávala do pračky, umývala jsem vanu a viděla dvě lidská a přitom jakoby tulení těla líně se převalovat po sobě a ani jedno z těch těl nebylo moje, to dá rozum… A taky nikdy nezapomenu, jak mi Nina po Markově odchodu řekla: „Buď ráda, že to tak dopadlo… honil se za každou sukní…“

„Co ty o tom víš?“ zeptala jsem se jí tenkrát a ona mi docela klidně odpověděla: „Na mě to zkoušel dobrý tři roky.“

Jakpak by se asi tvářila, kdybych její sebejistotu rozmělnila na prach podobným prohlášením? Ale i kdyby to byla pravda, i kdyby o mě projevil zájem její Eda, neřekla bych jí to. Nepatřím k lidem, kteří po druhých střílí nelítostnou pravdou jak otrávenými šípy. Na to si pravdy moc vážím. Ne, nebudu vám lhát, to nemám zapotřebí, ale taky vám nebudu surovou pravdu vnucovat. Sdělím vám ji, jen když si o ni řeknete – dost silní, abyste ji mohli unést. Když mi tenkrát Nina máchala čumák v té své pravdě, byla jsem slabá jak moucha. Potřebovala jsem podepřít, a ne utopit ve lžičce vody.

„Babi! Babi!“ vříská Vojta a mně dochází, že už na mě pokřikuje hodnou chvíli. Pořád nějak na tu babičku ne a ne slyšet.

„Nevyklop to! Počkej, já ti pomůžu…“ nabízím se, abych přehlušila skutečnost, že jsem na pár minut zapomněla na vnukovu existenci. Vojta nechce s pohárem pomoct. Vojta chce, abych obdivovala jeho šikovnost.

„Za rok tě tady zaměstnám. Takhle elegantně neumí roznášet poháry ani Veronika, co ji tady mám na výpomoc. A to má na to školy,“ rozplývá se Berta. Slova chvály jí kloužou z úst hladce, jako byste nabírali akvarijní rybičky holýma rukama. Berta je rozená babička. Je ztělesněním dobroty. Kdykoliv se připlete do nějaké rozmíšky, působí jako airbag proti zlobě. Závidím jí tuhle vlastnost. Vlastně i tehdy, když jsem na Ninu vztekle syčela, že mě zradila, že kamarádky si tohle nedělají, že určitě Marka provokovala, že bez příčiny by si ji přece balit nedovolil, i tenkrát zakročila Berta. Ztupila ostří mých výčitek a zabránila vyřknutí dalších. Díky ní ta malá rozepře naším přátelstvím jen otřásla, ale neroztříštila ho na miliony neslepitelných kousků.

„Bertičko, doneseš mi ještě jednu vodku?“ zaprosí Nina a obrací ke mně ztrápený pohled. „Ten jeho důchod nepřežiju!“

„Má ho tak malej?“ pokouším se o vtip.

„Ne, ale času má moc! Chodí za mnou jak pes. Už se nemůžu sama ani vyčurat…“

„To já už chodím sám i na velkou! Taky utřít se už dokážu!“ Vmísí se do debaty Vojta a všechny tři vyprskneme smíchy.

Vracíme se domů pěšky přes park, Vojta pusu nezavře, mele páté přes deváté a já si s úžasem uvědomuji, že mě rozhovor s ním baví víc než s většinou dospělých.

„Skoro jsem upekl králíka!“ hlásí pyšně.

„Tak ty už sám i vaříš?“ povytáhnu obdivně obočí.

„Ale ne… Já málem upekl našeho Ferdu! On se nachladil… a víš, co se stane králíkovi, když se nachladí?“ zkouší mě. „To teda nevím.“

„No, mamka to taky nevěděla, takže řekla, že Ferda musí z domu.“

„Proč? Rušil ji kýcháním?“

„Ne. Vykadil se na předložku v koupelně. A pak taky v předsíni, u mě v posteli a tátovi do pantoflů… Ale nemohl za to. Když se králík nachladí, tak má vždycky průjem, říkal to ten doktor, kam jsme Ferdu odvezli, když jsem ho chtěl zahřát…“

Pomalu mi dochází pointa. Ani bych se nemusela ptát, jakým způsobem Ferdu zahříval, ale nechci mu kazit radost, takže se dál podivuji a čekám, kdy mi prozradí, že ho, chytráček, strčil do trouby.

Ještě než mi to stihne říct, prosviští kolem nás nějaký pitomec na kole, tak tak že Vojtu strhnu stranou. Chlápek zabrzdí smykem a otočí se k nám. Přísně ho měřím pohledem, dvacet mu bylo někdy v dávnověku, už by mohl mít rozum, říkám si, ale nahlas nejsem schopná vypustit ani hlásku. Panebože, jak bych to asi vysvětlila Markétě, kdyby se Vojtíškovi něco stalo?

Obstarožní cyklista se pobaveně uculuje, může mu být něco k sedmdesátce, možná i víc. Pokud někdy nějaký rozum měl, zřejmě už o něj přišel.

„Já bych vám ho nepřejel, paninko! To bych pak musel dělat druhýho!“ křikne na mě, nasedne na kolo a zase odfrčí. Stojím tam celá zkoprnělá a pak mi dochází, že to, co mě v prvé chvíli urazilo, mi mělo vlastně lichotit! Ten pablb si myslel, že je Vojta můj syn, dmu se pýchou a v tom nečekaném návalu marnivosti prohlásím: „Vojto, mám nápad! Ale bude to naše tajemství, jo? Před mamkou ani muk!“

Horlivě přikyvuje a bravurně odrecituje moji předchozí přísahu, ačkoliv ji bezpochyby slyšel jedinkrát v životě: „Přísahám. Na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí.“

„Budeme lovit! A ještě dnes!“ sděluji mu významně.

„To je to tak jednoduchý?“ zklamaně se ptá poté, co mu zavážu oči a ručku mu nasměruji ke starému klobouku, kam jsem předem vysypala dopisy seznámení chtivých mužů.

„Vůbec to není jednoduché. Strašně moc záleží na tom, jestli máš šťastnou trefu!“ dramatizuji celý výlov.

„To já teda mám!“ holedbá se a podává mi obálku.

„Tak a teď omrkneme úlovek,“ povídám rozšafně a sundávám Vojtovi šátek.

„Hmm… Já si myslím, že by sis toho chlapa zvládla ulovit klidně sama… Fakt to nic nebylo…“

„Kdepak, bez tebe bych to určitě nedokázala,“ říkám a myslím to vážně. Obálka s dopisy se válela v šuplíku kuchyňského stolu už skoro tři týdny a já se ani nepodívala dovnitř. Až Vojta mě popostrčil. Byla jsem už tak sžitá se svým zklamáním, s potupou, kterou mi uštědřil Marek, že jsem si v ní libovala jak ve vyšmatlaných trepkách. Na to, abych se snažila rozšlápnout nové trepky, jsem byla moc pohodlná a zřejmě i zbabělá.

Vytahuji z obálky fotografii a cítím se podobně, jako když jsem v dětství lovila z papírových krabiček za padesátník pouťové prstýnky. Věděla jsem, že tam bude prstýnek, ale jakou barvu bude mít sklíčko v něm, jsem pokaždé napjatě očekávala.

„Docela sympaťák,“ prohlašuji s úlevou. Čertík našeptávač mi totiž tvrdil, že inzerát si může podat jedině ukřivděný maminčin mazánek, úplný debil anebo úchyl. Měla jsem za to, že normální chlap si přece vybere kořist a s požitkem si ji uloví sám.

Jsem nepoučitelná idealistka? Anebo jsem snad zaspala dobu? Skutečně je to teď tak, jak prohlašuje moje dcera? Že lovit máme my – ženy? A jakou roli potom zastávají zdegenerovaní samci? Válejí se doma na sedačce s televizním ovladačem v ruce a čekají, až se lapí do sítě ženského opečovávání a rozmazlování?

To by potom vysvětlovalo, proč jsem sama! Na to, abych spřádala sítě z líbivé politiky a vábila muže na domácí svíčkovou, jsem příliš lenivá a soběstačná. Budu mít sympaťákovi vůbec co nabídnout, přemítám a zachvátí mě panika. Připadám si, jako bych se nechala vytahovat jeřábem nad vodní hladinu a za chvíli měla skočit, abych si ověřila, jestli ještě umím plavat.

Možná jsem si svoje plavecké schopnosti mohla ověřit jednodušší metodou, uvažuji a pak si uvědomím, že v těchto vodách už jsem neplavala roky. A dobrovolně by mě do nich asi nikdo nedostal. Na to, abych se ke skoku odhodlala, mě museli vyhecovat, strčit do mě. A plav si, jak umíš a dokážeš!

8.

„Pocem, ty můj broučku,“ muchlá Markéta Vojtu hned mezi dveřmi. Pokouším se vzpomenout, jestli jsem byla taky tak spontánní v citových projevech, když byli s Rostíkem malí. Mám dojem, že ne. Uvnitř jsem cítila vřelost, ale než ze mě vybublala ven, už byla vlažná jak polévka ve školní jídelně.

„Jak ses měl?“ vyzvídá Markéta a poněkud štítivě se rozhlíží po mém bytě. Možná teď lituje, že svěřila své jediné dítě do tak nehygienického, ošuntělého prostředí, napadá mě. Byt mi slouží jen jako noclehárna. Není to domov v pravém slova smyslu. Ten vytvářejí lidé a ne moderní nábytek či sterilní čistota. Mí lidé se rozprchli do světa před léty a psům, kteří u mě občas přespávají, je jedno, jestli mám nový koberec anebo vyprané záclony.

„Je to tady jak u cikánů,“ povídá přísně moje dcera, která má vždycky ve všem jasno. Pochybuji, že vůbec někdy vkročila do cikánského příbytku. Patří k lidem, kteří jakmile spatří byť jen člověka, který pobyl delší chvíli na sluníčku, už si pro jistotu kontroluje kabelku a hodinky.

„Náhodou to tady bylo super,“ zachraňuje mě Vojta a já na něho spiklenecky mrknu. Včera večer jsem mu odpustila čištění zubů a ráno jsem s úsměvem přešla, když jedl párek na střídačku s pekinézem, kterého jsme si na noc vzali domů, protože v hotelu vždycky příšerně kňučí.

„To si dovedu představit,“ povzdechne si Markéta a já si poprvé všímám, že se jí kolem nosu začínají tvořit hluboké rýhy. Moje dcera stárne, uvědomím si a to zjištění mi sevře útroby nepříjemně jako křeč. Náhle mám hroznou chuť přivinout ji k sobě podobně jak ona před chvílí přivinula Vojtu, ale nedokážu to udělat, neumím to. Dokonce si ani nedokážu rozvzpomenout, kdy jsem ji naposledy pohladila nebo se jí dotkla. Udělat to teď, asi by si pomyslela, že jsem opilá.

„Dáš si nakládaný žampiony?“ ptám se místo pohlazení. Vím, že je má ráda, a tak mám pro jistotu stále několik sklenic ve spížce.

Zavrtí hlavou. „Nemůžu dopnout sukni, jak jsem se cpala na té svatbě.“ A pak se jí v obličeji mihne výraz, který u ní neznám. Pozvedne trochu vzdorovitě bradu, její oči ztratí ten přísný povlak a ona se usměje: „Anebo si je dám. Máš ty v octě s kapiemi a cibulí?“

„Jasně,“ radostně přikyvuji, že se jí aspoň trošku mohu zavděčit. Mám ji ráda, ale tak nějak nešikovně, neohrabaně, toporně. Líp to asi neumím. I Marka jsem měla ráda podobně opatrně. Jako bych se celý život obávala, že moje láska bude bližní obtěžovat. Jako bych celý život jela se zataženou ruční brzdou.

Odešli. Procházím se bytem, který je po dvou dnech Vojtova štěbetání nezvykle tichý a prázdný. Bohužel je prázdný i psí hotýlek, takže si nemohu půjčit na noc obvyklého společníka. Budu sama.

Kdo to tady hrdě prohlašoval, jak svoji samotu miluje?, ptám se té divné, cizí ženské, co na mě čučí ze zrcadla, a pokorně jí přiznávám, že samota je pro mě jenom z nouze ctnost, tedy většinou.

Pak znovu vytáhnu sympaťákovu fotku a pozorně ji studuji, mít lupu, určitě bych jí nepohrdla. Až když znám každý milimetr jeho obličeje, až když se mi jeho tvář otiskne do mozku, takže si ji dokáži představit, i když zavřu oči, teprve potom si přečtu kratinký dopisek i výstřižek inzerátu, který je připnut k obálce kancelářskou svorkou. To má určitě na svědomí Nina, poznávám její pečlivost a mám dojem, jako by mi kamarádky toho mého případného milence předvařily a předžvýkaly, aby byl pro mě, opuštěnou stárnoucí ženskou, ještě poživatelný. Takový pěkný instantní milenec, stačí zalít trochou vroucného zájmu a je to.

Ale co pastva pro oči, potěcha pro chuťové buňky? Na to jste,; milé dámy, zapomněly? Nejde přece jen o to se nasytit!

Houpu se na tom zatraceném laně nad vodní hladinou, v ruce mobil, číslo sympaťáka s podivným jménem Otmar už mám vyťukáno, zbývá jen zmáčknout zelené sluchátko. Zbývá jen skočit.

Mám to ale zapotřebí? Co když přijdu o klidné večery s knížkou, co když se budu zase muset o někoho starat, někomu se přizpůsobovat, podřizovat? Co když mi někdo zase ublíží, opustí mě poté, co se sžiji s ním i s jeho chybami? Není mi takhle nakonec přece jenom líp?

Najednou si vybavuji starý manželský pár rozvalený na lavečce na zastávce, kde jsem nedávno se třemi psy čekala na tramvaj. Byl to nádherný podvečer, procházkou kolem řeky Svitavy jsem vyloučila do krve tolik endorfinů, že by mi ta zásoba vydržela na týden, nebýt řečí, jež ke mně doléhaly z lavečky. Všechno bylo špatně. Počasí moc teplé, cesty hrbolaté, mládež drzá, na tramvaje se čeká věčnost a všichni psi mají blechy. Jak mi bylo líto té utrápené ženušky, která nejspíš musela dědkovy nářky poslouchat den co den od rána do večera! A jak jsem se zaradovala, že se díky neexistujícím blechám mých svěřenců dědek rozhodl počkat na další tramvaj!

Než si domů nasadit něco takového, to raději pytel blech, říkám si moudře, načež si vzpomenu na jiného chlápka. Na docela pohledného mladého muže, který se láskyplně pokoušel obejmout svoji slonici, ale ruce mu na to obří tělo nestačily. Sundal si tedy svetr, chytil ho za rukávy, aby si jím prodloužil paže, přehodil ho přes její boky, co se obvodem rovnaly kmeni stoleté lípy, přitáhl si slonici k sobě a něžně ji políbil. Když si zaslouží něhu a lásku kdejaká slonice, proč ne já?, napadlo mě tehdy.

Proč ne já?, dodávám si odvahy nyní, zhluboka se nadechnu a konečně skočím.

„Prosím?“ po druhém zazvonění se ozve příjemný hlas, který na dvaapadesátiletého muže zní překvapivě mladě.

„Mluvím s panem Otmarem Veselým?“ ptám se, abych se ujistila, že mobil nezvedl jeho syn. Předpokládám, že když má někdo tak idiotské křestní jméno, nestrčí ho pomstychtivě synáčkovi do vínku.

„K vašim službám,“ odpoví a já se vyděsím, jaké že služby to nabízí. Koktavě se představuji a poněkud krkolomně vysvětluji, že jsem ho dostala jako dárek k narozeninám. „Kdyby bylo na mně, vybrala bych si raději vstupenku na koncert Deep Purple než vstupenku na rande,“ pokouším se žertovat a taktně mu zamlčuji, že vstupenek na rande mám v šuplíku ještě pět.

„Přijímáte opožděné gratulace?“ zeptá se pobaveně.

„Jistě…“

„Fajn,“ řekne a zní to, jako by si pomlasknul. „Kde vás mám vyzvednout?“

Copak jsem balík, aby mě někde vyzvedával?, durdím se, ale hned vzápětí slyším, jak mu poslušně odříkávám svoji adresu. Musela jsem se zbláznit, prolétne mi ještě hlavou. Vždyť je to úplně cizí člověk!

„V osm budu před domem.“

„Dnes v osm?“ lapám po dechu.

„Samozřejmě, že dnes. Už nejsme ve věku, kdy si můžeme dovolit otálet,“ zjevně se baví. Mohu jen doufat, že ne na můj účet.

„Ale to je za tři čtvrtě hodiny!“

„Jo, to je za tři čtvrtě hodiny,“ zasměje se, jako by za každou cenu musel dělat čest svému příjmení.

Zavěsím a zkoprněle civím na mobil. Skočila jsem do vody, ale neplavu, unáší mě proud. Unáší mě kdovíkam.

Tři čtvrtě hodiny!, hořekuji a pokouším se seřadit priority nezbytných kosmetických úkonů, abych vůbec mohla vyjít z domu. Po víkendu s vnukem jsem umolousaná, že bych se styděla otevřít i pošťákovi.

Osprchovat se, umýt vlasy, ostříhat nehty, obrousit paty, vyholit podpaždí… Panebože, co blázním? Dělám, jako bychom měli skončit v posteli.

Ne!, okřikuji se v duchu. Prostě se chci jen cítit dobře. Až tě bude znásilňovat?, už zase se ozývá čertík našeptávač. Pokouším se uklidnit, vypnout čertíka, zapomenout na pochybnosti, nervozitu i na docela obyčejný a snad i omluvitelný strach z neznámého. Mám sotva čtyřicet minut na to, abych se dala trochu dopořádku, což je pro padesátnici úkol roven vyšplhání se na samý vrcholek lampy veřejného osvětlení v časovém limitu několika málo vteřin.

Zbrkle si holím svědivě rašící záhonek chloupků v podpaždí a na okamžik zalituji, že jsem tu houštinu nenechala tak, jak po dlouhá desetiletí byla. Proč mi nikdo neprozradil, že odrůstající chloupky svědí, jako bych v podpaždí chovala filcky ve velkém?

Ještě s mokrými vlasy si navlékám přes hlavu tričko, pak si ho opět přetahuji zpět, cpu se do luxusního kostýmového sáčka, svlékám ho a do skříně civím tak zaujatě, jako by tam promítali závěrečný díl telenovely.

Jen aby to nebyl tvůj závěrečný díl, ozývá se opět čertík.

Přibouchnu dveře skříně. Neměla bych ji uklidit? Co když se už domů nevrátím a Markéta uvidí ten binec, až bude likvidovat moji pozůstalost? Narychlo se snažím aspoň oddělit zmuchlané silonky od podprsenek a spodních kalhotek, zavrhnuté vypasované sako věším na ramínko a beru si svoje nejmilejší oblečení, ve kterém venčím psy.

No a co?, říkám si. Jestli je to masový vrah, co si vybírá oběti přes inzerát, bude pohodlnější bránit se v džínsech a teniskách než navlečená do úzké sukně a v dvanácticentimetrových podpatkách. A pokud to není uchyl, uvidí mě aspoň takovou, jaká jsem doopravdy – nepřikrášlená, všední. Prostě obyčejná babizna.

Z parkoviště se ozývá hlasité troubení. V prvé chvíli mu nevěnuji pozornost, pak zkontroluji hodinky a zděsím se, že mě troubením láká ven můj nápadník, podobně jako si namlouvají laně jeleni v říji. Jestli chudák čeká laňku, to mu ovšem spadne čelist, až mě uvidí, kozu vypelichanou, uchechtnu se a kdoví proč to neznámému přeji.

Schovaná za záclonou pohlédnu z okna. Venku už se šeří, ale dodávka, co stojí před domem, je k nepřehlédnutí. Zdá se, že drží pohromadě pouze reklamním polepem hrdě nabízejícím přepravu osob a nákladů. Modlím se, ať je to někdo jiný – takovým vrakem bych si nenechala přepravit ani starou almaru.

Sama jsi stará almara, hučí mi v hlavě čertík a nabádá mě, ať si dám protihlukové ucpávky do uší, zamknu na dva západy a sedím doma na zadku podobně jako posledních patnáct let.

Dřív než stačím najít ty špunty do uší, řidič stahuje okénko a z auta se line Highway Star, jedna z nejznámějších písní mé oblíbené skupiny Deep Purple. To už nemůže být náhoda, doléhá na mě bizarní skutečnost a moje dušička je náhle malá jak žvýkačková bublina.

Nastupuji do auta, mimoděk se ohlédnu a očima pohladím panelák, ve kterém jsem prožila půl života.

„Bojíte se, že vás zneuctím, okradu a zakopu někde na odlehlém místě?“ zasměje se obličej z fotografie a s těmi klaunsky roztaženými rty kupodivu vypadá ještě o něco lépe, než když se tváří vážně. Není to vyloženě hezoun, hlavu má jak angrešt, kulaťoučkou, pokrytou kratinkým šedivým strništěm jak na lebce, tak i po tvářích a na bradě, ale přesto si myslím, že na něho ženské musí letět. Ten chlap má prostě šmrnc. O to divnější je, proč si dával inzerát…

„Nebojím,“ řeknu a uvědomuji si, že nelžu. Celý život sázím na první dojem, na instinkt a intuici. Kdyby tady něco nehrálo, určitě už by se mi kdesi uvnitř těla rozdrnčel pomyslný alarm.

Vzpomínám si, jak jsem zahalená v příšernosti připomínající záclonu stála na radnici v předsálí, všude kolem hloučky příbuzných směšně navlečených v povětšinou nemoderních svátečních šatech, které léta vytahovali ze skříní pouze za účelem účasti na pohřbu či svatbě, alarm mi drnčel v mozku tak hlasitě, až jsem měla dojem, že to musí být slyšet i vně, a kdyby mi nohy nezabetonoval tatínek větou: „Zapomeň na to, že bys teď chtěla utéct…,“ utekla bych zcela určitě. A dobře bych udělala! Dobře bych udělala?, vyděsím se při představě, že bych neměla Markétu, Rostíka, a dokonce ani Vojtu ne.

„Můžeme vyrazit?“ ptá se Otmar poté, co jsme si potřásli pravicí a shodli se, že si budeme tykat. Celá situace mi připadá tak groteskní a neskutečná, že bych se stejně na vykání nezmohla. Intuice, neintuice – když o někom uvažujete, byť jen krátce, jako o vlastním vrahovi, vykání vám nejde přes pysky, to je jasná věc. „Kam jedeme?“ ptám se, spíš proto, aby řeč nestála, než ze zvědavosti. Nacházím se ve zvláštním rozpoložení, nejbližší přirovnání by snad bylo ke stavu beztíže. Ano, cítím se lehounce, cítím se jak chmýří pampelišky, které se bezvládně nechá unášet větrem, aniž by vědělo, kam usedne. A jako nepřemýšlí chmýří pampelišky, tak i já jsem zcela prosta jakékoliv myšlenky.

„Na selátko,“ odpoví zase tím pomlasknutím a já si nejsem jistá, jestli jsem se nepřeslechla. Neřekl náhodou na lehátko?

Nějakým podivným způsobem opět vytuší, co se mi táhne hlavou, a začne vysvětlovat.

„Brácha odlítá ve středu na půl roku do Keni, tak dělá rozlučku. Sele na rožni, bečka, kytara a pár přátel…“

„Na seznámení s rodinou se známe poněkud krátce,“ pravím sarkasticky, jako by mě zklamalo, že z lehátka se skutečně vyklubal prachobyčejný dlabanec. Dojem, že jsem se zbláznila, se pomalu přelévá v jistotu.

Kdesi jsem četla, že buňky našeho těla se postupně obměňují a celková obměna organismu trvá sedm let. Moje buňky dvakrát sedm let pouze nečinně spaly, unavené se měnit, moje buňky ustrnuly na mrtvém bodě toho rána, kdy mě opustil Marek. Aspoň jsem si to doposud myslela. Teď se ovšem zdá, že jen odpočívaly, nabíraly sil, aby mohly zregenerovat ne za sedm let, ale za pouhých sedm minut! Do rozhrkané dodávky nastoupila padesátiletá ženská smířená se svým osudem, nijak třeštivě šťastná, ale docela spokojená. A teď se v ní veze nažhavená, žádostivá, lačná dobrodružka, která by se za trochu vzrušení nechala i zamordovat!

„Neboj se,“ znovu zasahuje do mých úvah Otmar. „ žádný terno, ale aspoň se se mnou nebudeš nudit…“

Z čeho usuzuje, že jsem se doteď nudila?, opět se namíchnu. Takovýhle suverény, ty mám nejradši.

„Já se nenudila ani bez tebe,“ ohrazuji se a uvědomuji si, že se mi při tom tváře rozhořčením trapně červenají.

„Ale nudila,“ uculuje se. „Kdyby to nebyla pravda, nevztekala by ses tolik.“

Už už nabírám dech k protestu, k obraně svého příjemného, klidného, bezproblémového života, když v tom mi na koleni přistane dlaň. Dosedá tam zlehýnka jak kočičí tlapka. Přeji si, aby tam zůstala navěky, ale dlaň se opět stahuje a se škrknutím přeřazuje na nižší rychlost.

„Není za co se stydět… já se taky nudil. Když člověk žije sám nebo se cítí sám i vedle někoho jinýho, je to vždycky nuda a je šumá fuk, jestli se ji snažíš zaplnit prací, přáteli nebo koníčky…“ řeční Otmar, stáčí auto na polňačku a já se cítím, jako by mi těmi slovy něžně potlapkal vyhladovělou duši. Když pak zastaví dodávku a hrabe se v nákladním prostoru, je mi docela jedno, jestli hledá rýč a lopatu k zakopání mé mrtvoly, anebo třeba jen deku, na kterou bychom se mohli posadit. Abych byla upřímná, raději položit.

„Pojď, teď musíme tak půl kilometru pěšky, dál se už zajet nedá…“ povídá a já si všímám, že pár metrů od nás stojí ve tmě zaparkovaná další auta. Užasnu. Takže žádné finty? Je možné, že by Vojta měl tak šťastnou ručku a vytáhl mi pravdomluvného chlápka?

Už asi ano, usmívám se, když ve tmě rozeznávám futrál na kytaru a spacák.

„Umíš hrát?“ ptám se a vzpomínám si na svoje dívčí léta. Kdejaký uhrovitý mladík měl u mě vyhráno, když zvládl tři akordy na kytaru a Pramínek vlasů.

„Jo… já si umím hrát…“ už zase pomlaskne. Tak na tohle samolibý mlaskání bych si asi nezvykla, snažím si Otmara v duchu zošklivit. A pak mě napadá, jestli už taky sumíruje dohromady věci, které mu na mně vadí. Se známostmi na inzerát to máte jak se zbožím z druhé ruky. Taky nás někdo odložil, protože už nás nepotřeboval, protože jsme ho omrzeli, okoukali se mu, protože nás vyměnil za lepší novější model, nebo jsme dotyčnému prostě jen zavazeli, překáželi v rozletu. A přitom někomu jinému, kdo nemá na prvotřídní zboží, bychom se ještě mohli hodit, rozumuju, jak už léta ne. Budu se Otmarovi hodit?, prokmitne mi hlavou.

V nečekaném záchvatu odvahy na něho vypálím: „Co tě poprvé napadlo, když jsi mě uviděl?“

„Velice příjemná změna,“ pronese melancholicky. Komediant, říkám si a přitom mi hrot žárlivosti protíná žaludek. Neudržím se a vybafnu: „To těch zájemkyň na inzerát bylo tolik?“

„Jo, bylo jich mraky,“ pomlaskne. Nejraději bych mu taky jednu mlaskla. Roztaženou dlaní přes obličej. Anebo spíš našpulenými ústy na tvář? Moje myšlenkové pochody mě začínají děsit. Jako by uvnitř mě žila jiná osoba, jakýsi požitkářský vetřelec, který se teď klube ven násilně a překvapivě jako z těla hrdiny známého filmu. Jenže ten můj vetřelec je horší. Není to oslizlá zrůdička nahánějící strach. Můj vetřelec se kamufluje mojí podobou a strach nahání jenom mě samé. Bojím se, čeho všeho si začne žádat, bojím se, že ve své poživačnosti spořádá během chvilky moji léty pracně nabytou vyrovnanost, bojím se, že bude chtít lásku, sex, upřímnost, oporu. Bojím se, že se nespokojí, když dostane od každého po troškách. Můj vetřelec bude chtít všechno. Znám ho. Už kdysi dávno chtěl všechno, tlačil Marka do kouta svými maximalistickými nároky na manželství, až ho postupně vystrkal ze dveří do náruče nenáročné, pokorné Alenky.

