Liane Moriarty

Manželovo tajemství

Chudinka nebohá, tahle Pandora. Zeus ji pošle vdát se za Epiméthea, muže, kterého nikdy v životě neviděla a který zrovna moc rozumu nepobral, a dá jí s sebou záhadnou zavřenou nádobu. Nikdo k té nádobě neřekne Pandoře ani slovo. Nikdo jí neřekne, aby ji neotvírala. Samozřejmě že ji otevře. Co jiného by měla udělat? Jak mohla tušit, že z ní vypění všechna ta strašlivá hoře, která budou už navěky sužovat lidstvo, a e jediné, co zbude v nádobě, bude naděje? Proč na ní nebyla viněta s varováním?

A pak na to každý: Tedy Pandoro, copak nemáš žádnou vůli? Přece ti říkali, že tu skříňku nemáš otvírat, ty jedna slídilko. Typická ženská s tou vaší neukojitelnou zvědavostí. Jen se podívej, co jsi udělala! Přitom to zaprvé nebyla žádná skříňka, ale nádoba, a zadruhé – kolikrát to bude muset opakovat – nikdo neřekl ani slovo o tom, že ji nemá otvírat.

Pondělí

Kapitola první

ZA VŠECHNO MOHLA BERLÍNSKÁ ZEĎ

Nebýt Berlínské zdi, Cecilia by ten dopis v životě nenašla a pak by tu takhle neseděla u kuchyňského stolu a nepřesvědčovala se, že ho nesmí otevřít.

Byla to šedá obálka, pokrytá jemnou vrstvou prachu. Na přední straně stála slova napsaná rozskřípanou modrou propiskou a rukopisem, který jí byl stejně důvěrně známý jako její vlastní. Obrátila ji na druhou stranu. Byla zalepená žlutou lepicí páskou. Ze kdy to je? Připadala jí stará, jako z doby před mnoha lety, ale neměla jak se o tom ujistit.

Neotevře ji. Je naprosto jasné, že ji nemá otvírat. Cecilia byla nejrozhodnějším člověkem, jakého znala, a už se rozhodla, že ten dopis neotevře, takže nebylo co řešit.

Jenže, upřímně, kdyby ho otevřela, v čem by byl problém? Jakákoli jiná žena by to udělala bez váhání. Představila si všechny svoje kamarádky a jak by reagovaly, kdyby jim teď hned zavolala a zeptala se na jejich názor.

Miriam Openheimerová: Jasně. Otevři ho.

Erica Edgecliffová: Děláš si srandu? Okamžitě ho otevři.

Laura Marksová: Ano, máš ho otevřít a pak mi ho musíš nahlas přečíst.

Sarah Sacksová: Nemělo smysl ptát se Sarah, protože ta není schopná žádného rozhodnutí. Když se jí Cecilia zeptá, jestli si dá čaj, nebo kafe, sedí celou minutu se zkrabatělým čelem a trápí se nad výhodami a nevýhodami obou nápojů, až konečně prohlásí: „Kávu! Ne, počkej, čaj!“ Kdyby měla rozhodnout něco takového, zavařil by se jí mozek.

Mahalia Ramachandranová: V žádném případě. Nebylo by to vůči tvému muži ohleduplné. Nesmíš ho otevřít. Mahalia si je s těma svýma obrovskýma hnědýma, káravýma očima občas sama sebou trochu příliš jistá.

Cecilia nechala dopis ležet na kuchyňském stole a šla postavit na čaj.

Čert vem Berlínskou zeď a celou tu studenou válku i kohokoli, kdo tam zrovna seděl v těch čtyřicátých letech, nebo kdy to vlastně bylo, a přemítal, co si počít s nevděčnými Němci; až ten chlápek najednou luskne prsty a prohlásí: „U Joviše, už to mám! Postavíme velkou pitomou zeď a ty hlupáky budeme držet za ní!“

I když přitom nejspíš nemluvil jako britský praporčík.

Esther by věděla, kdo přišel s myšlenkou Berlínské zdi jako první. Nejspíš by znala i datum jeho narození. Byl to určitě muž. Jenom muž dokáže přijít s něčím tak bezcitným; dokonale stupidním a zároveň krutě efektivním.

Není to od ní sexistické?

Nalila vodu do konvice, zapnula ji a papírovou utěrkou setřela kapky v dřezu, aby se zase leskl. Jedna ze školních maminek, která měla tři syny téměř ve stejném věku jako Cecilia tři dcery,

minulý týden těsně před zahájením schůze výboru pro pořádání slavností o nějaké její poznámce prohlásila, že je „drobet sexistická“. Cecilia si nemohla vzpomenout, co to vlastně řekla, ale určitě to myslela jako vtip. A vůbec, copak ženy nemají nárok chovat se sexisticky přinejmenším dalších dva tisíce let, dokud nevyrovnají skóre?

Možná se přece jen chová sexisticky.

Voda v konvici vřela. Zavířila v ní sáčkem Earl Greye a pozorovala, jak se černé kudrlinky rozpouštějí jako inkoust. Na světě jsou horší věci než sexistické chování. Například lidé, kteří při vyslovení výrazu „drobet“ k sobě tisknou palec a ukazováček.

Podívala se na čaj a vzdychla. Právě teď by přišla vhod sklenka vína, jenže alkohol si odepřela kvůli postní době. Schovávala si láhev drahého shirazu s tím, že ji otevře o Velikonoční neděli, až přijde na oběd pětatřicet dospělých a dvacet tři dětí, takže ji rozhodně bude potřebovat. I když byla v pořádání hostin samozřejmě zběhlá. Vařila o Vánocích, Velikonocích, na Den matek i ke Dni otců. John-Paul měl pět mladších bratrů, všechny ženaté a s dětmi. Hotový dav lidí. Klíčem bylo plánování. Důkladné plánování.

Vzala si čaj a odnesla si ho ke stolu. Proč se musela vzdát zrovna vína? Polly měla víc rozumu. Oželela jahodový džem. Cecilia si nikdy nevšimla, že by Polly jevila skutečný zájem o jahodový džem, ačkoli teď ji pochopitelně každou chvilku přistihla, jak stojí u otevřené ledničky a toužebně na něj zírá. Zakázané ovoce nejvíc chutná.

„Esther!“ zvolala.

Esther sledovala se svými sestrami ve vedlejší místnosti pořad o hubnutí. Dělily se přitom o obrovský sáček solených, octových chipsů, který zbyl z barbecue u příležitosti státního svátku Austrálie před několika měsíci. Cecilia netušila, proč její tři štíhlé dcery tolik baví pozorovat, jak se lidé s nadváhou potí, brečí a hladoví. Nezdálo se, že by je to přimělo osvojit si zdravější stravovací návyky. Šla by tam a sáček chipsů jim zabavila, jenže k večeři všechny bez řečí snědly lososa s vařenou brokolicí, a navíc neměla sílu se hádat.

Slyšela z televize halekat nějaký hlas: „Nic není zadarmo!“

Na tom názoru nebylo v podstatě nic špatného. A těžko by se našel někdo, kdo by si toho byl vědom víc než Cecilia. Přesto se jí nelíbil výraz mírného odporu, který se jim usadil v hladkých, mladičkých tvářích. Neustále si dává takový pozor, aby se před svými dcerami nevyjadřovala negativně o lidském těle, přestože se totéž nedá říct o jejích přítelkyních. Není to tak dávno, co Miriam Openheimerová prohlásila, dost hlasitě na to, aby to slyšely všechny vnímavé dcery: „Bože, jen se podívejte na to břicho!“ A stiskla si kůži mezi prsty, jako by to bylo něco odporného. To se ti podařilo, Miriam, jako kdyby naše dcery už tak nedostávaly denně stovky instrukcí, že mají svoje tělo nesnášet.

Ačkoli Miriam se vážně dělá pupek.

„Esther!“ zavolala ještě jednou.

„Co je?“ křikla v odpověď Esther trpělivým, naučeným tónem. Cecilia měla podezření, že ji nevědomky napodobuje.

„Čí to byl nápad, postavit Berlínskou zeď?“

„No, téměř určitě to byl Nikita Chruščov,“ odpověděla Esther okamžitě. Na vyslovení exoticky znějícího jména si přitom dala obzvlášť záležet a doplnila to svou vlastní, podivnou interpretací ruského přízvuku. „Byl něco jako ministerský předseda Ruska, až na to, že byl premiér. Je ale možné, že…“

Její sestry okamžitě zareagovaly s jim vlastní dokonalou zdvořilostí.

„Esther, zmlkni!“

„Esther! Neslyším televizi!“

„Díky, zlato!“ Cecilia upíjela čaj a představovala si, jak se vrací v čase, aby toho Chruščova srovnala.

Ne, pane Chruščove, nemůžete mít zeď. Nedokážete tím, že komunismus funguje. Tohle vám rozhodně nevyjde. Podívejte, já vím, že kapitalismus nemá řešení na všechno. Můžu vám ukázat výpis ze své kreditní karty. Ale potřebuju, abyste zase začal používat mozek.

A pak by Cecilia o padesát let později nenašla ten dopis, který u ní vyvolával takovou… jak to jen říct?

Nesoustředěnost. To bylo ono.

Na soustředění si potrpěla. Byla hrdá na svou schopnost se soustředit. Její každodenní život sestával ze stovek maličkých dílků – „koupit koriandr“, „dát Isabel ostříhat“, „kdo vezme Polly ve čtvrtek na

balet, až půjdu s Esther na logopedii?“ – jako jedna z těch obřích skládaček puzzle, které Isabel kdysi sestavovala celé hodiny. A přestože Cecilia neměla na skládání dost trpělivosti, věděla přesně, kam zapadne každý drobný detail jejího života a kde je třeba nechat místo na další.

No dobrá, život, jaký vede, není nijak zvláštní ani působivý. Byla matkou školaček a na půl úvazku prodávala nádobí Tupperware; nebyla žádná herečka, pojišťovačka ani… básnířka žijící ve Vermontu. (Cecilia nedávno zjistila, že z Liz Broganové, spolužačky ze střední školy, se stala cenami ověnčená básnířka bydlící ve Vermontu. Liz, která jedla drožďové sýrové sendviče a v jednom kuse ztrácela jízdenky na autobus. Cecilia musela vynaložit veškerou sílu svého charakteru, aby ji to neštvalo. Ne že by chtěla psát básně. Ale stejně. Člověk by si myslel, že pokud má někdo vést obyčejný život, pak je to Liz Broganová.) Jistě, Cecilia nikdy o nic jiného než obyčejnost neusilovala. Občas se přistihla, jak si říká: Tady mě máte, typickou maloměšťáckou mámu, jako by ji někdo obviňoval, že ze sebe dělá něco jiného, že se nad někoho povyšuje.

Jiné matky si stěžovaly, že jsou zavalené starostmi, že se nedokážou soustředit na jednu věc, a přitom pokaždé dodávaly: „Jak ty to všechno zvládáš?“ A Cecilia nevěděla, jak na to odpovědět. Nechápala totiž, co jim na tom připadá tak těžké.

Jenže teď se z nějaké příčiny všechno zdálo v ohrožení. Postrádalo to veškerou logiku.

Možná to s tím dopisem nijak nesouvisí. Třeba v tom jsou jen hormony. Podle doktora Arthura bylo možné, že „prochází perimenopauzou“. („To tedy ne!“ odpověděla Cecilia automaticky, jako by reagovala na jemné, žertem míněné škádlení.)

Mohlo by jít o stav neurčité úzkosti, kterou, jak dobře věděla, některé ženy trpí. Jiné ženy. Úzkostliví lidé jí vždycky připadali roztomilí. Rozkošní úzkostliví lidičky jako Sarah Sacksová. Měla chuť je poklepat po té jejich ustarané hlavě.

Kdyby ten dopis otevřela a viděla, že o nic nejde, možná by to pomohlo a všechno by se zase vrátilo do starých kolejí. Jsou tu věci, které musí udělat. Poskládat dva koše prádla. Vyřídit tři urgentní telefonáty. Upéct bezlepkové řezy na zítřejší setkání školní skupiny pro projekt internetových stránek účastníkům s bezlepkovou dietou (konkrétně Janine Davidsonové).

Kromě toho dopisu by se našly i jiné věci, které v ní můžou vyvolávat úzkost. Například otázka sexu. Měla ji neustále zasutou v koutku mysli.

Zamračila se a přejela si rukama po stranách pasu. Po šikmém svalstvu, jak tomu říká její trenér pilates. Ale no tak, ta záležitost se sexem nic neznamená. Ani na ni doopravdy nemyslela. Myšlenky na ni si zakázala. Rozhodně z toho nic nevyplývá.

Pravdou bylo, že toho rána minulého roku na ni dolehl neurčitý pocit křehkosti, nové poznání, že by o svůj život koriandru a prádla mohla ze dne na den přijít; že se vaše obyčejnost může rozplynout a najednou jste ženou na kolenou, s obličejem obráceným k nebesům, a některé ženy vám běží na pomoc, ale jiné už odvrací hlavu, a ačkoli ta slova nevyřknou, stejně je vycítíte: Nechci, aby se to na mě přeneslo.

Cecilia to měla před očima už potisící: maličkého Spider-Mana v letu. Sama byla jednou z těch žen, které přiběhly. Ovšemže byla; rozrazila dveře auta, přestože moc dobře věděla, že ať udělá cokoli, nic tím nezmění. Nešlo o její školu, čtvrť ani její faru. Žádné z jejích dětí si s tím chlapečkem nikdy nehrálo. Ani Cecilia si v životě nedala kafe s tou ženou na kolenou. Jen náhodou zastavila na světlech na druhé straně křižovatky, když se to stalo. Malý chlapec, asi tak pětiletý, oblečený v kompletním červenomodrém kostýmu Spider-Mana, čekal u silnice a držel se své matky za ruku. Právě probíhal Týden knihy. To proto byl tak nastrojený. Cecilia ho pozorovala a zrovna si říkala: Hmm, ale Spider-Man přece není postava z románu, když bez jakéhokoli zjevného důvodu chlapeček pustil ruku své matky a z obrubníku sestoupil do vozovky. Cecilia zaječela. Později si vzpomněla, že zároveň instinktivně uhodila pěstí na klakson.

Kdyby tou křižovatkou Cecilia projížděla jen o chvíli později, neviděla by to na vlastní oči. Stačilo

deset minut a smrt toho chlapečka by pro ni neznamenala nic než další dopravní objížďku. Takhle se z toho stala vzpomínka, kvůli které jí vnoučata nejspíš jednou řeknou: „Babi, nedrž mě tak pevně.“

Malý Spider-Mánek s tím dopisem samozřejmě nijak nesouvisí. Jen se jí občas připomene, když to nejmíň čeká.

Cecilia cvrnkla do dopisu, až odletěl na druhý konec stolu, a vzala do ruky knihu, kterou si Esther vypůjčila v knihovně: Vzestup a pád Berlínské zdi.

Takže Berlínská zeď. Paráda.

Že se Berlínská zeď stane významnou součástí jejího života, se dozvěděla teprve dnes ráno.

U kuchyňského stolu seděly pouze ona a Esther. John-Paul byl v cizině, v Chicagu, kde měl zůstat až do pátku, a Isabel i Polly ještě spaly.

Za normálních okolností se Cecilia nestačila ráno ani v klidu posadit. Většinou snídala u kuchyňského pultu, kde zároveň připravovala svačiny, procházela si na iPadu objednávky Tupperware, vyndávala nádobí z myčky, psala klientům o večírcích, zkrátka dělala všechno možné, ale tentokrát dostala vzácnou příležitost strávit trochu času jen se svou milovanou, zvláštní prostřední dcerou, a tak se posadila ke svým müsli Bircher, zatímco se Esther posilňovala miskou rýžových křupek, a vyčkávala.

Tomu se naučila u svých dcer. Neříkejte ani slovo. Neklaďte žádné otázky. Dopřejte jim dost času a ony vám nakonec samy povědí, co mají na mysli. Chce to mlčení a trpělivost. Jako při rybaření. (Tak to aspoň slyšela. Cecilia by si radši zatloukala hřebíky do hlavy, než by šla rybařit.)

Mlčení pro ni nebylo přirozené. Cecilia byla upovídaná. „Copak vážně nemůžeš chvíli držet hubu?“ řekl jí jednou její expřítel. Mluvila hodně, zvlášť když byla nervózní. Ten její bývalý ji určitě znervózňoval. Ačkoli taky hodně mluvila, když byla šťastná.

Ale to ráno nic neříkala. Jenom jedla a čekala, a skutečně, Esther začala mluvit.

„Mami,“ pravila svým zastřeným hlasem s přesnou výslovností a sotva patrným šišláním. „Víš o tom, že se někteří lidi dostali přes Berlínskou zeď v horkovzdušném balonu, který si sami vyrobili?“

„Ne, to nevím,“ odpověděla Cecilia, přestože to možná tušila.

Sbohem, Titaniku, vítej, Berlínská zdi, pomyslela si.

Byla by radši, kdyby se jí Esther svěřila se svými pocity, starostmi kvůli škole nebo kamarádům, chtěla vědět něco o sexu, ale kdepak, ona si potřebovala promluvit o Berlínské zdi.

Podobné zájmy, či přesněji posedlosti, Esther projevovala už od tří let. Nejdřív to byli dinosauři. Ovšemže se o dinosaury zajímá spousta dětí, ale Estheřin zájem byl, upřímně řečeno, vyčerpávající a poněkud zvláštní. Nic jiného ji nezajímalo. Kreslila dinosaury, hrála si s dinosaury, oblékala se jako dinosaurus. „Nejsem žádná Esther,“ říkala. „Jsem T-Rex.“ O dinosaurech musela být každá pohádka před spaním. Musel se jich nějak týkat každičký rozhovor. Ještě štěstí, že to bavilo Johna-Paula, protože Cecilia se zhruba po pěti minutách k smrti nudila. (Vždyť vyhynuli! Nemají nám co říct!) John-Paul bral Esther na speciální výlety do muzea. Kupoval jí knihy. Vysedával s ní celé hodiny, zatímco si povídali o býložravcích a masožravcích.

Od té doby se Esther „zajímala“ o všechno možné, od horské dráhy po ropuchu obrovskou. Naposledy o Titanik. Teď v deseti letech už byla dost stará na to, aby sama studovala v knihovně nebo na internetu, a Cecilii šokovalo, kolik dokáže nashromáždit informací. Copak desetileté děti leží v posteli a čtou si knihy o historii, tak těžké a objemné, že je sotva udrží?

„Podporujte to,“ říkali Estheřini učitelé, ale Cecilia si občas dělala starosti. Napadalo ji, jestli Esther není maličko autistická, nebo přinejmenším netrpí nějakou mírnější formou autismu. Když se s podobnými obavami svěřila své matce, přišlo jí to k smíchu. „Vždyť je úplně stejná jako kdysi ty!“ (Což nebyla pravda. S něčím takovým se udržování sbírky panenek Barbie v perfektním stavu rozhodně nedalo srovnávat.)

„Já vlastně kousek Berlínské zdi mám,“ oznámila ráno Esther, protože si na to najednou vzpomněla, a odměnou jí byly jiskřičky zájmu v Estheřiných očích. „Byla jsem v Německu krátce po jejím pádu.“

„Můžu se na něj podívat?“ zeptala se Esther.

„Můžeš si ho nechat, zlatíčko.“

Šperky a oblečení byly pro Isabel a Polly. Pro Esther kousek Berlínské zdi.

Cecilii bylo dvacet let, když se v roce 1990, jen pár měsíců po oznámení o pádu Berlínské zdi vydala s kamarádkou Sarah Sacksovou na šestitýdenní dovolenou po Evropě. (Pověstná nerozhodnost Sarah v kombinaci s Ceciliinou pověstnou rozhodností z nich činily dokonalé společnice na cestách. Nedošlo mezi nimi k jedinému konfliktu.)

Když dorazily do Berlína, viděly, jak se kolem Zdi shromažďují turisté a pomocí klíčů, kamenů, čehokoli, co zrovna mají po ruce, se pokoušejí uštípnout si kousek jako suvenýr. Zeď vypadala jako zdechlina obřího draka, který kdysi terorizoval město, a turisté jako supi oždibující jeho pozůstatky.

Bez potřebných nástrojů bylo prakticky nemožné odlomit pořádný kus, a tak se Cecilia se Sarah rozhodly (totiž Cecilia se rozhodla), že si svoje úlomky koupí od podnikavých domorodců, kteří tu na rozprostřených kobercích prodávali všechno možné. Kapitalismus opravdu triumfoval. Dalo se sehnat cokoli od šedě zbarvených odštěpků velikosti oblázků po obří balvany zdobené nastříkaným graffiti.

Cecilia si už nepamatovala, kolik zaplatila za maličký šedavý kamínek, který podle vzhledu mohl pocházet i z něčí zahrádky. „To taky nejspíš pochází,“ prohlásila Sarah, když se pak večer usadily do vlaku z Berlína, a společně se smály vlastní důvěřivosti, ale aspoň měly pocit, že jsou součástí dějin. Cecilia uložila ten svůj do papírového sáčku, na který napsala MŮJ KUS BERLÍNSKÉ ZDI, a po návratu do Austrálie ho hodila do krabice spolu se všemi dalšími nasbíranými suvenýry: pivními tácky, vlakovými jízdenkami, jídelními lístky, zahraničními mincemi a hotelovými klíči.

Teď ji mrzelo, že Zdi věnovala tak málo pozornosti; že nenafotila víc fotografií a nepochytila vtipy, které by mohla Esther vyprávět. Z onoho výletu do Berlína jí vlastně v paměti nejvíc utkvělo, jak se v nočním klubu líbá s hezkým hnědovlasým německým mladíkem. Neustále vybíral ze svého pití kostky ledu a přejížděl jimi po její páteři, což jí tehdy připadalo neskutečně erotické, ale dnes by to zavrhla jako nehygienické a upatlané.

Jaká škoda že tehdy nebyla takovou tou zvědavou, politicky uvědomělou dívkou, co s místními zapřádá rozhovory o tom, jak se žilo ve stínu Zdi. Takhle své dceři může vyprávět leda tak o líbání a kostkách ledu. Isabel i Polly by si samozřejmě vyprávění o polibcích a kostkách ledu vyslechly moc rády. Nebo aspoň Polly; Isabel už možná přichází do věku, kdy ji představa, jak její matka někoho líbá, spíš děsí.

Cecilia si připsala Najít kus Berlínské zdi pro E. na seznam věcí, které má dneska udělat (bylo na něm už dvacet pět položek a k jejich výčtu používala iPhonovou aplikaci), a zhruba ve dvě hodiny odpoledne se vydala do podkroví s úmyslem se po něm podívat.

Podkroví bylo asi příliš velkolepé slovo pro jejich půdní prostor ke skladování věcí. Lezlo se tam po žebříku, který se stahoval z padacích dveří ve stropě.

Jakmile se Cecilia ocitla nahoře, musela mírně krčit nohy v kolenou, aby se nepraštila do hlavy. John-Paul sem chodit odmítal. Trpěl tak silnou klaustrofobií, že každý den vycházel do šestého patra ke své kanceláři po schodech, jen aby nemusel do výtahu. Trápily ho chudáka pravidelné noční můry, v nichž byl uvězněný v místnosti a kolem něj se stahovaly zdi. „Ty stěny!“ vykřikoval těsně předtím, než se zpocený a s vystrašeným výrazem probudil. „Nezavírali tě jako dítě do skříně?“ vyzvídala jednou Cecilia (před jeho matkou by si to netroufla), ale odpověděl, že určitě ne. „Kdepak, John-Paul v dětství žádné noční můry neměl,“ prohlásila jeho matka, když se jí na to Cecilia zeptala.

„Spal výborně. Nedáváš mu pozdě večer příliš těžké jídlo?“ Cecilia si zatím na ty noční můry zvykla. Podkroví sice bylo malé a stísněné, ale samozřejmě uklizené a uspořádané. Poslední dobou se zdálo,

že „spořádanost“ se stává Ceciliinou nejvýraznější vlastností. Jako by byla nějakou menší celebritou

a tohle bylo to jediné, čím se proslavila. Bylo zvláštní, jak se povahový rys, na který příbuzní a přátelé nejdřív jen poukazovali a kvůli němuž si ji dobírali, nakonec ustálil natolik, že její život byl najednou mimořádně dobře uspořádaný; jako kdyby bylo mateřství sportem a ona vrcholovou atletkou. Jako by si říkala: Kam až to můžu dotáhnout? Kolik se toho ještě do mého života vejde, aniž bych nad ním ztratila kontrolu?

A proto měli jiní lidé, jako její sestra Bridget, místnosti plné zaprášeného harampádí, kdežto na Ceciliině půdě stály řady zřetelně označených plastových skladovacích přepravek. Jediná část, která nepůsobila moc „ceciliovsky“, byl kout se stohem krabic od bot. Patřily Johnu-Paulovi. Rád uchovával účty každého finančního roku v jiné krabici. Dělal to tak dlouhá léta, ještě předtím než poznal Cecilii. Byl na své krabice od bot velice pyšný, a tak se Cecilia ovládla a neřekla mu, že kartotéka by byla, co se týče využití prostoru, daleko efektivnější.

Díky svým nadepsaným skladovacím přepravkám našla odštěpek Berlínské zdi prakticky okamžitě. Odklopila víko boxu označeného Cecilia: Cesty/Suvenýry. 1985–1990, a tam byl, uložený ve vybledlém hnědém papírovém sáčku. Její vlastní kousek historie. Vytáhla ten úlomek kamene (nebo betonu?) a potěžkala ho v dlani. Byl ještě menší, než si pamatovala. Nevypadal nijak zvlášť působivě, ale doufala, že bude stačit na to, aby ji Esther odměnila jedním z těch svých vzácných, křivých pousmání. Zasloužit si úsměv od Esther nebylo snadné.

Pak si Cecilia povolila drobné rozptýlení (no ovšem, stihne toho každý den spoustu, ale není přece žádný stroj a sem tam nějaký ten čas taky promarní). Probírala se krabicí a musela se pousmát, když na jedné fotce spatřila sebe s německým mladíkem; tím s kostkou ledu. Stejně jako kousek Berlínské zdi nebyl zdaleka tak úchvatný, jak si ho pamatovala. Vtom zazvonila pevná linka a vytrhla ji ze vzpomínek. Cecilia se napřímila tak rychle, že se o strop bolestivě praštila do hlavy. Ty stěny, ty stěny! Zaklela, otočila se na patě a loktem vrazila do stohu krabic Johna-Paula.

Přinejmenším ze tří spadla víka a jejich obsah se vysypal, jako minilavina kancelářských spisů.

Další důkaz, že krabice od bot nejsou moc dobrý nápad.

Cecilia znovu zaklela a promnula si hlavu, která ji opravdu bolela. Když se podívala na krabice, viděla, že jsou všechny pro finanční roky z osmdesátých let. Začala do jedné z nich zastrkovat hromádky stvrzenek a přitom pohledem zavadila o svoje vlastní jméno na bílé obchodní obálce.

Vzala ji do rukou a poznala rukopis Johna-Paula. Stálo tam:

Pro mou ženu Cecilii Fitzpatrickovou Otevřít jen v případě mé smrti

Rozesmála se nahlas a vzápětí se zarazila, jako kdyby byla na večírku a smála se něčemu, co někdo řekl, ale pak si uvědomila, že to není vtip, že je to míněno úplně vážně.

Přečetla si to ještě jednou – Pro mou ženu Cecilii Fitzpatrickovou – a na kratičký okamžik ucítila horko ve tvářích, jako by se styděla. Za něj, nebo za sebe? Tím si nebyla jistá. Měla pocit, že odhalila něco ostudného, jako by ho přistihla při tom, jak ve sprše masturbuje. (Miriam Openheimerová jednou přistihla Douga při masturbaci ve sprše. Je naprosto příšerné, že o tom ví kdekdo, jenže jakmile se Miriam dostane k druhé sklence šampaňského, tajemství z ní snadno vybublávají. A když už se jednou o něčem dozvíte, není možné přestat vědět.)

Co že tam stojí? Napadlo ji, že obálku otevře teď hned, než si to stačí rozmyslet, jako když si někdy (ale jen občas) honem strčila do úst poslední sušenku nebo kousek čokolády dřív, než by jí v nenasytnosti mohlo zabránit svědomí.

Telefon znovu zazvonil. Neměla u sebe hodinky a najednou jí připadalo, že ztratila pojem o čase.

Naházela zbytek papírů zpátky do jedné krabice a kousek Berlínské zdi spolu s dopisem odnesla dolů.

Sotva slezla z půdy, uchvátil ji a smetl rychle plynoucí tok jejího života. Byla tu velká objednávka

Tupperware, kterou musí doručit, bude třeba vyzvednout děvčata ze školy, koupit rybu na dnešní večeři (když byl John-Paul pryč, jedly často ryby, protože on je nesnášel), odpovědět na telefonáty. Volal kněz jejich farnosti, otec Joe, aby jí připomněl, že se zítra bude konat pohřeb sestry Ursuly. Zdálo se, že si dělá starosti s účastí. Cecilia samozřejmě přijde. Odložila záhadný dopis Johna-Paula nahoru na ledničku a chvilku předtím, než se pustily do večeře, dala Esther kousek Berlínské zdi.