„A kolikátá jsem v pořadí?“ ptám se zlehka, abych na sobě nedala znát, jak mi představa sebe coby sboristky ze zadní řady leží v žaludku.

„V jakým pořadí?“

„No, kolikátou vezeš ukázat rodinné stolici, aby rozhodli, jestli jo nebo ne…“

„Druhou,“ povídá tónem, že mu skoro uvěřím. „Tu první jsem jim předvedl před osmnácti lety a před půl rokem jsme se rozvedli…“

Jsem nedůvěřivá, chci plavat a ne se utopit hned ze startu v nepravděpodobně tklivých řečičkách, a tak se mermomocí snažím hledat v jeho odpovědích trhliny: „A co ty mraky ženských na inzerát, po kterých jsem přikvačila coby příjemná změna?“

„Reagoval jsem jen na tvoji odpověď… a příjemná změna jsi po té afektované slepici, se kterou jsem se kdysi nějakým nedopatřením oženil…“

Už se mi nechce vyrývat, vidíme se poprvé a já ho chytám pod krkem a dusím jak žárlivá manželka, jako bych mu chtěla vrátit všechnu tu bolest, k jejímuž vrácení mi Marek nedal příležitost. Usměju se: „Nekecáš?“

„Hrozně často kecám… ale teď ne,“ vezme mě kolem ramen a ukáže na probleskující světýlko mezi stromy: „Už tam budeme… Můžu tě o něco poprosit?“

„No?“ protáhnu s obavou, co po mně bude chtít.

„Mohla by ses tvářit, jako že k sobě patříme dýl než ty dvě hodiny?“

„My k sobě patříme?“ polichoceně opáčím, zčistajasna ochotná slíbit mu cokoliv.

„Tím jsem si jistý,“ vystřelí mě svojí odpovědí do závratných výšin, ze kterých mě nesundá ani to jeho protivné sebevědomé pomlasknutí.

Jsem náhle malátná a vláčná. Jsem bezbranná a bezmocná. Jsem jak moucha, která se přilepila na oblemcanou láhev sirupu dobře si vědoma rizika, že za trochu namlsání může zaplatit i životem.

„Teda brácho, to jsem nečekal!“ vykřikuje blonďatý střízlík, který se Otmarovi nepodobá ani v nejmenším. Dvorně, trochu šaškovsky se přede mnou uklání a líbá mi ruku. „Vy jste ten nejhezčí dárek na rozloučenou, co jsem dnes dostal!“

Zděšeně na něho civím. Myslí si snad, že jsem najatá obstarožní prostitutka? Anebo babka na obsluhu rozjařené společnosti a pozdější úklid té spouště kolem?

„Ten holomek vás zapíral pěkně dlouho… a teď už mi je jasný proč. Měl strach, aby mu vás někdo z nás, starejch obšourníků, nepřebral,“ snaží se vzorně artikulovat, což je neklamnou známkou toho, že přebral on.

Usměju se: „Po pěti pivech se vám jevíme půvabné všechny, ne?“

Zařehtá se: „Těch piv bylo nejmíň osm!“

„Tak to musím být učiněná krasavice.“

„A ještě ke všemu vtipná!“ zachechtá se a zvolá: „Dobrý, brácho! Tahle z tebe vola dělat nebude…“

Vyděšeně pohlédnu na Otmara, jak bude reagovat na bratrovu urážku, ale on se tváří neutrálně, jako by nic neslyšel. Kdyby mi netiskl ruku do svěráku, uvěřila bych mu. Takhle ho mohu jen obdivovat…

9.

„Co je s tebou?!“ ozve se starostlivý hlas z mobilu, který s námahou vyštrachám z pod polštáře.

Olina!, bleskne mi hlavou a v té příšerné kocovině nejsem schopná pochopit, jak se tak rychle mohla dovědět, že jsem totálně mimo.

„Nic mi není,“ kamufluji opici velkou jak lokomotiva. V tom mám praxi ještě z dob svého období žízně, jak jsem si pro sebe decentně nazvala těch pár měsíců snahy utopit ponížení z Markovy nevěry v hektolitrech bílého vína.

„Tak proč nejsi v práci?“ podiví se Olina.

V práci?, nechápu. Mám za to, že je noc!

„Promiň, zaspala jsem… zvládneš to tam beze mě ještě hodinku?“ poprosím. Nedovedu si představit, že bych bez studené koupele dokázala ukotvit tu rotující dutou bouli, co mi v noci někdo nainstaloval na krk místo hlavy.

Někdo?! Zahučí mi v prázdné lebce jak meluzína. A najednou si vybavuji Otmara… Celé to neuvěřitelné setkání, popíjení v bujaré společnosti, kde jsem si po chvíli připadala jak medvědice probuzená ze zimního spánku.

Bylo mi tak dobře! Pila jsem jak duha, okusovala žebra ze selátka, mastné ruce si otírala o staré džínsy a postupně mi docházelo, že jsem kdysi ze strachu před dalším zklamáním zabalila život. Zabalila jsem ho jak zbytky od večeře, pěkně do alobalu a strčila do mrazáku. A včera jsem se nechala dvěma chlupatýma mužskýma prackama vytáhnout, rozbalit, nechala jsem se zahřívat a rozpouštět a důvěřivě jsem tála až do podoby, ve které jsem se dobrovolně před léty uložila k ledu.

Nebojte, nejsem úplně blbá, je mi jasné, že v padesáti nemůžete na pětatřicet vypadat, ani kdyby vám plastický chirurg tváře přišil až někam za uši a kolagen jste si nechaly do obličeje vpichovat denně místo ranní rozcvičky.

Na druhou stranu nejsem zase tak rozumná, abych si připustila, že největší trapnost je, když se padesátiletá ženská šťastně chichotá jak postpubertální diblík. A kdyby jen chichotá!, postupně vyplouvají z alkoholového oparu vzpomínky na minulý večer, já Otmara i líbala! Ve chvíli, kdy odložil kytaru a dvěma mohutnými loky vychlemtal sklenici piva, aby svlažil ochraptělé hlasivky, jsem se k němu přivinula a zašeptala mu do ucha: „Už to nemůžu vydržet… můžu ti dát pusu?“

Usmál se, jako by celou dobu nečekal nic jiného, chytil mi hlavu, která se náhle proměnila v bzučící včelí úl, do svých útěšně velkých dlaní a líbal mě před všemi těmi lidmi, až jsem plála a vybuchovala jak silvestrovský ohňostroj.

Příšerná ostuda, říkám si už opět padesátiletá, a pouštím na sebe ledový proud vody, jako bych se znovu chtěla zmrazit a zabránit dalším podobným ostudám, které dozajista budou následovat, pokud věcem nechám volný průběh.

A pak už jen s drkotajícími zuby, nedbale oblečená a s dosud mokrými vlasy běhám po bytě a hledám klíče. Jenže chtít po mozku, který není schopen vydat vám ani informaci, jak jste se předešlé noci dopravili domů, aby vám napověděl, kam jste uložili klíče, je naprostá utopie. Budu muset zavolat Markétě a půjčit si její, vzdávám pátrání a v tom klíče nahmatám v kapse bundy, kterou jsem včera vůbec neměla na sobě.

Anebo měla?!

Panebože, takhle se ztřískat v mém věku!, napomínám se málem nahlas a s klíči vylovím z kapsy i obálku. Dobrotivé víle Libuši, s níž se moje srdce rozbuší čtu, vytahuju dvě vstupenky na koncert Deep Purple, který bude začátkem října v Ostravě a už zase rozmrzám a tajů.

„Je ti něco?“ dělá si starosti Olina, když boloňský psík pod mýma rukama dvakrát hlasitě vykvikne. Většinou bývám šikovnější, i když se mi dostane do péče takto zanedbaný psík, jehož srst je za ušima, na břichu a tlapkách zplstnatělá do tuhých zasedlých peciček.

„Asi jsem zešílela,“ povídám upřímně a dodávám: „A ještě k tomu mám příšernou kocovinu.“

„Morální anebo z chlastu?“ zeptá se Olina tónem, který jasně dává najevo, že si u mě nedokáže představit ani jednu z nich.

„Bohužel obě dvě,“ přiznám, zajedu hřebenem s rotačními hroty do cucků na břichu psa a ten zase zakvičí.

„Můžu to dodělat, jestli chceš. Ten kokr bude během pěti minut…“ nabízí se Olina.

Musím vypadat vskutku hrozivě, ještě nikdy mě od rozdělané práce neodháněla. A ještě nikdy pod mýma rukama žádný pes takhle nejančil, uvědomuji si sebekriticky a v tom mi na recepčním pultíku zapípá mobil. Hrkne ve mně jak ve starých pendlovkách.

Takhle už to teď bude pořád?, zděsím se. Každé další pípnutí sms zprávy mi na okamžik zastaví srdce, aby ho pak nechalo klopýtavě rozběhnout očekáváním, jestli píše On?

Tak to tedy ne!, všechno se ve mně bouří. Na adrenalinové zábavy tohoto druhu jsem přece jen poněkud zchátralá, domlouvám sama sobě, umiňuji si, že k rodící se avantýrce budu přistupovat střízlivě a hlavně že se nebudu pokaždé vrhat po mobilu jak po kypícím mléku na plotně. A vydržím to sotva deset vteřin…

10.

„Měj se, já padám!“ křikne Olina přesně v pět a já vzhledem k rannímu výpadku nemám to srdce ji požádat, aby místo mě večer vyvenčila psy. Máme tam francouzského buldočka Ronyho, který by prohrál želví závody v běhu, a fenku bígla, která je jeho pravým opakem. Oba mají docela sílu, bohužel ji vyvíjejí každý opačným směrem. No, a já jsem dnes jak po zkratu. Taky mám teď v sobě dva protipóly, pecivál Rony mě tahá zpět k teplým bačkorám a romantickým knížkám pro ženy a rozpustilá Agáta uvnitř mě vrtí ocáskem a dožaduje se životadárného běhu za dobrodružstvím.

Splavená potem dotáhnu ta vzpouzející se psiska v sobě i ta na vodítku do hospůdky na zahrádku, kde se máme sejít s Otmarem.

Na okamžik mě napadá, jestli ho vůbec poznám. Jeho podoba se mi zřejmě díky vypitému alkoholu slila v barevnou šmouhu, jako bych olejem malovaný portrét vydrhla terpentýnem. Jenže sotva ho zahlédnu, obraz se zase zaostří a já vím, že už by mi ho z mysli nedokázala vymazat ani cisterna slivovice. Marné jsou moje snahy zahalit ho do mlhy a doufat, že se v té mlze rozplyne, aby nenarušil můj klid. Padesátileté babky už neřádí na tobogánu, padesátileté babky vlezou do vody po kolena, aby neprovokovaly svoje revma, močové trubice a scvrklé vejcovody, s tím bych se měla holt smířit a taky se tím řídit!, kážu sama sobě.

„Jdeš přesně…“ pochvalně pomlaskne Otmar. „Ani jsem si včera nevšiml, že máš psy…“

V prvé chvíli nechápu, co mi tím sděluje. Že jsem neměla oblečení samý chlup? Nebo že jsem za svými opuštěnými chudáčky nechvátala domů? A pak mi to dochází…

„Tys byl u mě doma?“ vyhrknu zděšeně.

Směje se: „Ve vší počestnosti…“

Na nějakou počestnost mu ovšem kálím z vysoka. Prostě se stydím. Za bordel, co mám doma, za alkoholové okno, které jsem si dokázala pořídit hned na první schůzce, i za to, jak lehkomyslně se chovám. Výstražné světlo stop na mě pomrkává, jako by mi ještě chtělo dát šanci nesrazit si na tobogánu vaz.

„Mám psí salón s psím hotelem,“ povídám odtažitě, „a tady jsem pouze proto, abych ti řekla, že ten včerejší večer byl jen takový úlet, přesněji řečeno uklouznutí… to jsem nebyla já… nemá smysl se dál scházet, mám dospělé děti, vnuka… tohle už není pro mě,“ snaživě blekotám a i mně samotné to najednou zní divně, jako bych mluvila z cesty.

Pobaveně se usměje, z jeho očí je znát, že už ji zase má, opičku malou, rozvernou. „A co je pro tebe?“ zeptá se.

„Normální, spořádaný, obyčejný život,“ pravím ctnostně a přitom neodmítnu pivo, které přede mě staví číšník.

„Tak spolu budeme žít normální, spořádaný, obyčejný život,“ mlaskne Otmar a zlehka ťukne svojí sklenicí o tu mou.

Pozitivní na včerejším flámu je to, že si pamatuji jeho průběh i závěr. Kolena se mi podlomí, když si vybavím, jak jsme se s Otmarem líbali u vchodu, mí dva svěřenci nervózně ňafali, v přízemí se otevřelo okno a dědek Licháček na nás řval cosi o drzé a nemravné mládeži. Byla tma, dědkovi je osmdesát a slepej je jak patrona. Řičeli jsme s Otmarem smíchy.

Teď jdu vyvenčit psy, které jsem u sebe na rozdíl od Otmara přespat nechala, ačkoliv měl oči psovitější než oba dva čoklíci dohromady. Je půl osmé ráno, alkohol se v krvi úspěšně vstřebal, takže mi už včerejší extempore se starým Licháčkem nepřipadá vůbec směšné. Naopak. Uvažuji o tom, že kdyby si to náhodou dal celé dohromady a z té hromady bych jako největší nemrava vylezla já, musela bych se odtud asi odstěhovat.

Pak mi dojde sms: Dobré ráno, ty moje ctnostná prostopášnice! A v té chvíli si moc přeji, abyste mě viděli. Představte si zrychlený záběr na povadlou kopretinu, kterou skrápí vydatný déšť. To, jak se celá napřimuje, jak se její stonek zpevňuje a květ dychtivě obrací k nebi, kde za hustými mračny tuší slunce. Tak to jsem já, ta kytka. Už neklopím oči k zemi, nehrbím se a nemám svěšená ramena hanbou, co jsem to zase včera vyváděla. Najednou jsem na to pyšná! Myslete si o mně co chcete, mně už je to jedno. Kašlu na dobrou pověst, na škatulky, kam společenské mínění řadí padesátileté ženské, na ty škatulky nudné počestnosti, tolik se podobající rakvím. Vzhůru na tobogán, i kdybych se měla pozvracet!

„Pracuješ ty vůbec někdy?“ ptám se Otmara, který se prý se mnou touží vidět ráno, v poledne, odpoledne, večer, o nocích ani nemluvě.

„Když je kšeft, tak makám, když není, tak si užívám,“ přiznává bezelstně – chudáček vůbec netuší, jak mě to vyplaší. Celý život bojuji sama se sebou, s chaosem, který si v sobě nosím, jak nežádoucího parazita. Sama sobě vytvářím pevné mantinely, šněruji se disciplínou jak středověkou šněrovačkou, pracně si vytvářím pevný řád, aby nezbyl čas na chmurky a deprese, aby mě ten můj parazit nerozežíral zaživa. Celý život obdivuji všechny vyrovnané lidi, snažím se mezi ně proniknout jak třídní otloukánek do party největších grázlů, snažím se vymýtit tu svoji vnitřní rozháranost, přecitlivělost, nervovou labilitu a co já vím ještě. Prostě ty povahové rysy, které mi žití vždy jen ztrpčovaly, komplikovaly, ty rysy, co na mně Marek nenáviděl a před kterými údajně utekl.

„Jenže já pracovat musím, mám svoji firmu,“ pravím mravokárně, ale ustupuji od dveří, aby mohl projít dovnitř.

„Ale jíst taky musíš, ne?“ vlepí mi pusu, potřepe mně rukou ve vlasech na krku a strká mi do rukou papírový sáček, z něhož se line vůně takřka omamná. „Koupil jsem čerstvý rohlíky k snídani, jsou ještě teplý,“ dodává a naprosto samozřejmě se šine do kuchyně.

Známe se týden. Jeho rozpínavost mě blaží i ničí zároveň. Přitahuji si župan víc k tělu a v duchu děkuji prozíravé Markétě, která mi ho věnovala k minulým Vánocům se slovy: „Ten starej prosím tě vyhoď… něco tak nechutnýho by si na sebe neoblíkl ani homelesák.“

Vyhodila jsem ho. Škoda že se mi nepodařilo vyhodit spolu se sepraným županem i vzpomínku, jak mi ho Marek donesl do porodnice, když se Markétka narodila. Návštěvy rodiček se tehdy nepovolovaly, stály jsme na studené, ponuré chodbě porodnice na Obilňáku, Marek mě zabalil do župánku s květy vlčích máků, oslovoval mě Maková panenko a tvrdil, že už nikdy nebude šťastnější. On vůbec napovídal spousty nesmyslů, uvědomuji si a nechápu tu jeho drzost, pořád se mi vkrádat do myšlenek.

Otmar se mezitím chová v kuchyni jako doma, maže rohlíky máslem, staví vodu na kafe, chová se přirozeně, jako bychom spolu odžili půlku života, a dává mi tak naději, že brzy vystrnadí Markova ducha z tohoto bytu i z mé mysli. Rozumějte, žádný jiný muž kromě Marka tady nikdy nežil a já si ani nedovedla představit, že by mohl žít. Co žít! Já si ani nedovedla představit, že by tady mohl snídat!

„Dneska se mi o tobě zdálo,“ vykládá Otmar s plnou pusou.

„Doufám, že něco pěknýho,“ prohodím zdánlivě zlehka. Za střízliva jsem v jeho přítomnosti nervózní jak workoholik na nucené dovolené. Těkám očima, dělám nesmyslné a zbytečné pohyby rukama, nevím, co říct.

„Něco moc pěknýho,“ povídá Otmar a významně pomlaskne.

Nejsme děti, chápu, že to muselo přijít, ale rudnu jak vlčí máky na tom starém župánku. A trochu se na Otmara zlobím. Na erotické narážky si nemohl vybrat pitomější chvíli. Zatím je dělal jen formou esemesek a to se mi moc líbilo. Dokonce natolik, že zvažuji koupi mobilu s větší pamětí, abych si je tam mohla ukládat všechny a nemusela vybírat, kterou smazat a kterou ne. Ve čtvrtek jsme si tak dopisovali mezi druhou a čtvrtou hodinou ranní, zprávy byly stále odvážnější a odvážnější, chvílemi jsem ho podezřívala, že je opisuje z nějakého porno časopisu, a nakonec jsem usnula s rukou v podbřišku.

„Tak vyzvídej!“ nabádá mě zklamaně. „Ty nejsi ani trochu zvědavá, co se mi zdálo?“

„Bojím se to slyšet,“ hlesnu a nacpu si do pusy takový kus rohlíku, až mě to málem zadusí.

„Když se to bojíš slyšet, budu ti to muset předvést,“ pomlaskne Otmar a oči mu svítí jak šelmám ve tmě. A pak mě chytne za ruku, čekám, že mě odsmýká do ložnice a ačkoliv se mě zmocňuje nervozita a panika, uvědomuji si, že to chci. Chci, aby dokázal prorazit barikádu mého studu, která každým rokem mé samoty bytněla a zpevňovala se.

Jenže Otmar mě nevleče do ložnice, nýbrž na záchod! Rozepne si poklopec, přitáhne si moji dlaň do klína, obtočí mi prsty kolem penisu a bezostyšně hrčí do mísy.

Tak přece jen je to uchyl, poznamená čertík našeptávač a já se koupu v trapnosti jak v záři poledního slunce. „Teď jsem se netrefila… to si uklidíš!“ vyhrknu, abych tam nestála jak věšák na klobouky. Nebo držák na penisy?

„Jasně,“ pomlaskne Otmar, spláchne a sehne se pro kýbl a hadr. Pak se vrátí do kuchyně a místo, aby o všem decentně pomlčel, špitne mi smyslně do ucha: „Za takovej zážitek bych klidně uklidil i veřejný záchodky na hlavním nádraží…“

„Promiň, že tě nepozvu na kafe, ale moje bytná by dámskou návštěvu psychicky neunesla,“ nechává se Otmar vyhodit před starým činžákem na Lidické a mě to zamrzí. Ne snad že bych tolik stála o jedno pitomý kafe, to ne. Jen jsem si říkala, že když ke mně se vetřel s takovou samozřejmostí, že bych si snad na oplátku zasloužila vidět, jak žije on. Říká se, že lidské příbytky hodně napovídají o těch, kteří je obývají. Z mého bytu přímo čiší rezignace. Copak asi čiší z Otmarova pokoje či pokojů?

„Takže se domluvíme zase na šestou?“ ptá se a já jsem ráda, že se mu mohu tak trochu pomstít zápornou odpovědí. „Jak to?“ tváří se ublíženě.

„Dnes máme babinec.“

„A v kolik skončíte?“

„Až se nám bude chtít,“ povídám rozverně. To máš za to kafe!, pošklebuju se. To by tak hrálo, abych ve svým věku dělala chlapovi taxikáře! Koneckonců přepravu osob a nákladů má v popisu práce on, ne já. „Bude mi smutno, hrozně jsem si na tebe zvykl…“

Mám dojem, jako by jeho smutek pozvolna vtékal do mých žil. Náhle si ani já nedovedu představit večer bez něho, ale vím, že musím být pevná a zásadová. Nesmím se dopouštět podobných chyb jako s Markem. Ten za mnou lítal s vyplazeným jazykem jak honicí pes, ovšem jen do té doby, než jsem mu začala běhat v ústrety. Náhle ochabnul, zlenivěl, ztratil zájem. Svoji snadno ulovenou kořist si ovšem toužil strčit pod zámek, aby se nerušeně mohl honit za kořistmi dalšími. Ale já se nenechala, škrábala jsem a prskala, řvala a pištěla. Pro tentokrát si podobný boj mileráda odpustím.

„Tak mi aspoň zavolej na dobrou noc,“ žebrá Otmar a já mu zkoumavě pohlédnu do očí. Opravdu tolik stojí o můj telefonát, anebo si jen chce zkontrolovat, v kolik jsem přišla domů?

Jenže Otmar není Marek. Okamžitě vycítí, že šlápl vedle, a tak řekne: „Nebo mi raději jen napiš. Udělám si dnes sanitárku. Vyperu si prádlo, přečtu noviny, kouknu na bednu a půjdu chrnět.“

„Milé babizny,“ hraju divadélko, na které jsem se těšila už několik dnů. „Dovolte mi, abych vás slavnostně informovala, že z vašeho narozeninového dárku se vyklubal pěkný Dáreček…“

Obě dvě na mě civí, jak kdyby mi z nosu vylézaly ještěrky, jedna za druhou jak cestující z přeplněného prostředku MHD.

A pak to Bertě docvakne: „Nekecej! Tys to fakt udělala? Byla bych se vsadila, že nenajdeš odvahu!“

„Co jako udělala?“ ptá se nechápavě a trochu nadurděně Nina, která naprosto nesnáší, když neví, o čem je řeč. Z téhož důvodu zcela zásadně nejezdí do zahraničí, neboť kromě jazyka českého a velice sporých znalostí ruštiny žádný jiný jazyk neovládá. A na nás se zlobí, protože momentálně mluvíme svahilsky.

„Dnes je to přesně jedenáct dní, kdy jsem do toho skočila,“ pravím pyšně a dodávám: „K čemuž se váže jedna dobrá zpráva pro vás dvě – dnešní útrata je na mě. Něco vám totiž dlužím…“

„Já si klidně tu svoji sedmičku vína zaplatím sama, jen když konečně vyklopíš, o co jde,“ bručí Nina.

„Chodím s jedním tím chlápkem z inzerátu…“

„Nekecej!“ reaguje nachlup stejně jako Berta. Pokud spolu budeme kamarádit dalších dvacet let, splyneme v jednu trojhlavou saň, napadá mě. Anebo trojtělnou? Tři těla na jednu stejně myslící, stejně mluvící hlavu?! Představa, že bych měla tahat i Bertino tělo, mě děsí natolik, že mimoděk posunu misku se slanými mandlemi z jejího dosahu.

„Tak nenapínej, chceme slyšet všechno až do těch nejnechutnějších podrobností,“ popohání mě Berta, která je tak zvědavá, že manévr s mandlemi vůbec nezaregistruje. „Je to ten učitel z Jedovnic?“

„Není,“ vrtím hlavou, aniž bych přiznala, že o žádném učiteli nemám ani páru. Nějak mě nenapadlo podívat se na zbylé odpovědi, hned po losování jsem je strčila zpět do šuplíku jako penízky našetřené na horší časy. Třeba mě chytla opožděná druhá míza, třeba se mi tento druh utrácení ještě bude zamlouvat, přemítám.

„Já vím, kterej to je,“ hlesne Nina. „Podívej se, jak celá svítí… To může být jedině čtyřka!“

„Ale ne, toho by si nevybrala,“ namítá Berta. „Na to je Libuška moc zodpovědná.

„Obávám se, že vůbec nejsem zodpovědná a že to bude ta vaše čtyřka,“ vmísím se do debaty poněkud vyvedená z konceptu. Scénář dnešního babince v mých představách přece vypadal úplně jinak!

„Otmar Veselý?“ zeptá se Nina a ani nečeká na moji odpověď. Můj obličej září souhlasem, její se svraští znepokojením. „Vidíš, já ti říkala, abychom ho vyřadily,“ obrací se k Bertě a ta sedí smutně a bezradně, jako kdyby se jí srazilo těsto na svatební koláčky. „Třeba to nebude tak zlý… třeba se pleteš,“ kuňkne nepřesvědčivě.

Vůbec ničemu nerozumím. Čekala jsem, jak budou nadšené, a ony se tváří, jako bych upsala duši ďáblovi. Vědí snad víc než já?

„Proč jste Otmara chtěly vyřadit? Mně přijde skvělej. Sice trochu ulítlej, na naše roky až moc, ale mám dojem, jako bych vedle něho za těch pár dní omládla.

„Tvůj dojem tedy rozhodně nesdílím. Seš zelená jak sedma a pod očima máš tmavý kruhy, jako bys právě vyfárala z dolu na černý uhlí… nebýt těch jiskřivých zorniček, myslela bych si, žes už umřela,“ pouští se do mě Nina a Berta jí poněkud zbrkle oponuje: „Ale je nádherně štíhlá…“

„Jo, máš pravdu. Vypadá tak trochu jako závodní chrt,“ ušklibuje se Nina.

„Nemám teď tolik času na spaní a naštěstí ani na jídlo,“ vysvětluji oběma.

Berta se přejícně uculuje: „Tak to teda musí být vážný, když ty nespíš svých dvanáct hodin denně!“

„Prospala jsem půl života, druhou půlku hodlám prožít,“ kasám se.

„Dobře, dobře,“ vzdává se Nina. „Třeba se pletu. Mně ten chlap prostě hned od začátku neseděl, ale Berta považovala za poctivé, dát ti všechny odpovědi, co došly.“

„Co ti na něm nesedí?“ dorážím. Za těch pár dní si mě Otmar stihl podmanit natolik, že jsem ochotná se za něj bít minimálně tolik, jako se celý život biju za svoje holátka, i když pochopitelně nejsem úplně slepá. Příslib problémů z Otmara přímo čiší. Jenže z něj číší rovněž i příslib něhy a lásky – dvou veličin, pro které jsem schopna nastavit záda a nechat si na ně naložit všechny problémy světa.