„Děkuju.“ Esther s tím kouskem kamene zacházela s dojemnou úctou. „Z které části Zdi vlastně pochází?“

„No, řekla bych, že poměrně blízko hraničního přechodu Charlie,“ prohodila Cecilia s bezstarostnou sebejistotou. Neměla nejmenší tušení.

Mohla bych ti ale říct, že ten kluk s kostkami ledu měl na sobě červené tričko a bílé džíny, a vzal mi do ruky culík, promnul ho v prstech a prohlásil: „Moc hezké.“

„Má to nějakou cenu?“ zeptala se Polly.

„Pochybuju. Jak bys dokázala, že je skutečně z té Zdi?“ poznamenala Isabel. „Vypadá prostě jako kámen.“

„Testem DMA,“ odvětila Polly. To dítě se moc často dívá na televizi.

„Není to DMA, ale DNA a týká se to lidí,“ opravila ji Esther.

„To já přece vím!“ Polly byla rozhořčená od té doby, co přišla na svět a zjistila, že její sestry tam už byly dřív.

„Pak ale proč –“

„Tak, kdo podle vás dostane nejvíc hlasů v dnešním pořadu o hubnutí?“ přerušila je Cecilia, zatímco si v duchu říkala: No jo, ty, co pozoruješ můj život, ať už jsi kdokoli, uznávám, že měním téma z fascinujícího období moderních dějin, na němž by se moje děti mohly něco skutečně naučit, na brakovou televizní show, která jim nic poučného nepřinese, ale udrží v domě mír a mě z toho nebude bolet hlava. Kdyby byl doma John-Paul, nejspíš by téma nezměnila. Byla daleko lepší matkou, když měla publikum.

Děvčata se bavila o Kdo ztratí nejvíc po zbytek večeře a Cecilia předstírala, že ji to zajímá, ačkoli přemýšlela o dopisu položeném nahoře na ledničce. Jakmile bylo sklizeno ze stolu a dcery se do jedné usadily u televize, sundala si ho, aby na něj mohla zírat.

Odložila šálek s čajem a obálku přidržela proti světlu. Musela se přitom sama nad sebou pousmát. Zdálo se, že uvnitř je dopis psaný rukou na linkovaném papíře z bloku, ale nerozluštila z něj ani slovo. Že by John-Paul zahlédl v televizi, jak vojáci z Afghánistánu píšou dopisy svým rodinám, aby se jim jako zprávy ze záhrobí mohly doručit v případě jejich smrti, a napadlo ho, že by bylo hezké udělat

něco podobného?

Jenomže si ho nedokázala představit, jak se do něčeho takového pouští. Bylo to příliš sentimentální. I když milé. Kdyby zemřel, chtěl, aby se dozvěděly, jak moc je miloval.

… v případě mé smrti. Proč myslel na smrt? Nebyl nemocný? Ale ten dopis vypadal hodně staře a John-Paul je pořád ještě naživu. Navíc byl před pár týdny na prohlídce a doktor Kluger o něm prohlásil, že je „zdravý jako hřebec“. Několik dní poté pohazoval hlavou, ržál a řehtal po domě s Polly, která mu seděla na zádech a máchala kolem hlavy utěrkou jako bičem.

Cecilia se při té vzpomínce usmála a její obavy se rozptýlily. Tak před pár lety John-Paul udělal něco neobvykle sentimentálního a napsal tenhle dopis. No a co. Nebylo to nic, kvůli čemu by měla být tolik vyplašená, a samozřejmě že by ho neměla otvírat, jen aby ukojila svou zvědavost.

Podívala se na hodiny. Bylo skoro osm. Brzy bude volat. Když byl pryč, prakticky každý večer telefonoval touhle dobou.

Dokonce se mu o tom dopisu ani nezmíní. Přivedlo by ho to do rozpaků a není to zrovna vhodný námět na konverzaci po telefonu.

Ale na druhou stranu: jak vlastně měla ten dopis najít, kdyby opravdu umřel? Nemusela ho vůbec

objevit! Proč ho nedal jejich právníkovi, Miriaminu manželovi Dougu Openheimerovi? Bylo tak těžké nepředstavovat si ho ve sprše, kdykoli na něj pomyslela. Samozřejmě že to nemělo žádný vliv na jeho schopnosti jako právníka, spíš to něco vypovídalo o Miriaminých schopnostech v ložnici. (Ano, mezi Cecilií a Miriam panovala jistá soutěživost.)

Ovšem za daných okolností nebyla vhodná doba na samolibost ohledně sexu. Nech toho. Přestaň myslet na tu záležitost se sexem.

Ale stejně bylo od Johna-Paula hloupé nedat ten dopis Dougovi. Kdyby zemřel, nejspíš by všechny jeho krabice od bot vyhodila v jednom ze svých uklízecích záchvatů, aniž by se vůbec obtěžovala je projít. Pokud chtěl, aby ten dopis našla, byla šílenost jen tak namátkou ho zastrčit do nějaké krabice.

Proč ho neuložil do složky ke kopiím jejich závětí, životních pojistek a dalších dokumentů? John-Paul byl jedním z nejchytřejších lidí, jaké znala, pokud nešlo o praktickou stránku života.

„Já vážně nechápu, jak se mohlo stát, že muži vládnou světu,“ říkala zrovna dnes ráno své sestře Bridget poté, co jí vyprávěla, jak John-Paul v Chicagu ztratil klíče od pronajatého auta. Cecilia málem vyletěla z kůže, když uviděla jeho esemesku. Co s tím asi tak mohla udělat? On od ní sice nic nečekal, ale stejně!

Podobné věci se Johnu-Paulovi stávaly. Když byl naposledy v zahraničí, zapomněl notebook v taxíku. Neustále něco ztrácel. Peněženku, telefon, klíče, snubní prsten. Jeho majetek z něj jednoduše odpadával.

„Docela se jim daří něco stavět,“ řekla na to její sestra. „Jako třeba mosty nebo silnici. Dovedeš si vůbec představit, že bys měla postavit přístřeší? Obyčejnou hliněnou chýši?“

„Já bych dokázala postavit chýši,“ odpověděla Cecilia.

„Ty asi ano,“ zaúpěla Bridget, jako by to byl nějaký nedostatek. „Nicméně muži světu nevládnou. Máme ministerskou předsedkyni. A svému světu vládneš ty. Vládneš domácnosti Fitzpatrickových. Vládneš Svaté Anděle. Řídíš svět Tupperware.“

Cecilia byla předsedkyní Sdružení rodičů a přátel školy Svaté Anděly. Byla také jedenáctý nejúspěšnější konzultant Tupperware v Austrálii. Její sestře připadaly obě tyto role nadmíru zábavné.

„Neřídím domácnost Fitzpatrickových,“ namítla Cecilia.

„Ovšemže ne,“ vybuchla smíchy Bridget.

Pravdou bylo, že kdyby umřela Cecilia, domácnost Fitzpatrickových by jednoduše… Už pouhé pomyšlení na to, co by se stalo, bylo nesnesitelné. John-Paul by od ní potřeboval víc než jen dopis. Potřeboval by celou příručku, včetně plánku domu, do něhož by zakreslila, kam dává špinavé prádlo a kde je skříň s čistým povlečením.

Zazvonil telefon a Cecilia ho rychle popadla.

„Nech mě hádat. Naše dcery sledují obtloustlé lidi, že mám pravdu?“ řekl John-Paul. Vždycky se jí moc líbilo, jaký má v telefonu hlas: hluboký, hřejivý a uklidňující. No dobrá, její manžel je beznadějný, ztrácí věci a všude chodí pozdě, ale stará se o svou ženu a dcerky takovým tím staromódním, zodpovědným způsobem – „já jsem muž a tohle je moje práce“. Bridget měla pravdu, Cecilia vládne svému světu, ale vždycky si může být jistá, že kdyby nastala nějaká krize – šílený střelec, záplavy, požár –, John-Paul by byl tím, kdo jim zachrání život. Vrhl by se před kulku, postavil vor, bezpečně by je provezl běsnícím infernem, a jakmile by bylo po všem, předal by vládu Cecilii, poklepal by se po kapsách a řekl: „Neviděl někdo mou peněženku?“

První, co udělala, když viděla umírat maličkého Spider-Mana, bylo, že roztřesenými prsty namačkala číslo a zavolala Johnu-Paulovi.

„Našla jsem ten dopis,“ oznámila mu. Prsty přitom přejížděla po písmu na přední straně obálky. Jakmile zaslechla jeho hlas, věděla, že se ho na to neprodleně zeptá. Jsou svoji patnáct let. Nikdy před sebou neměli žádná tajemství.

„Jaký dopis?“

„Ten od tebe,“ odpověděla. Snažila se, aby to vyznělo lehce, humorně, aby na celou situaci pohlíželi ze správné perspektivy, takže ať už v tom dopise bude cokoli, nic to neznamená, nic se tím nemůže změnit. „Pro mě, abych ho otevřela v případě tvé smrti.“ Nešlo říct slova „v případě tvé smrti“ svému manželovi, aniž by zněl váš hlas divně.

Nastalo ticho. Na okamžik si myslela, že je přerušili, až na to, že v pozadí slyšela vzdálený šum hovoru a nějaké řinčení. Znělo to, jako by volal z restaurace.

Sevřel se jí žaludek.

„Johne-Paule?“

Kapitola druhá

„POKUD JE TO VTIP,“ řekla Tess, „pak není k smíchu.“ Will jí položil ruku na paži. Felicity jí položila ruku na druhou paži. Přidržovali ji z obou stran jako dvě sladěné opěrky na knihy.

„Je nám to moc a moc líto,“ prohlásila Felicity.

„Hrozně líto,“ přizvukoval jí Will, jako kdyby společně zpívali duet.

Seděli kolem velkého kulatého dřevěného stolu, který občas používali na schůzky s klienty, ale nejčastěji na něm jedli pizzu. Will byl v obličeji bledý jako smrt. Tess viděla každičký nepatrný chloupek jeho strniště, v ostrém rozlišení a napřímený jako nějaké miniaturní posečené pole na té jeho otřesně bílé pokožce. Felicity měla na krku tři zřetelné rudé skvrny.

Ty tři skvrny na okamžik zcela upoutaly Tessinu pozornost, jako by z nich mohla vyčíst odpověď. Na Felicitině nově štíhlém krku se vyjímaly jako otisky prstů. Konečně Tess zdvihla pohled a spatřila, že Felicitiny oči – ty její proslule krásné mandlové zelené oči („Ta tlustá holka má tak nádherné oči!“)

– jsou zarudlé a vlhké.

„Takže jste si uvědomili,“ pokračovala Tess, „uvědomili jste si, že vy dva–“ Zarazila se. Polkla.

„Chtěli bychom, abys věděla, že se vlastně nic nestalo,“ přerušila ji Felicity.

„My jsme ne–, no víš co,“ dodal Will.

„Vy jste spolu nespali.“ Tess na nich obou viděla, jak jsou na sebe kvůli tomu pyšní, jak málem očekávají, že je za jejich ovládání pochválí.

„To rozhodně ne,“ prohlásil Will.

„Ale chtěli jste,“ řekla Tess. Ta absurdita jí málem přišla k smíchu. „Tohle se mi tady pokoušíte říct? Že se spolu chcete vyspat?“

Určitě se líbali. Což bylo daleko horší, než kdyby se spolu vyspali. Každý dobře ví, že kradený polibek je ta nejerotičtější věc na světě.

Skvrny na Felicitině krku se začaly šířit vzhůru k bradě. Vypadala, jako by měla ulehnout se vzácnou infekční chorobou.

„Je nám to moc líto,“ opakoval Will. „Tolik jsme se snažili – aby k tomu nedošlo.“

„Opravdu,“ potvrdila Felicity. „Představ si, celé měsíce jsme jen –“

„Měsíce? Tohle se táhne celé měsíce?“

„Ve skutečnosti se nic neděje,“ pronesl Will vážně, jako by byl v kostele.

„Něco se tedy určitě děje,“ namítla Tess. „Něco dost zásadního.“ Kdo by to do ní řekl, že dokáže promluvit tak tvrdě? Každé její slovo bylo jako betonový kvádr.

„Promiň,“ řekl Will. „No ovšem – jen jsem myslel – vždyť víš.“ Felicity si přitiskla konečky prstů na čelo a rozplakala se. „Ach, Tess.“

Tess automaticky vylétla ruka, aby ji utěšila. Byly si bližší než sestry. Vždycky to tak lidem říkala. Jejich matky byly dvojčata a Felicity s Tess byly jedináčci, narozené šest měsíců po sobě. Všechno dělaly společně.

Tess jednou praštila nějakého kluka – řádným hákem sevřenou pěstí přímo do brady –, protože Felicity nazval „slůnětem“, což přesně vystihovalo to, jak vypadala po celou školní docházku. Vyrostla v tlustou dospělou, „silnou ženu s hezkým obličejem“. Pila kolu, jako by to byla voda, a nikdy nedržela žádnou dietu, necvičila, ani se svou váhou zřejmě nijak zvlášť netrápila. A pak, zhruba před šesti měsíci, se přihlásila k Hlídačům váhy, přestala pít kolu, začala chodit do posilovny, zhubla o čtyřicet kilo a proměnila se v krasavici. Mimořádnou krasavici. Byla přesně tím typem, jaký hledají do pořadu Kdo ztratí nejvíc: nádherná žena uvězněná v těle tlusté osoby.

Tess měla kvůli ní obrovskou radost. „Třeba teď konečně potká někoho opravdu skvělého,“ řekla Willovi. „Když má víc sebedůvěry.“

Zdálo se, že Felicity někoho opravdu skvělého potkala. Willa. Nejskvělejšího muže, jakého Tess znala. A chtělo to hodně sebedůvěry, ukrást sestřenici manžela.

„Je mi to tak líto, že bych nejradši umřela,“ vzlykala Felicity.

Tess ruku stáhla. Felicity – ta uštěpačná, sarkastická, zábavná, chytrá, tlustá Felicity – najednou mluvila jako americká roztleskávačka.

Will zaklonil hlavu a se sevřenou čelistí se zahleděl do stropu. Snažil se, aby se taky nerozbrečel.

Tess ho naposledy viděla plakat, když se narodil Liam.

Sama měla oči suché. Srdce jí bušilo jako splašené, jako kdyby byl její život v ohrožení. Zazvonil telefon.

„Nech to být,“ řekl Will. „Je po pracovní době.“

Tess vstala, přešla ke svému psacímu stolu a zdvihla sluchátko.

„Reklamní agentura TWF,“ ohlásila se.

„Tess, lásko moje, já vím, že je pozdě, ale máme tu malý problém.“

Byl to Dirk Freeman, marketingový ředitel společnosti Petra Pharmaceuticals, jejich nejdůležitějšího a velmi lukrativního klienta. Právě Tess se měla postarat o to, aby si Dirk připadal důležitý, ujišťovat ho, že ačkoli mu už bylo šestapadesát a nikdy nedosáhne na další příčku vyššího managementu, on je tím velkým čarodějem, kdežto ona jeho poddanou, služkou, pokornou holkou pro všechno, které může přikazovat, co má dělat, a se kterou může flirtovat, mračit se na ni nebo tvářit přísně, a Tess bude předstírat, že ho maličko kárá, ale když na to přijde, nakonec musí udělat, co jí řekne. Nedávno ji napadlo, že to, co poskytuje Dirku Freemanovi, hraničí se sexuálními službami.

„Barva draka na balení Stop kašli je úplně špatná,“ pokračoval Dirk. „Je moc nachová. Strašně moc nachová. Už to šlo do tisku?“

Ano, odešlo to do tiskárny. Padesát tisíc malých kartonových krabiček dnes sjelo z tiskařského lisu.

Padesát tisíc dokonale nachových, zuby cenících, usměvavých dráčků.

Kolik práce těm dráčkům věnovali. Těch e-mailů, diskusí. A zatímco Tess mluvila o dracích, Will a Felicity se do sebe zamilovávali.

„Ne,“ odpověděla Tess, oči upřené na manžela a sestřenici, kteří seděli u zasedacího stolu ve středu místnosti, jeden jak druhý klopili hlavu a prohlíželi si nehty jako puberťáci, když se ocitnou po škole.

„Dneska máte svůj šťastný den.“

„No, myslel jsem, že – tak dobře.“ Jen stěží skrýval svoje zklamání. Chtěl, aby Tess ustaraně lapala po dechu. Přál si slyšet, jak se jí panikou třese hlas.

Najednou promluvil hlubším tónem, příkře a autoritativně, jako by se chystal vést četu na bitevní pole. „Potřebuju, abyste všechno na Stop kašli pozdržela, jasné? Celou várku. Rozumíte?“

„Rozumím. Zastavit všechnu práci na Stop kašli.“

„Ještě se vám ozvu.“

Zavěsil. Na té barvě nebylo nic špatného. Zavolá zítra a řekne, že je v pořádku. To jen zatoužil na okamžik zakusit pocit moci. Nejspíš ho na schůzi shodil jeden z mladších, nadějných spolupracovníků.

„Krabičky na Stop kašli dnes odešly do tiskárny.“ Felicity se obrátila na židli a vrhla na Tess ustaraný pohled.

„To nevadí,“ odpověděla Tess.

„Ale jestli je bude chtít změnit –“ namítl Will.

„Říkám, že to nevadí.“

Zatím neměla vztek. Doopravdy ne. Ale cítila předzvěst zlosti horší než cokoli, co dosud zažila; doutnající uhlíky hněvu, které můžou každým okamžikem vybuchnout jako kulový blesk a zničit

všechno na dosah.

Už se neposadila. Místo toho se otočila a zkoumala bílou tabuli, kde se zaznamenávaly všechny rozpracované zakázky.

Balení Stop kašli!

Tiskový inzerát pro FeatherMart!!

Webové stránky pro ložní prádlo Bedstuff :-)

Bylo ponižující hledět na svoje vlastní bezstarostné, sebevědomé čmáranice doprovázené drzými vykřičníky. Na smajlík vedle webových stránek pro společnost Bedstuff, protože o tu práci tolik usilovali, soutěžili o ni s většími firmami, a nakonec ano! Dostali ji. Ten smajlík tam přikreslila včera, kdy ještě neměla tušení, jaké před ní Will a Felicity skrývají tajemství. Když ho kreslila, vyměňovali si za jejími zády kajícné pohledy? Takhle se asi tvářit nebude, až se jí s naším tajemstvím svěříme, co?

Telefon znovu zazvonil.

Tentokrát ho Tess nechala přejít na záznamník.

Reklamní agentura TWF. Jejich jména spojená dohromady, aby vytvořila název vysněného podniku.

Jalové konverzace „co kdyby“, které se nakonec přeměnily ve skutečnost.

Předminulé Vánoce jeli na svátky do Sydney. Jak bylo zvykem, trávili Štědrý večer u Felicitiných rodičů, Tessiny tetičky Mary a strýčka Phila. Felicity byla ještě tlustá. Hezoučká, růžovoučká a upocená v šatech velikosti 52. Dali si tradiční grilované klobásky, tradiční těstovinový salát se smetanou, tradiční dort Pavlova. Felicity s Willem svorně nadávali na svou práci. Nekompetentní vedení, hloupé kolegy, studenou kancelář. A tak dále a tak dále.

„Panečku, vy jste mi ale ubrečená sebranka,“ poznamenal strýček Phil, který si neměl nač stěžovat, neboť už odešel do důchodu.

„Co kdybyste si založili vlastní podnik?“ navrhla Tessina matka.

Pravdou bylo, že všichni pracovali v podobné oblasti. Tess byla marketingová manažerka pro styk s veřejností v nakladatelství právnické literatury, kde se všechno dělalo postaru. Will byl kreativní ředitel velké, prestižní reklamní agentury, kde byli nesmírně spokojení sami se sebou. (Tak se taky seznámili; Tess zastupovala Willova klienta.) Felicity dělala grafičku tyranovi.

Jakmile o tom začali mluvit, nápady do sebe rychle zapadaly. Klap, klap, klap! Než dojedli poslední sousta dortu, měli všechno dojednáno. Will bude kreativní ředitel. Ale ovšem! Felicity bude umělecká ředitelka. No jistě! Tess se stane obchodní manažerkou. To už nebylo až tak samozřejmé. Něco takového ještě v životě nedělala. Vždycky stála na straně klienta a po stránce společenské se pokládala tak trochu za introvertku.

Dokonce si pár týdnů předtím v čekárně lékaře udělala kvíz Reader’s Digest nazvaný „Trpíte sociální fobií?“ a odpovědi (samá céčka) jí potvrdily, že vskutku sociální fobií trpí a že by měla vyhledat profesionální pomoc nebo „navštívit podpůrnou skupinu“. Stejného výsledku nejspíš dosáhl každý, kdo si kvíz udělal. Pokud nemáte podezření, že tíhnete k sociální fobii, kvízem se nebudete vůbec obtěžovat; místo toho se budete vesele vybavovat s recepční.

Profesionální pomoc rozhodně nevyhledala a neřekla o tom živé duši. Ani Willovi. Dokonce ani Felicity. Kdyby o tom mluvila, stalo by se to skutečností. Ti dva by ji pak pozorovali při společenských událostech a projevovali laskavý soucit, kdykoli by zahlédli ponižující důkaz její ostýchavosti. Důležité bylo to zastřít. Když byla ještě malá, matka jí jednou řekla, že její plachost téměř hraničí se sobeckostí. „Víš, zlatíčko, když takhle klopíš hlavu, lidi si myslí, že je nemáš ráda!“ Tess si to vzala k srdci. Dospěla a naučila se nenuceně konverzovat navzdory bušícímu srdci. Přinutila se dívat lidem do očí, přestože její nervy křičely: Podívej se jinam, podívej se jinam! „Jsem trochu nastydlá,“ říkala, aby vysvětlila sucho v krku. Naučila se s tím žít, tak jako se jiní lidé naučí žít s intolerancí laktózy nebo přecitlivělou pokožkou.

Nicméně toho Štědrého večera před dvěma lety si příliš velké starosti nedělala. Byly to jen řeči a oni vypili spoustu punče tetičky Mary. Žádný podnik si doopravdy společně nezaloží a z ní nebude skutečná finanční ředitelka.

Jenže pak, když se na Nový rok vrátili zpátky do Melbourne, Will s Felicity o tom nepřestávali mluvit. Willův a Tessin dům měl v přízemí obrovské prostranství, které předchozí majitelé používali jako „útočiště dospívajících“. Mělo svůj vlastní vchod. Co mohli ztratit? Výdaje na zahájení činnosti budou zanedbatelné. Will a Tess umořovali hypotéku mimořádnými splátkami. Felicity si napůl pronajímala byt. Pokud se jim nebude dařit, můžou z toho vycouvat a najít si zase práci.

Tessse vlnou jejich nadšení nechala smést. V zaměstnání dala s chutí výpověď, ale když poprvé seděla před kanceláří potenciálního klienta, musela si ruce tisknout mezi koleny, aby se jí netřásly. Nejednou namouduši cítila, jak jí cuká hlava. I teď, po osmnácti měsících, pořád ještě trpěla ochromující nervozitou, kdykoli se měla sejít s novým klientem. Přesto byla ve své roli kupodivu úspěšná. „Jste jiná než ostatní lidi z agentur,“ řekl jí jeden klient na závěr první schůzky, když si na potvrzení dohody potřásali rukama. „Vlastně víc posloucháte, než mluvíte.“

Strašlivou nervozitu vyvažovala nádherná euforie, kterou cítila pokaždé, když ze schůzky odcházela. Jako by se vznášela. Zase to dokázala. Porazila démona a vyhrála. A nejlepší na tom bylo, že o jejím tajemství nikdo neměl nejmenší tušení. Přiváděla nové klienty. Podnik vzkvétal. Uvedení nového výrobku na trh, které připravili pro jednoho výrobce kosmetiky, dokonce obdrželo nominaci na cenu za marketing.

Tessina role znamenala, že byla často mimo kancelář a Willa s Felicity nechávala celé hodiny v kuse o samotě. Kdyby se jí někdo zeptal, jestli jí to nedělá starosti, vysmála by se mu. „Felicity je pro Willa jako sestra,“ odpověděla by.

Odvrátila se od bílé tabule. Podlamovaly se jí nohy. Šla si zase sednout, ale vybrala si židli na druhé straně stolu. Potřebovala se zorientovat.

Bylo šest hodin, pondělí večer. Tess se zrovna nacházela v polovině svého života.

Když jí Will přišel nahoru sdělit, že si s ní on a Felicity chtějí o něčem promluvit, rozptylovalo ji tolik jiných věcí. Právě domluvila se svou matkou, která volala, aby jí řekla, že si při tenisu zlomila nohu v kotníku. Následujících osm týdnů bude o berlích a moc se omlouvá, ale nemohli by Velikonoce letos oslavit v Sydney místo v Melbourne?

Poprvé od oné chvíle před patnácti lety, kdy se s Felicity odstěhovaly do vnitrozemí, Tess pocítila výčitky svědomí, že bydlí tak daleko od své matky.

„Nasedneme na letadlo hned ve čtvrtek po škole,“ řekla jí. „Zvládneš to do té doby?“

„Ale jo, zvládnu. Pomůže mi Mary. A sousedé.“

Jenomže tetička Mary neřídila a od strýčka Phila se nedalo očekávat, že ji bude každý den vozit. Nehledě na to, že Mary a Phil začínali sami působit křehce. A sousedé Tessiny matky byli stařičké dámy nebo mladí vytížení rodiče, kteří měli sotva čas zamávat na pozdrav, když se svými obrovskými auty couvali po příjezdové cestě. Nezdálo se pravděpodobné, že by nosili její matce kastrůlky s obědem.

Tess si lámala hlavu, jestli by neměla zamluvit let do Sydney hned na příští den a pak třeba matce objednat domů nějakou výpomoc. Lucy určitě nebude nadšená, že má mít v domě cizího člověka, ale jak se bude sprchovat? Jak si uvaří?

Nebylo to snadné. Měli tolik rozpracovaných zakázek a Tess se nechtělo nechávat tady Liama. Nebyl tak docela ve své kůži. Trápil se kvůli jednomu klukovi, nějakému Marcusovi, který chodil do stejné třídy. Nešlo o to, že by ho přímo šikanoval. S tím by mohli pěkně rázně zatočit podle školních přísných, tučně vytištěných pravidel: „Šikanování v žádném případě nehodláme tolerovat.“ Jenže s Marcusem to bylo složitější. Byl to okouzlující malý psychopat.

Dneska se ve škole už zase přihodilo něco příšerného, v čem měl Marcus prsty, tím si byla Tess

jistá. Dávala Liamovi nahoře večeři, zatímco Will s Felicity dole pracovali. Po většinu večerů se jim s Willem a Liamem, někdy dokonce i s Felicity dařilo jíst společně jako rodina, ale webové stránky pro společnost Bedstuff se měly spustit naživo už v pátek, takže všichni dělali přesčas.

Liam byl při večeři tišší než obvykle. Byl to zasněný, hloubavý chlapec a nikdy toho moc nenapovídal, ale na tom, jak automaticky napichoval vidličkou jednotlivé kousky klobásy a namáčel si je do rajské omáčky, bylo něco velice dospělého a taky smutného.

„Hrál sis dnes s Marcusem?“ zeptala se Tess.

„Ne,“ odpověděl Liam. „Dneska je pondělí.“

„No a?“

Ale uzavřel se do sebe a odmítl o tom dál mluvit a Tess cítila, jak se jí zmocňuje vztek. Musí si s jeho učitelkou ještě jednou promluvit. Měla velice silný dojem, že její dítě někdo využívá a nikdo tomu nevěnuje pozornost. Dětské hřiště je jako bitevní pole.

Právě tím se v duchu zaobírala, když se jí Will zeptal, jestli by nemohla přijít dolů; kotníkem své matky a Marcusem.

Will s Felicity na ni už čekali, usazení u jednacího stolu. Než se k nim přidala, sesbírala hrnky od kafe roztroušené po celé kanceláři. Felicity měla ve zvyku dělat si čerstvou kávu a nechávat ji nedopitou. Tess postavila šálky na jednací stůl, a když si sedala, prohlásila: „Nový rekord, Felicity. Pět nedopitých hrnků.“

Felicity na to nic neřekla. Vrhla na Tess zvláštní pohled, jako by ji to s těmi šálky opravdu mrzelo, a pak přišel Will s tím svým podivným oznámením.

„Tess, nevím, jak to říct, ale Felicity a já jsme se do sebe zamilovali.“

„To se ti povedlo.“ Tess srovnala šálky k sobě a usmála se. „K popukání.“ Jenže to zřejmě nemyslel jako vtip.

Položila si na medově zbarvené borovicové dřevo ruce a zadívala se na ně. Na svoje bledé, žilnaté ruce s velkými klouby.

Bývalý přítel, nedokázala si vzpomenout který, kdysi prohlásil, že se zamiloval do jejích rukou. Will jí na svatbě nemohl přetáhnout přes kloub prstýnek. Hosté se přitom tiše pochechtávali. Když se mu to konečně podařilo, předstíral, že si zhluboka oddechl, a přitom ji potají pohladil po ruce.