„Nevyšiluj!“ napomene mě Nina. „Já ti přeju výhradně to nejlepší, jen mám strach, aby ses zase nespálila. Na to ty seš kadet… A na mě ten Otmar působí tak nějak poživačně, sobecky… Tyhle týpky prostě zavánějí průšvihem…“

„No, to je teda fakt skvělý! Hlavně že jste mě pořád tlačily do toho, abych si našla milence…“

„Jenže tohle bude spíš sebemilenec,“ zasměje se Nina způsobem, který by se dal využít v zemědělství k plašení ptáků a zvěře ničících úrodu. „Berta tehdy navrhovala, abychom ti na pár týdnů zaplatily pětadvacetiletýho gigola, a já se na ni zlobila… Možná to ale nebyl tak špatnej nápad. Užila by sis, trošku rozchodila ten svůj starej odstavenej mechanismus lásky a pak bys všemi deseti hrábla po učitýlkovi z Jedovnic, abys s ním v klidu a míru prožila podzim života.“

Zasměju se: „A nevíš, co bych asi dělala s pětadvacetiletým klukem?“

„Rozhodně víc, než budeš dělat s dvaapadesátiletým sebemilencem,“ vyráží mi Nina dech faktem, že si dokonce přesně pamatuje Otmarův věk. „Copak jsi nikdy neslyšela, že ženy jsou na svém sexuálním vrcholu až někdy kolem menopauzy, zatímco chlapi těsně po dvacítce?“

„To říká ta pravá,“ udělám narážku na Edu, kterou vzápětí považuji za nefér a nejraději bych ji nasála zase zpět.

Nina se neuráží, jen na mě rozverně zamrká: „Samozřejmě že na tyhle řeči jsem ta pravá. Co si myslíš, že mám s Edou za život? Děcka velký, antikoncepce netřeba, konečně bychom si mohli bezstarostně užívat, jenže on si pod pojmem užívání představuje nacpat se k prasknutí tlačenkou s cibulí, aniž by ho poté sklátil žlučníkový záchvat!“

„Takže podle té tvé teorie by si měl Eda najít nějakou dvacítku, kterou sex ještě nezačal pořádně bavit,“ přisadí si Berta.

„Jo,“ kýve úplně vážně na souhlas Nina a dodává: „A já nějakýho čerstvýho nadrženýho hebounkýho králíčka a spokojení bychom byli všichni čtyři.“

„Já si myslím,“ povídám se smíchem, „že na tu moji krtčí hromádku, kterou mám místo vrcholu sexuálního apetitu, bude Otmar bohatě stačit.“

„Ty to ještě nevíš?!“ zapiští obě dvě unisono.

Je mi hanba, nejraději bych zalezla pod stůl, ale naštěstí mě vysvobodí mobil. Tedy Otmar.

„Ahoj!“ pozdravím ho až příliš křečovitě vesele. Hned mu musí být jasné, že nejsem sama a že se tak trochu předvádím.

Jenže Otmarovi je to pro tentokrát naprosto jedno. Jeho citlivá duše plave v lihu a je náhle přitažlivá jak použitý prezervativ.

„Co tvoje sanitárka?“ ušklíbnu se.

„Nešlo to… nějak mě to táhlo do ulic, děvče,“ řve do mobilu, aby ho přes hospodský hlomoz bylo vůbec slyšet. „Kde tě najdu?“

Zakryju mobil dlaní a šeptem sdělím babiznám: „Patrně je úplně na plech a chce přijet!“

Berta vrtí zamítavě hlavou, zatímco Nina špitne: „Sem s ním!“

„Tak se dohodněte…“

Z telefonu se ozve Otmarův smích: „Nemůžete se domluvit, jestli nechat vstoupit ničivou mužskou tlapu na křehké území dámského dýchánku?“

„Tak nějak,“ připustím, ale mezitím i Berta souhlasí, takže povídám: „Přijeď. Sedíme v Apollu, je to taky na Valchařské, kousek za Pěkným psem…“

„Super,“ pochvaluje si Nina, když zavěsím. „My ti ho proklepneme.“

Najednou si nejsem jistá, jestli bylo rozumné dopustit, aby se Otmar s kamarádkami seznámil právě dnes. Určitě nebude v té své oslnivé formě a já si přeji, aby oslnil, aby mi ho po tom jejich proklepnutí se souhlasem i přiklepli. Ovšem jestli bude vypadat podobně jako mluvil, rozklepou si ho před mýma očima na řízek a sežerou ho zasyrova.

Ledaže bychom ho trošku dohnaly, napadá mě, rozlévám zbytek vína do třech skleniček, kývnu na číšníka a objednávám další láhev. A k tomu tři panáky tequily. „Na kuráž,“ vysvětluju.

„A proč sis to nenechala rovnou nalít do půllitru?“ ptá se potměšile Nina.

„Pro každou je snad jeden, ne?“

„To jsi nemusela, my s Bertou máme kuráže dost!“

„Kdepak,“ hlesne Berta vyčerpaná z našeho pošťuchování. „Já si dám panáka ráda. Jsem taky kapánek nervózní. Kdyby to byl totální průser, tak jsme přece jen spoluvinice, na to nezapomínej!“

Sotva položíme dopité sklenky, vřítí se do restaurace můj Dáreček a rozproudí mi krev víc než předchozí panák. Sjedu ho pohledem od hlavy až k patě. Vypadá docela neponičeně, nezdevastovaně, čekala jsem, že to bude mnohem horší. Dokonce přináší tři mírně povadlé růžičky, které mezi nás ihned spravedlivě rozdělí. Pak se trochu šaškovsky ukloní a řekne: „To je jen malé poděkování za to, že jste vymyslely tak originální dárek k Libuščiným padesátinám. I já sám bych se jí daroval okamžitě, jenže jsem neměl to štěstí poznat ji bez vašeho laskavého přičinění…“

„To mluví vždycky jako kniha?“ pobaveně pozvedne obočí Nina.

„Ne, jen když je opilej…“

„Takže vždycky,“ odtuší Nina sarkasticky, ale Otmar nedbá a pokračuje v představení: „Když jsem měl padesát já, kamarádi mě podarovali porcelánovým nočníkem s nápisem, že v příštím životě už mě nečeká nic, co bych v tom nočníku nenašel. Skvělo se tam dokonale provedené čokoládové hovno…“

„Já mám cukrárnu, už jsem pekla penisy, prsa i holé zadky, ale hovno z čokolády jsem ještě nedělala,“ usmívá se Berta. Tak ta Otmara cupovat na cucky nebude, uleví se mi. Horší bude Nina. Podívám se jí do očí a vidím, že ani ona ne. Nenápadně stisknu Otmarovi pod stolem ruku, Nina to okamžitě zmerčí a jen zabrblá: „Ale jo, dobrý… Prošel jste…“ Pak se zarazí a o něco vřeleji poznamená: „Prošel jste… to zní tak divně… Nebudem si tykat?“

Berta s Ninou nasedají do taxíku a rozpustile mávají. Večírek se nakonec vydařil, štěstí ve mně bobtná, vděčně dlachním Otmarovu ruku a v druhé svírám talisman od Niny, který mi podstrčila na záchodě se slovy: „To je kančí zub… zbavuje zábran při sexu…“

„Asi to doopravdy funguje,“ odvětila jsem jí se smíchem, „dneska jsi vážně zcela bez zábran…“

„No, vidíš! A přitom máš možnost hodnotit jen můj verbální projev, to kdybys mě viděla přímo v akci!“ naparovala se a mě napadlo, že jsme na tom patrně podobně bídně všechny tři už dlouhá léta. Neříká se snad, že nejvíc mluví o sexu ti, jež ho značně postrádají? Co my toho natlachaly o sexu, to by vaše uši ani nezvládly pojmout. Explodovaly by vám bubínky!

„Pojď ještě na panáka,“ tahá mě zpátky do restaurace Otmar a mně se zklamání hořce rozlije kolem žaludku, až se mi udělá mdlo. Upamatuji se, že tohle byla jedna z věcí, které mi na partnerském vztahu vadívaly nejvíc. Ta rozdílnost uvažování, neschopnost sladit svoje představy s následným chováním protějšku, neschopnost čelit rozladěnosti, že neslyším přesně ta slova, která jsem si vysnila. A pro tuto chvíli jsem si vysnila, že se Otmar bude snažit svůdně vloudit do mé ložnice, postele a náruče, já si strčím pod polštář zažloutlý kančí zub a bez zábran se nechám vtáhnout do víru slasti.

Mátožně jako stará ovce za ním škobrtám zpět do putyky. Všechen elán a odvahu pohltilo zklamání, sedím jak pecka a hypnotizuji pocintaný ubrus.

„Tady chcípl pes?“ snaží se mě Otmar rozveselit dvojsmyslnou narážkou. Je to milé, psi tvoří významnou výseč mého života, ale na rozpuštění rozladěnosti by musel pouštět milé narážky do éteru svižně jak kouzelník holuby ze zdánlivě prázdných dlaní.

„Tak na co si cinkneme?“ ignoruje moji nenáladu a skutečně zvonivě zacinká. Konečně ve mně probouzí znovu zájem. Tohle totiž nebyl zvuk vydaný ťuknutím skla o sklo, tohle znělo jako kov, jako klíč. Jako klíč k mému srdci?, zadoufám.

A Otmar se zaksichtí: „Vzal jsem čtyřku. Tedy pokoj číslo čtyři. Vzhledem k tomu, že mi ji tvoje kámošky přidělily, by nám mohla přinést štěstí, co říkáš?“

Stará stodola hoří nejlépe, ze staré slepice nejchutnější polévka… práskají mi v mozku hesla jak dělbuchy. Už čekám jen, kdy mi ustřelí hlavu do vesmíru. Jak jsem mohla bez tohohle žít?, proboha!

Tisknu se k nahým Otmarovým zádům, která se ke mně v pravidelném rytmu spánku přimykají a zase malinko oddalují. Nejsem schopná usnout, připadám si, jako bych byla stvořena z těkavé látky a pomalu slastně vyprchávala. Vyprchávala štěstím…

Držím se toho chlupatého štěstíčka jak klíště. Dokázal moji krtčí hromádku sexuálního apetitu během pár minut změnit v Mount Everest. A pak mě pomalinku vytahoval na vrchol jako na kladce, přesně tak, jak to mám ráda.

Ulevilo se mi, že Otmar není typ, co si sex plete s jízdou po dálnici, zapne tempomat, jede pořád sto třicet a v cíli prostě zastaví. Monotónnost dálnic mě odjakživa nechává chladnou, netečnou… Já se raději svezu po státní.

A že jsme se ale projeli rozmanitou, malebnou krajinou! Bože, to byla jízda!, slastně vydechnu a ještě o něco víc se přimknu k tomu obřímu tělu.

Jak už je to dávno, kdy jsem naposledy strávila noc s mužem? A teď nemám na mysli jen sex, ale i tu prostou intimitu dvou svlečených těl proplétajících se ve spánku. Tu důvěru a vzájemnost…

Vzpomínky na Marka jsou už značně zaprášené, plejtvák Lubor na noc nikdy nezůstal, chvátal ke své semetrice a Bedřich? Na toho snad raději ani nemyslet, říkám si a přesto se mi do myšlenek vkrádá protivně chřestivými zvuky kostlivce ve skříni. Bertě a Nině jsem tehdy nepřiznala celou pravdu, možná že ani sobě ne.

Bylo mi tenkrát klasicky předvánočně teskně, namalovala jsem si přes ten smutek veselejší masku, oblékla si vypasované černé šaty s hlubokým výstřihem a šla na večeři do vinárny. Sama. A konejšila jsem se, že potřebuji prostě jen nasát trošku společenského ruchu, kdepak si připustit, že ve skutečnosti toužím někoho sbalit, že už mi samota a sexuální abstinence leze na mozek!

Stalo se. Přisedl si, byl o mnoho let mladší než já, objednával víno a čechral si pírka, která nepochybně pokládal za barevná, ale mně se jevila šedivá a nevýrazná. Bylo mu cítit z pusy a v podpaždí mu na světlé košili vyskakovaly obří fleky potu. Zmizela jsem pod záminkou, že jdu na záchod, ale byl chytřejší, než vypadal. Dohonil mě venku, zatáhl do průjezdu a moji cenu ohodnotil na třikrát dvě deci vína, které za mě zaplatil.

„Prvně mě svádíš a pak utečeš?! Proč si myslíš, že jsem do tebe lil to víno? Z dobročinnosti?“ funěl, přitlačil mě k vlhké, oprýskané stěně, neuvěřitelně zručně mi vyhrnul kabát, šaty a jediným škubnutím rozerval punčocháče i kalhotky. Nebránila jsem se. Nevnímala jsem to jako akt násilí, jen jako poněkud brutální milostnou předehru. Moje tělo mě zradilo, chtělo kohokoliv, nekonečně dlouho strádalo a v té chvíli vítězilo nad rozumem. Bedřich mi šeptal do ucha jakési oplzlosti, které mě kupodivu vzrušily natolik, že jsem vyšpulila zadnici a držela jak hárající fena, když zezadu přirážel. Potud je historka vcelku banální. Nejhorší je pointa. Zřejmě z opuštěnosti, vyhladovělosti nebo naprosté ztráty soudnosti jsem mu ty tři dvojdecky vína podobným způsobem dobrovolně splácela ještě dalších osm měsíců! Bedřich splátky inkasoval vždy na nějakém odlehlém místě, nikdy nepřekročil práh mého bytu a já jeho, pokud vůbec nějaký byt měl. Pokaždé byl lichotivě nažhavený, pokaždé se choval autoritativně a pokaždé to zabralo slabou čtvrthodinku. A já? Nějak jsem tomu živočišnému, odcizenému, neosobnímu sexu přišla na chuť. Ta mě ovšem přešla přesně v tom okamžiku, kdy mi gynekolog oznámil, že ten můj údajný zánět z nachlazení je ve skutečnosti kapavka.

Otmar v mém sevření náhle zamručí, jako by nesouhlasil se směrem, kterým se ubírají moje myšlenky. Taky nesouhlasím, ale to jsem celá já. Vždycky když prožívám něco pěkného, pro jistotu onomu zážitku setřu pel výjimečnosti hezky zčerstva. Zřejmě nějaká stupidní obrana před zklamáním. Než by mě zklamal někdo jiný, raději si událost zprotivím sama.

Ale proč si zošklivuji milování s Otmarem právě vzpomínkou na Bedřicha a jeho, posléze naši, kapavku? Je to snad výstražný signál, abych nenaletěla?

Jsem plná energie. Připadá mi to tak trochu paradoxní. Kdesi jsem četla, že na jeden milostný akt musíte vynaložit tolik energie jako na složení vagónu uhlí. Včera v noci jsme s Otmarem složili čtyři vagóny a já se cítím jak po omlazovací kůře.

Zjevně to nebude jen můj dojem, neboť Olina nešetří chválou: „Tobě to dneska ale sekne!“ A pak trochu smutně, nostalgicky dodá: „ Když se ženská zamiluje, je to hned znát…“

Jsem zamilovaná?, upřímně se vyděsím, jako by se jednalo o smrtelnou chorobu. Ale je možné ji ještě vůbec v tomhle věku chytit? Není to jako s dětskými nemocemi, proti kterým je dospělý imunní, jako s psími blechami, které na člověka nelezou?

Může skočit virus lásky na padesátiletou ženskou a nebo se jedná spíš o první příznaky stařecké demence?

„Kdepak zamilovaná,“ vrtím hlavou. „Na takovou pošetilost jsem už příliš letitá!“

„Myslíš?“ usměje se Olina.

Vracím se z procházky, pekinéz Bufi se za mnou táhne jak sopel, trochu neklidně ho popoháním: „Dělej, ty lenochu. Spěchám na rande!“ Podívá se na mě očima plnýma rozpraskaných žilek, jako by mě litoval.

Je žena, která na prahu stáří trojčí štěstím jak puberťačka, politováníhodná?, ptám se sama sebe a než si stačím odpovědět, zatrylkuje mi v kapse mobil.

„Libuško, promiň, ale já dneska nemůžu. Bytná potřebuje vystěhovat nějakou chalupu nebo co…“

Dotrojčila jsem! Vylekaně se rozhlédnu, jestli to moje žuchnutí z výšin někdo z kolemjdoucích zaznamenal.

Vidina prázdného večera bez Otmara se přede mnou rozprostírá v celé své hrůze. Připomíná mi Saharu. Písek, samý písek. Někdo mi ho nasypal i do očí. Začínám slzet. Jsem praštěná, ale je mi líto každé minuty, kterou nejsem s ním. Mám co dohánět a času přede mnou už tak zoufale málo!

Umísťuji pekinéze na zadní sedadlo, pro dnešek mi bude dělat společnost. Skoro se mi nechce věřit, že ještě před dvěma měsíci by mi tato společnost přišla dostačující.

Snažím se nastartovat, motor chytne až napotřetí. A v tom mě napadne, čím vyplnit alespoň podvečer!

11.

„Šest tisíc?“ vyjevím se. „To nemyslíte vážně!“

„Víc za takovej krám už nedostanete nikde,“ odpovídá mladík s šibalskýma očima.

Na okamžik mi připomene Rostíka. A pak si vybavím, jak Marek poprvé dovezl fiatka domů, vzal nás všechny na výlet, děti se přejedly zmrzlinou a Rostík hned na zpáteční cestě pozvracel zadní sedadlo. Máchala jsem potahy v ledové vodě potoka, až mě chytala křeč do kloubů, a současně jsem cítila úplně hmatatelný pocit naplnění. Bylo mi, jako bych v životě dostala vše, po čem jsem kdy prahla. A přitom kdesi na obzoru se jako Lochneská příšera už pomalu vynořovala Markova milenka. Dva roky poté se rodinný obrázek namalovaný rukou naivní malířky roztříštil nadobro.

„Dobře,“ podávám mladíkovi klíčky od una a je mi, jako bych vetešníkovi za pár šupů prodala kus své minulosti, kus své duše.

„Pojďte se mnou, prosím,“ přidrží dveře autobazaru sotva opeřený prodejce a trpělivě čeká, až vejdu i s líným pekinézem, který si dává obzvláště načas.

„Takže, abychom si to zopakovali. Berete si Alfu Romeo, rok výroby 2001, platit budete hotově. Celková částka se poníží o šest tisíc korun za vozidlo Fiat Uno, které jste nabídla protihodnotou…“ drmolí hoch, ale já vypínám příjem. Připadám si mladá, soběstačná, energická. Před dvěma hodinami jsem se rozhodla, že koupím auto, a za pár minut v něm pojedu domů. Takhle se přece staří lidé nechovají! Musím být ještě aspoň trošinku mladá, přesvědčuji sama sebe, kdybych byla stará, budu přece dva týdny promýšlet, zda pořídit či nepořídit novou štětku na záchod!

Jedu si to po Lidické, co jedu, vznáším se po Lidické, náhle mě do očí udeří Otmarova Stařena zaparkovaná na typickém místě a mě okamžitě a bezelstně napadne rozkrojit ten svůj koláč radosti a podělit se s ním.

„Ahoj!“ šveholím do telefonu, přímo pod jeho okny. Zazvonit si netroufám, abych nečeřila vodu. O přísnosti a puritánství bytné jsem si vyslechla již nespočet historek. Otmar mě jimi častoval jako pohádkami na dobrou noc, kdykoliv jsem ho vezla domů.

Představuji si bezzubou bábu v tlustých ponožkách, s ještě tlustějšími boky v květované zástěře, do kterých si utírá umaštěné dlaně, když něco klohní na sporáku, a podle toho také volím další slova: „Už jsi tu svou bábu přestěhoval?“

„Kdepak,“ kuňkne Otmar tlumeně, jako kdyby se mnou mluvil z pod duchny. „Moc mě to mrzí, ale pro dnešek se mnou nepočítej…“

Nepočítej s ním vůbec, směje se mi čertík našeptávač, já cosi zamumlám, zavěsím a překvapivě duchapřítomně přeparkuji svoje nové auto do boční ulice, ze které mám na vchod do domu, kde Otmar bydlí, dobrý výhled.

„Asi to není nejrozumnější nápad, já vím,“ vysvětluji podřimujícímu pekinézovi, „jenže já se musím přesvědčit, jestli mi lhal, chápeš?“

Bufi na mě tupě civí a pak zívne. Naivnost zcela neúměrná mému věku už ho očividně unavuje.

„Třeba má jen přestávku… třeba právě vynosil poslední věci nahoru a dává si svačinku před další várkou,“ hučím do psa, který po chvíli znechuceně odvrací hlavu. Čertík našeptávač je pravděpodobně též znechucen, protože jen výmluvně odfrkuje.

‚JJobře, dobře, uznávám, že Stařena stojí na místě, odkud by těžko tahal nějaké krámy, přistavil by si ji samozřejmě na chodník…“ ustupuji o pouhou píď, ještě to nechci vzdát. Přece musí existovat aspoň nějaké přijatelné vysvětlení, proč mi Otmar lhal!

Přijatelné vysvětlení pro lež? pošklebuje se čertík. To jsi tedy sfárala neuvěřitelně hluboko a v rekordním čase, ty zásadová, pravdomluvná!

„Možná ten náš vztah jen nabral větší rychlost, než je mu příjemné… Možná se cítí prostě vyděšený, chce zvolnit a bojí se mi to říct. Já se přece taky bojím nechat ho u sebe v tahu déle než jedinou noc, a proto ho každé ráno cestou do práce vysazuji na Lidické jak matka dítko před základní školou…“ pěchuji shovívavé hypotézy do psích uší jak nádivku do posvícenské husy.

„Přece není možný, aby mě osud jen tak navnadil a pak zase ucuknul! Byl by to dost krutý fór, zamávat mi před očima zářivou budoucností, a pak zařvat apríl…“ hořekuji a přes slzný filtr zahlédnu vycházet z domu Otmara a vysokou ženu s jedovatě rezavými vlasy. Žena má neobyčejně dlouhé nohy a neobyčejně dlouhý krk, trošku mi připomíná žirafu. Že by tohle byla bytná?, uvažuji neochotně. Moje představa obludně ošklivé, a tím pádem neškodné bytné se mi zamlouvala víc.

Připadám si jako horolezec, kterému na strmé skále podklouznou nohy a on zoufale zatíná prsty do drobných výstupků, aby oddálil chvíli, kdy se definitivně zřítí dolů.

Otmar Žirafě nabízí rámě a vede ji k zánovnímu renaultu, který na ně zvesela zabliká, jako by je zdravil. I na tu vzdálenost jsem si téměř jistá, že to byl Otmar, kdo auto otevřel. Nastupují. Můj Dáreček bez zaváhání usedá na místo řidiče a s frajersky pubertálním protočením kol vyráží směrem k centru Brna.

„Hajzl!“ zavzlykám nahlas a čertík se málem udáví smíchy. A co jsi čekala?, vysmívá se mi. Prince?

Jasně, co jsem čekala? Nejmíň deset let svým kamarádkám vysvětluji, že snesitelní volní chlapi prostě neexistují a s těmi nesnesitelnými není důvod cokoliv si začínat. Všichni ti slaboši, otravní puntičkáři, lakomci, simulanti a děvkaři mi tu a tam učinili nabídku, kterou jsem velice pohotově smetla se stolu. Nikdy jsem nechtěla chlapa, jen proto, abych nějakého měla. To raději sama samotinká brečet do polštáře plného psích chlupů!

No, dnes k tomu budeš mít skvělou příležitost, chechtá se mi čertík.

A má pravdu. Ve dvě v noci mi přijde esemeska: „Prave jsem skončil, baba si toho navymyslela, jsem utahanej a zoufalej, ze Te nemuzu libnout na dobrou noc. Tak aspoň takhle na dálku…“

„Proč mi nebereš mobil?“ zahřímá Otmar mezi dveřmi salónu. Olina slabě vyjekne a v úleku upustí na zem nůžky, které protivně ostrým zvukem cinknou o dlažbu. Teriér uvázaný ve speciálním postroji na stole začne hlasitě ňafat.

Nejraději bych zareagovala podobně, ale mlčím. Vím, že jakmile otevřu pusu, hlasivky mě zradí. Budu vydávat kníkavé zvuky ze staženého hrdla a Otmarovi o pár čísel povyroste hřebínek. To už tu jednou bylo, probouzejí se patnáct let staré pocity ponížení a zrady, vylézají jako červi z děr, přichystáni zaživa mi rozežírat útroby.

„Pojď ven,“ řekne Otmar tónem, jako by mě vyžíval k pěstnímu souboji. Tak ráda bych viděla ležet na lopatkách jeho! A tak se natáhnu po kabelce, vyndám dvě vstupenky na Deep Purple, roztrhám je a útržky mu vmetu do obličeje. Otmar vyjeveně civí, papírky se snáší k zemi jak podzimní listí a já zabouchnu dveře za dvouměsíčním pominutím smyslů: „S tebou už nepůjdu nikam!“

Otmar pokrčí rameny, jako by naznačoval: Chceš – nechceš, tvoje věc a odchází.

Zvládla jsem to!, jsem na sebe pyšná, ovšem jen do chvíle, než k mým uším dolétne věta: „A já si tě chtěl vzít…“

A pak už jen třísknou vchodové dveře.

„Ježiši…“ hekne Olina, která celé scénce němě přihlížela. „To teda byla síla!“

Brečím. A pýcha, že jsem dokázala před Otmarem slzy zadržet, se mění v žal. Řvu jako kráva, Olina mě soustrastně pozoruje, nabízí kafe, čaj, cucavý bonbóny…

Dala bych si cyankáli.

12.

Stojím pod sprchou, bičuji své hříšné tělo provázky studené vody, jako bych mu dávala za vinu, že za trochu rozkoše mě vydalo v šanc dalšímu grázlovi.

Skutečně to bylo za trochu rozkoše?, ptám se sama sebe a poctivě si odpovídám, že ne. Nešlo jen o sex. Otmar jako kdyby našel můj šém, oživil mě, ale bohužel i ovládl.

Vylézám ze sprchy a aby toho sebemrskačství nebylo málo, stoupám si nahá před zrcadlo v předsíni a zkoumavě si prohlížím svoje stárnoucí tělo. Je vůbec možné, aby o tohle tělo plné faldíků, záhybů, promáčklin a znamének ještě někdo stál, když po světě běhá tolik mladých, pevných a hebkých těl?

Anebo to ještě není tak zlé? Zvedám dlaněmi prsa o dvě patra výš a pak je zlomyslně nechávám kecnout zpět. V ženských románech jsem častokrát čítávala, že ačkoliv byl hrdince jakýkoliv počet let a břicho měla poznamenané dvěma třemi porody, prsa měla stále ještě pevná. Já je tedy pevná nemám!

Kolem bosých chodidel se už vytvořila malá jezírka vody, ale pořád se od zrcadla nemohu odtrhnout. Zírám na sebe, jako bych se viděla prvně v životě, ukazováčkem píchám do měkkého břicha, pozoruji se z boku, zda jsem ještě vůbec schopná zatnout svaly tak, aby se můj zadek jevil kulaťoučký a pevný, poplácávám se po stehnech, která jsou až příliš hubená a kůže na nich vlaje.

Nenávidím se!

Nenávidím jeho!

„Dlužíš mi vysvětlení!“ přivrávorá Otmar sice bez Žirafy, ale, s pořádnou opicí kolem půlnoci, zvoní, huláká a kope do dveří.

Jsem už tak unavená ze střídavého pláče, vzteku a sebeobviňování, že mu otevírám bez schopnosti promyslet si další postup. Chci jen zabránit ostudě, jako by největší ostudou nebyl fakt, že jsem ve zralém, ba přímo přezrálém věku sežrala chlapovi jeho kecy i s navijákem.

„Dlužíš mi vysvětlení,“ povídá Otmar v předsíni docela tiše. Vypadá dost zdrchaně a nezdá se, že by to hrál.

Ty seš mi ale diagnostik pravdomluvnosti!, sarkasticky poznamená čertík, který nikdy nespí.

„Snad ty mně dlužíš vysvětlení, ne?“ osopím se na Otmara. „Hned ze startu jsem tě upozornila, že lži nesnáším. Těma mě krmil exmanžel tak vydatně, že jsem jich nadosmrti přejedená!“

Otmar poulí oči, pak udělá zdařilou klaunskou grimasu a jasnozřivě ucedí: „Já jsem ale vůl!“

Nemám sebemenší chuť mu cokoliv vyvracet, po celý večer jsem ho častovala mnohem horšími jmény.

Beze slova se otáčím, jdu do obýváku a doufám, že mě ten vůl bude následovat. Sama jsem pěkná kráva, cosi mi od začátku napovídá, že se k sobě hodíme, že by nám to mohlo klapat. Tak ať mi proboha složí k nohám nějaké důvěryhodné vysvětlení! Ať mě přiměje, dát mu ještě jednu šanci!

Šourá se za mnou jak spráskaný pes. „Mrzí mě to,“ zakňučí a návdavkem přidá ty svoje psí oči. Moc dobře ví, jakou mám pro psy slabost, pacholek.