Tess vzhlédla a viděla, že si Will s Felicity vyměňují kradmé, ustarané pohledy.

„Takže tohle je ta pravá láska?“ zeptala se Tess. „Chcete mi říct, že jste spřízněné duše?“ Willovi cukalo ve tváři. Felicity se tahala za vlasy.

Ano. Právě to si oba mysleli. Ano, je to pravá láska. Ano, jsme spřízněné duše.

„Kdy to vlastně začalo?“ zeptala se jich. „Kdy se mezi vámi probudily tyhle… city?“

„Na tom nesejde,“ prohlásil honem Will.

„Mně na tom sejde!“ Tess zvýšila hlas.

„Myslím, ale nejsem si tím jistá, že asi tak před šesti měsíci?“ zamumlala Felicity s pohledem upřeným na stůl.

„Takže když jsi začala hubnout?“ Felicity pokrčila rameny.

Tess se obrátila k Willovi. „To je zvláštní, že dokud byla tlustá, ani ses na ni pořádně nepodíval.“

V ústech pocítila hořkou pachuť zášti. Kdy se naposledy neovládla a zachovala se takhle krutě?

Určitě to bylo poprvé od doby, co byla v pubertě.

Nikdy neoznačila Felicity za tlustou. Neřekla jediné kritické slovo o její váze.

„Tess, prosím –“ vzdychl Will bez jakékoli výtky v hlase; bylo to jen tiché, zoufalé žadonění.

„To nevadí,“ špitla Felicity. „Já si to zasloužím. Oba si to zasloužíme.“ Zvedla bradu a podívala se na Tess s nahou, statečnou pokorou.

Znamenalo to, že Tess má povoleno kopat a škrábat, jak se jí zachce. Oni tam budou jen sedět

a přijímat rány, dokud bude třeba. Nebudou jí nic oplácet. Will i Felicity byli v podstatě hodní. Tess to moc dobře věděla. Jsou to hodní lidé, a právě proto se teď chovají tak příjemně, tak chápavě snášejí její zuřivost, takže nakonec nebudou ti zlí oni, ale Tess. Dokonce spolu ani nespali, aby ji nezradili. Jen se zamilovali! Nešlo o žádnou obyčejnou, mrzkou aférku. Byl to osud. Předurčenost. Nikdo si o nich nemůže myslet nic špatného.

Bylo to geniální.

„Proč jsi mi to neřekl sám?“ Tess se pokusila přimět Willa, aby se na ni podíval, jako kdyby ho síla jejího pohledu mohla vrátit, ať už se vzdálil kamkoli. Upírala mu pohled do očí, do těch jeho oříškově hnědých očí barvy oprýskané mědi, s hustými černými řasami; očí, které se tolik lišily od jejích vlastních, nijak pozoruhodných bledě modrých; očí, které zdědil jejich syn a Tess je teď pokládala za svoje vlastnictví, jako drahocenný majetek, za nějž s povděkem přijímá komplimenty – „Váš syn má nádherné oči.“ „To po mém manželovi. Se mnou to nemá nic společného.“ Ale mělo to s ní společné úplně všechno. S ní. Teď už byly její. Willovy zlaté oči byly většinou pobavené; svět ho kdykoli dokázal rozesmát, každodenní život mu obvykle připadal nesmírně zábavný, což bylo jednou z věcí, které na něm nejvíc milovala, ale právě teď se na ni upíraly prosebně, přesně tak, jako se na ni dívá Liam, když po ní něco chce v samoobsluze.

Prosím, mami, já bych chtěl tu sladkou pochoutku se všemi těmi éčky a důmyslně vypracovaným obalem; vím, že jsem ti slíbil, že po tobě nebudu nic loudit, ale tohle chci.

Prosím, Tess, já bych chtěl tvou nádhernou sestřenici; vím, že jsem ti slíbil, že při tobě budu stát v dobrém i zlém, v nemoci i ve zdraví, ale prosííím.

Ne. Nedostaneš ji. Už jsem řekla.

„Pořád na to nebyla příhodná doba ani vhodné místo,“ odpověděl Will. „A chtěli jsme ti to říct společně. Nemohli jsme – a pak jsme prostě usoudili, že už to nedokážeme před tebou dál tajit – a tak jsme…“ Čelist mu cukala jako krocanovi, sem a tam, nahoru a dolů. „Říkali jsme si, že na takovouhle konverzaci nebude nikdy správný čas.“

My. Stali se z nich „my“. O tom si spolu povídali. Bez ní. Ovšemže si povídali bez ní. „Zamilovali se“ taky bez ní.

„Myslela jsem, že bych u toho měla být,“ řekla Felicity.

„Vážně?“ podivila se Tess. Nedokázala se na ni podívat. „Tak co bude dál?“

Vyslovení té otázky v ní vyvolalo čerstvou, nechutnou vlnu nevíry. Co by se asi mělo dít? Felicity přece poběží na jedno z těch svých nových cvičení a Will půjde nahoru popovídat si se svým synem, až se Liam bude koupat, možná se dokonce dostanou k jádru potíží s Marcusem, zatímco jim Tess usmaží něco k večeři. Přísady už měla přichystané, a když pomyslela na tácek kuřecích prsou, potažený igelitem a trpělivě čekající v ledničce, cokoli jiného jí připadalo naprosto absurdní. Jistěže si s Willem dají další sklenici z nedopité láhve vína a budou spolu mluvit o možných nápadnících pro jejich zbrusu novou, krásnou Felicity. Už spolu probrali tolik možností. Jejich italského bankovního úředníka. Urostlého, málomluvného chlápka, co vlastní místní lahůdky. Ani jedinkrát se Will neplácl rukou přes čelo a neprohlásil: „Ale ovšem! Jak mi to mohlo uniknout. Mě! Já pro ni budu dokonalý!“

Byl to vtip. Nedokázala se zbavit přesvědčení, že je to celé jenom vtip.

„My víme, že se tohle nedá nijak ulehčit, napravit ani zmírnit,“ řekl Will. „Ale uděláme, cokoli si budeš přát, cokoli, o čem budeš přesvědčená, že to pomůže tobě a Liamovi.“

„Liamovi,“ opakovala po něm Tess ohromeně.

Kupodivu ji dosud nenapadlo, že o tom budou muset povědět Liamovi; že s tím bude mít vůbec co do činění nebo že ho to jakkoli zasáhne. Liama, který právě teď leží nahoře natažený na břiše, dívá se na televizi a šestiletou hlavičku má plnou obřích starostí s Marcusem.

Ne, pomyslela si. Ne, ne a ne. V žádném případě.

Vybavila si svou matku, jak stojí ve dveřích jejího pokoje. „Tatínek a já si s tebou potřebujeme

o něčem promluvit.“

To, co se stalo jí, se Liamovi přihodit nesmí. Jen přes její mrtvolu. Její nádherný chlapeček s vážným obličejem nezažije takovou ztrátu a zmatek, jaké zažívala ona sama to strašlivé léto kdysi dávno. On si nebude balit každý druhý pátek malou tašku na přespání. Nebude muset víkend co víkend kontrolovat kalendář na ledničce, aby věděl, kde bude spát. Nebude se muset učit, že má přemýšlet dvakrát, než promluví, kdykoli mu jeden z rodičů položí zdánlivě nevinnou otázku o tom druhém.

V hlavě jí vířily myšlenky.

Jediné, na čem teď záleží, je Liam. Její vlastní pocity nejsou podstatné. Jak může tohle napravit?

Jak by se to dalo zastavit?

„Něco takového jsme nikdy, rozhodně nikdy nechtěli dopustit.“ Ve Willových velkých očích nebyla ani stopa po záludnosti. „A přáli jsme si to udělat správně. Co nejlíp pro nás pro všechny. Dokonce jsme si říkali –“

Tess si všimla, jak se Felicity dívá na Willa a maličko vrtí hlavou.

„Co jste si dokonce říkali?“ zeptala se. Další důkaz toho, že si spolu povídali. Dovedla si živě představit příjemnou závažnost jejich rozhovorů. Z uslzených očí bylo patrné, jací jsou to laskaví lidé, jak je trápí pomyšlení na to, že Tess ublíží, ale copak mají na vybranou, tváří v tvář takové vášni, vzhledem ke své lásce?

„Na mluvení o tom, co uděláme, je příliš brzy.“ Felicitin hlas byl najednou pevnější. Tess si zaryla nehty do dlaní. Jak se opovažuje? Jak se opovažuje mluvit svým normálním hlasem, jako kdyby šlo o normální situaci, normální potíže?

„Co jste si dokonce říkali?“ Tess se nepřestávala dívat na Willa.

Zapomeň na Felicity, nabádala samu sebe. Na rozčilování nemáš čas. Přemýšlej, Tess, mysli.

Willův bledý obličej zčervenal. „Říkali jsme si, jestli bychom nemohli všichni bydlet společně. Tady. Kvůli Liamovi. Tohle přece není normální rozchod. Všichni jsme… rodina. Proto jsme si mysleli… Totiž, možná to zní šíleně, ale jen nás tak napadlo, že by to třeba bylo možné. Jednou.“

Tess vybuchla. Hlubokým, téměř hrdelním smíchem. Copak se dočista zbláznili? „Myslíš to tak, že já se prostě odstěhuju ze své ložnice a přenechám ji Felicity? Že Liamovi jednoduše řekneme:

‚Nedělej si starosti, zlato. Tatínek teď bude spát s Felicity a maminka v náhradním pokoji‘?“ Felicity se tvářila uraženě. „Ovšemže ne.“

„Když to podáš takhle –“ začal Will.

„Jak jinak to chceš podat?“

Will si povzdechl. Naklonil se blíž. „Podívej, nemusíme přece nic řešit teď hned, v tuhle chvíli.“ Když při práci chtěl, aby se něco udělalo po jeho, občas nasadil mimořádně mužný, uvážlivý, nicméně autoritativní tón hlasu. Tess i Felicity mu za to dávaly pořádně zabrat. Takovým hlasem mluvil právě teď, jako by bylo na čase dostat věci pod kontrolu.

Jak se opovažuje.

Tess zdvihla zaťaté pěsti a praštila jimi do stolu tak zprudka, až zarachotil. Něco takového ještě nikdy v životě neudělala. Připadalo jí to přehnaně dramatické a maličko vzrušující. Potěšilo ji, jak sebou Will i Felicity trhli.

„Já vám povím, co se bude dít,“ prohlásila, protože v tom najednou měla naprosto jasno. Bylo to jednoduché.

Will a Felicity si musí prožít skutečný poměr. Čím dřív, tím líp. Tomu doutnání, které v nich dřímá, je třeba dát volný průběh. Zatím je sladké a sexy. Jsou milenci, kterým hvězdy nepřály – Romeo a Julie, co si nad fialovým dráčkem Stop kašli vyměňují láskyplné pohledy. Musí se to stát upoceným, ulepeným a vulgárním a nakonec, doufejme, a dá-li Bůh, banálním a nudným. Will svého syna miluje, a jakmile se rozptýlí mlha chtíče, pozná, že udělal příšernou, ale nikoli nenapravitelnou chybu.

Ještě se všechno dá napravit.

Jediným možným krokem vpřed byl odjezd Tess. Neprodlený.

„Liam a já pojedeme do Sydney,“ oznámila. „K mamince. Před chvilkou mi volala, že si zlomila nohu v kotníku. Potřebuje u sebe někoho, kdo jí pomůže.“

„Ach ne! Jak to? Co se jí stalo?“ vyhrkla Felicity.

Tess ji ignorovala. Felicity už ztratila právo být starostlivou neteří. Stala se tou druhou ženskou.

Tess je manželkou. A bude bojovat. Pro Liama. Bude bojovat a zvítězí.

„Zůstaneme u ní, dokud se jí kotník nezahojí.“

„Ale Tess, nemůžeš přece Liama odvézt do Sydney.“ Panovačnost se z Willova hlasu vytratila. Byl to kluk z Melbourne. Nepřicházelo v úvahu, že by bydleli někde jinde.

Podíval se na Tess se stejně ublíženým výrazem jako Liam, když dostane za něco nespravedlivě vynadáno. Pak se mu čelo rozjasnilo. „A co škola?“ zeptal se. „Nemůže zameškat školu.“

„Může jedno pololetí dokončit u Svaté Anděly. Potřebuje se zbavit Marcuse. Jenom mu to prospěje.

Úplná změna prostředí. Bude moct chodit do školy pěšky, jako kdysi já.“

„Nepodaří se ti ho tam dostat,“ prohlásil Will nešťastně. „Není katolík.“

„Kdo říká, že není katolík?“ zeptala se Tess. „Byl pokřtěný v katolickém kostele.“ Felicity otevřela ústa a zase je zavřela.

„Já ho tam dostanu,“ prohlásila Tess. Neměla tušení, jak těžké to může být. „Matka se zná s lidmi z fary.“

Zatímco mluvila, v mysli se jí vybavovaly obrázky Svaté Anděly, maličké místní katolické školy, do které s Felicity kdysi obě chodily. Jak si hrají Nebe, peklo, ráj ve stínu kostelních věží. Zvuk kostelních zvonů. Nasládlý pach hnijících banánů, zapomenutých na dně školní tašky. Bylo to pět minut chůze od domova Tessiny matky. Škola stála na konci slepé ulice lemované stromy, které v létě tvořily nad hlavou baldachýn jako strop katedrály. Teď byl podzim, v Sydney stále ještě dost teplý na plavání. Listí ambroní zezelená a zezlátne. Liam se bude procházet po hrbolatých cestičkách kalužemi světlerůžových okvětních lístků růží.

U Svaté Anděly dosud pracovali někteří z Tessiných bývalých učitelů. Děti, s kterými Tess a Felicity chodily do školy, zatím vyrostly, stali se z nich maminky nebo tatínkové, a teď sem posílají svoje vlastní potomky. Její matka občas zmínila jejich jména a Tess nemohla uvěřit, že pořád ještě existují. Jako ti nádherní kluci Fitzpatrickovi. Šest blonďatých kluků s hranatou čelistí, kteří se podobali jeden druhému, jako by je nakoupili ve velkém. Vypadali tak skvěle, že se Tess červenala, kdykoli některý z nich prošel kolem. Mezi ministranty byl pokaždé nějaký Fitzpatrick. Ve čtvrté třídě ze Svaté Anděly všichni odešli do exkluzivní školy pro katolické chlapce; té, co je v přístavu. Nebyli jen nádherní, ale taky bohatí. Teď prý má nejstarší z Fitzpatrickových hochů tři dcery a všechny chodí ke Svaté Anděle.