„Nestěhoval jsem bytnou, měl jsem ti říct pravdu, jenže jsem srab,“ povídá Otmar náležitě hrdý, že se konečně pochlapil. „Bývalá manželka si vynutila, abych ji doprovázel na její firemní večírek. Můj nástupce číslo šest nebo sedm se na ni na poslední chvíli vybodl…“

„Takže Žirafa je tvoje bývalka?“ uklouzne mi a už chápu, proč se k sobě chovali s takovou samozřejmou důvěrností. Rozvod zřejmě proběhl, chirurgický řez ještě nikoliv.

Podlaha se mi rozestupuje pod nohama, moje jistoty pukají jak pražená kukuřičná zrna a já jen čekám, kdy mě pohltí černočerný jícen zapomnění. Nechci se už o chlapa s někým přetahovat, nechci se trápit, jsem unavená, opotřebovaná, chci zpátky svůj klid. Chci, aby mi Otmara z mozku někdo vygumoval!

„Ještě jsem ti chtěl říct jednu dost podstatnou věc… ta Žirafa, jak jí říkáš, je současně i moje bytná. Po rozvodu shrábla auto i byt, ale nechala mi k užívání jeden pokoj pod podmínkou, že si nebudu vodit návštěvy. Nesnesla by pomyšlení, že někoho mám… Vykopla by mě na ulici.“

„Nevykopla by tě na ulici,“ samovolně mi z pusy vylétnou slova, která měla zůstat uvnitř. A za nimi okamžitě letí další a další, jako když píchnete do vosího hnízda: „Vykopla by tě ke mně domů… Tady sem…“

13.

„Dneska se nastěhoval,“ přiznávám babiznám, sotva usednu ke stolu, aniž bych měla v plánu zatěžovat je historkou o rozchodu a následném melodramatickém udobřování. Pak zbaběle zabořím nos do jídelního lístku. Nemám sice hlad, ale přijde mi zajímavější studovat názvy nabízených pokrmů, než čelit výslechu, který musí nutně následovat. Zbláznila ses?, budou se pravděpodobně ptát.

Zbláznila jsem se?, táži se sama sebe od včerejší noci, kdy jsme si celí vlhcí od potu a slz usnuli s Otmarem v náruči. A ráno jsem už nemohla vzít nabídku zpět.

Vlastně jsem ji zpět vzít ani nechtěla. Představa, že dál žije v jednom bytě se Žirafou, že se s ní dělí o koupelnu, potkávají se ráno u lednice, on ještě v pyžamu, ona zřejmě v nějakém průsvitném hábitu, aby byla vidět všechna její hubená žebra, představa, že rozvod byl z její strany jen nějaký truc a kdykoliv bude chtít Otmara zpátky, může si ho z vedlejšího pokoje přitáhnout k sobě, jako by byl uvázaný na gumových kšandách, tak tyhle představy a ještě stovky dalších – podobných, ne-li horších – rozhodly.

„Ty sis k sobě nastěhovala chlapa, kterého znáš dva měsíce?“ vyvaluje oči Berta. Podobnou otázku bych očekávala spíš od Niny, ale ta se jen ušklíbne: „Každý svého štěstí strůjcem…“

„V našem věku žijeme rychleji,“ obhajuji se.

„Ale tohle je přece jen malinko jinak…

„Neměl kde bydlet,“ vysvětluji.

„Tím hůř,“ pokýve hlavou Berta, jako by to ani nebyla ona. A pak se rozbrečí.

Sedíme s Ninou knokautovány drsnou realitou, pak se vzpamatujeme, vrháme se na Bertu každá z jedné strany a utěšujeme ji, hladíme, chlácholíme, i když víme, že proti jejímu žalu jsme bezmocné. Ten žal ji přepadá v nepravidelných intervalech již po celé desetiletí a jeho jedinou příčinou je Bertin nejmladší syn Daniel.

„Vrátil se?“ ptá se Nina a Berta mezi vzlyky jen přikývne.

„Zase s gorilama v patách?“

„Ne, tentokrát se vrátil se stěhovákama nebo kdovíkým a v noci nám vybílili celej barák, zatímco jsme spali… Chápeš to? Vlastní syn! A co potom můžeš čekat od cizího mužskýho, kterej nemá ani kde bydlet? Měl by mít ve svým věku už majetek, úspory, penzijní připojištění… a tak…“ brečí Berta nad námi oběma. „Co o něm víš? Klidně to může být nějakej grázl, sňatkovej podvodník anebo taky gambler jako náš Dan…“

Co o Otmarovi vím?, přemítám.

Vím, že rozhodně nemá žádný majetek ani úspory a o penzijním připojištění nepochybně v životě neslyšel. Na to si nemusím najímat detektiva, to se pozná. Přišel s jedním odrbaným kufrem, kytarou a dvěma papundeklovými krabicemi, co skrývaly převážně jakési staré haraburdí, které budu muset tajně po jednotlivých kouscích nosit do popelnice nejmíň půlrok. Ale kromě toho ještě o Otmarovi vím, že mě dokáže udělat šťastnou. Povídám to Bertě a ona zase vzlykne: „Jen aby tě to štěstí nepřišlo draho… Člověk nemá sílu být šťastnej, když je úplně švorc…“

„Co všechno vám sebral?“ ptá se Nina a já jsem jí vděčná, že se vrací k tématu Daniel. Vůbec se mi nelíbí, že Berta slévá svého Daniela a mého Otmara dohromady jak zbytky od oběda určené k výkrmu prasat.

„Tentokrát nás vybral dokonale. Nemáme televizi, lednici, mikrovlnku, nemáme peníze na uhlí na zimu, nemáme rychlovarnou konev, abychom se zahřáli aspoň čajem, dokonce nemáme ani hrnky, do kterých bychom si ten čaj udělali… Daniel… moje malý děťátko…“ úpí Berta.

„Panebože!“ vydechnu. Když tohle provede vaše děťátko, co asi můžete čekat od cizího chlapa s evidentně asociálními sklony? Že vás prodá do otroctví?

Stařena stojí před domem, aniž by z ní čouhalo moje letité kanape, příborník po prababičce nebo srolovaný koberec. S lehce smíšenými pocity odemykám dveře bytu a hned v předsíni mě udeří do nosu příjemná vůně.

„Jdeš brzo!“ volá Otmar. „Chtěl jsem tě překvapit!“

Překvapená jsem až dost.

Otmar tančí ve vytahaných boxerkách kolem plotny, na sepraném tričku neurčité barvy má několik skvrn, tipuji že od guláše, a na hlavě čepici s kšiltem otočeným dozadu. Kdyby mi v kuchyni přistáli ufouni, nepřekvapilo by mě to víc.

„Gulášek bude za deset minut, pivo se chladí v lednici a sousedka odnaproti ti moc děkuje za ocet,“ podává mi hlášení.

„Za ocet?“ opakuji nevěřícně.

„Jo, došel jí ocet,“ vysvětluje, jako by se sousedkou v mládí husy pásával. „Tak jsem jí odlil do skleničky. Tu si donesla vlastní, neboj…“

Stojím uprostřed kuchyně jak betonový pilíř.

„Posaď se,“ vybízí mě Otmar tónem domácího.

Jeho blesková aklimatizace mi nahání hrůzu. Neschopna jakékoliv jiné reakce kromě údivu, klesám na židli a sleduji Otmarovy tenké chlupaté nohy, jak sebejistě tančí v mé kuchyni.

A sleduji i jeho silné, rovněž chlupaté, paže, jež se natahují do přihrádek a zkušeně vytahují talíře, příbory, dokonce i prostírání, o kterém jsem netušila, že ho ještě mám.

„Chceš na to cibuli?“ ptá se.

„Panáka…“ hlesnu.

A Otmar si stoupne na špičky, zaloví v horní části vestavěné spížky a vytáhne načatou láhev rumu, co zbyl z loňských Vánoc.

14.

„Halóó!“ zamumlám do mobilu, oči ještě zalepené. Včera jsme to s Otmarem opět protáhli.

„Kdybych ti nezavolala já, tak se neozveš pět let! A o tom, že by ses stavila, si můžu nechat jen zdát…“ slyším podrážděný hlas a na okamžik se leknu, že je to máma. Pak mi dochází, že máti umřela před šesti lety. „Markéto?“ špitnu.

„No, né! Tak tys mě poznala!“ zaskřehotá uštěpačně.

„Měla jsem nějaké osobní problémy,“ blekotám tiše, abych nevzbudila Otmara. Nechci, aby slyšel, že se o něm vyjadřuji jako o problému, ačkoliv je to možná nejpřiléhavější pojmenování, které jsem mu prozatím dala.

„Seš nemocná?“ vyděsí se dcera.

„Ne, kdepak,“ uklidňuji ji, přestože to vystihla naprosto přesně. Jsem nemocná. Musím být nemocná, protože jestli nejsem nemocná, tak jsem zaručeně úplně blbá. Včera jsem Otmarovi na jeho úpěnlivou žádost půjčila tisícovku, on se chvatně oblékl, poklekl na kolena, na kytaru mi zabrnkal chronicky známou část z Carmen a pravil: „Vypůjčil jsem si litr, můžu tě pozvat na večeři?“

A já šla! Dokonce jsem ještě doplatila dvě stovky!

„… přivezla bych ho tak ve dvě,“ mele Markéta.

„Koho?“

„Velikonočního králíka sotva!“ štěkne na mě, rozladěná, žeji neposlouchám.

„Jsi šťastná?“ vyhrknu, protože mě právě napadá, že kdyby moje dcera byla šťastná, nemohla by přece být neustále tak nevrlá.

„Jsi střízlivá?“ opáčí sarkasticky.

„Teď už ano. A toho Vojtu si vyzvednu sama. O půl třetí,“ povídám a zavěsím.

„Tak já valím,“ loučím se tak trochu provinile, protože Otmar mě před svým bratrem netajil, zatímco já jeho před dcerou ano.

„A vážně bych nemohl jít s várna?“ loudí.

Starej chlap a chová se jak malý děcko, kroutím nad ním hlavou a podobně jako malému dítěti mu nedokážu nic odepřít. „Tak pojď… Ale počkáš za domem, aby tě Markéta neviděla.

„Stydíš se za mě?“

„Ne, šetřím si tě jen pro sebe,“ snažím se odlehčit situaci.

Stydím se za něho? přemýšlím.

Ne, nestydím. Ale ať si namlouvám cokoliv, ať je mi s ním kdovíjak dobře, někde uvnitř jistojistě vím, že má charakter nakřáplý jak starý hrnec. A když to vidím já přes slepecké brýle zamilovanosti, co teprve Markéta se svým pověstným zrakem ostříže a čichem loveckého psa? Dokázala bych jí odpustit, kdyby se do mého Dárečka navážela, kdyby se ho v mých očích snažila zesměšnit, pohanět? Kdyby mi ho chtěla rozmluvit? Anebo mi dokonce dala svoje oblíbené ultimátum – buď Otmar, nebo ona?

„Jenom vyzvednu Vojtu a hned jsem zpátky,“ trochu nervózně vystupuji z auta vzadu za domem, kde bydlí moje dcera, zeť a vnouček.

To až do smrti budu muset všechno dělat na zapřenou?, vzpomínám si, jak jsem zadním vchodem kolem sklepů vodívala v noci tajně Marka do svého pokoje. Krásný byt ve staré zástavbě u Lužánek zdědila po mámě Markéta a já se už zase plížím suterénem! Něco s mým životem není v pořádku, říkám si a zvoním, ačkoliv mám od bytu ještě stále klíč.

„Ahoj…“ podivně protáhne i pozdrav Markéta a překvapeně si mě prohlíží.

„Bylas na plastice?“ ptá se po chvíli.

„Ne,“ zavrtím odvážně hlavou, „to ta omlazovací kůra sexem…“

Moje dcera zalapá po dechu.

„Měla bys to někdy taky zkusit,“ povídám ještě, beru za ruku Vojtu a s poněkud nuceným smíchem dceři zamávám. Vypadá chudinka, že brzy omdlí.

„Musíme jít zadem,“ vysvětluji Vojtovi, proč ho táhnu do sklepení. „Někdo tam na nás čeká…“

„Pes?“ ptá se dychtivě. Všechny moje čtyřnohé svěřence miluje, doufám, že bude mít rád i toho dvounohého.

„Kdepak. Přivedla jsem ti ukázat toho pána, kterýho jsi pro mě ulovil.“

„Fakt?“ diví se Vojta. „A bude mi dělat dědu? Já bych totiž taky chtěl mít dědu…“

„Máš přece dědu Marka,“ namítnu, ačkoliv si svého exmanžela v roli dědečka nedokážu vůbec představit.

„To není žádnej děda! Neumí hvízdat na prsty ani udělat luk, akorát mě pokaždý zkouší z počtů,“ stěžuje si Vojta a moje nervozita je ta tam. Jedno vím totiž jistě. Zkoušet z počtů ho Otmar nebude.

15.

Nasedám do auta a vyrážím, jsem závodník rallye, zběsile se řítící ke stupni vítězů, jsem závodník s časem a každá hodina, kdy se něco závratného děje, každá hodina, která by stála za záznam do památníčku, je dílčím vítězstvím. Uháním z práce domů, ani se nestavuji na nákup. Něco se v lednici snad ještě najde a pokud ne, vždycky si můžeme objednat pizzu. Důležité je, že doma najdu Otmara.

Otmar je můj magnet, který mě k sobě stále přitahuje, je můj maják, udávající životnímu pachtění směr a cíl. Očima bloudím po parkovišti, abych zaparkovala vedle jeho Stařeny, dělám to tak s potěšením každý den, pokud je volné místo. Chci, aby naše auta stála vedle sebe, aby se naše zubní kartáčky o sebe třely v jednom kalíšku, chci, aby naše kabáty visely na jednom věšáku a dotýkaly se rukávy, jako by se objímaly.

Chci, abychom se my dva objímali, toužím se k Otmarovi nechat doživotně přišpendlit. Koneckonců, proč ne? Když je možné chirurgické oddělení siamských dvojčat, proč by nemohl být možný pravý opak jako služba nenasytným milencům?

Stařena na parkovišti není, maják pohasnul. Co teď? Co když Otmarovým majákem byla Žirafa? Co když mě v prázdném bytě čeká jen stručný vzkaz, že se k ní po zralé úvaze zase vrátil?

Tepna na krku mi pulzuje, jako by mi srdce chtělo vystřelit z těla ven. Za celých pět týdnů našeho soužití se nestalo, aby mě Otmar nečekal doma anebo na předem domluveném místě, přesněji řečeno v předem určené hospodě…

Neohrabaně se snažím strčit klíč do zámku, několikrát mi sklouzne vedle – kdyby mě někdo pozoroval, usoudil by, že jsem totálně namol.

Doma je tma a teskně. Procházím bytem a shledávám Otmarovy věci na místě, ale nikterak mě to neuklidňuje. Těch pár ošuntělých kousků garderoby mu Žirafa klidně může koupit znovu.

Zarazím se. Jak to, že na Otmara myslím automaticky jako na chlapa, co se nechává vydržovat? Byl to snad důvod jeho rozvodu? A milé Žirafě po krátkém údobí zoufalého střídání milenců došlo, že Otmar má kvality, za které ráda bude i platit? Že každý muž je vedle Otmara bezbarvý a slabý jak pětkrát vylouhovaný sáček čaje?

Zdrceně usedám na kuchyňskou židli a zavzpomínám, jak klidně mi bylo v tom patnáct let dlouhém umělém spánku. Neprožívala jsem sice žádné vrcholy, ale ani propady, nebála jsem se, že něco ztratím, protože jsem neměla nic, co bych ztratit mohla. A teď se tady třepu jak srnčí ratlík na mrazu, abych nepřišla o svoji poslední milostnou avantýru v životě!

Avantýru?, pošklebuje se čertík. Co se to snažíš sama sobě namluvit? Klidně si přiznej, že pro tebe ten holomek znamená mnohem víc!

Dřív než to stihnu sobě i tomu zatracenému čertíkovi přiznat, zarachotí klíč v zámku a vlna radosti mě srazí do kolen jak mohutný příliv.

„Kdes byl?“ ptám se pokorně a krotce, aniž bych se snažila skrývat, jaký jsem si prožila strach.

„Ty ses o mě bála?“ polichoceně se diví. Jakpak by asi byl teprve polichocen, kdyby tušil, že nejvíc ze všeho jsem se bála, že mi ho k sobě přetáhla konkurence?!

„Promiň, myslel jsem, že budu doma dřív než ty,“ omlouvá se, otevírá láhev vína, rozbaluje grilované kuře a zapaluje na stole svíčky.

„My něco oslavujeme?“

„Neoslavujeme, nýbrž trumfujeme,“ povídá Otmar tajnůstkářsky, na chvíli odběhne a najednou bytem zaduní skupina Deep Purple. „Právě začal náš soukromý koncert. A představ si, že ti chudáci, co se dnes štrachali do Ostravy, budou ještě nejmíň dvě hodiny poslouchat předkapely. Bez večeře a na sucho! Ještě že jsme tam nejeli…“

A já najednou přesně vím, co pro mě Otmar znamená. Je to moje všechno. Bez něj mi zbude jen holá existence.

Otmar už třetí den vozí různé zařizovací předměty, jako jsou záchodové mísy, vodovodní baterie, radiátory a kdovíco ještě, na stavbu rekreační chaty u Boskovic, vrací se zaprášený, podmračený a nemluvný.

„To jsi tak vedle z toho, že občas musíš pracovat?“ rýpnu si. Bydlí u mě už víc jak čtvrt roku, přispěl všehovšudy třemi tisícovkami na domácnost, ale dvanáct tisíc si ode mě stačil vypůjčit, a to ho prosím živím!

Moje úspory na pozdější přilepšenou k hubenému důchodu se povážlivě tenčí. Výpis z účtu vypadá jako by prošel zdařilou zeštíhlovací terapií. Prvně auto, pak půjčka Bertě, aby se chudinka nesesypala, a k tomu všemu Dáreček, ve kterém mizí hory jídla a litry piva jak v černé díře. Šlo mi snad o tohle? Zaplnit svůj tmavý kráter? Tu prázdnotu, co zbyla po Markovi a s léty se jen zvětšovala a rozestupovala? A teď se ji na poslední chvíli snažím zasypat láskou, něhou, potravinami a alkoholem jako starou studnu? A jestli se mi to podaří, najdu teprve svůj klid?

„Ty děláš jako kdyby práce byla alfou a omegou života… V tomhle se neshodneme,“ bručí Otmar a shání se po teplé večeři.

„Teď jsem přišla,“ podotknu nakvašeně a aby nebylo pochyb o tom, že já pracuji od rána do večera každý den, dodávám: „Z práce. Nikoliv z biografu…“

„Měli bychom spolu něco vymyslet,“ pomlaskne. Znám ho za těch pár měsíců natolik důkladně, abych věděla, že ono samolibé pomlasknutí nevěstí nic dobrého.

„Co chceš vymýšlet?“

„Nějakej slušnej kšeft, přece nebudeme pořád jen makat jako barevný…“

Musím se držet, abych ho neupozornila, že jediný, kdo v téhle domácnosti maká, jsem já. Minulý týden jsem měla tak nabitý, že jsem povalujícího se Otmara požádala, aby se za mnou v salónu odpoledne zastavil a vyvenčil psy. A tři hodiny poté, co jsem mu svěřila výstavního labradora a fenku westíka, kteří dohromady mají větší cenu než celý jeho majetek, jsem objevila prokřehlé psy připoutané k zábradlí před Apollem a rozehřátého Otmara připoutaného k pivu uvnitř.

„Stavil jsem se cestou z procházky na jedno,“ tvrdil, ale na účtu měl celý les čárek. Soptila jsem ještě druhý den, kdy se rozhodl odškodnit mě vymalováním kuchyně.

„Mě moje práce baví,“ ohrazuji se, Otmar mě čapne do náruče, vyzdvihne, začne se se mnou točit po kuchyni, posadí si mě na stůl, já se trochu bráním, ale on se směje, pak mi od sebe odstrčí kolena a hladce jako úhoř mi dlaní vklouzne mezi stehna. „Ale tohle tě baví víc, ne?“ pomlaskne. Ano, tohle mě vskutku baví víc.“

16.

„S Edou není k vydržení!“ huláká do telefonu Nina. „V životě se nezajímal o kuchyni, teď se mi pořád plete pod nohama, strká nos pod pokličky, a dokonce mi i radí! On, kterej si za pětadvacet let našeho manželství neuvařil ani vajíčko!“

Nevím, co na to říct, nevím, jak ji uchlácholit. Možná že ta stará Libuše by našla vhodná slova, ta nová, hříšná, si bohužel jen promítá, co jiného se dá provádět v kuchyni s mužským kromě vaření. A tak cosi nezúčastněně blekotá, až to Ninu otráví a zeptá se: „No a co ty a Dáreček? Jak pokračujete?“

„Doháníme, co jsme zameškali,“ odvětím a Nina mi závidí. Považte! Ta schopná, praktická, šikovná a rozumná Nina závidí mně! Mně, která měla za to, že jediné, co prozatím zvládla dokonale, bylo zbabrat si vlastní život.

„Povídej, ať vím, o co přicházím,“ žadoní a já rychle měním téma. Najednou nejsem schopná jí prozradit vůbec nic. O sexu se mnohem líp mluví v rovině snění, popisovat skutečné zážitky je jako dělat z vlastního milostného vztahu bezcennou pornografii.

„Zase tak úplně růžový to není. Jak jsi mě na začátku upozorňovala, má Otmar i svoje mouchy. Hejna much!“ odvádím téma na bezpečnější půdu chlapských nešvarů.

„A kterej chlap je nemá?“ odvětí Nina.

„Jo, jenže jsou mouchy a mouchy… Otmar je například neuvěřitelně línej,“ vůbec mi nedochází, že jsme si vyměnily s Ninou role. Já Otmara pomlouvám a ona se ho zastává!

„Línej?“ směje se. „Prkotina. Hlavně když není línej v ložnici. Všude jinde je to odpustitelný…“

A tak mu tedy odpouštím. Ráno mu den co den vypisuji seznam, co má nakoupit, odměřuji mu peníze, občas se vracívám do nebývalé uklizeného bytu k uvařené večeři a občas mívám rozjařený telefonát z nějaké hospůdky, kde Otmarovi údajně příšerně scházím.

Jo, scházíš mu, řehtá se mi čertík, scházíš mu, protože už stihl propít všechny peníze, co od tebe dostal na nákup.

Je sobota, počasí, že by ani psa nevyhnal.

„Dneska se budeme válet celej den v posteli, co říkáš…“ navrhuje Otmar.

Co říkám? Nic neříkám. V posteli se povaluje den co den, pro něj to až taková změna nebude.

Otmar je střízlivý a to je doba, kdy jeho detektor funguje bezchybně. Okamžitě odhaluje moje rozladěné úvahy a dřív než je stačím přetavit do výčitek, startuje z postele a odchází udělat snídani. Zavírám oči a přehrabuji se v myšlenkách jak ve starém haraburdí. Spát už se mi nechce, a tak se nerušeně oddávám melancholickému předvánočnímu rozjímání.

Vánoce tady budou už za chvíli, nezbude než Otmara slavnostně odhalit rodině jak památník míru. O svátcích přijede na pár dní Rostík a Markétiny nájezdy na mé soukromí jsou čím dál tím razantnější. Když jsme Vojtu s Otmarem vzali na Matějskou , vyváděla jako šílená. „Byl to dárek k narozeninám,“ oponovala jsem chabě, vědoma si faktu, že největší hodnotu mají ty dárky, které nejdou zabalit do papíru a převázat mašlí. Jako třeba pro mě Otmar. „Ale k pátým narozeninám!“ křičela Markéta. „To znamená, že bude ještě třináct let trvat, než bude Vojta dospělej. A do té doby o něm rozhoduju já! Když se taháš s nějakým chlapem ty, je to tvoje věc, ale Vojtu z toho vynech!“

„Už se to nese!“ ksichtí se Otmar. Je úplně nahý, jen kolem krku má černého sametového motýlka a přes předloktí přehozenou kostkovanou utěrku. Na podnose je lunchmeat nakrájený na kostičky a posypaný paprikou, pár krajíčků oschlého chleba a kafe, pro mě v hrníčku se štěňátky bígla.

„Sem budu chodit častěji,“ směju se. „Je tady moc milá obsluha…“

„Nejlepší by bylo, kdybyste vůbec neodcházela, madam,“ pitvoří se a já zapomínám na rozlícenou dceru, na to, že už máme nejspíš zase vyjedenou lednici, protože jinak bychom sotva snídali konzervu, zapomínám na čertíka a jeho posměšky. Zapomínám na celý svět, protože mám za něj plnohodnotnou náhradu. Objímá mě mastnýma rukama, zasypává mě mastnými polibky jak okvětními plátky růží, klečí přede mnou, korunuje mě na královnu a hlavu mi oddaně strká do klína. Kdyby chtěl, svolím, aby mě také rozkrájel na kostičky a blaženě budu přihlížet, jak mě konzumuje k snídani.

17.

Náš předvánoční babinec se koná u Berty v cukrárně jako každý rok. Berta nosí na stůl krabičky s cukrovím, které pro mě a Ninu upekla. „Já jsem tak ráda, že nejsi třeba zubařka, ale cukrářka,“ povídám a Nina se řehtá. Až příliš hlasitě. Tak dobrý vtip to zase nebyl.

„Tobě jsem toho upekla o něco víc než loni,“ obrací se Berta ke mně, „když teď už nežiješ sama.

Připadám si, jako by mi připíchla na klopu černého sáčka vyznamenání. Ano, už nežiju sama, teprve teď mi dochází moje letitá méněcennost. Jestlipak mě obě přítelkyně po celé dlouhé roky vnímaly jako chudinku?

„Babizny, já bych tak hrozně ráda žila sama!“ vykřikuje afektovaně Nina. Je dnes celá rozbrnkaná, rozhozená. Zřejmě jí soužití s tím jejím aktivním důchodcem už vážně leze na mozek.

„Není o co stát. Ono to takhle zvenku vypadá líp, ale když seš sama doma, pod trs opelichaného jmelí si položíš dárek, který sis na poslední chvíli pro sebe koupila, kapra sežvýkáš u televize, abys slyšela vůbec nějaký lidský hlasy, a pak se pro změnu zpiješ do němoty, abys nezačala z okna do ztichlé sváteční noci řvát nadávky na svůj podělanej život, potom samota zase taková hitparáda není, to mi věř.“

„Tak hrozný to bylo?“ překvapeně si mě poměřují obě dvě.

„Jak kdy. Někdy to vůbec nebylo zlý, jen takový nijaký, a někdy to bylo ještě mnohem horší než zlý,“ přiznávám, když se mi opět připomene špatně ukrytý kostlivec Bedřich. Ta skoro tři čtvrtě roku dlouhá epizoda musela být jen katarze zoufalství, nic jiného, utěšuji se planě.

A copak je Otmar? Taky jen čisticí prostředek pro odstranění zaschlých, zažraných smutků?, pobaveně se culí čertík. A tak vyrukuji s novinkou hned, babizny mě šetřit nebudou, kdepak. Pokud diagnostikují naprosté pominutí smyslů, svážou mě do svátečního ubrusu jak do svěrací kazajky a odvlečou na příjem do blázince, abych si neublížila víc, než je zdrávo. Na babizny je spoleh.

„Otmar už má u mě přihlášený trvalý pobyt,“ povídám a trochu se přikrčím, jako bych očekávala ránu z milosti.

„Bereš to hopem,“ uznale pokývne Nina. „Ale dobře děláš. Aspoň něco zažiješ…“

„Jen aby nezažila, jak ji o ten byt připraví,“ povzdechne Berta. „Proč jsi ho k sobě přihlásila? To tam nemohl bydlet jen tak?“

„Nějaký problémy s živnostňákem…“ A se Žirafou, dodávám v duchu. Nahlásila na všechny možné úřady změnu místa podnikání a bydliště, aby prý nebyla v budoucnu spojována s ničím, co se pana Otmara Veselého týká. Jelikož ani já neprahnu po tom, aby se mi s Otmarem jakkoliv spojovala, dekret na svůj byt jsem mu v podstatě vnutila.

„Já bych ti tak hrozně přála, abys měla konečně kliku,“ praví Berta tónem, jako by mi přála, aby se mi na zádech vyklubala andělská křídla.

„Já bych to přála všem nám třem, babizny,“ povídám optimisticky, věříc, že šance na kliku jsou nesrovnatelně větší než na ta křídla. Ale kdoví jestli…

18.

Na displeji mobilu mi bliká malé srdíčko a Rostíkovo jméno. Snad poprvé se moje srdce nepřidává radostně zrychleným tepem, že volá světoběžný syn. Moje srdce se bázlivě zastaví a vzápětí splašeně rozběhne, jako by chtělo před nastávajícím rozhovorem utéct. Pozítří je Štědrý den. Nezbývá tedy, než přiznat, že bývalý domov mých dětí okupuje cizí chlap.

Jak to přijmou? Markéta aspoň ví o jeho existenci, Rostík ani to ne.

„Ahoj, mami!“ zdraví mě zvesela. A já si, ač nerada, zase znovu uvědomuji, o kolik je mi bližší než Markéta. Krkavčí matka, co preferuje jedno z ptáčátek, ušklíbnu se nad sebou. Zhýralá krkavčí matka, doplňují si s pocitem závratné pýchy.

„Kdy přijedeš?“ ptám se.

„No… já vlastně nepřijedu,“ odvětí Rostík. Okamžitě odpověď vyhodnocuji jako varovný předvoj před sérií trestů shůry za moji prostopášnost, které by mohly v řetězové reakci od nynějška chodit jeden za druhým, pokud ovšem nepřijdu k rozumu.

„Jak to, že nepřijedeš? Copak hrajete i o Vánocích?“

„Nepřijedu, ale přijedeme!“ myslí si, kdovíjaké mi to nesděluje radostné překvapení. A já jen zadoufám, že se nebude ženit, nebude mít za chvíli děti a nebude podobně jako Markéta očekávat, že se vnoučátka stanou středobodem podzimu mého života. Právě prožívám jaro v plném rozpuku a středobod mám vlastní, nepotřebuji, aby mi ho někdo podsouval.

„Přijedu s Norou,“ praví pyšně synek.

Je snad nekritická hrdost na partnera obecný problém, ne jen můj? I mladí lidé, dokonce i mladí, perspektivní muži, jsou pyšní na pouhou skutečnost, že o ně někdo jeví eminentní zájem?

„S norou?“ opáčím pobaveně. „S tou dírou, co se do ní vpouští jezevčík?“ Rostík se směje: „Ty máš v hlavě jen ty čokly, mami!“

Kdybys tak věděl, chlapečku, co já mám v hlavě!

„Nora je moje nová holka,“ vysvětluje a sebejistě dodává: „Ta pravá holka.“

„Gratuluji,“ hrdlo se mi svírá obavou, že se budou chtít nastěhovat ke mně a se samozřejmou sobeckostí mládí mi ukradnou několik dnů milostného třeštění. Moje dny jsou sečteny. Já nemám na rozdávání.

„Já už taky doma někoho mám,“ osmělím se.

„To je rozumný,“ překvapivě klidně a netečně reaguje Rostík. „Už dávno jsme ti přece s Markétou říkali, ať si pořídíš vlastního psa…“

„Tak to jsem prozatím neudělala,“ odhodlám se rozmetat na kusy jeho představu stárnoucí ctnostné matky. „Ale mám přítele. Bydlí u mě…“

Ticho jak po atomovém výbuchu.

Doběhla jsem svůj poslední životní vlak, na poslední chvíli stihla naskočit a zničila tím vztah se svými dětmi?, zatrne mi.

„Mami,“ ozývá se Rostík, „to je teda pecka… to bych vážně nečekal. Já myslel, že furt tajně doufáš, že se vrátí táta…“

„Naopak. Celých patnáct let tajně doufám, že se nikdy nevrátí…“

Rostík rozpačitě podotkne: „Tak proč jsi čekala tak dlouho? Mohla sis přece najít někoho dřív, a ne až teď po sezóně…“

„Stalo se,“ kopnu do autu nepříjemné téma.

Rostíkovi se uleví a trochu chaoticky začne chrlit: „ Tak já budu končit, však se brzy uvidíme. A neboj, bydlet budeme s Norou v hotelu, už ho mám zamluvenej. Bál jsem se, že ti to bude líto… Bylo dost hrozný i to, že jsem vždycky přijel na dva tři dny a nechával tě zbytek Vánoc samotnou… Možná je dobře, že sis někoho přece jen našla.“

Obrázek opuštěné chuděry už zase nabývá na plastičnosti. Proč mi to za ta léta nikdo neřekl? Myslela jsem, že mě mají rádi, a oni mě především litovali. Myslela jsem, že mě vnímají jako soběstačnou, samostatnou ženu, která se s životem dokázala poprat, a oni viděli chudinku, kterou si předávají jak horký brambor. A nakonec budou rádi, že brambor skončí v dlaních nějakého Otmara, ať je jakýkoliv. Hlavně když rád horké brambory!

Byla jsem bláhová. A taky přehnaně hrdá, že jsem dokázala založit prosperující firmičku, že jsem dokázala sama vychovat a vyvést z hnízda svá dvě ptáčata, že jsem se dokázala neoběsit, ačkoliv jsem o tom snívala.

Byla jsem tak hrdá, až jsem z toho oslepla?, divím se.

„Přijedeme šestadvacátého… A uvař prosím svíčkovou, oba se po ní můžeme utlouct. Uvidíš, Nora se ti bude líbit,“ plánuje Rostík – Nořin Rostík, pro kterého mám já dělat svíčkovou… Otmar zase zbožňuje domácí tlačenku, že bych ji u Nory objednala výměnou? Že bych milou Noru na oplátku také vyrvala z náruče vyvoleného a přikurtovala ji k plotně?

19.

„Otmare, vzbuď se,“ třepu s tím mohutným, bezvládným tělem, až jsem celá zpocená. Ještě jsem si nesundala bundu, běžela jsem rovnou do ložnice. Umolousaný Bufi, jehož panička odjela na svátky k příbuzným, skáče do postele. Ani jsem mu neotřela tlapky. Zanechávají na čistém povlečení tmavá razítka.

„Ukradli ti Stařenu. Před barákem není!“

Otmar máchne rukou, jako bych byla obtížný hmyz: „Neukradli. Včera jsem ji prodal.“

„Prodal?“ zděsím se. To znamená, že v budoucnu už nehodlá pracovat vůbec?!

„Jo, prodal,“ zabručí a klidně spí dál. Sebemilenec, vzpomenu si, jak Otmara ocejchovala Nina.

„Jestli jsi mi chtěl pod stromeček darovat radostnou novinku, že teď už tě budu živit jedině já, tak ti pěkně děkuju!“ vybafnu.

To ho konečně probere, posadí se na posteli a vyjeveně na mě civí: „Jednou mám prachy já, jednou ty… to je normální, ne?“

„No, zatím je mám pořád já! Ale tolik jich zase nemám, abych mohla stabilně dotovat nějakýho sobeckýho povaleče!“

„Každej chlap je tak trochu povaleč a tak trochu sobec,“ namítne Otmar překvapivě klidně. A ten jeho klid mě ještě víc popudí. Kdesi uvnitř v samém jadérku mozku či duše tuším, že mi nejde až tolik o peníze, mnohem víc mi jde o lidskou důstojnost, o možnost víry, že mě mužský miluje nezištně, nějako pohodlný zaopatřovací ústav.

Čertík našeptávač se svíjí na podlaze a řičí smíchy, aniž by byl schopen byť pouhého šepotu.

Otmar si zachmuřeně natahuje trenýrky a tričko, co sebral z podlahy.

Zmocňuje se mě panika. Zvedá můj Dáreček kotvy a jde hledat jiný útulek? Útulek, kde na něho budou vlídní a pohostinní? Jsou skutečně ulice, tramvaje, kavárny a obchody plné opuštěných žen, tak jak se to povídá? A braly by Otmara všemi deseti, protože volných chlapů je jako šafránu a ve výčtu příšerných mužských vlastností je drobný detail, že se nechává živit, jen nepatrnou pihou na kráse?

„Neboj, nebudu ti na obtíž,“ zahučí Otmar a zavře se v koupelně.

Připadám si jak vytažená z odstředivky. Sedím a snažím se protáhnout každý zkroucený nerv, každý ztuhlý sval, snažím se nastartovat mozek, rozluštit rébus.

Co chceš vymýšlet?, potěšené se chichotá čertík. Buď ho budeš živit ty, anebo nějaká jiná! Tenhle Dáreček je na světě proto, aby se měl dobře, a ne aby dělal dobře druhým!, vrývá mi do šedé kůry čertovským kopýtkem.

Otmar se zkroušeně šourá zpět. Jeho výraz napovídá, že mi je ochoten předešlý výstup odpustit a prozatím si mě jako živitelku ponechat. Jsem štěstím bez sebe. Nechci o něho přijít, přeji si jen, aby mě miloval čistší láskou než cizopasník svého hostitele.

Jsem jeho hostitel… hostitel, opakuji si to nevinné označení pro potupnou roli využívaného. Vždycky jsem více sympatizovala s dravci než s parazity. Dravec vás sejme a pak vás teprve zkonzumuje, parazit si na vás pochutnává průběžně a vy ho více či méně ochotně hostíte. Představuji si Otmara jako tasemnici, kterou budu muset článek po článku vypudit ze svého života ven, jinak se jí nezbavím.

Ale teď ještě ne. Na léčení je příliš brzy, prozatím si svoji tasemnici hýčkám, doposud mi přinesla víc dobra než škod, je mou součástí, je kusem mého těla, mé mysli. Požírá mě a dá-li bůh, stane se ve finále mnou a proces vypuzování nebude nutné vůbec započít.

„Pojď,“ bere mě Otmar za ruku a já se ochotně podvoluji.

„Ten je krásnej!“ zářím jako ten malý smrček. „Už léta jsem neměla o Vánocích stromek! Kdy jsi ho stihl nazdobit?“

„Jak jsi byla venku se psem… Ale úplně mě to zmohlo, takže jsem ještě na chvíli usnul…“

Cítím se provinile. Otmar se snaží dělat mi pomyšlení a já mu připravím budíček jak na buzerplacu.

„A tady máš dárek,“ shýbne se a podá mi miniaturní balíček.

Zahanbuje mě. Svetr, co jsem mu koupila, ještě nemám ani zabalený. „Dárky se rozbalují až večer,“ protestuji.

„Dárky se rozbalují v pravou chvíli,“ povídá pateticky. „A ta nastala zrovna teď. Američané dávají nadílku taky ráno, ne?“

„Jo, ale až zítra!“

„Tak ty ji máš už dnes.“

Rozbaluji malou krabičku a už tuším, že sirky v ní nebudou. „Mohl by být zásnubní… anebo jen pro parádu, to záleží na tobě,“ povídá a obřadně mi navléká svůj odpustek na prst. „Za ááá!“ křiknu zpitoměle.

20.

Nějaký opilec se nám opřel o zvonek, napadá mě v prvé chvíli. Teprve potom seznávám, že ještě není ani deset. Je Štědrý večer a to i opilci bývají umírněnější, sentiment jim nedovoluje ztřískat se v čase melancholicky posvátném a na veřejnosti už vůbec ne.

„Něco se stalo!“ těžká bota dělostřelce mi prošlápne hrudník. Je mi padesát, prosouložila jsem Štědrý den, nenakládala jsem svíčkovou pro děti na pozítří, nevystřihovala sněhové vločky z papíru a nelepila je na vyleštěná okna, neuždibovala kapra a necpala se kupovaným salátem před televizní obrazovkou, tak jak by se slušelo. Kapr se válí v lednici v hrsti soli a ta nevyužitá sůl mi teď kane po tvářích. Určitě se něco stalo, potácím se ke dveřím. Ukradla jsem si kus štěstí, krást se nemá, nastavuji ruku, ať ji utnou mně, jen mých holátek, ať se probůh nedotýkají.

„Markéto?!“ otevírám dveře a na okamžik mnou prolétne zvrhlé zklamání, že dcera je celá. Celý život mimoděk praktikuji Sofiinu volbu a vždycky volím stejně. Pokud by jednomu z ptáčátek hrozila polámaná křidélka, nebo pokud bych dokonce o jedno z nich měla přijít, pokaždé se modlím, ať to není syn.

Markéta vzlyká, mumlá, nehýbe se.

„Rostík? Měl nehodu?“ snažím se jí napovědět. Čekání na ortel je kolikrát horší než ortel sám.

Zavrtí hlavou: „Pohádali jsme se, hrozně moc… všechno pošlapal,“ zakdáká přišlápnutým hlasem.

Zvu ji dál, je mi lehce, lehounce, jak by žádné matce nemělo tváří v tvář slzám dcery být. Rostík je v pořádku a já nejsem matka. Já jsem ovce zbloudilá. Ustupuji do předsíně, aby Markéta mohla vejít, a v tom si mě přitahuje majetnická tlapa. Podle děsu v dceřiných očích tipuji, že se Otmar změnil v pravěkého ještěra.

Pomalu otáčím hlavu. Ještěr nikde. Jen Otmar, můj Otmar. Oděn pouze v bederní roušku z kostkované utěrky, do které před pár hodinami vystřelil špunt ze šampaňského.

„Teda mami!“ pohoršeně odfrkne Markéta.

Už je to tady! Být svá jde ruku v ruce s pocitem být špatná. Proč bych se měla pořád obhajovat, trýznit výčitkami svědomí, stydět se za své chování, tajit ho a kamuflovat? Nechci, aby se mi děti nabourávaly do života, kdykoliv se jim zamane, přesně tak, jak to nedělám já jim. Nikdy jsem jim neprolézala šuplíky, tak proč si myslí, že mají právo přehrabovat se v tom mém? V šuplíčku, kde mám tajnosti nejtajnější, skvosty nejdrahocennější?

„To je Otmar a tohle moje dcera Markéta,“ nutím zdvořilostní frází dva soky, aby si podali ruce. Oba mě chtějí mít celičkou pro sebe a oba mají dojem, že na to mají nárok. Co je víc? Matka nebo milenka?!

„Prosím tě, udělej nám kafe,“ požádám Otmara a spolknu žádost, aby se oblékl. Očima mu signalizuji, že jsem jeho nahotu pochopila a že splnila svůj účel. Ani sebevědomá Markéta nemůže být po takovém nástupu na pochybách, kdo z nich dvou je tu víc doma. Jedna nula pro Otmara.

„S tím kafem nespěchejte, potřebuju s mámou mluvit,“ velí dcera. A na mě se zavěsí Otmarův prosebný psí pohled – ten nejprosebnější ze všech, co jsem doposud mohla spatřit. Jsou to oči opuštěného, odvrženého zvířete hypnotizující mě zpoza mříže psího útulku. Oči, co křičí: Vyber si mě!

„Dej nám, prosím, hodinku,“ zklamu Otmara a vyrovnávám skóre.

„Tak co se stalo?“ ptám se. Tak co se stalo tak vážného, že rušíš moje kruhy? Kruhy, co jsem kolem sebe obkroužila teprve nedávno a jejichž barva ještě ani nestačila zaschnout?, v duchu dokončuji otázku, aby byla kompletní, výstižná, přesná. Nahlas bych to neřekla. Když už mám potřebu na někoho vystřelit, vždycky zbraň nakonec obrátím sama proti sobě.

„Rozvedu se!“ štká moje dcera a ta dvě slova rozlomí mé srdce vejpůl. Nechci, aby tím martýriem prošla. Ještě mám v živé paměti, jak dlouhá byla rozvodová cesta, jak těžce jsem se po ní vlekla, jak hluboké zkrvavené stopy jsem za sebou zanechávala. Malá mořská víla, co darovala život svému princi. Já mu darovala životy tři, ten svůj a dvou dětí, a i to mu bylo málo.

Dokážu zabránit, aby se Markéta vydala v mých šlépějích? Potomci to přece často dělávají, ale já o následování nestojím! Porodila jsem dvě jablka, která se měla od stromu odkutálet, co nejdál to půjde!

„Holčičko… holčičko,“ šeptám a tisknu si její hlavu k rameni. Kdysi jsem si myslela, že až budou děti velké, budou výhradními majiteli svých proher, bolestí a šrámů ony, já za ně konečně přestanu trpět a budu pociťovat jen takové slabé brnění. A teď brním, jako by do mě pouštěli dvě stě dvacet!

„Mami, já je nenávidím!“ vzlyká Markéta. „Jsou tak odporní…“

Vyděsím se. Vojtíšek nemůže být odporný! Je mu pět! „Chápu, že jsi z nějakého důvodu naštvaná na Lukáše, ale ať Vojta udělal cokoliv, uvědom si, že je ještě malej…“

„Vojta? Co do toho pleteš Vojtu?“

„Mluvilas v množném čísle,“ připomenu jí.

„Jo, to jo. Myslela jsem Lukáše a tátu,“ povídá a tváří se tak odhodlaně, jako by se chtěla rozvést s oběma. S manželem i s otcem, kterého ovšem prvně bude muset sestřelit z toho monumentálního piedestalu, kam si ho před léty slepě nainstalovala.

„Představ si, že táta Lukáše opil a pak ho zatáhl do bordelu!“

Představuji si, jak exmanžel svázal nebohého čestného zeťáka do kozelce, nalil do něj láhev destilátu a pak ho takřka bezvládného odsmýkal do hampejzu a je mi jasné, že tato představa značně pokulhává za pravděpodobným vývojem událostí. Ať už to bylo jakkoliv, exmanžel je idiot. Má desítky kamarádů, které může svádět na scestí, tak proč si vybral za parťáka manžela dcery? Vadilo mu snad, že Lukáš je mnohem lepší manžel, a tím pádem i chlap, než on kdy dokázal být? Skutečně jde mezi muži jen o ty pitomé stupně vítězů a nikdy o lidi, dokonce ani o ty nejbližší, pokrevně propojené, z části jejich já vzešlé? A co fair play, pánové?! Ani to vám nic neříká?

„A není to nějaká kachna? Kdo ti to řekl, že byli v bordelu?“ snažím se z velblouda udělat zpět zase komára.

„Není to kec… přiznal mi to Lukáš,“ odvětí dcera.

Nezbývá než konstatovat, že zeťák je rovněž idiot. Kdo jiný by se rozhodl smývat vlastní vinu slzami milované ženy? Je mi tak teskně, že ani nejsem schopná vychutnat si zadostiučinění, které bych mohla, a snad dokonce i povinně měla pociťovat. Chlap, který mi surovým gestem kdysi mrskl moje city pod nohy, neboť právě hýčkal a kolébal novorozeně citů k jiné ženě, platí za útěchu v náruči děvkám. Hezký závěr. Za všechno se platí a pak už jen titulky. Osoby a obsazení. Podváděné manželky: Libuše a Alena. Nebýt Markéty ve vedlejší roli, mohla bych být spokojená.

21.

„Přece ji o Štědrém večeru nevyženu na mráz!“ vztekám se na Otmara, který žárlí, až mu to zatemňuje mozek.

„Je dospělá… a ty snad máš konečně právo žít taky svůj život. Měli jsem nějaké společné plány, ty mě z nich klidně vykousneš a rozhodneš se týden starat o jejího syna! Aniž by ses aspoň zeptala na můj názor!“

„Možná jsi pozapomněl, že její syn je můj vnuk. Postarám se ráda. A teď obzvlášť, pokud to Markétě pomůže vyřešit osobní problémy,“ nechápu, kde Otmar bere tu drzost hodnotit, kdo je v mém bytě vítán a kdo nikoliv. Nechápu to natolik, že pozapomínám, jak i mě zamrzelo, že mi dcera překazila zásnubní líbánky, podobně jak tomu bývalo, když byla ještě malá. Kdykoliv jsem se těšila s Markem na večírek nebo třeba jen do postele, spolehlivě dostala horečku, eventuálně aspoň břichabol. Kdykoliv jsem se drápala na vrchol vzrušení v manželově náruči, ozval se z dětské postýlky Markétčin nářek. Přece jen asi matka znamená víc než milenka, říkám si a náhle Dárečka vidím jako sobeckého usurpátora, měním se ve lvici a cením zuby: „Markéta je sice dospělá, ale to ještě neznamená, že přestala být mou dcerou!“

„A kdo ji bude vodit za ručičku, až tu jednou nebudeš?“ pošklebuje se.

Už mě fakt štve. Sám děti nemá. Zas jeden týpek, co celej život bydlí v bytě, nedokáže udržet při životě ani kaktus a bude vám vykládat, jak máte roubovat jabloně!

„Připadal jsem si jak nějakej vocas!“ nepřestává vyčítat.

„Tvůj problém,“ odtuším a Otmar vybuchne jak ucpaná kamna. „Takže můj problém je jenom můj, zatímco problémy tvých dospělých zpovykaných spratků jsou i tvoje?!“

Saze létají pokojem, štípou do očí, dráždí slzné kanálky. „Jak jsi sám poznamenal, mám svůj život… a je jen na mně, jak s ním naložím a čím nebo kým ho vyplním…“

„Koukám, že já to asi nebudu, co?“

„Asi ne,“ vzlyknu.

Rozvést se tak s nimi se všemi, napadá mě. S manželi, s milenci, otci a možná i syny. Zůstat svobodné, nespoutané, nemuset sloužit, abychom si vysloužily lásku. Poučit se od nich. Být samy sobě oddanými milenkami, být sebemilenkami…

Civím do šera, dávno už je ráno. Já – nositelka státního vyznamenání za spánkuschopnost v každé situaci – nemůžu spát. Je mi líto, že nejsme v Americe, kde se dárky rozbalují na Boží hod a ne jako u nás doma – v pravou chvíli. Je mi líto, že nejsem malé, rozmazlené americké dítě, že nemůžu vyklouznout z postýlky a capkat bosými nožkami ke stromečku obklopenému dárečky.

Můj Dáreček spí. Navzdory citové újmě, kterou jsem mu údajně způsobila, spí klidně, v truhlové poloze, jen levou ruku má složenou pod hlavou. Jsem už natolik protřelá, abych věděla, že takhle neodpočívají nebožtíci, nýbrž naopak užívači života.

Pokradmu ho pozoruji. Sotva znatelně se usmívá, pravou dlaní něžně brouzdá v hustém porostu na prsou, šimrá se na rameni, přejíždí k předloktí, zase zpět a pak se ruka skutálí do podpažní jamky.

Nemohu odtrhnout oči. Připadám si, jako bych civěla klíčovou dírkou do cizí ložnice, a nepomáhá ani fakt, že ve skutečnosti je to obráceně. Ležím ve své ložnici, kam se mi vetřel jakýsi komediant, aby mě proti mé vůli vtáhl do intimního představení. V tuto chvíli jsme vzhůru již oba dva, ale komediant by to nepřiznal.

Se zažitou samozřejmostí nechá svoji ruku přelézt na břicho jak líného mořského kraba. Krab postupuje k podbřišku, proplétá se trsem hustých chloupků, zaplétá se do nich jako do mořských řas, až konečně potkává jiného vodního živočicha, snad plže, měkkého a poddajného. Hrají si spolu a já přesně rozeznávám, o jaký druh plže se jedná. Není to žádný slimák, jak se původně zdálo, je to ostranka. Překvapivě bojovná, dravá, varující vystříknutím průsvitného hlenu.

Uposlechnu jejího varování a otáčím se na druhý bok. Jsem ponížená a vzrušená zároveň. Jsem voyeur, co tajně pozoroval milostný akt. Věřte mi, to nebyla masturbace, to byl milostný akt. Sebemilencův milostný akt, jež měl zdůraznit moji triviálně jednoduchou nahraditelnost.

Coby žena jsem přebytečná, moje důležitost tkví v úloze hostitele, chladnokrevně vyhodnocuji situaci a jakási neznámá bolest mě zkroutí do prenatální polohy. Chytám se za břicho, zpočátku nechápu, co se děje, a po chvíli s úlevou ze svého života vypuzuji první článek té zpropadené tasemnice. Sláva! Už nemiluji na sto procent, jen na devadesát devět!

22.

Nora se mi nelíbí. Je afektovaná, namyšlená, všechny nás probodává a pitvá tím ostrým špičatým nosem, jako by se rozhodovala, koho ušetřit a koho definitivně rozpárat. A navíc o sobě prohlašuje, že má absolutní hudební sluch, umí se za každé příležitosti vkusně obléknout, dokáže předpovídat budoucnost z kávové sedliny, skvěle lyžuje, auto řídí líp než kdejaký chlap a z fleku by mohla vařit v Alcronu. Nenápadně rukou rozháním puch samochvály, který se rozlézá pokojem štiplavě a nesnesitelně jak slzný plyn, a dumám, proč tahle neobyčejná dívka přikvačila dnes navzdory svému dobrému vkusu oblečena do několika nočních, barevně neladících košilek navrstvených přes sebe.

„Dáte si kávu?“ ptám se způsobně, zcepenělá hrůzou, aby si z její sedliny posléze nevyčetla, jak je nám všem protivná.

„Máte presovač?“ ptá se. Asi umí číst i z kávové pěny, říkám si obdivně a jsem ráda, že přístroj nevlastním.

„Já piju jedině preso,“ oznamuje nám, abychom věděli, že ona by si hrášek pod polštář strčit nenechala.

„Tak si dáte čaj?“ podlézám.

„Máte mátovej?“ opáčí a mně je okamžitě jasné, že jiný nepije. Se svým trapným staromódním heřmánkem se ani neodvažuji vyrukovat.

„Po takové úžasné svíčkové by možná bodlo pivo,“ zvedá se Otmar od stolu a přináší několik lahví. Rostíkovy zornice se mění ve dva jasně čitelné otazníky. Nora milostivě kývne a on hbitě hrábne po schváleném lahváči. Najednou cítím, že mám místo očí rovněž otazníky. Pohlédnu na Markétu – má je tam taky. Velké otazníky s ještě většími vykřičníky.

Zábava u stolu vázne jak doprava v pátek odpoledne. Otráveně se posunujeme na jedničku, pak dlouze stojíme a zase o kousínek popojedeme. Pomalinku se suneme k večeru. I mně je líto tohoto mrhání časem, chápu Otmara víc, než si myslí, i když trest za moji snahu spravedlivě se rozkrájet mezi něho a potomky byl příliš výmluvný a krutý. Bojuji s touhou zvednout se od stolu, odtáhnout Otmara do ložnice a přimět ho, aby mě miloval ještě něžněji, opravdověji a poctivěji než sám sebe.

Prozatím se ho však snaží přimět Nora k podpoře průkopnického tvrzení, že mužům pivo nesvědčí. Prohlašuje, že Rosťa je po něm pokaždé příšerně unavený.

Možná je unavený z Nory, napadá mě. Markéta obrací oči v sloup. Dochází mi, že mám vlastně úžasnou dceru, jen jsem ji doposud nedokázala docenit. V přítomnosti Nory mi to jde závratně snadno; doceňuji, oceňuji a v náhlé rozmařilosti i přeceňuji svoji holčičku. Zdá se, že si mého citového vlnobití všímá, mrká na mě a nadále už vzdorujeme katastrofální Noře v tichém spojenectví. V tichém ovšem pouze do chvíle, než Nora štítivě okřikne Vojtu drobícího na stůl jakýsi nevábný kravinec z kynutého těsta, co přivezla.

„S jídlem se nehraje!“ vyřkne mrazivě. Její ráčkování evokuje představu vskutku třeskutého mrazu.

Kam dal můj náramný synek oči, uši, mozek a srdce? Nebo se jen přehmátl? Šátral po Popelce a přitáhl si domů Holenu?

„Ty seš učitelka?“ táže se Markéta. Na rozdíl od Ledové královny v ní všechno vře. Přece jen je po mně, aspoň v něčem, říkám si potěšené. Taky bublám a klokotám hněvem.

„Kdepak… já děcka zrovna moc nemusím…“

„Je to vidět,“ ucedí Markéta a naprosto klidně se přeptá svého bratra, zda nepropadl drogové závislosti.

„Já a drogy?“ zděsí se Rostík. „Jak tě to napadlo?“

„Vysvětlovalo by to situaci? Takhle to vypadá, žes zešílel,“ jízlivě se usměje.