Mohla by to vážně udělat? Vzít Liama do Sydney a zapsat ho do své staré základní školy? Zdálo se to nemožné; jako kdyby se pokoušela poslat ho zpátky v čase do svého dětství. Na okamžik se jí zase zatočila hlava. Tohle nepůjde. Samozřejmě že nevezme Liama z jeho školy. V pátek musí odevzdat úkol o mořských živočiších. Na sobotu má naplánovaný sportovní den. Tess čeká kupa prádla, které musí na šňůru, a hned zítra ráno schůzka s novým potenciálním klientem.

Jenže pak si všimla, že si Will s Felicity už zase vyměňují pohledy, a tak se zatvrdila. Pohlédla na hodinky. Bylo osmnáct třicet. Shora zaslechla znělku té nesnesitelné show Kdo ztratí nejvíc. Liam musel vypnout DVD a pustit normální televizi. Za chvilku začne přepínat programy a hledat něco, v čem se střílí.

Nic nedostanete zadarmo! vykřikoval kdosi z televizního přijímače.

Tess ty prázdné motivační fráze, používané v tomhle pořadu, nemohla vystát.

„Poletíme dnes večer,“ prohlásila.

„Dnes večer?“ vyděsil se Will. „Nemůžeš s Liamem letět dnes večer.“

„Ale ano, můžu. Letí nám to v devět hodin. Hravě to zvládneme.“

„Tess,“ řekla Felicity. „To přeháníš. Nemusíš přece –“

„Půjdeme ti z cesty,“ prohlásila Tess. „Aby ses s Willem mohla vyspat. Konečně. Lehni si do mé postele! Dnes ráno jsem převlékla povlečení.“

Hlavou se jí honily i jiné věci. Daleko horší věci, které neřekla.

Své sestřenici: „Má rád, když jsi nahoře, tak ještě štěstí že jsi tolik zhubla!“ Svému manželovi: „Nedívej se moc zblízka na všechny ty její strie!“

Ale ne, co ji to napadá. Vždyť to oni by si měli připadat vulgární jako motel u silnice. Vstala a uhladila si předek sukně.

„Tak to by bylo. Budete si muset poradit s chodem podniku beze mě. Řekněte klientům, že máme naléhavou rodinnou situaci.“

Naléhavá situace v rodině rozhodně nastala.

Šla posbírat Felicitiny hrnky nedopité kávy. Protáhla prsty tolika uchy, kolika to šlo, ale pak si to rozmyslela, hrnky zase postavila, a zatímco na ni Will s Felicity upírali pohled, pečlivě vybrala dva nejplnější, zdvihla je v dlaních a s přesnou muškou hráčky košíkové jim vychrstla kafe přímo do těch jejich pitomých, dychtivých, lítostivých obličejů.

Kapitola třetí

RACHEL SI MYSLELA, že se jí chystají oznámit, že čekají další dítě. O to horší to pak bylo. Jakmile vešli do domu, bylo jí jasné, že přicházejí s velkou novinou. Měli takový ten rozpačitý, domýšlivý výraz člověka, který ví, že vás přiměje sedět a ani nedutat.

Rob toho namluvil víc než obvykle. Lauren mluvila míň než obvykle. Jedině Jacob byl sám sebou, proháněl se po domě sem a tam, otvíral skříňky a zásuvky, o nichž věděl, že v nich Rachel ukrývá ostrůvky pokladů s hračkami a předměty, které ho podle jejího soudu mohly zajímat.

Samozřejmě že se Lauren ani Roba nezeptala, jestli mají něco na srdci. Takovou babičkou nebyla, ona tedy rozhodně ne. Kdykoli měla na návštěvě Lauren, dávala si mimořádně záležet na tom, aby byla dokonalou tchyní; starala se, ale nevnucovala, zajímala se, aniž by vyzvídala. Nikoho nekritizovala, zdržovala se naprosto všech poznámek ohledně Jacoba, a to i před Robem, když s ním byla o samotě. Moc dobře věděla, o kolik by to bylo horší, kdyby Lauren slyšela: „Maminka říká…“ Přitom to nebylo snadné. Hlavou se jí tiše honil neustálý proud námitek jako ty útržky zpráv, které běží v dolním pásu obrazovky na CNN.

Tak zaprvé, to dítě potřebuje ostříhat! Copak jsou ti dva slepí, že nevidí, jak si Jacob v jednom kuse odfukuje vlasy z očí? A pak taky látka té příšerné košile s Mašinkou Tomášem, co ho na kůži musí kousat. Pokud ji měl na sobě v den, kdy ho hlídala, vždycky mu ji okamžitě svlékla, ustrojila ho do příjemného, hebkého starého trička a pak ho jako blázen znovu převlékala, jakmile je viděla přicházet po příjezdové cestě.

Ale k čemu jí to bylo dobré? Všechno to našlapování po špičkách kolem snachy? Mohla být stejně tak pekelnou tchyní. Protože odjíždějí a Jacoba berou s sebou, jako kdyby na to měli plné právo, což vlastně mají, uznala Rachel, tedy technicky vzato.

Nešlo o žádné další dítě. Lauren dostala nabídku nového zaměstnání. Skvělého zaměstnání v New Yorku. Podepsala smlouvu na dva roky. Oznámili jí to u stolu při večeři, když jedli moučník (obrácený jablečný koláč Sara Lee se zmrzlinou). Z jejich radostného vzrušení by člověk myslel, že Lauren nabídli práci v nějakém zatraceném ráji.

Zatímco jí to sdělovali, Rachel měla Jacoba usazeného na klíně. Jeho pevné, hranaté tělíčko na ní tálo nádhernou zemdleností unaveného batolete. Vdechovala vůni jeho vlásků, rty kousek od maličké prohlubně uprostřed jeho krku.

Když Jacoba poprvé sevřela v náruči a přitiskla ústa na jeho něžnou, křehkou hlavičku, připadala si, jako kdyby se probrala opět k životu; jako vadnoucí rostlina, která dostane novou vláhu. Vůně čerstvě narozeného miminka dodala jejím plícím kyslík. Rachel dokonce cítila, že se jí narovnává páteř, jako by z ní někdo konečně sejmul těžké závaží, které musela nosit celé roky. Když vyšla na nemocniční parkoviště, všimla si, že se světu vrací ztracené barvy.

„Doufáme, že nás přijedeš navštívit,“ řekla Lauren.

Lauren byla „kariéristka“. Pracovala v bance Commonwealth, kde se na velmi vysoké pozici zabývala něčím velmi stresujícím a důležitým. Vydělávala víc než Rob. Což nebylo žádné tajemství. Dokonce se zdálo, že je Rob na to pyšný, zmiňuje se o tom častěji, než bylo nutné. Kdyby Ed někdy slyšel, jak se jeho syn chlubí výplatní páskou své manželky, hanbou by se propadl do země, takže nakonec bylo ještě dobře, že… no, že už je pod zemí.

Než se Rachel vdala, i ona pracovala v bance Commonwealth, nicméně tahle shoda okolností nikdy nepřišla na přetřes, když se mluvilo o Laurenině práci. Rachel nevěděla, jestli její syn na tu skutečnost ze života své matky zapomněl, nemá o ní tušení, nebo mu prostě jen nepřipadá nijak zvlášť zajímavá.

Rachel samozřejmě naprosto chápala, že její bezvýznamná práce v bance, ta, kterou opustila, jakmile se vdala, se v ničem nepodobá Laurenině „kariéře“. Koneckonců si ani nedovedla představit, co vlastně Lauren každý den dělá. Jediné, co věděla, bylo, že to má něco společného s „řízením projektů“. Člověk by si myslel, že někdo, kdo vyniká v řízení projektů, by mohl zvládnout projekt balení Jacobovy tašky na přespání u babičky, ale očividně tomu tak nebylo. Zdálo se, že Lauren pokaždé

zapomene na něco zásadního.

Žádné další noci s Jacobem. Žádné další koupání. Už žádné pohádky. Ani tancování na hudbu od Wiggles v obývacím pokoji. Připadalo jí, jako by umíral. Musela si připomenout, že pořád ještě žije, že sedí přímo tady, na jejím klíně.

„Jasně, mami, musíš se na nás přijet do New Yorku podívat!“ řekl Rob. Znělo to, jako kdyby si už osvojil americký přízvuk. Když se usmál na svou matku, od zubů se mu odrazilo světlo. Ty zuby stály Eda a Rachel celé jmění. Robovy silné, rovné zuby připomínající klávesnici od piana budou v Americe jako doma.

„Pořídíš si svůj první pas v životě, mami! Můžeš se dokonce po Americe trochu porozhlédnout, když budeš mít chuť. Podniknout nějakou projížďku autobusem. Anebo, to je ono, udělat si okružní výlet po Aljašce!“

Občas si říkala, jestli kdyby jejich životy nebyly tak krutým způsobem čistě rozdělené, jako přepůlené obrovskou zdí – před 6. dubnem 1984 a po 6. dubnu 1984 –, jestli by Rob nedospěl jinak. Třeba by nebyl tak zarytě optimistický, nepůsobil by tolik jako realitní makléř. Ačkoli on byl realitní makléř, takže by ji nemělo příliš překvapovat, že se tak chová.

„Já bych si výlet po Aljašce udělala moc ráda,“ řekla Lauren. Položila dlaň na Robovu ruku.

„Vždycky jsem si představovala, jak něco takového podnikáme, až budeme staří a šediví.“ Pak si odkašlala, nejspíš proto, že si vzpomněla, že Rachel je stará a šedivá.

„Určitě to bude moc zajímavé.“ Rachel upila čaje. „Ale asi je tam trochu zima.“

Copak se zbláznili? Rachel nechtěla podnikat výlety po Aljašce. Chtěla sedět ve slunci na zápraží, vyfukovat na zahrádce bubliny pro Jacoba a dívat se, jak se směje. Chtěla sledovat, jak den za dnem, týden po týdnu vyrůstá.

A přála si, aby si pořídili další dítě. Co nejdřív. Lauren bylo třicet devět! Zrovna před týdnem Rachel říkala Marle, že má Lauren na další dítě spoustu času. Dnes si je pořizují pozdě, prohlásila. Ale tehdy ještě tajně doufala, že se každou chvíli dočká oznámení. Dokonce si v souvislosti s druhým dítětem spřádala plány (jako docela obyčejná, vlezlá tchyně). Rozhodla se, že až se miminko narodí, půjde do důchodu. Svou práci u Svaté Anděly milovala, ale za dva roky jí bude sedmdesát (sedmdesát!) a začínala být unavená. Starat se o dvě děti dva dny v týdnu pro ni bude právě tak akorát. Předpokládala, že takhle bude vypadat její budoucnost. Málem už ve své náruči cítila váhu čerstvě narozeného miminka.

Proč ta zatracená ženská nechce další dítě? Copak by nechtěli Jacobovi pořídit bratříčka nebo sestřičku? Co je tak zvláštního na New Yorku se vším tím troubením klaksonů a parou podivně unikající z děr v ulicích? Pro Boha živého, vždyť ta ženská šla zpátky do práce sotva tři měsíce poté, co se Jacob narodil. Nezdálo se, že by pro ni narození dítěte bylo nějak velkou přítěží.

Kdyby se Rachel dnes ráno někdo zeptal na její život, odpověděla by, že je bohatý a uspokojivý. Hlídala Jacoba v pondělí a v pátek. Zbylý čas trávil v jeslích, zatímco Lauren seděla u svého pracovního stolu ve městě a řídila ty svoje projekty. Pokud byl Jacob v jeslích, Rachel pracovala ve škole Svaté Anděly jako sekretářka. Měla svou práci, svoje zahradničení, kamarádku Marlu, stoh knih z knihovny a dva celé, drahocenné dny v týdnu se svým vnukem. Jacob u ní navíc často přespával o víkendu, aby si Rob s Lauren mohli někam vyjít. Rádi trávili večery venku, v těch svých nóbl restauracích, v divadle a v opeře, jen si to představte. Ed by se smál, až by se za břicho popadal.

Kdyby se jí někdo zeptal: „Jste šťastná?“, odpověděla by: „Jsem tak šťastná, jak to jen jde.“

Neměla tušení, že je její život tak chatrné konstrukce jako domeček z karet, že k ní Rob s Lauren můžou napochodovat v pondělí večer a klidně z něj sebrat tu jedinou kartu, na které záleží. Bez karty Jacoba se Rachelin život hroutil, pomaličku se poroučel k zemi.

Přitiskla rty na Jacobovu hlavičku a do očí se jí nahrnuly slzy.

To není spravedlivé. Není to spravedlivé. Není to spravedlivé.

„Dva roky utečou jako voda,“ řekla Lauren, pohled upřený na Rachel.

„Jako nic!“ Rob luskl prsty.

Pro vás, pomyslela si Rachel.

„A možná tam ani nezůstaneme celé dva roky,“ dodala Lauren.

„Anebo tam taky zůstanete nadobro!“ řekla Rachel s rozjařeným úsměvem od ucha k uchu, aby ukázala, že se vyzná a ví, jak to chodí.

Vzpomněla si na dvojčata Russellových, Lucy a Mary, a na to, jak jejich dcery odjely za prací do Melbourne. „Už tam zůstanou,“ postěžovala si jí smutně Lucy jednou v neděli po kostele. Bylo to před mnoha a mnoha lety, ale Rachel to uvízlo v paměti, protože Lucy měla pravdu. Když o těch sestřenicích naposledy slyšela – o té Lucyině plaché holčičce a Maryině baculaté dceři s krásnýma očima –, byly obě v Melbourne a byly tam napořád.

Jenže Melbourne je, co by kamenem dohodil. Do Melbourne si můžete zaletět jen tak na jeden den, když se vám zachce. Lucy i Mary to dělaly každou chvíli. Do New Yorku se na den zaletět nedá.

A pak tu byli lidé jako Virginia Fitzpatricková, která se dělila o úvazek (jak se tak říká) školní sekretářky s Rachel. Virginia měla šest synů a čtrnáct vnoučat a většina jich žila v dvacetiminutové vzdálenosti od Severního sydneyského pobřeží. Kdyby se jeden z Virginiiných potomků rozhodl odjet do New Yorku, nejspíš by si toho ani nevšimla; bylo tu tolik dalších vnoučat.

Rachel měla mít víc dětí. Měla být dobrou katolickou manželkou a matkou a pořídit si jich přinejmenším šest, jenže kdepak, tohle ona neudělala. Mohla za to její marnivost, protože potají věřila, že je výjimečná, jiná než všechny ostatní ženy. Však Bůh moc dobře ví, proč si myslela, že je výjimečná. Nešlo o to, že by měla nějaké zvláštní sny, co se týče kariéry, cestování a tak, jako je mají dnešní dívky.