V duchu jí tleskám, nahlas zbaběle mlčím. Jako potenciální tchyně si nemůžu žádné poznámky dovolit. Otmar zpozoruje můj vnitřní boj, obrátí se k Noře a prohlásí: „Ozdobou nejkrásnějších žen je jejich vlídnost…“ Bleskurychle nám rozdá skleničky, naplní je šampaňským a pronese přípitek: „Na všechny krásné ženy u tohoto stolu.“

A Nora? Blaženě se usmívá polichocena Šalamounovou poklonou.

Vyšlu k Otmarovi děkovný signál. Chápe, že mu odpouštím, že ho znovu láskyplně přivinuji na svou hruď. Celý se rozsvítí, rozperlí, je najednou vtipný a šaramantní. Už se neploužíme na jedničku dopravní špičkou. Řítíme se po vylidněné komunikaci. Řítíme se ke konci večírku, řítíme se jeden druhému do náruče.

„Promiň, mami,“ šeptne mi do ucha Markéta, když před půlnocí odchází. „Otmar je skvělej… jsem ráda, že ho máš.“

Taky jsem ráda, navzdory jeho charakteru posetém černými kaňkami, že ho mám. A moc bych si přála, aby i Markéta dokázala přijmout zpět svého muže i s jeho kaňkami.

„A co Lukáš?“ sonduji. „Nechtěla bys mu zkusit odpustit?“

„Snažím se,“ oči se jí zalesknou zklamáním, ztrátou důvěry, deziluzí. Kdyby jen věděla, jak blízké mi její tápání je. A přes to bych si bez zaváhání znovu stoupla na startovní čáru té strastiplné cesty, jen aby po ní nemusela kráčet ona…

„Asi ti budu připadat divná, ale mám dojem, že Lukášovi odpustit možná dokážu, ale tátovi v žádném případě,“ prozradí váhavě. Nikdy jsem nebyla její důvěrnicí, nikdy jsem neretušovala vlastní šediny hrou na matku-kámošku, ale přesto chápu zcela jasně. A vůbec mi nepřipadá divná, jen strašlivě dospělá. Už neobrací k tatínkovi oči vzhůru, už si nemusí stoupat na špičky, aby mu viděla do obličeje. Už se dívá přímo. Mrzí mě, že jsem ji nedokázala tohoto pohledu ušetřit, a tak jen kývu na znamení, že jí rozumím.

„Mám teď pocit, jako by si táta na tátu vždycky jen hrál,“ povídá ještě.

Překvapivě dobrý postřeh, uvědomuji si obdivně. Marek si vždycky jen hrál. Na manžela, na tátu, na supermana.

„Skutečnej táta by přece manžela své dcery posadil do taxíku a šupem poslal domů, ne?“ ptá se a já souhlasím. Skutečný táta by dceru chránil. Skutečný táta by na chlapa, co se odváží podvádět jeho holčičku, vytáhl brokovnici, namísto aby ho soudružsky poplácal po ramenech, skutečný táta by viděl, že jeho holčička je křehká květinka, a nikomu by nedovolil, aby jí sadisticky rval lístečky.

Mávám Markétě a nedokáži se ubránit dojmu, že ztráta několika lístečků jí paradoxně prospěla. Najednou jí to sluší mnohem víc. Anebo se mi to jen zdá, protože sama jsem odžitými roky orvaná k nepoznání?

„Tak co jí říkáš?“ dychtivě vyzvídá Rostík. Překotně se snažím vymyslet výraz, který by Noru aspoň částečně vystihoval, nezněl by jako urážka a přitom by to nebyla ani prachsprostá lež. Těžký, přetěžký úkol.

„Je zajímavá,“ vysoukám ze sebe po chvíli.

„A to je všechno?“

„Je hodně zajímavá,“ přihazuji, protože zklamání synka mi rve uši. „Vlastně je to skoro nejzajímavější člověk, co znám…“ šponuji se k maximálnímu výkonu.

Zřejmě se šponuji dobře, neboť Rostík slastně přizvukuje: „Tos vystihla dokonale. Já taky nikoho zajímavějšího neznám. Ona je prostě úžasná. A mám dojem, že i ze mě dělá lepšího člověka.“

Nedejbože, aby se jí to povedlo, modlím se při představě, jak se z mého miloučkého hošíka stává nabubřelý panák Norák.

„Hodláš si ji vzít?“ ptám se opatrně.

„Rád bych, ale Nora se prozatím nechce vázat,“ povídá a já k příšerné Noře poprvé cítím špetku sympatií.

23.

Milovat někoho na devadesát devět procent je ještě setsakramentsky dost, zjišťuji v následujících týdnech. Vánoce odpluly, hrozba Markétina rozvodu odplula, Vojta odplul domů, Nora s Rostíkem odpluli na cestu kolem světa, jen já se v tom pořád jaksi podivně plácám.

Marka jsem nikdy nemilovala tímto druhem lásky, lásky vědoucí. Milovala jsem ho láskou slepou. Byly roky, kdy se mi jevil ze všech nejkrásnější, nejchytřejší, nejhodnější, nejvtipnější a všechno dělal nejlíp. Až postupem času začínal ošklivět a hloupnout. Otmara jsem od samého začátku viděla skoro reálně, byl trošinku ošklivý, malinko hloupý a příšerně, příšerně nezodpovědný. Jenže k tomu všemu byl bohužel i nejhodnější, nejvtipnější a spoustu věcí dělal nejlíp.

Nejlíp mě budil. Dokázal mě vytáhnout z milované říše spánku opatrně jak vanilkové rohlíčky z trouby. Dokázal jimi provonět každé ráno. A co ještě dělal ze všech nejlíp? Obmotával si lidi kolem prstu jak pramínky neposlušných vlasů, úplně nejlíp vyprávěl neuvěřitelné historky, masíroval mi unavené nohy z celodenního stání při úpravě psů, vymýšlel ta nejlepší překvapení, nejlíp mi rozuměl, nejlíp mi naslouchal, nejlíp mě miloval. A nejlíp mě oškubával.

A proč ne?, podivoval se čertík, vždyť jsi husa hloupá. A každá husa zasluhuje oškubat!

Jelikož nehodlám skončit v troubě, dokonce ani hlavu si nechci v budoucnu do trouby strkat, rozhodla jsem se zabojovat o pár posledních peříček. Už proto, že Otmar si dva měsíce údajně sháněl práci a přitom se domů vracel jak z exkurze v pivovaru.

„Fakt nevím, jak na něj,“ přiznávám mírně podnapile babiznám na obvyklém dýchánku. Když se může opíjet Otmar, proč bych nemohla taky, myslím si vzdorovitě. Já aspoň piju za svý.

„Tak ho vykopni přinejmenším na úřad práce,“ navrhuje Nina. Berta se jen překotně omlouvá, že mi prozatím nemůže vrátit peníze, co jsem jí půjčila.

„Proto to neříkám,“ uklidňuji ji. Ani mě nenapadlo, že by si moje stížnosti na Otmarovo povalečství mohla vysvětlit takto. „Ještě nějaký prachy mám, o to nejde. Navíc vydělávám docela slušně, hypotéku za salón jsem splatila už předloni… Mně se prostě jen příčí žít s příživníkem.“

„Jasně. Nikdy si nebudeš dost jistá, jestli pod plamen té jeho údajné lásky nepřikládáš svými penězi,“ chápe zcela přesně Nina.

„Když já se ti pořád nějak nemůžu rozhodnout, jestli je to vychcanej hajzl, anebo prostě jen nezodpovědnej citlivej bohém… Jsou dny, kdy ze mě bezostyšně tahá peníze na pivo, vyžírá ledničku, a z toho mi položí na stůl osm stovek, že byl darovat krevní plazma.

„Je to prostě kouzelnej hajzl!“ směje se Nina.

„On by snad prodal klidně i ledvinu, jen aby nemusel makat,“ přidávám se. Náhle mi moje problémy připadají směšně nicotné. Co pořád řeším? Je mi s Otmarem dobře? Tak proč toho nevyužít, dokud se to nezmění? Proč si to takhle otravovat dopředu sama?

Proč?! Protože taková jsem já – maximalistka bez sebevědomí. Tato sebemrskačská kombinace povahových vlastností se u mě začala projevovat už na základce, v sedmé třídě, když jsem od babičky dostala k narozeninám stokorunu, jako každý rok pozvala pár spolužáků do mlíčňáku, abych se později dověděla, že šli téhož večera všichni společně do kina a mě s sebou nevzali. Přestala jsem s nimi kamarádit a byla ráda, když jsme se rozkutáleli po středních školách a učilištích. Zpočátku nechápali, zvonívali u nás, ale já byla neoblomná. Nešlo o těch pár korun, jen o můj strach, abych nenaletěla, aby se mi nesmáli, netrpěli mě mezi sebou jen kvůli jahodám se šlehačkou za sedm šedesát, kterými jsem se jim uboze podbízela.

„Správně bych vám to neměla dávat,“ kroutí se pošťačka. „Nemáte ani průkaz zmocněnce…“

„Jak myslíte,“ povídám lhostejně. Je mi jedno, jestli si Otmar bude muset zajít pro doporučenou zásilku na poštu. Ale není mi jedno, jestli přijdu pozdě do práce. Na devátou mám objednanou fenku maltézáčka, ověnčenou cenami ze všech možných soutěží a výstav, to je jako by se kadeřnici dostala do rukou královna krásy. A královny, jak známo, vyžadují mimořádnou péči.

„Anebo že bych vám to přece jen dala… už jsem vás s panem Veselým mockrát viděla, tak hezky se k vám měl, tomu by asi nevadilo, kdybych vám ten dopis pro něj tady nechala…“

„Určitě mu to nebude vadit,“ snažím se proces pošťaččina rozhodování urychlit.

A mýlím se, jako už jsem se mýlila mnohokrát. Otmarovi velice vadí, že mi doručovatelka dopis dala.

„Jak si to mohla dovolit!“ řve. „Na to nemá právo, budu si na ni stěžovat.“

„Nechápu, proč tak jančíš,“ pravím dotčeně.

„Kvůli tvým všetečným otázkám,“ usadí mě nevrle.

„Snad se můžu zeptat, co po tobě chtějí ze sociálky, ne?“

„Nic neobvyklého, já to vyřeším…“

„Takže dlužíš peníze za pojištění…“

„Jo, dlužím!“ vybuchuje.

„Kolik?“

„Baba blbá!“ vzteká se. „Kdyby ti ten dopis nedala, mohl jsem mít klid!“

„Kolik?“ opakuju tvrdošíjně. Vzhledem k razantnosti domácí bouře je docela jisté, že to nebudou tři stovky.

„Osmačtyřicet…“ neochotně prozradí.

„Osmačtyřicet tisíc?!“

„No, osmačtyřicet čokoládových pralinek asi sotva,“ praví Otmar, jako bych na jeho dluhu nesla největší podíl. Bouře z obýváku se přesunuje do mého nitra. Fujavice ve mně všechno trhá, zvedá, obrací naruby a skrápí obřími kapkami, protože já se už kdysi dávno naučila plakat uvnitř. Moje přirozenost velí vyrabovat vlastní účet, nabídnout pomocnou ruku, nenechat bližního svého trpět starostmi. Rozum mě nabádá dělat mrtvého brouka, dokud se bouře nepřežene.

„Já ti půjčím,“ vzdávám vnitřní boj. Brouky nesnáším, mrtvé ani živé, to krávy i ty nejpitomější, jsou mi přece jen milejší. „Ale mám jednu podmínku…“

„Předem splněno,“ praví Otmar, nebe se rozjasňuje, je po bouři. Vlastně to ani bouře nebyla, jen taková jarní přeháňka.

„Náhodou ti to docela sekne,“ obhlížím si Otmara v autobusáckém mundúru Dopravního podniku města Brna. „Jen ty gatě mohly být z lepšího materiálu…“

„Co máš proti kvalitnímu polyesteru?“ šaškuje, roztahuje plkavé kalhoty do stran a prochází se kuchyní tam a zpět jak po přehlídkovém molu. Jsem ráda, že dodržel slovo a našel si práci. Dává mi to naději, že ta moje zpropadená tasemnice byla chybná diagnóza, že nejsem žádný hostitel, nýbrž plnohodnotný partner. Partneři by si pomáhat měli, spokojené žití v korunkách nevyčíslíš a já ještě nikdy nežila spokojeněji. Koneckonců čtyřicet osm tisíc mi zase nepřijde přehnaná cena za hezoučkou pozitivní perspektivu. Dala bych mnohem víc.

Však taky dáš!, válí se čertík našeptávač po zemi a svíjí se v hurónském smíchu.

„Nestíhám!“ křičím na Olinu a máchnu rukou ve dveřích na znamení, že má pozhasínat a zamknout. Francouzský buldoček Rony, jediná spřízněná psí duše Otmarova – taky lenoch k pohledání – se vzpouzí na vodítku. Venku jemně mrholí, zvažuji, zda ho mám vzít do náruče a riskovat, že za Otmarem dorazím, jako bych se právě vyhrabala z kontejneru. Nakonec tuto pohodlnou variantu zamítám a vyčerpaně táhnu psa za sebou, jde to nadmíru ztuha, skoro se zdá, že mi nějaký vtipálek psisko zabrzdil.

Tramvaj, kterou jsem měla v úmyslu cestovat, nás míjí, vracím se zpět k Pěknýmu psovi a strčím Ronyho do auta. Cení na mě zuby. Jízdu autem nesnáší, většinou se poblije.

Ani dnešek není výjimkou.

„Ty čuně!“ shazuji ho ze sedadla spolujezdce na podlahu. Navzdory své obezitě je v mžiku zpět a rozpatlává po velurovém potahu kousky natrávené mrkve s masem a rýží.

Začínám pochybovat, zda překvapení, které Otmarovi chystám, bude spadat do kategorie příjemných.

„Rony lehni! Už tam budeme!“ vrčím na psa, on na oplátku vrčí na mě, neohrabaně přelézá z jednoho sedadla na druhé, aby se mi posléze vyzvracel do klína.

Parkuji na Mendlově náměstí a ačkoliv je venku okolo deseti stupňů, sprchuji se minerálkou. Oblečená. Kolemjdoucím mohou vypadnout oči z důlků.

Na zastávce stojí dvaapadesátka, moje momentální šťastné číslo. Otmar za volantem nesedí, čekám na další. Rony se trucovitě rozplácne uprostřed chodníku a potěšeně se nechává spěchajícími lidmi obcházet.

Konečně přijíždí ta moje dvaapadesátka – moje bingo! Otmar vypadá za čelním sklem vážně a důstojně jak pilot tryskového letadla. Zabuším na dveře.

„Překvapení!“ halekám.

„Ty ses počůrala?“ neobyčejně překvapeně obhlíží flek na mých kalhotách.

„Jo, štěstím,“ řehtám se jak blázen. Jsem blázen! Až teď si totiž naplno uvědomuji, že jsem doposud tak docela nevěřila, že jsem podezírala, pochybovala… Občas mě dokonce napadalo, že Otmarovi sehnal služební uniformu nějaký kolega štamgast z hospody, kde společně tráví dvanáct hodin denně cucáním piva na sekeru.

Jsem bláznivá a pyšná. Pyšná na svého Dárečka, jako by nebyl obyčejným šoférem, ale skutečně tím pilotem. Pilotem, co mě dokáže za každých okolností, za každého počasí, vytáhnout nahoru nad mraky, až někam ke hvězdám.

Přistáváme.

U hájenky v Žebětíně. Vleču líné psisko v náruči a posílám Otmarovi vzdušný polibek. Oplácí mi tímtéž a s hlasitým troubením odjíždí, aby si nás tady při příští štrece vyzvedl. A potom s ním budu kroužit na trase Mendlovo náměstí – Žebětín až do konce směny a ani si nebudu muset představovat, že na Brno koukám z ptačí perspektivy. Vznáším se totiž na nadýchaném obláčku důvěry jak na létajícím koberci a nemůže mi to zkazit ani obrázek čerta, co se na mě šklebí ze zdi zastávky. Kdoví proč ho tam někdo namaloval…

„Babizny, nebudete tomu věřit, ale on doopravdy maká!“

„Jen když tomu věříš ty,“ povídá Berta a pak nám suše oznamuje, že její muž Vratislav po včerejším opětovném vloupání podal na syna trestní oznámení.

Dokázala bych to? zkouším si podobnou situaci představit. Jen figurky na šachovnici jsou odlišné. Můj kůň není bílý a není to syn, pokrevní děťátko, vlastní noha, kterou bych si obdobně jako dobrotivý růžolící Vráťa měla jednou odhryzat. Já vsadila na vraníka z cizího chovu a poslední dobou vážně zvažuji, že ještě přihodím. Že budu hrát vabank. A i kdyby se můj kůň stavěl na zadní, splašil se, nemůžu prohrát. Jedině že bych přišla O něho. Má pro mě mnohem větší cenu než celý předmět sázky.

„Tak už si mě konečně vezmi,“ loudí Otmar v noci, když se vrací ze šichty. Na noční stolek mi pokládá svoji třetí výplatu.

„Co je to? To přeháníš, ne?“ shrnu z bankovek několik kovových mincí. „Už jsem ti to říkala minule, já přece nechci, abys přede mnou dělal stojku.“

„Budu dělat stojku, chodit po uších nebo po kolenách… dlužím ti to…“

„Seš blázen, starej blázen,“ směju se polichoceně. Jenže Otmar není blázen, je to umělec. Je to sochař. Má něžné ruce, kterými vyhladí pochybnosti dohladka, má silné ruce, kterými si mě uhněte do podoby, v jaké mě touží mít, má zázračné ruce, protože se mi to přetváření líbí. Nechávám poklusávat jeho zkušené prsty po mém těle a cítím, jak se měním v dychtivou nevěstinku.

„Chceš být paní Veselá?“ tvaruje mě jak hroudu jílu.

„Já už přece veselá jsem…“

24.

„To jsi mně vyrazila dech, mami!“

„Sama sobě taky,“ přiznávám. Mnohem větší hodnotu pro mě měla Otmarova nabídka k sňatku než sňatek sám. Jenže, abych její důležitost nesnižovala opakovaným vykračováním se, aby ji Otmar nedevalvoval každým repete, musela jsem si ho nakonec vzít, to dá rozum.

„Nezdá se ti to moc narychlo?“

„Taky ses vdávala narychlo,“ připomenu Markétě. Byla ve třetím měsíci, když Lukáš přišel s kytkou. A než se stihla domluvit svatba, napéct cukroví, koupit prstýnky a tak dál, šaty jí švadlena musela třikrát povolovat.

„To je snad něco úplně jinýho!“ odfrkne pohoršeně. Jako by spěchání kvůli počínajícímu životu bylo čistější a vznešenější oproti spěchu z obavy, aby tohle náhodou nebyla ta poslední zatáčka, za níž život definitivně končí..

„Ale hlavně jsem se nevdávala tajně! Takový chování mi přijde nedospělý, pubertální…“ pokračuje ve výtkách.

„Markétko, brzy mi bude jedenapadesát, věř mi, že jsem mnohem dospělejší, než bych si přála. Pro takhle starý nevěsty už ve svatebních salonech ani nepůjčují šaty…“

„Třeba to něco značí,“ uklouzne jí, ale rychle se vzpamatuje: „Mám o tebe jenom strach…“

Hezčí svatební dárek mi dát nemohla. „Já vím, že ti nešlo o koláčky,“ povídám a Markéta se zasměje. „A víš, že možná jo?“

„Copak, copak? Ty už netoužíš vypadat jako požární tyč?“

„Já teď toužím po úplně jiných věcech,“ odvětí zasněně. „Klidně můžeš vyřídit tomu svýmu novomanžílkovi, že si vzal skoro dvojnásobnou bábu…“

„Taky jsi mně vyrazila dech,“ povídám. „Ještě jsem si nezvykla na to, že jsem jednonásobná!“

„To víš, usmiřovali jsme se a usmiřovali…“

„Kdyby každý usmiřování mělo nést podobný ovoce, tak za pár let budeš jak Ida Raskenová.“

„Bez obav. Jedinej bordel, kterej smí Lukáš v budoucnu spatřit, je ten u tebe doma,“ odpálkuje mě zvesela a já si uvědomuji, že pozvolné stárnutí ženským vlastně prospívá. Zatímco muži stárnou do podoby nerudných všeznalých bručounů, ženy každou zkušeností, každou vyplakanou slzou, získávají kompenzaci ve formě smyslu pro humor a nadhledu. Jen dvacetileté Nory jsou protivné, nafoukané, dokonalé… tak odporně dokonalé, že jim nic není dost dobré a nad vším ohrnují nos. Moje skoro třicetiletá dcera už není bezchybná a o to je krásnější.

Seznamuji ji se svou teorií a ona se pobaveně ušklíbne: „Je mi to jasný. Snažíš se mi vysvětlit, že největší krasavice v rodině jsi vlastně ty…“

„Taky budeš, neboj, uteče to jako voda,“ naoko ji utěšuji a přitom ji po letech naprosto spontánně pohladím. S přibývajícím věkem se jak vidno zlepšují i mé mateřské kvality, než se naděju, bude moje fujtajblová zkrabatělá duše vyhlazená a sametová jak čerstvá broskvička.

25.

„Vzala jsem si ho,“ povídám babiznám.

„Proč?!“ podiví se nachlup stejně.

Abych nemohla tak snadno couvnout, až půjde do tuhého? Abych se ho z hrdosti nevzdala a opuštěná neprobrečela mnohem delší údobí než kdysi několik let povinné školní docházky?

„Přišlo mi to jako docela dobrej nápad,“ přiblble se uculuju.

„Pokud nemáš předmanželskou smlouvu, tak to asi tak úplně dobrej nápad nebyl,“ konstatuje Nina. Samozřejmě že ji nemám. Na co by mi byla? Otmar si nikdy nepřivlastnil nic, co jsem mu nevnutila sama. On není zloděj, on je loudil. Vsadím se, že v dětství nelezl přes ploty, aby plenil cizí jabloně. On stál způsobně za brankou, dělal smutný kukadla a sklidil plnou náruč těch nejhezčích jablíček darem přímo od majitele sadu.

Ode mě tedy minulý týden nepřímo vymámil slušnou úrodičku. „Vadilo by ti, kdybych si vzal na leasing nějaký ojetý auto?“ nadhodil v neděli dopoledne u televize.

„Ty toho řízení nemáš v práci dost?“

„Takže vadilo,“ schlípl.

„Proč by mi to mělo vadit? Jen si myslím, že dvě auta nepotřebujeme, vždycky si přece můžeš vzít moje.“

„No, právě…“

„Co právě?“ nechápala jsem. Křivolaké cestičky, po kterých se ubírá mužská ješitnost, mi vždycky byly vzdálené.

„Právě, že je tvoje… Nechci si auto půjčovat, chci ho vlastnit.“

Otmar chtěl všechno vlastnit, i mě chtěl od samého začátku vlastnit, připadalo mi to přirozené a logické. Mávla jsem rukou nad zbytkem dluhu, co jsme si, to jsme si. Pár tisícovek jsem byla dokonce ochotná přihodit. A neméně ochotně jsem s ním objížděla autobazary, prolézala naleštěná auta a nakonec ho musela přemluvit, aby si vzal o polovinu dražší auto, než původně plánoval, protože k očím baseta jsem nikdy nedokázala zůstat netečná. Večer mě pak ten můj baset oddaně celou olízal.

„To jsi měla takovej strach, že ti to budeme rozmlouvat, žes nás ani nepozvala na svatbu?“ smutně se ptá Berta.

„Co blbneš? Žádná svatba pochopitelně nebyla. Tedy skutečná svatba… žádná hostina, pijatyka a tak… Pro pokročilý věk nevěsty a ženicha bylo nutno si pospíšit, aby se svatba stihla dřív než kremace…“

„Na pijatyku a hostinu ti kašlu,“ odbude mě Berta. „Všechny významný události jsme přece vždycky prožívaly spolu, držely si pěsti, poplivaly se pro štěstí…“

A mě najednou zatrne. Provdala jsem se bez přítomnosti svých dobrých vil, svých kolegyň sudiček, znamená to snad, že to bude můj další manželský propadák?

26.

Tiše jak podomní lupič se vkrádám do vlastního bytu, je deset dopoledne, sobota. Ráno jsem zajela vyvenčit a nakrmit německého ovčáka, který je v hotelu ubytovaný třetí týden, protože jeho panička je na operaci kyčelního kloubu a paniččiny děti nesnášejí psy. Já zase nesnáším lidi, co nesnášejí psy. Každej jsme nějakej.

„Baff!“ vyskočí na mě gumová prasečí hlava.

Každej jsme nějakej, Otmar je magor. Málem jsem si nadělala do kalhot!

„Co to tady nacvičuješ? Máš přece po noční, myslela jsem, že budeš spát jako špalek…“

„Připravuju ti tady takové malé vepřové hody,“ huhlá z pod masky, táhne mě do ložnice a hodí na postel. „A protože ty se mnohem raději miluješ, než jíš, koupil jsem cestou ze šichty čtyři jitrnice, jednu prasečí hlavu, co mi padne jak ulitá, a dopoledne můžeme tím pádem prošoustat, protože o oběd je postaráno…“

Tak tohle je ten nejlepší manželský propadák, o jakém jsem se ani neodvažovala snít, bleskne mi hlavou a pak už se jen propadám, rozpouštím, vzlínám a prolínám, proplétám a vzlétám, třeštím a vřeštím.

„Výborně… v konkurzním řízení jste obstála na jedničku,“ zadýchaně mě informuje Otmar.

„Konkurz?“ podivím se laškovně. „Obávám se, že pokud mi chceš nabídnout místo soukromé nevěstky, přišel jsi s křížkem po funuse… na tuhle funkci mám zoufalý nedostatek zkušeností a zoufalý nadbytek let…“

„Ty jsi moje nevěstka,“ šeptá. „A taky nevěstinka…“

„Otmare, my už se vzali… a není to tak dávno, vzpomínáš?“ pravím sarkasticky.

„Vzpomínám. A co následuje po svatbě?“

„Svatební noc?“

„Ano! A pak další a další. A tomu se říká líbánky.

Nechápu, kam míří, a vzápětí se dozvídám, že do Řecka. Letecky.

„Právě jsi se prolíbala k líbánkám. Tohle je poukaz na naši svatební cestu,“ září jak papírový lampión. „Neboj, neokrádám při nočních šichtách pasažéry v podroušeném stavu… To jsou prémie, příplatky za noční a víkendové služby a tak…“

Ničit posvátnou chvíli otázkou, co se skrývá pod výrazem a tak, mi přijde nepatřičné, takže projevím pouze nadšení. Patřičné.

27.

Z Otmara pozvolna vyprchává kouzlo, energie, optimismus. Šarm se z něho po částech odlupuje jak kapří šupiny a odlétává každým otevřením dveří autobusu, dobrá nálada se rozmělňuje na zrnka máku a Otmar je sype ptactvu na jednotlivých zastávkách.

„A co je na řízení autobusu tak strašnýho?“ nechápu. „Se Stařenou jsi jezdil přece docela rád…“

„Za volantem Stařeny jsem byl svým pánem. Tady jsem otrokem jízdního řádu a nerudných cestujících,“ vrčí, jako by mi nerudnost cestujících chtěl co nejplastičtěji předvést.

Cítím se provinile. To já ho dostrkala na tohle místo, nacpala ho do řidičské uniformy, to já přetřela jeho charisma na šedivo. „Ještě týden a budeš svým pánem od rána do večera. A jestli chceš, můžeš být i mým,“ pokouším se ho rozveselit.

Zabručí.

„Svatební cesta byl přece tvůj nápad… Myslela jsem, že se těšíš…“

„Těšil jsem se,“ poopraví mě vážně a to nevěstí nic dobrého. „Moc jsem se těšil. Až do včerejška.“

„Můžeš být konkrétnější…“ nadhodím a doufám, že nebude tak konkrétní, aby původce svého netěšení se nazval ženským jménem. Třeba Žirafa…

„Nikam nepoletíme… budu to muset stornovat.“

„Důvod?“

„Vyhodili mě. Nemám na doplatek,“ odsekává, jako by se snažil uvolnit vnitřní přetlak štípáním dříví. Jen nechápu, proč to dříví musí štípat právě na mně.