„Kdy odjíždíte?“ zeptala se Lauren a Roba, zatímco jí Jacob nečekaně sklouzl z klína a vyrazil do obývacího pokoje na jednu ze svých neodkladných misí. Vzápětí uslyšela zvuk zapínané televize. Ten malý chytrolín přišel na to, jak se používá dálkové ovládání.

„Nejdřív v srpnu,“ odpověděla Lauren. „Musíme toho ještě hodně vyřídit. Víza a tak. Budeme si muset najít byt, chůvu pro Jacoba.“

Chůvu pro Jacoba.

„Práci pro mě.“ Rob zněl maličko nervózně.

„No ovšem, drahoušku.“ Rachel se snažila brát svého syna vážně. Opravdu se snažila. „Nějakou práci pro tebe. Máš na mysli něco v realitách?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Rob. „Uvidíme. Třeba nakonec skončím jako muž v domácnosti.“

„V tom případě mě mrzí, že jsem ho nenaučila vařit,“ řekla Rachel Lauren, i když ji to až tak moc nemrzelo. Sama se o vaření nikdy příliš nezajímala, ani v něm nijak zvlášť nevynikala. Brala ho jen jako další práci, kterou je třeba udělat, jako praní prádla. Dnes toho lidi s vařením nadělají.

„To nevadí,“ usmála se Lauren. „Nejspíš budeme jíst v New Yorku hodně venku. To víš, tohle město nikdy nespí!“

„Ale Jacob přece spát musí,“ namítla Rachel. „Nebo ho nakrmí chůva, až budete venku na večeři?“ Laurenin úsměv pohasl a její pohled se stočil na Roba, který si toho samozřejmě nevšiml.

Zvuk televize náhle zesílil, takže se domem rozléhal jako v kině. Nějaký mužský hlas halekal: „Nic nedostanete zadarmo!“

Rachel ten hlas poznala. Patřil jednomu z trenérů v pořadu Kdo ztratí nejvíc. Tuhle show měla ráda.

Připadalo jí uklidňující nechat se pohltit pestře zbarveným plastovým světem, kde nezáleží na ničem jiném než na tom, kolik jíte a jak moc cvičíte; kde tu největší tragédii, ta nejhorší muka a trýzeň představují kliky; kde se lidé rozhořčují kvůli kaloriím a pláčou radostí nad ztracenými kily. A pak všichni žijí šťastně a hubeně, dokud neumřou.

„Jakeu, už si zase hraješ s ovladačem?“ zařval Rob, aby překřičel rámus televize. Zvedl se od stolu a odešel do obývacího pokoje.

Vždycky to byl on, kdo jako první vstal a šel k Jacobovi. Nikdy to nebyla Lauren. Od samého počátku mu měnil pleny. Ed v životě nevyměnil jedinou plenu. Samozřejmě že dnes všichni tátové mění pleny. Asi jim to neuškodí. Rachel to jen připadalo divné, skoro trapné, jako kdyby dělali něco nevhodného, příliš ženského. Jak by ty dnešní mámy vyváděly, kdyby se k něčemu takovému přiznala!

„Rachel,“ řekla Lauren.

Rachel si všimla, že Lauren vypadá nervózně, jako kdyby ji chtěla požádat o velkou laskavost. Ale ovšem, Lauren, postarám se o Jacoba, až budete s Robem v New Yorku. Dva roky? Žádný problém. Jen klidně jeďte. Skvěle si to užijte.

„Tenhle pátek,“ pokračovala Lauren. „Na Velký pátek. Vím, že bude, no, výročí –“

Rachel ztuhla. „Ano,“ řekla svým nejmrazivějším hlasem. „Ano, to bude.“ Lauren byla tím úplně posledním, s kým měla chuť tenhle pátek probírat. Její tělo už před týdny poznalo, že se blíží. Docházelo k tomu každý rok v posledních dnech léta, kdy ve vzduchu vycítila první náznaky ochlazení. Cítila napětí ve svalech, svíravý pocit hrůzy a pak si vzpomněla: No ovšem. Blíží se další podzim. Taková škoda. Kdysi podzim milovala.

„Já vím, že půjdeš do toho parku,“ dodala Lauren, jako kdyby si povídaly o místu konání koktejlového večírku. „Jen jsem si říkala –“

Rachel to už dál nesnesla.

„Nevadilo by ti, kdybychom se o tom právě teď nebavily? Nechaly to na jindy?“

„Ale jistě!“ Lauren zrudla a Rachel přepadly výčitky. Tuhle kartu vytahovala jen málokdy.

Připadala si při tom levně.

„Udělám nám čaj,“ řekla a pustila se do sbírání talířů.

„Já ti pomůžu.“ Lauren se začala zvedat.

„Nech to být,“ přikázala jí Rachel.

„Jak myslíš.“ Lauren si zastrčila pramínek slámově žlutých vlasů za ucho. Byla moc hezká. Když ji Rob poprvé přivedl domů, aby ji Rachel představil, nadýmal se pýchou. Připomnělo jí to, jak mu zrůžověl baculatý obličej, kdykoli si ze školky přinášel nový výtvor.

To, co se stalo jejich rodině v roce 1984, mělo Rachel přimět, aby ho ještě víc milovala. Ale nepřimělo. Bylo to, jako by schopnost milovat ztratila. Dokud se nenarodil Jacob. Mezitím si s Robem vybudovali vztah, který byl dokonale příjemný, ale podobal se té strašné karobové čokoládě – jakmile ji člověk ochutná, ví, že to je jen špatná, smutná imitace. Proto měl Rob plné právo Jacoba jí sebrat. Zasluhovala si to za to, že ho dost nemilovala. Bylo to její pokání. Dvěstěkrát Zdrávas, Maria a tvůj vnuk odjede do New Yorku. Všechno mělo svou cenu a Rachel ji pokaždé musela splatit do posledního centu. Žádné slevy se nekonaly. Tak jako musela zaplatit za svou chybu v roce 1984.

Rob právě Jacoba něčím rozveselil. Nejspíš se s ním pral, držel ho za kotníky hlavou dolů, stejně jako kdysi Ed zápasil s ním.

„Blíží se… LOCHTACÍ PŘÍŠERA!“ vykřikoval Rob.

Do pokoje pronikal další a další příval Jacobova smíchu jako proud bublinek a Rachel i Lauren se společně rozesmály. Nešlo tomu odolat, jako kdyby je taky někdo lochtal. Jejich pohledy se nad stolem střetly a v tu chvíli se Rachelin smích změnil ve vzlyky.

„Ach, Rachel.“ Lauren se částečně zvedla ze svého místa a natáhla ruku s dokonalou manikúrou. (Dopřávala si manikúru, pedikúru a masáž každou třetí sobotu. Říkala tomu „Laurenin čas“. Pokaždé

když nastal „Laurenin čas“, Rob vzal Jacoba k Rachel a pak šli do parku na rohu, kde si dali vajíčkový sendvič.) „Je mi to moc líto, vím, jak se ti bude po Jacobovi stýskat, jenže –“

Rachel se zhluboka, roztřeseně nadechla a s veškerou sílou, která jí zbývala, se zase sebrala, jako kdyby se přitahovala k okraji útesu.

„Nemluv hlouposti,“ řekla tak ostře, že Lauren ucukla a dosedla zpátky na židli. „Já to zvládnu.

Tohle je pro vás všechny úžasná příležitost.“

Začala sbírat dezertní talířky, nahrubo z nich seškrabávala zbytky Sara Lee na jednu mazlavou, nehezkou hromadu.

„Mimochodem,“ dodala těsně předtím, než odešla z místnosti, „to dítě potřebuje ostříhat.“

Kapitola čtvrtá

„JOHNE-PAULE? JSI TAM?“

Cecilia si tiskla sluchátko na ucho, až to bolelo.

Konečně promluvil. „Otevřela jsi ho?“ Hlas měl tenký a nakřáplý jako nějaký hašteřivý stařec v domově důchodců.

„Ne,“ odpověděla Cecilia. „Nezemřel jsi, tak se mi to nezdálo jako dobrý nápad.“ Pokusila se o rozverný tón, ale vyznělo to kousavě, jako když ho kárá.

Rozhostilo se další ticho. Slyšela, jak někdo s americkým přízvukem volá: „Pane! Tudy, pane.“

„Haló?“ ozvala se.

„Mohla bys ho prosím neotevírat? Nevadilo by ti to? Napsal jsem ho už hodně dávno, nejspíš když byla Isabel ještě miminko. Je to tak trochu trapné. Vlastně jsem myslel, že jsem ho ztratil. Kdes ho našla?“

Znělo to nejistě, jako kdyby s ní mluvil před lidmi, které moc dobře nezná.

„Jsi tam s někým?“ zeptala se Cecilia.

„Ne. Jen si dávám snídani v hotelové restauraci.“

„Našla jsem ho, když jsem byla na půdě, pro svůj kus Berlínské… Na tom nesejde, prostě jsem převrhla jednu z tvých krabic a tam byl.“

„Asi jsem tou dobou, kdy jsem ho psal, zrovna dělal daně,“ řekl John-Paul. „To jsem ale idiot. Pamatuju si, co jsem se ho nahledal. Myslel jsem, že přicházím o rozum. Nemohl jsem uvěřit, že bych ztratil…“ Hlas mu selhal. „Totiž.“

Mluvil tak kajícně a překypoval něčím, co působilo jako nesmyslné výčitky svědomí.

„No, to už je jedno.“ Najednou zněl jeho hlas otcovsky, jako když mluví s některým z děvčat.

„Ale proč jsi ho vůbec psal?“

„Byl to náhlý popud. Zřejmě jsem prožíval spoustu emocí. Naše první dítě. Musel jsem myslet na svého tátu a na to, co mi už nestačil říct, protože umřel. Co zůstalo nevyřčené. Samé klišé. Jsou to jen sentimentální hlouposti, jak moc vás miluju. Nic světoborného. Abych řekl pravdu, ani si moc dobře nevzpomínám.“

„Tak proč ho tedy nemůžu otevřít?“ Nasadila vemlouvavý hlas, ze kterého se jí dělalo maličko nevolno. „V čem je takový problém?“

Následovalo další ticho.

„Není to žádný problém, ale Cecilie, prosím, já tě žádám, abys ho neotvírala.“ To už znělo opravdu zoufale. Proboha! Ten toho nadělá. Muži jsou tak směšní, když jde o emoce.

„Dobrá. Neotevřu ho. Doufejme, že si ho nepřečtu dřív než za nějakých padesát let.“

„Pokud tě nepřežiju.“

„Nepřichází v úvahu. Jíš moc červeného masa. Určitě si zrovna dáváš slaninu.“

„A ty jsi určitě dneska večer nutila chudinkám holkám rybu, co?“ Žertoval, ale jeho hlas zněl pořád napjatě.

„To je táta?“ Do pokoje vklouzla Polly. „Musím s ním nutně mluvit!“

„Je tu Polly,“ řekla Cecilia, zatímco se jí Polly pokoušela vyrvat z ruky telefon. „Polly, nech toho.

Dej mi chvilku. Uslyšíme se zítra. Miluju tě.“

„Taky tě miluju,“ slyšela ho říkat, ale to už se zmocnila telefonu Polly. Vyběhla z místnosti s přístrojem přitisknutým k uchu.

„Tati, poslouchej, musím ti něco říct, a je to obrovské tajemství.“

Polly tajemství milovala. Od té doby, co se ve věku dvou let dozvěděla o jejich existenci, o nich neustále mluvila nebo se s něčím svěřovala.

„Dej pak telefon taky svým sestrám!“ volala za ní Cecilia.

Vzala si svůj hrnek s čajem a dopis položila před sebe, do jedné roviny s hranou stolu. Tak to by bylo. Není proč dělat si starosti. Uklidí ho a zapomene na něj.

Bylo by mu trapně. Nic jiného v tom není. Je to vlastně roztomilé.

Samozřejmě, když teď slíbila, že ho neotevře, musí svůj slib dodržet. Bylo by bývalo lepší se o něm nezmiňovat. Dopije čaj a zadělá na ty řezy.

Přitáhla si Estheřinu knihu o Berlínské zdi a listovala jejími stránkami, až se zastavila u fotografie chlapce s andělským, vážným obličejem, kterým jí maličko připomněl Johna-Paula; takhle vypadal jako mladík, krátce poté, co se do něj zamilovala. John-Paul si vždycky dával záležet na svém účesu, používal spoustu gelu, aby se mu nerozcuchal, a byl tak nádherně vážný, dokonce i když se opil (v těch prvních dnech se opíjeli poměrně často). Kvůli té jeho vážnosti si Cecilia připadala dětinská a uchechtaná. Chodili spolu celou věčnost, než před ní odkryl svou veselejší stránku.

Ten chlapec, dočetla se Cecilia, byl Peter Fechter, osmnáctiletý zedník, který jako jeden z prvních zemřel při pokusu překonat Berlínskou zeď. Střelili ho do pánve, zřítil se do takzvaného pásma smrti na východní straně a trvalo celou hodinu, než vykrvácel. Na obou stranách to sledovaly stovky diváků, ale nikdo mu neposkytl zdravotní ošetření, ačkoli se našli lidé, kteří mu házeli obvazy.

„Proboha,“ ulevila si Cecilia a knihu odstrčila. Měla by vůbec Esther tohle číst? Vědět, že je možné něco takového?

Cecilia by tomu chlapci pomohla. Namířila by si to rovnou k němu. Zavolala by mu sanitku. Křičela by: „Co je to s vámi, lidi?“

Kdo ví, co by udělala doopravdy? Nejspíš nic, pokud by to znamenalo riskovat, že ji taky zastřelí. Potřebovala zůstat naživu. Pásma smrti do jejího života nepatří. Ještě tak přírodní pásma. Nákupní zóny. V životě si nemusela nic dokazovat. A nejspíš nikdy nebude muset.

„Polly! Mluvíš s ním už celé hodiny! Táta se určitě nudí,“ hulákala Isabel.

Proč musí pořád tak hulákat? Kdykoli byl jejich otec pryč, děvčatům se po něm moc stýskalo. Měl s nimi daleko víc trpělivosti než Cecilia a už od té doby, co byly malé, se ochotně zapojoval do jejich života tak, jak se Cecilia, což si musela přiznat, nenamáhala. S Polly si hrál donekonečna na čajové dýchánky, s nataženým malíčkem přidržoval droboučké čajové hrníčky. Pozorně poslouchal, jak Isabel vykládá o nejnovějších dramatech mezi svými kamarády. Když se John-Paul vrátil domů, všem se pokaždé velice ulevilo. „Seber si ta zlatíčka!“ vykřikovala Cecilia a on je popadl, odvezl za nějakým dobrodružstvím a přivezl zpátky až za několik hodin, celé od písku a upatlané.