„Proč tě vyhodili?“

„Nadejchal jsem. Předevčírem ráno. Zbytkáč,“ seká a seká. Za chvíli ze mě zbude hromádka třísek na podpal. Hromádka nešťastných třísek.

„Neboj, něco si najdeš,“ nemám to srdce naštípat z něho taky třísky.

„A to Řecko?“ opáčí. A mně hlavou prolétne stupidní rým: Auto, jídlo, pití, Řecko… Dáreček chce prostě všecko!

„Já to zaplatím,“ povídám unaveně.

Vítej zpátky, tasemnice!

28.

„Já už se tak těším!“ rozplývám se u Berty v cukrárně jako ty její pověstné laskonky. „Včera jsem se pokoušela spočítat, jak dlouho jsem nebyla na dovolené…“

„A co ti vyšlo?“ culí se Nina.

„Pokud se počítá deštivý týden v jakési dělnické ubytovně v Brancouzích, kde se spalo na palandách a vařilo na dvouplotýnkáči, tak sedmnáct let!“

„Nepočítá! Kdy jsi byla na pořádné dovolené?“

„Nikdy,“ přiznávám a připadám si, jako bych na sebe ve třiceti práskla, že jsem ještě panna.

„Taky bych někam letěla,“ zasní se Nina.

„Copak, copak, ty přece do ciziny kvůli jazykovým bariérám zásadně necestuješ,“ připomínají Berta.

„Největší jazykovou bariéru mám teď přímo doma! Horší to nebude ani v Číně!“

„Eda začal studovat jazyky?“

„Kéž by začal studovat cokoliv kromě mých zásuvek, kromě obsahu koupelnové skříňky, botníku, spížky…“

„A co tam jako studuje?“ divím se.

„Hloubku mé nepořádnosti. Odstraní vše nepatřičné a večer mi sáhodlouze každé zrnko prachu vyčte. Včera mi přerovnal i šuplík se spodním prádlem, zleva doprava od nejsvětlejších kousků po nejtmavší…“

„Tak ho pošli k nám domů! Vyřádil by se nejmíň na půl roku dopředu, s tvojí sterilní domácností se ten můj chlívek srovnat nedá…“

„Takovej chlívek, jako máš ty, bych si taky dala líbit,“ zasměje se Nina.

Nechápu.

„Kvůli tomu býčkovi, přece…“ mrkne na mě a Berta souhlasně zabučí. Tak nejsme my krávy? Všechny tři?

29.

To je dost, říkám si, když pohlédnu na hodinky. A pak mi dojde, že Otmar by přece nezvonil, vždyť má klíče. S turbanem na mokrých vlasech a v županu přilepeném na vlhkém těle pootevřu dveře. Stojí tam chlápek v jakémsi umolousaném baloňáku. Vědoma si své slabosti pro podomní obchodníky, snažím se ho zdvořile odmítnout dřív, než mi začne cokoliv vnucovat, pak už jsem většinou bezmocná.

„Je mi líto, ale my nic nepotřebujeme… spíš naopak. Spousta věcí nám přebývá.“

„To rád slyším,“ zakření se a nakročí směrem do předsíně.

„Co si přejete?“ obořím se na něho. V tom, co si přeji já, mám kupodivu jasno. Přeji si, ať tenhle pobuda vypadne, Otmar naopak vpadne dovnitř, ať se konečně už sbalíme, abychom nezmeškali letadlo, co nám letí za necelé tři hodiny.

„Mám tady exekuční rozhodnutí, pro pana Otmara Veselého, který je zde hlášen k trvalému pobytu…“ drmolí chlápek a tím poněkud zpřehází mé priority.

„Kolik a za co?“

„Je toho víc… můžeme se někde posadit?“

Klopýtám za ním do kuchyně. Nabízím mu kávu, čaj, panáka, pivo, sebe si nabídnout netroufám, ačkoliv by si to Otmar zasloužil. Exekutor je zcela neúplatný, odmítá i sklenici vody.

„Tak mi to pěkně spočítejte,“ pokouším se být vlídná a vtipná. Do obojího se musím poněkud drasticky nutit.

„Dohromady to dělá šedesát dva tisíc,“ praví exekutor, aniž by vzhlédl od displeje kapesní kalkulačky. „Ne, počkejte!“ vyhrkne.

S čím mám jako čekat? Se zhroucením?

„Zapomněl jsem přičíst ještě penále. Takže suma sumárum je to sedmdesát osm tisíc,“ povídá a významně se na mě podívá. „Vy jste manželka?“

„Ano,“ přikývnu a pak mu přes stůl podám ruku a představím se: „Veselá.“

„Tak to se vám divím,“ odvětí suše.

Pohroma zažehnána. Podařilo se mi exekutora vypakovat z bytu dřív, než začal lepit etikety na zabavené předměty. Nevím to jistě, ale mám dojem, že tak nějak podobně se to dělá. Asi jsem exekuci viděla někdy ve filmu. V mém případě ovšem postačilo zamávat mu před nosem aktuálním výpisem stavebního spoření a podnikatelského účtu.

Zjihl: „Takže těch šestapadesát tisíc, co máte na účtu, mi můžete dát hned?“

„To těžko… V bance jsou do pěti a na kartu tento týden už můžu vybrat sotva dvacet. Než jsem vás poznala, měla jsem za to, že za pár hodin odlétáme na dovolenou…“

„Takže v pondělí?“

„Takže v pondělí,“ přitakala jsem a okamžitě zalitovala toho úžasného plážového klobouku, kterým teď budu moct odhánět leda tak dotěrné mouchy.

Neopouštím místo činu. Sedím v kuchyni u stolu, přesně tam, kde byla zabita moje první opravdová dovolená v životě. Pro větší hodnověrnost a dramatické vyznění připravované rekonstrukce tragické události jsem se navlékla do svých nejpěknějších šatů alias tyrkysového pozdravu od moře. Uslzené oči schovávám za slunečními brýlemi, nový klobouk s širokou květovanou krempou mám na hlavě, v hlavě mumraj jak v supermarketu před Vánoci. Tlačím svoje těžké a nepotřebné myšlenky ve vozíkách s rozšmajdanými kolečky kolem regálů se sny. To je zboží, které jsem si nikdy nemohla, a tím pádem správně ani neměla dovolit. Mé sny jsou přemrštěně drahé a nakonec se pokaždé ukáže, že i kazové.

Konečně přichází viník, zrádce, specialista na psí kusy, odsouzenec.

„Jak jsi mi to mohl udělat?“ zavzlykám a překotně ho seznamuji s vývojem událostí. „A taky by mě zajímalo, kam zmizelo těch osmačtyřicet tisíc, co jsem ti dala na zaplacení dluhu ze sociálky! Na sociálku totiž nedorazily!“

Stejně jako my nedorazíme do Řecka, pomyslím si a je mi, jako by mě postihla ledvinová kolika.

„Promiň… měl jsem jiný vydání, který nemohly počkat… chtěl jsem tu sociálku vyrovnat, musíš mi věřit, to neměl být podraz,“ vysvětluje Dáreček.

A mně konečně dochází, že to není kolika, co mě sužuje, to jen články tasemnice ze mě lítají jeden za druhým, rychle jak kostky ledu z automatického výrobníku.

„Jaký vydání?“ soptím.

„Akutnější dluhy. Pokouším se rozjet takovej jeden kšeft, chci ti všechno vrátit, chci tě rozmazlovat, chci se o tebe starat…“

„No, zatím ses postaral jedině o to, že z dovolené nebude nic,“ soukám ze sebe unaveně. Jsem unavená. Unavená z kolotoče lží a snahy znovu uvěřit. Z kolotoče zklamání. „V pondělí to musím dát do pořádku… Aspoň část, zbytek jakmile mi vyplatí stavebko… Chtěla jsem si na starý kolena koupit chalupu,“ nevím, z jakého důvodu mu to vůbec vykládám. V současné chvíli nezáleží na zmařené dovolené, plánované chalupě či na přespříliš skutečném exekutorovi. V současné chvíli musím udělat přesný soupis zbývajících článků té mé zpropadené tasemnice. Zbylo jich ještě dost? Dost na to, abych mohla pokračovat dál? Dál Otmara podporovat, odpouštět mu, podpírat ho, přát a dopřát mu vše nejlepší, byť na svůj úkor?

V této chvíli ještě nevím. Jsem zraněná, apatii střídá vztek. Mám chuť ho uhodit. Silně, ať z něho crčí krev jako odplata za vnitřní krvácení, co mi způsobil.

„Ty chceš odpískat tu dovolenou? To nemyslíš vážně! Poletíme a já slibuju, že jak se vrátíme, všechno vyřeším…“

„Otmare, dělá to skoro osmdesát tisíc, máš auto na leasing a momentálně jsi opět bez práce,“ nutím se do klidu, snažím se ovládnout narůstající zlost, držet ji na uzdě, držet ji jak běsnícího psa na řetězu. „Pokud máš chuť vyrazit si v této situaci na dovolenou, doporučila bych ti dovolenou na nějakém uzavřeném oddělení psychiatrické kliniky.“

„Měly to být naše líbánky!“

„Líbánky?“ opáčím štítivě. „Teď si můžeš tak maximálně políbit prdel, Otmare!“ přece jen ho nakonec uhodím. Alespoň slovně.

30.

„Chápete to?“ slzím a snažím se z celé situace udělat grotesku. „Exekutor, kterej si nakonec nic neodnesl, ba právě naopak! Nechal u nás pouzdro na brejle!“

Nina mě pohladí po ruce: „Všude je něco na levačku… všude…“

„Já to přece vím. Jenže kdyby Otmar přišel, na rovinu řekl, jak se věci mají, tak to nemuselo dojít takhle daleko, sáhla bych do rezervních zdrojů… jenže k tomu, abych za něj platila, potřebuju upřímnost a taky potřebuju vidět, že se snaží!“

„On se snaží. Jenže holt po svým. Snaží se tě oslnit. Jakmile ti odkryje slabiny, nebude mít čím oslňovat.“

„Ještě se ho zastávej!“ durdí se Berta. „Je to línej, nezodpovědnej a především neschopnej břídil!“

„Jo, to asi je,“ připustí Nina. „Ale jestli ho Libuška donutí, aby jí tohle všechno přiznal, bude z něho kromě břídila i kastrát.“

Vracím se domů odzbrojena. Kapesní nožíček, kterým jsem chtěla Otmarovi vyříznout ponížené pokání z hrdla, jsem odhodila u Berty v cukrárně. O kastráta nestojím. Popravdě řečeno, zatím si nejsem tak úplně jistá, zda stojím o Otmara. Jsem odhodlaná si to ujasnit a teprve potom mu případně složit k nohám další šanci.

Procházím prázdným bytem, šance se nafukuje a roste, mám jí náhle plnou náruč, ale nohy, ke kterým jsem ji chtěla složit, nenalézám. Čtu si stručný vzkaz na stole. Nohy jsou fuč. Odnesly Otmara někam, kde mi nebude škodit, jak stojí na lístečku. Staré omšelé pravidlo, že člověk stojí nejvíc o toho, koho ztrácí, spolehlivě zafunguje. Ještě mám v živé paměti proces, kterým jsem procházela, když jedna z misek vah, na které nás dvě Marek vhodil, čím dál tím zřetelněji klesala v Alenčin prospěch. Byla jsem Markem doslova posedlá, byla jsem lapena do klece té posedlosti a běhala v ní tam a zpátky jak laboratorní krysa.

Mám dojem, jako by se mi nad řitním otvorem už zase klubal ten ohyzdný olysalý ocásek. Ještě než se proměním v odporného hlodavce, ještě než si začnu ohlodávat nehty, než začnu rázovat od okna ke dveřím bytu, vyhlížet Otmara schovaná za záclonou anebo s okem na špehýrce vchodových dveří, ještě než se lavinovitě spustí tahle strašná panika z osamění, volám mu.

Nebere mobil!

A v komoře není ten jeho odrbaný kufr, v obýváku schází kytara, ve skříni zejí dvě poličky a několik ramínek prázdnotou. Prázdnota se stěhuje pomalu i do mého nitra, tvoří tam nevlídnou jeskyni, kde je slyšet už jen ozvěna mých vzlyků. Přes židli visí svetr, bunda a pár triček, které jsem mu za necelý rok našeho vztahu pořídila já.

Opila jsem se a usnula. Ještě pořád asi spím, protože to, že se Otmar nade mnou sklání a líbá mě do vlasů, může být jenom sen.

„Volala jsem ti…“ šeptám. „Volala jsem tě zpátky.“

„Bál jsem se, že mi chceš jen znovu vynadat, tak jsem ti raději netelefonoval a rovnou přijel.“

„Odkud?“

„Od bráchy. Půjčil mi klíče od chaty… Myslel jsem, že bych nějaký čas mohl bydlet tam, než si něco najdu…“

Něco?, pobaveně vrtí hlavou čertík našeptávač. Spíš nějakou… Nějakou novou hostitelku!

Vybavuje se mi naše první setkání, rozlučkový večírek s Otmarovým bratrem Erikem a jeho poznámka, že já z Otmara vola dělat nebudu. Měl pravdu, nebudu. Raději ho nechám dělat ze sebe. Strkám hlavu do Otmarova podpaždí jako pštros do písku. Nechci vidět skutečnost, nechci si připustit, že ve vztahu je vždycky jeden z dvojice vůl. Ten co má rád víc.

„Něco jsem ti přivezl…“ podává mi Otmar obálku.

„Co je to?“ nechápavě se snažím rozluštit jakési klikyháky na formuláři fakultní nemocnice.

„To je vyšetření z pohotovosti. Oba dva jsme náhle onemocněli, takže peníze za Řecko dostaneš z velké části zpět, na nemoc se vztahuje pojistka… jinak by samozřejmě propadly…“

„Jak jsi to dokázal?“

„Osobní šarm,“ pomlaskne spokojeně, pak se zarazí, jako by si uvědomil, že je v podmínce a měl by se chovat vzorně. „Přece víš, že je Erik doktor… Dělá teď tam. “

Líbánky jsme si nakonec dopřáli doma. Vzduch se vyčistil. Otmar předložil soupis svých dluhů a soupis slibů, jak se změní. Já vypověděla stavební spoření, neboť o Otmara stojím nesrovnatelně víc než o nějaký vlhký zboř z kotovic na samotě u lesa.

Ležíme v posteli, popíjíme víno a Otmar plánuje: „Bude to fungovat, uvidíš…“

31.

„Já si neumím představit ženskou, co by chtěla vařit v mixéru…“ nedokážu sdílet jeho nadšení. Proč nemůže normálně pracovat? Copak je stavění vzdušných zámků pořádné zaměstnání pro starýho chlapa?

„Máš pravdu, zní to neuvěřitelně, ale uvidíš, že po první várce se jen zapráší,“ holedbá se. „Dostal jsem pár skvělých tipů na odbyt.“

Raději vůbec nezjišťuji, ve které hospodě si ty dobré tipy obstaral a na kolik piv s rumem ho přišly.

„A kolik jsi těch úžasných samovarů objednal?“

„V pondělí mi jich z Turecka dovezou první tisícovku, jsou v tomhle objemu za úplně směšnou cenu, můžeme je prodávat klidně i čtyřikrát pětkrát dráž… už jsem pronajal sklad… teda nevyužitou garáž,“ básní Otmar a mně se zatmí před očima. Kdepak zboř z kotovic. Pyramidu z tureckých mixérů budu na důchodek mít! To mám kliku, že ho uchvátily turecké varné mixéry a ne turecké záchody, říkám si. Jak znám Otmara, udělat díru do světa s něčím, co je ve skutečnosti právě jen ta díra, to by byla teprve výzva!

Otmar se den co den šlechtí před zrcadlem, nakládá krabice se zázračnými kuchyňskými pomocníky do svého ojetého bavoráka a vyráží je nutit lidem, co mají podobnou náturu jako já. Překvapeně zjišťuji, že nemoderních lidí bez špetky asertivity je víc, než jsem předpokládala. Donedávna jsem si myslela, že snad pouze já jsem schopná koupit od podomního prodejce kdejakou nepotřebnou volovinu, jen abych ho neurazila a abych od něho měla pokoj.

„Říkal jsem ti, že vyděláme majlant,“ rozplývá se Otmar, kupuje k večeři drahá vína, uzeného lososa, olivy a vozí mi drobné dárky.

„Neutrácej,“ snažím se mu přistřihnout křidélka, která mu zase na pahýlcích překvapivě rychle vypučela. „Nechci, abys mi něco kupoval. Raději splať co nejdřív všechny dluhy…“

„Ty moje ženuško přízemní,“ směje se a mává mi pestrobarevnými křídly před očima. Jsem přízemní. Jistě. Otmarovy nové perutě mě přišly na osm set padesát tisíc korun celoživotních úspor. Na čem bych asi tak měla vzlétnout já, když pro mě už na křidélka nezbylo? Na koštěti?

32.

Moje jedenapadesáté narozeniny proběhly kolem jak olympijský sprintér. Berta nemá na oslavování čehokoliv náladu, právě se schyluje k soudnímu procesu s jejím synem Danielem. Berta svoje děťátko nedokáže potopit, dává mu umělé dýchání, hladí ho a odpouští mu. Trpělivost Vratislava je u konce. „Copak si neuvědomuje, že když ho teď nechá v tom srabu vymáchat, když si kluk třeba i pořádně lokne, že když si sáhne na dno, bude mít možnost se od něho ještě odrazit?“ hučí Vratislav zoufale do telefonu, apeluje na naše dlouholeté přátelství, na můj rozum a soudnost.

„Asi máš pravdu,“ souhlasím s ním. Ale na druhou stranu chápu i Bertu. Ono je strašně jednoduché prohlašovat, co je správné, ale hrozně těžké je zacpat si uši, abyste nevyslyšeli volání tonoucího. A pokud se vám topí syn, vytáhnete ho, ať to stojí co to stojí. Navzdory rozumu. A že by se mohl uprostřed toho tonutí naučit plavat? Že mu záchranou berete možnost, aby se vůbec někdy plavat naučil? No a co? Klidně ho budete do posledních sil tahat po zbytek života na hřbetu. Já jsem ten poslední, kdo by mohl Bertě radit. Otmara zachraňuji sotva vstoupí do louže, co mu sahá po kotníky. A je to cizí chlap. Pro děti jsme ochotné cedit krev kdykoliv. Začíná to tím prvním krveprolitím na porodním sále a nikdy to nekončí. Může tohle pochopit mužský, který dítě povětšinou rodí v hospodě a prolévá za něj maximálně tak litry kořalky?

„Máš pravdu,“ opakuji Vratislavovi. „Ale já bych udělala totéž.“

„Totéž co já?!“ spíš mě přesvědčuje, než se ptá. Už tuší, ale ještě doufá, že moji odpověď zvrátí ve svůj prospěch. Nejde to. „Udělala bych totéž, co Berta, Vratislave,“ povídám a jen doufám, že jsem se tímto prohlášením nepodepsala na Danielově záhubě. Že ho nebudu mít na svědomí. Volám Nině, abych to s ní prokonzultovala.

„Taky mi telefonoval, neboj,“ utěšuje mě. „Vysvětlila jsem mu, že nemůže Bertu stavět do první linie v boji proti vlastnímu synovi a že je to celý nesmysl. Ten kluk nepotřebuje kriminál, ale psychiatra. Závislost je nemoc?“

„A co Vratislav?“

„Rozbrečel se,“ povídá Nina a na chvíli to zní, jako by i ona měla v krku knedlík. „Je to fajn chlap…“

Nezbývá, než se přeptat na chlapa, který minimálně v posledním roce rozhodně fajn není.

„Zhoršuje se to… začíná trpět paranoidními představami, obviňuje mě, slídí, namátkově kontroluje…“

„Tohle už snad nemůže být jen odchodem do důchodu,“ povídám. „Není to taky nějaká nemoc?“

„Je,“ povídá Nina. „A jmenuje se impotence.“

Zaraženě mlčím.

„Když nemůže on, tak ani já, rozumíš? On mi klidně vrazí i několikrát za sebou do koupelny, jestli si to náhodou nedělám se sprchou!“

Se sprchou?, vzpomenu si, kolikrát jsme tohle u skleničky probíraly! Jeden z dosud nevyvrácených mýtů, co pustil do oběhu nějaký podváděný chlap. Kdepak! Jeho žena nezahýbala ani nepoužívala nějakou vulgární náhražku penisu. Jeho žena byla čisťounká jak lilie, prosta hříšných myšlenek, a když už náhodou zatoužila po orgasmu, spojila jeho dosažení s večerní hygienou.

„Proč se nezamykáš?“ uklouzne mi.

„Všechny klíče vyházel. Eda jančí, i když si zahesluju mobil…“

„Zajdem na panáka?“ navrhuji, ale Nina odmítá. Má domácí vězení. V listopadu jí bude padesát a Eda je zhruba o generaci starší. V okamžiku, kdy přestal být jejím milencem, pasoval se na roli rodiče. Zlatý turecký mixéry, pomyslím si a mám pro svého povedeného Dárečka hned o něco větší pochopení.

„Začínáš pěkně medvídkovatět,“ pohladím Markétě bříško. Ona se nervózně ošije a ještě než se vyzuje, vychrlí na mě „mami, nepřišla jsem jen tak na pokec, potřebuju pomoct…“

„Co se stalo?“ vyděsím se.

„Ale nic vážnýho… jenom to jaksi s Lukášem nezvládáme…“

„Zase má nějaký roupy?!“ vykřiknu. „Teď když seš těhotná? Vyliskám ho!“

„Ale ne…“

„Tak co se děje?“

„Ještě pořád nemluvím s tátou,“ povídá poněkud nesouvisle a já se rozpomenu na období, kdy ženám šplouchá plodová voda na maják, jako by to bylo včera. Usadím Markétu do křesla, donesu jí džus a misku nakládaných žampionů a soucitně pravím: „Na tátu se teď vykašli. Musíš myslet především na moji vnučku. Takže žádné trápení, žádné stresy. Až se malá narodí, všechno se samo urovná, uvidíš…“

„Právě že neurovná.“

„Urovná,“ trvám na svém, ale pro Markétino uklidnění nastiňuji i druhou variantu, „a i kdyby náhodou ne, tak se taky nic neděje. Seš dospělá. Nepotřebuješ tátu, potřebuješ hlavně manžela!“

„Víš, co potřebuju?“ zeptá se Markéta.

„No?“

„Peníze. Dvě stě tisíc. Máme strašný dluhy…“

Konečně mi dochází, o čem je celou dobu řeč. Kdepak plodová voda na mozku! Žádná voda! Dcera je na suchu a teď nemůže za svým otcem pro závlahu. A já? Já tak vydatně zavlažuju svoji tasemnici, že nakonec nezbude pro ptáčátka.

„Tolik momentálně nemám, ale pokusím se s tím něco udělat,“ slibuj u a snažím se tvářit optimisticky.

„A to jsi kvůli ní hned musela prodávat auto?“ diví se Otmar. „Musela! Ty tvoje pitomý samovarný mixéry totiž nikdo nechtěl!“

„Náhodu… tento měsíc jsem jich prodal už osm.“

„Neříkej!“ vztekám se. „Tak kde mám peníze?“

„Zaplatil jsem pronájem garáže, leasing, něco stál benzín, mobil… a zbytek jsem investoval do reklamy.“

Okamžitě se mi vybaví slogan jisté reklamní agentury. Bez reklamy jste mrtví. Otmar bude co nevidět mrtvý i s reklamou, říkám si. Zabiju ho.

„Slíbils, že mi do prázdnin vrátíš sto tisíc,“ připomínám mu. „Je konec července.“

„Od kdy seš tak malicherná? Prostě jsem se sekl.“ Držím se, abych ho taky něčím nesekla.

„Náhodou se to docela slušně rozjíždí… minimálně čtyřicet mixérů je prodaných.“

„Tak to jsi mě uklidnil,“ pitvořím se. „Už zbývá pouhých devět set šedesát. Pro obchodníka tvého formátu to bude jistě hračka.“

„Nebuď jízlivá. Holka je dospělá, ne? Není to tvoje starost, že má finanční problémy…“

„A že máš ty finanční problémy, to je moje starost?!“ zařvu.

„Nerozčiluj se,“ napomene mě s ledovým klidem. Bodejť by nebyl klidný, za necelý rok všechna moje naškudlená zadní kolečka lehla popelem, aby Otmar znovu mohl povstat v celé své pyšné kráse a třepetat zářivými křídly. Soudobí Fénixové nevstávají z vlastního popele, šikovně se postarají, aby se místo nich spálil někdo jiný.

„Já jenom, že nevím, co budeš dělat bez auta…“ praví smířlivě. „Já tě vozit nemůžu, to jistě chápeš.“

„Chápu. Ty přece vozíš mixéry,“ odvětím a třísknu dveřmi. Musím pryč, ven, daleko, co nejdál. Potřebuji obvyklou terapii chůzí. V hotýlku vyzvedávám fenku westíka a vyrážíme po cyklistické stezce kolem řeky Svitavy. Až po několika kilometrech chůze si povšimnu vysypané pěšinky, co za mnou zůstává. Nesypu si drobečky, abych trefila domů. Nechávám za sebou jednotlivé články tasemnice.

33.

Nemluvíme spolu. Otmar spí v obýváku a já už třetí večer čekám, kdy přileze po kolenou do ložnice. Nesnáším čekání. Když se ohlédnu zpět svým životem, nejvíc lituji chvil, dní, týdnů a měsíců, kdy jsem na něco čekala. Ať už to bylo čekání na tramvaj, čekání ve frontách na cokoliv anebo čekání, až mě chlap obejme a řekne ta správná slova. Nesnáším čekání, provizoria, potřebuji mít své jistoty, ať už jsou jakékoliv.

Čertíka to po dlouhé době rozesměje. Chceš jistotu?, řičí až mu slzy příští z čertovsky černých očí. Jediná tvoje jistota je jistota dojné krávy. Nejoblíbenější je vždycky ta nejlepší dojnice. A ty jsi dojnice rekordmanka.

„Patnáct tisíc…“ položí mi ráno Otmar balíček bankovek na stůl stylem, jakým jiní muži přispívají ženám na norkový kožich.

Způsobně Otmarovi poděkuji. Čertík měl pravdu. Jsem kráva.

Mobil na stole zatrylkuje Není nutno, není nutno, aby bylo přímo veselo… Beru to jako vysvobození.

„Ahoj Nino!“ halekám radostně, abych Otmarovi předvedla duševní pohodu a vyrovnanost. Dopřát mu podívanou na trýzeň, co mi saje energii jak mladá upírka, dopřát mu potěšení z moci, kterou nade mnou má, z převahy a nadvlády, to vskutku nehodlám.

Nina se mi snaží cosi důležitého sdělit, ale jaksi podivně se zalyká, jako by byla namol nebo na rohypnolu, takže jí vůbec nerozumím. Jediné slůvko, které mi dává smysl, je Eda. Drmolí ho stále dokola.

„Copak? Zešílel už totálně a začal nosit tvoje punčocháče?“ trapně se ji pokouším rozveselit.

„V noci umřel,“ vypraví ze sebe konečně. „Na infarkt.“

Přijde mi zvrácené, jak neštěstí druhých lidi sbližuje. Jako by okamžitě utvořili spolek vyvolených, klan neporazitelných.

Na klan i spolek je nás doma málo, ale přesto zakouším jakousi pospolitost. A úlevu. Ani jeden z nás si Černého Petra nevytáhl, nevypadl definitivně z kola ven. Vedeme jen žabomyší války, v těch člověk nepřichází o život, pouze o čas. Ale čas je rovněž drahocenný. Teď, když smrt zasvištěla kolem mé hlavy jak zbloudilý tomahavk, mi čas připadá ještě vzácnější než kdykoliv předtím.

„Slib mi, že se nebudeme hádat,“ šušká mi do ucha Otmar, asi to cítí podobně.

Celá se klepu. Eda už nežije. Byl součástí poloviny mého života, nikdy mě nenapadlo, že by někdo z nás mohl zemřít. To je ještě mnohem větší podraz než odejít k milence, napadá mě nelogicky.

Vzpomínky mi bzučí v hlavě jak sršeň lapený v zavařovací sklenici. Eda před patnácti lety u Berty na chalupě, krájela jsem cibuli na guláš pro dvanáct lidí a pouze on si všiml, že nebrečím kvůli té cibuli, že cibule je pro mě jen vítaná zástěrka. A jeho telefonát v den, kdy nás s Markem rozvedli: „Chtěl jsem ti jenom říct, že už s ním nikdy v životě nezajdu ani na jedno,“ což skutečně dodržel, ačkoliv si v dřívějších dobách s Markem docela rozuměli. Anebo o pár let později, opět na chalupě. Seděli jsme dopoledne na verandě, pomačkaní po flámu a posílali si sklenici s kyselými okurkami. Eda, Vratislav, Berta a já. Jediná Nina neměla kocovinu, energicky lítala po kuchyni a občas se na nás z okna soustrastně zašklebila. „Všimli jste si, jak je pořád ještě krásná?“ prohodil Eda a já ho za tu větu přátelsky poplácala po zádech. Nebo tehdy v neurčitém čase na koupališti v Lulči! Dvacet minut jsme na něho čekali u aut, než si do miniaturního igelitového sáčku precizně složil plavky. „S ním bych chtěla jet kempovat,“ prohlásila Berta a my se při představě, jak Eda balí stan, mohli potrhat smíchy. Ani jsem mu nestihla říct, že jsme se mu sice občas smáli, ale nikdy nevysmívali. A taky jsem mu nestačila pořádně poděkovat, když mě jednou v neděli ráno ochotně odtáhl z Hustopečí na laně, ani když se Rostík dožadoval o Vánocích živého kapra a Eda ho v šest večer na Štědrý den přijel klepnout, protože já se k tomu od rána nebyla schopná odhodlat a neměla se na koho obrátit. A pak mi dochází, že babizny, jejich muže a děti, vnímám celý život jako svoji rodinu a že mi zemřel skutečně blízký rodinný příslušník. Až potom se hlasitě rozpláču.

Jak teprve musí být Nině! Dochází mi, že jsem jí předala štafetový kolík samoty. Měla bych za ní jet. Měla bych jí nějak pomoct, utěšit ji.

„Ale jak?“ naříkám. Otmar mě bere do náruče, odnáší do postele, přikrývá a hladí po vlasech. A pak už jen zdálky slyším jeho hlas: „Libuška dnes nepřijde. Venčit můžu, snad i koupat, ale stříhat sotva… Zvládnete to nějak?“

Zvládneme to, šeptám si už v polospánku. My dva s Otmarem zvládneme všechno…

34.

Pohřeb. Překvapuje mě, kolik lidí Edu znalo, kolik černých postaviček se houfuje před krematoriem a bojí se ceknout, aby to nevypadalo, že je snad odchod na věčnost dostatečně nedojímá.

Marek se ode mě drží co nejdál a když se mi silou vůle podaří přitáhnout aspoň jeho pohled, sotva znatelně kývne. S uspokojením musím konstatovat, že exmanžel vypadá v porovnání s Otmarem jak mužská atrapa. „Bývalej?“ zachycuje moje vibrace Otmar. „A to tě vyměnil za tu prdelatou plešatku s nohama od kulečníku, co vypadá jak stará selka?“

Vděčně přikývnu. Alenka je o sedm let mladší než já! Vyděšeně zaznamenám, že se mi koutky samovolně roztáhly do úsměvu. Na pohřbu! Na Edově pohřbu, stačí si připomenout a úsměv střídá upřímný smutek.

Nina se tváří, jako by se jí celá záležitost netýkala, jako by se před krematoriem ocitla náhodou. „Kdyby aspoň brečela,“ říkáme si s Bertou znepokojeně a nespouštíme kamarádku z očí. Nina každého dalšího přicházejícího zdvořile vítá, potřásá rukou a přitom vypadá, jako by nikoho nepoznávala. Jako by se zdravila se sádrovými figurínami ve výloze obchodního domu.

Rostík s sebou přitáhl i Noru oblečenou v černou variaci soustavy nočních košil, kterou ozvláštnila žlutočernými pruhovanými punčocháči. Vypadá tak trochu jako vosa, která si právě přepečlivě vybírá, komu začne rozdávat žihadla. Zvažuji, jestli ji mám Nině představit, ale pak myšlenku zavrhuji.

„To byl váš bratr? Ten mrtvej?“ ptá se Nora neomaleně, zatímco Rostík Ninu objímá.

„Manžel mé přítelkyně,“ odvětím neochotně.

„Takže úplně cizí chlap?“ protáhne už tak dost protažený obličej Nora. „A my jsme kvůli němu přerušili turné po Švédsku!“

„Člověk na pohřby nechodí kvůli zesnulým, nýbrž kvůli pozůstalým,“ kývnu hlavou směrem k Rostíkovi a Nině. Ještě stále si leží v náruči. Nora nechápavě zavrtí hlavou.

Rovněž nechápu. Nechápu, jak si mohl Rostík vybrat tuhle bezcitnou kozu.

Otmar se ke mně přitočí a zašeptá: „Ono mu to časem dojde, že to není holka pro něho, neboj…“ A já Otmarovi vděčně stisknu ruku. Za to, že on není bezcitný a neomalený.

35.

„Asi teče záchod! Nebo praskly nějaký trubky!“ volá Olina z koupelny salónu. Právě fénuji zlatého kokršpaněla, nechávám ho přivázaného na stole a utíkám zkontrolovat rozsah škod. Zastavuji hlavní uzávěr vody, aniž bych zjistila, odkud se voda bere. A pak mi kapka pleskne na tvář a další přímo za krk. Zvedám hlavu a zírám na strop s mapou Afriky.

„Střecha,“ hlesnu, postavím pod mapu kýbl a jdu za kvičícím kokršpanělem. Nejraději bych taky začala kvílet. Střecha potřebovala opravit už dávno a já nemám peníze! Nemám žádné peníze! Tak tak jsem schrastila dohromady půjčku pro Markétu. I kdyby mi vrátila Berta zbytek dluhu, budu mít tak akorát na novou střechu k psím kotcům a ne k salónu. A najednou na sebe dostávám vztek. Lehkovážně jsem vyměnila finanční jistoty za odvěkou nejistotu milostného vztahu. Copak mi je dvacet?

„Budeš to tady muset zavřít?“ s obavou v hlase se táže Olina, která je již pár měsíců hrdou samoživitelkou.

„Ani náhodou,“ zahraju si na hrdinku. „Dneska budeme vyměňovat kýbl a do zítřka seženu někoho, kdo se na to podívá.“

„Zařídím to,“ povídá Otmar rázně do telefonu a já jen doufám, že on hrdina je, že si na něho taky jenom nehraje.

Jako na potvoru pořád leje. Už třetí den. A není to žádné decentní poprchávání, nebe otevřelo stavidla. Mapa Afriky se rozrostla o Asii a Evropu, ačkoliv jakýsi Otmarův kamarád střechu provizorně opravil.

„Pršet může, ale žádný průtrže mračen,“ instruoval mě na odchodu. Bohužel mi zapomněl vysvětlit, jak to mám zařídit.

36.

„Neznáš nějakýho pokrývače, kterej by potřeboval devět set padesát pět tureckých varných mixérů?“ptám se do telefonu Berty.

„Volám ti kvůli Nině, mám strach, že se zbláznila nebo tak něco. A teď zjišťuju, že je to nakažlivý.“

„Co je s Ninou?“

„Mluvilas s ní?“ táže se Berta.

„Nemluvila,“ přiznávám. „Totiž chtěla jsem, ale ona zjevně ne.“

„Se mnou taky ne. Nina od pohřbu nemluví s nikým! A ani nebrečí… Už jsem to zjišťovala i u nich v baráku.“

„Třeba je to normální průběh truchlení…“

„Jo, pár dní. Ale ne čtyři týdny!“

„Co navrhuješ?“

„Rozmluvit ji!“ pronese odhodlaně. „Nebo pro začátek aspoň rozbrečet…“ okamžitě posunuje laťku níž. Berta si nikdy nekladla přemrštěné cíle, ale když už si něco umanula, šla za tím jak buldok.

„A co jestli nás Nina vůbec vidět nechce?“ vyjadřuji oprávněné obavy. Pokud mě něco bolí, zalézám do sebe jak šnek do ulity. A nevystrčím růžky, můžete mi nabízet krejcárky, tvarůžky nebo třeba pravé perly.

„Když mě opustil Marek, byla jsem schopná mluvit pouze se psem. A to Marek neumřel, jen odešel k jiné!“ pokouším se vysvětlit nevysvětlitelné.

„Jenomže tys na Markovi nekriticky visela, kdežto Nina nemohla Edu v poslední době ani cítit!“

„To je ono!“ vykřiknu a zároveň se zastydím. Kdy jsem začala být k trápení druhých hluchá, slepá? Když jsem poznala Otmara? Milovat tedy znamená být horším člověkem a ne právě naopak, jak se píše v moudrých knihách?

„Nenapínej!“ napomene mě Berta.

„Myslím si, že Ninu trápí výčitky…“

„Přece ho nezabila!“

„Jenže asi chtěla, přála si to… minimálně jednou ji napadnout muselo, že smrt by všechno vyřešila. Byla z Edy kolikrát úplně vyřízená,“ povídám, seberu z věšáku svoji oblíbenou gumovou bundu, cosi mezi pláštěnkou a rybářským kabátem, protože deštníkům jsem dodnes na chuť nepřišla, a utíkám na tramvaj.

Berta už přešlapuje před domem. K deštníkům zjevně odpor nechová, ačkoliv právě ona by možná měla. S tmavohnědým parapletem, v bezovém kalhotovém kostýmu vypadá zdálky jako obří hřib dubák.

„Já půjdu do kuchyně udělat kafe a otevřít tu flašku a ty na ni uhodíš,“ rozděluje role.

„Já chci taky raději dělat kafe,“ vykrucuji se, ale Berta mě odbude. „Byl to tvůj nápad, kafe dělám já.“

„Ahoj… přepadovka!“ nešikovně si hrajeme na staré časy, jako bychom si za žádnou cenu nechtěly připustit, že nic nebude jako dřív. Každý zásah do naší semknuté komunity byl vždycky znát. Když odešel Marek, přibyl Otmar, zemřel Eda. Všechny ztráty a nálezy poznamenaly celý trojlístek. Nikdy jen tu z nás, které se to bezprostředně týkalo.

Nina ustupuje a pouští nás dovnitř. Vypadá netečně. Na druhou stranu je pěkně upravená, učesaná, čistě oblečená, sukně jí ladí s halenkou a háčkovaným futrálem na krku, který momentálně neobsahuje mobilní telefon a takhle splaskle vypadá ještě komičtěji než jindy. Napadá mě, že kdyby zemřel Otmar, přestanu se i umývat, natož abych ladila futrály s halenkama.

Berta na mě významně pomrkává a zvedá palce obou rukou.

Osamíme. Nina uhýbá pohledem a nadále mlčí.

„Kdyby zemřel každý člověk, kterému to někdo jiný přál, kdyby zemřel jen silou vůle, silou toho přání, lidstvo by dávno vyhynulo,“ povídám důrazně a Nina se nahlas rozbrečí.

„Ať to přemílám, jak přemílám… nenapadá mě jiný řešení, než prodat byt,“ povídám takhle jednou večer Otmarovi. „Ta střecha ve firmě potřebuje nutně opravit, přes zimu by už v žádném případě nevydržela.“

„Promiň,“ objímá mě. Vím, že nemůže za střechu, za to ostatní však ano.

„Měl jsem za to, že jsem objevil díru na trhu…“

Usměju se: „A místo toho jsem já objevila díru ve střeše.“

Není díra jako díra, říkám si. Jsem na mizině. Mám Otmara s jeho devíti sty mixéry. Proti Nině jsem ještě pořád bohatá.

„Přemýšlela jsem o tom… Když už se bude dělat střecha, necháme podkroví zateplit, na pěknej dvoupokojáč to bude stačit.“

„Ale když ty máš tenhleten byt tak ráda…“

Nemám ráda,“ opravím ho.

37.

„Ne! Fakt? To je super! Super!“ křičím do mobilu, Olina na mě zírá s otevřenou pusou a s nadějí v očích. Asi si myslí, že jsem vyhrála ve sportce. Potřebovali bychom to jako sůl. Minulý týden stavební firma přerušila práce, protože kromě směšně nízké zálohy dosud nedostali zaplaceno. Můj milovaný byteček zatím nikdo nechce. A když už ano, tak ho potřebuje hned. My zase potřebujeme hned peníze, ale vystěhovat se můžeme, až budeme mít kam. Na lehátku pro psy spát prozatím odmítám.

„Máš prachy?“ vyzvídá Olina, jakmile zavěsím. Chápu. Bojí se, že přijde o práci. Všichni se pořád bojíme, že o něco nebo o někoho přijdeme, to je přirozené. A v tom strachu jsme většinou zcela osamělí.

„Nemám peníze,“ zklamu ji. „Mám vnučku! Karolínku! Skoro čtyři kila!“

„Gratuluju,“ pokusí se o přející úsměv Olina a já si uvědomuji, že nejen ve strachu a bolesti jsme sami, jsme sami i v radosti. A pokud najdeme někoho, kdo s námi dokáže část těchto emocionálních pochodů sdílet, je to penězi k nezaplacení.

Otmar jezdí autem plným krabic republikou křížem krážem. Stejně tak mohl jezdit autobusem plným pasažérů, říkám si. A měl by aspoň každý měsíc svoje jisté.

Takhle nemá jistého nic. Okurková sezóna už skončila, situace se příliš nemění. Čím víc se Otmar snaží, čím víc čpí nutností prodat, tím méně prodává.

Pokouším se mu to vysvětlit: „Obchod je o důvěře. Pokud zákazník vycítí z prodejce zoufalství, okamžitě pojme k výrobku nedůvěru…“

„Teoreticky ti to jde skvěle,“ rozmrzele se šklebí Otmar. „Teď bys mně to mohla ještě předvést v praxi…“ A proč ne?, napadá mě. Za chvíli už za Dárečka budeš i čůrat ve stoje, vysmívá se mi čertík, ale já nedbám. Myšlenka vystavit v salónu jeden kus té kuchyňské potvory a rozdat zákazníkům letáčky mě naprosto nadchne. „Hodíš mě ráno do práce?“

„Samozřejmě,“ povídá Otmar trochu váhavě. Je to poprvé ode dne, kdy jsem prodala auto, co ho žádám o odvoz. „Vezmu si tři čtyři samovary s sebou na zkoušku… tak abych to netáhla tramvají,“ usmívám se. Je možné udělat víc pro to, aby se muž snažil, než vyzvat ho na souboj?!

Držím Karolínku v náruči a připadám si, jako bych prošla strojem času. Najednou mi je jedenadvacet let a já s úžasem pozoruji tu malou, vzdorovitou tvářičku.

„Je ti šíleně podobná,“ povídám Markétě a ta se pyšně zašklebí. „To říkají všichni… jedině Lukáš a jeho máti si myslí, že je Karolínka po něm.“

„Kam dali oči?“ usmívá se Otmar a laškovně skáče pohledem z malé na Markétu a zase zpět. A pak mi zašeptá: „Moc ti to miminko sluší. Vypadáš spíš jako máma a ne babička.“

Asi bych měla být polichocena, jenže nejsem. Najednou si uvědomím tu bezmoc stárnoucích žen. Prázdných žen, žen za zenitem. Proč by si bezdětný chlápek po padesátce nemohl nabrnknout nějakou pětatřicítku a zanechat po sobě otisk v podobě dítěte? Co jiného po nás zbude, když ne děti?, ptám se a připadám si najednou unavená. Mnohem snadnější je muže získat, než si ho udržet. Je možné, že si v konkurenci všech potenciálních rodiček Otmara od začátku podvědomě de facto kupuji? Jako kdysi přátelství spolužáků v mlíčňáku?

To si piš, že jo!, šklebí se čertík. Jenže teď už nemáš za co!

„Ten poslední zájemce z úterní prohlídky vašeho bytu je ochoten okamžitě složit zálohu,“ říká mi slečna z realitní

kanceláře. Ve vzduchu visí nějaké ale. „V čem je problém?“ zeptám se přímo.

„Potřebuje byt vyklidit do konce listopadu.“

„To je za měsíc!“ vyděsím se.

„Skoro za pět týdnů,“ poopraví mě dívka. Už by nás ráda měla z krku. Počítám, že se s námi vídá častěji než s vlastními rodiči. „Dobře. Ovšem pod podmínkou, že kupní cenu bytu budeme mít hned k dispozici, tak jak jsme se domluvili. Byt můžeme na družstvu převést třeba zítra…“

„Platí,“ souhlasí dívka a já marně čekám, kdy přijde ta úleva. Namísto úlevy se ve mně cosi šprajclo. Jako když zapřete dveře kvedlačkou, aby je nepřibouchl průvan. Tak ráda bych za minulostí konečně ty dveře zabouchla, ale neumím to. Loučím se s bytem, kde vyrostly moje děti, s bytem, kde jsme je zplodili, kde jsme se s Markem milovali v naději, že to bude na věky, a je mi teskně. Manželství na druhý pokus je jak udělat si ze zrnkové kávy druháka. Chutná to podobně, jen je to jaksi slabší…

„A vy jste to zkoušela… teda myslím jako vařit v tom mixéru?“ pochybovačně se ptá jedna z nejvěrnějších zákaznic – paní Kudílková.

„Já už v ničem jiným nevařím,“ odvětím a je to pravda. Za poslední měsíc jsem dvakrát Vojtovi udělala v mixéru krupičnou kaši a jednou puding. Jinak nevařím. Stříhám psy, venčím psy, koordinuji dělnické práce, sháním peníze a ohřívám párky. Navíc mi čas nezbývá.

„Já si ho koupila taky,“ lže Olina, aby mě podpořila. Vyděláváme na střechu. Když bude střecha, bude i psí salón. Když bude salón, bude práce. Když bude práce, uživí Olina své děti. Matematika života. „Ušetří to hrozně moc času. Nechápu, proč na něco tak jednoduchýho nepřišel někdo dřív… Včera jsem uvařila pórkovou polívku. Byla za deset minut na stole, žádný žmolky a připálenej hrnec. Prostě senzace…“

Kudílková váhá, již značně zviklána. „No, zní to dobře… Ale čtyři a půl tisíce, to je spousta peněz…“

„To jo,“ souhlasím. „Spousta peněz za spoustu ušetřené práce.“

„Beru!“ křikne Kudílková.

„Prodala jsem první samovar!“ hlásím pyšně Otmarovi, který tři týdny neprodal nic. Jeho nadšení slábne. Doufám, že můj tah na branku ho vybičuje k větším výkonům.

„To je skvělý,“ povídá vlažně, načež se dlouze rozvykládá o budovaném podkroví. Má spoustu plánů, připomínek, nápadů. Naše hnízdečko mu roste před očima snadno jak hrad z písku. Odhodil mixéry do kouta jako hračku, která ho omrzela, protože dostal novou, neokoukanou. Dokud opouští jen činnosti, které má vykonávat, a ne ženy, se kterými žije, ještě není tak zle, utěšuji se.

„Potřebujeme stavební dozor, někoho, kdo by ty dělníky popohnal, jinak to za tři týdny k nastěhování nebude,“ hážu mu udičku. Okamžitě se zakousne. „Rád se o to postarám!“

„Ale neznamená to, že s mixérama končíš, že ne?“ vyděsím se, že nákladná hračka zůstane navždy zapomenuta v koutě. Respektive v pronajaté garáži.

„Jasně, že ne,“ odvětí tónem, který mi způsobí záchvat zimnice.

38.

Balím třicet let svého života do umělohmotných přepravek zapůjčených od Berty z cukrárny, a je to jako třídit pozůstalost takřka cizího člověka. Panebože, kde se vzalo tolik krámů?, lamentuji. Na hlavu mi spadne zaprášená krabice od bot, sypou se z ní látkové jehelníčky v podobě srdíček, sluníček, prasátek a ježků, malovaná přáníčka, korále z jeřabin a bukvic, brože ze šišek, hroudy keramické hlíny, které jistě měly cosi ztvárňovat, ale dnes už by sotva přišel někdo na to, co. Milé mamince k Mezinárodnímu dni žen od Rosti… od Markéty stojí na srdíčkách z tuhého papíru a najednou celé to nucené stěhování dostává jiný, zásadní rozměr. Nestěhovat se, klidně bych umřela bez inventury vzpomínek. A byla by to věčná škoda.

Otmar místo mixérů vozí kachličky do koupelny, shání levné vodovodní baterie, kliky, záchodovou mísu, dřez, podlahovou krytinu, večer co večer studuje ceny v letákách, pusou nakupuje novou postel do ložnice, plazmovou televizi, dekorativní lampu. Je pohlcen zařizováním, je čím dál rozmáchlejší: „Přece tak krásnej byteček neshodíme tady tím starým kobercem.“

Dobře, tak ještě nový koberec, připíše cifru kalkulačka, co mám teď místo mozku.

„A ta sedačka je taky příšerná, uznej…“

„Uznávám. Je příšerná. Ale na novou nemáme.“

Otmar mi strká pod nos leták a ukazuje koženou sedací soupravu za pouhých čtyřicet tisíc.

„Normálně stála pětašedesát… teď je v akci,“ informuje mě. Je jak nenasytné dítě, které z vás vydyndalo kolo, a místo aby projevovalo vděk a radost, otravuje do úmoru, abyste zakoupili ještě doplňky v třetinové hodnotě onoho bicyklu.

„Tak ji kup,“ povídám mile a jeho tvář se rozzáří. „Z těch peněz, co mi dlužíš, odepíšu ti je.“

Otmar zhasne.

„Prodals za poslední měsíc vůbec něco?“ ptám se, ačkoliv tuším, že ne.

„Neprodal. Ty si nedovedeš představit, jaká je kolem stavby honička…“

„Nestavíme Hilton, ale podkrovní byt o rozloze šedesát pět metrů čtverečních,“ upozorním ho a on se zakaboní: „A ty jsi něco prodala?“

Takže mixéry už jsou moje starost!, valím oči. Zřejmě chudáček očekával, že se kvůli němu proměním ve zlatonosnou slepici a já pořád nic! Mohla bych se urazit, ale neurazím se. Prodala jsem jich sedm. Za týden!

Stěhujeme se. Do bytu, kde ještě není obložená koupelna, kde není nainstalovaná kuchyňská linka, kde chybí kliky ve dveřích a kde přebývá spousta prachu. Ani pod bičem otrokáře řemeslníci nestihli byt dokončit. Nějak zvlášť mi to nevadí.

Otmar mě přenáší přes práh a jelikož nestihl položit koberec, nemělo smysl sešroubovávat ani naši novou novomanželskou postel. Ležíme na matracích, obklopeni přepravkami a krabicemi, plyn doposud není napojen, takže otáčející se přímotop září v místnosti a trochu připomíná hlídací světlo v lágru. Nevadí, že jsem hlídána. Žádné zaječí úmysly neboli choutky na úprk nemám. Zato jiné choutky ano. Obdržela jsem transfúzi energie, temperamentu a vášně. Svlékám si to svoje rozmazlené plešaté štěně, hladím ho po zádech, měním se v hbitou ještěrku, která prošmejdí každou skulinku, každou píď jeho těla. Poprvé za dobu, co jsme spolu, se nestydím za svoji unavenou nahotu, za o tři čísla větší kůži. Nic z toho si nepřipouštím. Nacházíme se mimo čas a prostor, brázdíme nekonečno.

(Je to zvláštní, jak trocha nepohodlí dodá člověku iluzi mládí. Mladí lidé přece spávají na zemi na matracích, popíjejí zteplalé víno přímo z láhve a věří ve šťastné zítřky, no ne?)

Blíží se Vánoce. Už zase Vánoce, říkám si. Říkám si to mnohem méně otráveně než předchozí léta, a to čistě z důvodů zištných. Stav mixérů v garáži: Osm set šedesát čtyři.

Skóre prodejců od zahájení zápasu: Čtyřicet dva ku devíti.

Nemusím vám snad povídat, kdo z nás dvou vede.

Začínám nabývat dojmu, že lidé postiženi předvánoční horečkou skoupí skutečně všechno. Dokonce i plejtvák Lubor plejtvá penězi a pořizuje své semetrice pod stromeček jeden turecký zázrak.

„Měl bys s sebou trochu hodit, leden bude úplně mrtvěj,“ nabádám Otmara, který, co se týče prodávání tureckých samovarů, už mrtvý je. Ztratil zájem. Občas vymýšlí, do jakých jiných aktivit by se mohl pustit, a já jen trnu hrůzou, kdy si nad některým plánem zálibně pomlaskne. Když mlaská, je k neudržení. A k nevydržení.

„Já už mám v salónu jenom dva, raději mi zase nějaký mixéry dovez,“ snažím se ho aspoň trochu zaměstnat. Většinou půl dne prosedí dole u nás, pije jedno kafe za druhým, zavazí a zdržuje, dráždí už tak dost vynervované psy při zkrášlovacích procedurách, a ani po sobě neumyje hrnek. „Když mně je s tebou tak dobře,“ prohlašuje oddaně, jakmile se ho pokouším rozpohybovat.

Je mi s ním taky dobře. Ale někdo ty vypleněné úvěrové karty a kontokorentní účty splácet musí. A moje ženská logika mi napovídá, že by to měl být ten, kdo je vyplenil, kdo si už vyseděl svůj důlek v nové kožené sedací soupravě před vytouženou plazmovou obrazovkou.

„Nesu špatný zprávy,“ povídá Otmar a tváří se jak spráskaný pes. „Mixéry už nemáme…“

„Tak to jsou snad dobrý zprávy, ne?“ nechápu. Už několik týdnů se pokoušel prodat pod plánovanou cenou celou várku naráz.

„Vybílili nám garáž…“

Rána do zátylku zpravidla přichází, když ji nejmíň očekáváte. A tahle byla neobyčejně razantní. Jdu málem do kolen. „Volals policii?“ hlesnu.

„Ne. Já vím, kdo to byl…“

Rána byla asi silnější, než jsem se domnívala. Můj otřesený mozek Otmarovy informace není schopen zpracovat. „Jestli víš, kdo to byl, tím spíš bys měl zavolat policii, ne?“

„Byli to vymahači… Podepsal jsem směnku…“

„Jakou směnku? Vždyť sis ode mě půjčil celý stavebko a na zbytek ti dala banka úvěr, ne?“

„Banka mi nedala nic. Půjčil jsem si od jednoho známýho… Nechtěl jsem tě znepokojovat a taky jsem předpokládal, že nám lidi kvůli mixérům ruce utrhají… Vydělali bychom na tom ranec…“

„Tobě sbalím ranec!“ pravím vážně a jdu si vyzvednout do hotýlku dva ubytované psy. Musím ven, moje čerstvá rána potřebuje ošetřit.

Chodím se psy každodenně, dlouhé kilometry kolem řeky Svitavy. Do Bílovic, do Adamova, do Babic nad Svitavou. Chodím, až když zavřu salón, chodím potmě, s baterkou, a přesto bloudím a tápu. Tápu sama v sobě a zdá se, že tu poslední ránu do zátylku už nerozchodím. Články tasemnice za sebou trousím jak králičí bobky, překvapená, kolik se jich do mě vešlo a kolik jich pořád ještě uvnitř zbývá.

Mám za sebou neobyčejných šestnáct měsíců. Život s Otmarem byl vzrušující a naprosto jedinečný – něco jako výlet na Mars. Padly na něj moje celoživotní úspory, pravda. Ale já si to doopravdy užila. Jenže kdo by chtěl zůstat na Marsu věčně…

„Co je to?“ ptá se Otmar s nadějí, že jsem mu odpustila.

„Dárek na rozloučenou,“ povídám a vrazím mu do ruky krabici od bot pečlivě zabalenou ve zlatavém papíře. Letos jsem se připravila včas.

Bojí se krabici rozbalit a ani se svůj strach nepokouší skrývat: „Ale Štědrý den je až pozítří…“

„Nevadí. Ty jsi mě naučil, že dárky se mají dávat v pravou chvíli…“

Pomalu trhá balicí papír, otevírá krabici a nechápavě civí na štůsky dopisních obálek.

„Dala jsem ti inzerát. Úplně stejný znění, jako jsi měl tenkrát… Tak si vyber jinou dojnou krávu, tady mlíko došlo…“ vyhrknu předem naučenou a pečlivě nazkoušenou repliku.

A Otmar prosebně sepne ruce: „Nech si mě…“