„Táta si nemyslí, že jsem nudná!“ ječela Polly.

„Okamžitě dej ten telefon své sestře!“ křičela Cecilia.

V hale vypukla tahanice a ve dveřích kuchyně se objevila Polly. Vešla dovnitř, posadila se ke stolu vedle Cecilie a dala si hlavu do dlaní.

Cecilia zasunula dopis Johna-Paula mezi stránky Estheřiny knihy a podívala se na překrásnou, srdčitou tvářičku své šestileté dcery. Polly představovala genetickou anomálii. John-Paul byl hezký (říkávalo se o něm, že je „kořen“) a Cecilia byla poměrně přitažlivá při tlumeném osvětlení, ale nějakým způsobem se jim podařilo zplodit jednu dceru, která se nacházela v úplně jiné lize. Polly vypadala naprosto přesně jako Sněhurka: černé vlasy, zářivě modré oči a rubínové rty, opravdu rubínové; lidé si mysleli, že na nich má rtěnku. Její dvě starší sestry s popelavě plavými vlasy a pihatými nosy byly krásné pro svoje rodiče, ale jedině za Polly se neustále otáčely hlavy v nákupních centrech. „Je příliš hezká, než aby jí to přineslo něco dobrého,“ poznamenala onehdy její tchyně a Cecilii to naštvalo, ačkoli tomu moc dobře rozuměla. Co to udělá s vaší osobností, když máte právě to, po čem každá žena touží? Cecilia si všimla, že krásné ženy se nesou jinak; natřásají se jako

palmové listy ve vánku vší té pozornosti. Přála si, aby její dcery pobíhaly, mašírovaly a dupaly. Nechtěla, aby se Polly nějak zatraceně natřásala.

„Chceš vědět, jaké tajemství jsem prozradila tátovi?“ Polly k ní vzhlédla přes řasy. Polly se natřásat rozhodně bude. Cecilia to na ní viděla už teď.

„To není třeba,“ odpověděla. „Nemusíš mi to říkat.“

„To tajemství je, že jsem se rozhodla pozvat na pirátskou oslavu pana Whitbyho,“ oznámila Polly.

Polly měla sedmé narozeniny týden po Velikonocích. Pirátská oslava byla poslední měsíc oblíbeným námětem jejich rozhovorů.

„Polly,“ namítla Cecilia. „O tomhle jsme už mluvily.“

Pan Whitby byl učitel tělesné výchovy u Svaté Anděly a Polly se do něj zamilovala. Cecilia netušila, co skutečnost, že je Pollyinou první láskou muž zřejmě přibližně stejně starý jako její otec, vypovídá o jejích budoucích vztazích. Měla by být zamilovaná do pubertální popové hvězdy, nikoli do muže ve středních letech a s oholenou hlavou. I když Cecilia musela uznat, že na panu Whitbym něco je. Měl široký hrudník a sportovní vzezření, jezdil na motorce a naslouchal očima; jen jeho sex-appealu neměly propadat šestileté žákyně, ale jejich maminky (které mu tedy rozhodně propadaly, vždyť ani ona sama vůči němu nebyla imunní).

„Pana Whitbyho na tvou oslavu nepozveme,“ prohlásila. „Nebylo by to spravedlivé. Myslel by si pak, že musí chodit na všechny oslavy.“

„Na mou by přišel rád.“

„Ne.“

„Promluvíme si o tom jindy,“ řekla Polly jakoby nic a odstrčila židli od stolu.

„Nepromluvíme!“ volala za ní Cecilia, ale Polly už byla pryč.

Cecilia si povzdechla. Tak. Čeká ji spousta práce. Vstala a vytáhla z Estheřiny knihy dopis Johna-Paula. Nejdřív tu zpropadenou věc uklidí.

Tvrdil jí, že to napsal krátce poté, co se narodila Isabel, a že si už přesně nevzpomíná, co tam stojí. Na tom by nebylo nic zvláštního. Isabel je dvanáct a John-Paul se často vyjadřuje hodně mlhavě. Neustále spoléhá na to, že jeho pamětí bude Cecilia.

Až na to, že si byla docela jistá, že jí lhal.

Kapitola pátá

„CO SE TAM VLOUPAT?“ Liamův hlas prořízl noční ticho jako pronikavé hvízdnutí. „Můžeme rozbít okno nějakým kamenem. Třeba támhletím! Vidíš, mami, podívej, vidíš, vidíš ten –“

„Pšššt,“ okřikla ho Tess. „Mluv potichu!“ Už poněkolikáté zabušila klepátkem do dveří. Nic.

Bylo jedenáct večer a stála s Liamem u matčiných předních dveří. Dům byl naprosto temný, žaluzie stažené. Vypadal opuštěně. Vlastně se celá ulice zdála podivně ztichlá. Copak se nikdo nedívá na pozdní zprávy? Jediné světlo vycházelo ze stojanu pouličního osvětlení na rohu. Na obloze nebyly hvězdy ani měsíc. Jediný zvuk vydávala naříkající cikáda, poslední, která ještě přežila z léta, a jako povzdechy k nim doléhal ruch vzdálené dopravy. Tess ve vzduchu cítila sladkou vůni matčiných gardénií. V mobilu se jí vybila baterie. Nemohla nikomu zatelefonovat, nemohla si zavolat dokonce ani taxík, aby je odvezl do hotelu. Možná se budou muset dovnitř vloupat, ale její matka byla poslední roky posedlá bezpečností. Co když si pořídila poplašné zařízení? Tess si představila, jak čtvrtí otřásá náhlé uíí, uíí alarmu.

Nemůžu uvěřit, že se mi tohle děje.

Nedomyslela to do konce. Měla matce zavolat a upozornit ji, že přijedou, jenže byla v takovém shonu; objednávala letenky, balila, dopravovala se na letiště, hledala správnou bránu. Liam klusal vedle ní a v jednom kuse mluvil. Byl tak vzrušený, že po celý let nezavřel pusu, a teď je tak unavený, že prakticky blouzní.

Myslí si, že jedou na záchrannou misi, aby pomohli babičce.

„Babička si zlomila kotník,“ oznámila mu Tess. „Tak u ní chvíli zůstaneme a budeme jí pomáhat.“

„A co škola?“ zeptal se.

„Ve škole můžeš pár dní vynechat,“ odpověděla mu a jeho obličej se rozzářil jako vánoční stromeček. Samozřejmě se vůbec nezmínila o tom, že by měl chodit do nové školy.

Felicity odešla, a zatímco Tess s Liamem balili, Will se plížil po domě bledý jako křída a popotahoval.

Když ji přistihl o samotě, jak hází oblečení do tašky, pokusil se na ni mluvit, ale Tess se k němu otočila jako kobra připravená udeřit a zasyčela skrze zaťaté, vyceněné zuby: „Nech mě být.“

„Je mi to líto,“ řekl a o krok ucouvl. „Je mi to moc líto.“

Tou dobou musel i s Felicity použít slovo „líto“ přinejmenším stokrát.

„Přísahám,“ pokračoval Will a ztlumil hlas, zřejmě proto, aby ho neslyšel Liam, „pokud o tom snad máš nějaké pochyby, chci, abys věděla, že jsme spolu opravdu nespali.“

„Tohle opakuješ pořád dokola, Wille,“ řekla. „Nevím, proč si myslíš, že je to tak lepší. Je to horší. V životě mě nenapadlo, že spolu budete spát! Tak vám teda vážně moc děkuju, že se tak ovládáte. Chci říct, pro Boha živého –“

Hlas se jí roztřásl.

„Je mi to líto,“ řekl ještě jednou a hřbetem ruky si utřel nos.

Před Liamem se Will choval úplně normálně. Pomohl mu najít jeho oblíbenou baseballovou čepici, která byla pod postelí, a když přijel taxík, klekl si a napůl ho objal, napůl pomuchlal takovým tím drsným láskyplným způsobem, jakým otcové přistupují ke svým synům. Tess bylo najednou úplně jasné, jak to, že se Willovi dařilo tu záležitost s Felicity držet tak dlouho v tajnosti. Rodinný život, i když jen s jediným malým klukem, měl svůj zažitý rytmus a nebylo vůbec těžké prostě dál tancovat tak jako vždycky, přestože se mu myšlenky toulaly někde jinde.

A teď je Tess tady, na Severním sydneyském pobřeží, ztracená na tomhle maličkém, ospalém předměstí, s blouznivým šestiletým dítětem.

„No,“ řekla opatrně Liamovi, „asi bychom měli –“ Co? Probudit sousedy? Riskovat alarm?

„Počkej!“ vyhrkl Liam. Přiložil si prst ke rtům, velké oči se mu ve tmě leskly jako rybníčky černoty. „Myslím, že jsem vevnitř něco zaslechl.“

Přitiskl ucho na dveře. Tess udělala totéž.

„Slyšíš to?“

Opravdu něco slyšela. Podivné rytmické údery odněkud seshora.

„To budou babiččiny berle,“ řekla.

Chudák matka. Nejspíš už ležela v posteli. Ložnici měla na druhém konci domu. Zpropadený Will.

Zatracená Felicity. Její nebohou, zmrzačenou matku takhle vytáhli z postele.

Kdy vůbec tahle záležitost mezi Willem a Felicity začala? Byl tu nějaký konkrétní okamžik, v němž se cosi změnilo? Jak jí to mohlo uniknout? Vídala je pospolu každičký den svého života a nikdy si ničeho nevšimla. Minulý pátek Felicity zůstala na večeři. Will byl možná o něco zamlklejší než obvykle. Tess si myslela, že je to proto, že ho trápí záda. Byl unavený. Všichni tak těžce pracovali. Ale Felicity byla ve skvělé formě. Úplně zářila. Tess se několikrát přistihla, jak se na ni dívá. Felicitina fyzická krása byla pořád ještě překvapující a způsobovala, že se na ní zdálo krásné všechno. Její smích. Hlas.

Přesto Tess neměla žádné podezření. Byla si hloupě jistá Willovou láskou. Tak jistá, že nosila staré džíny a černé triko, o čemž Will prohlásil, že v tom vypadá jako holka od motorek. Tak jistá, že si ho dobírala pro jeho mírnou nabručenost. Když potom uklízeli kuchyni, plácl ji přes zadek utěrkou.

O víkendu se s Felicity neviděli, což bylo neobvyklé. Tvrdila, že má nějakou práci. Pršelo a byla zima; Tess a Will s Liamem sledovali televizi, hráli Vole padni, smažili spolu lívance. Byl to skvělý víkend. Nebo snad ne?

Najednou jí došlo, že Felicity v pátek večer tak zářila, protože byla zamilovaná.

Dveře se otevřely a předsíň zalilo světlo. „Co to propána?“ řekla Tessina matka. Na sobě měla prošívaný župan, plnou váhou se opírala o berle a krátkozrace mžourala, obličej ztrhaný bolestí a námahou.

Tess sklopila zrak k matčinu bíle zabandážovanému kotníku a představila si, jak s ním vstává, souká se z postele, kulhá po pokoji, hledá nejdřív župan a pak berle.

„Ach mami,“ vyhrkla, „moc se omlouvám.“

„Za co se omlouváš? A co tu děláte?“

„Přijeli jsme –“ spustila, ale slova se jí zadrhla v hrdle.

„Pomoct ti, babi!“ vykřikl Liam. „Kvůli tvému kotníku. Letěli jsme ve tmě!“

„No tak to je od vás moc hezké, můj drahý chlapče.“ Tessina matka odsunula berle stranou, aby mohli vejít. „Pojďte dál, jen pojďte. Omlouvám se, že mi tak dlouho trvalo, než jsem přišla otevřít. Neměla jsem tušení, jak jsou ty zatracené berle ošidné. Představovala jsem si, že s nimi budu vesele kmitat, jenže ony se vám zaryjí do podpaží jako nevím co. Liame, dojdi prosím tě rozsvítit v kuchyni, dáme si trochu horkého mléka a toasty se skořicí.“

„Paráda!“ Liam zamířil do kuchyně, a z nějakého nevysvětlitelného důvodu, pochopitelného pouze pro šestileté kluky, začal trhavě pohybovat rukama a nohama jako robot. „Provedu! Provedu! Potvrzuju – toasty se skořicí!“

Tess odnesla tašky dovnitř.

„Promiň,“ omluvila se ještě jednou, když je postavila do předsíně a podívala se na matku. „Měla jsem ti zavolat. Moc tě ten kotník bolí?“

„Co se stalo?“ zeptala se matka.

„Nic.“

„Hloupost.“

„Will,“ začala a zarazila se.

„Holčičko moje.“ Matka se k ní pokusila natáhnout, aniž by zároveň pustila berle, a nebezpečně zavrávorala.

„Nezlom si další kost.“ Tess ji podepřela. Ucítila matčinu zubní pastu, její krém na obličej a mýdlo a pod tím vším tu důvěrně známou, pižmově zatuchlou máminu vůni. Na stěně předsíně za matčinou hlavou visela zarámovaná fotografie Tess a Felicity, když jim bylo sedm, v bílých krajkových šatičkách a závojích, ručičky zbožně sepjaté uprostřed hrudníku v tradičním postoji prvního svatého přijímání. Tetička Mary měla u sebe v předsíni úplně stejnou fotku na stejném místě. Z Felicity se zatím stala ateistka a Tess sama sebe označovala za „nepraktikující věřící“.

„Tak honem, povídej,“ pobízela ji Lucy.

„Will,“ pokusila se Tess znovu. „A a…“ Nedokázala to dokončit.

„Felicity,“ doplnila za ni její matka. „Nemám pravdu? No ovšem.“ Nadzdvihla jeden loket a udeřila berlí tak zprudka do podlahy, až fotka z prvního přijímání zařinčela. „Ta potvora jedna.“

1961. Studená válka dosáhla největšího chladu. Tisíce východních Němců utíkalo na Západ. „Nikdo nemá v úmyslu stavět zeď,“ oznámil nejvyšší představitel východního Německa Walter Ulbricht, některými označovaný za „Stalinova vazala“. Lidé se na sebe dívali s pozdviženým obočím. Cože…? Kdo říkal něco o ZDI? Tisíce jiných si balilo kufry.

V australském Sydney seděla dívka jménem Rachel Fisherová na vysoké zídce nad pláží Manly a pohupovala svýma dlouhýma, opálenýma nohama, zatímco její přítel Ed Crowley s otravným zaujetím listoval novinami Sydney Morning Herald. Byl tam článek o vývoji v Evropě, ale ani Ed, ani Rachel se o Evropu příliš nestarali.

Konečně Ed promluvil. „Hele, Rachel, co kdybychom ti pořídili něco takového?“ zeptal se a ukázal na stránku před sebou.

Rachel mu bez zájmu nakoukla přes rameno. Noviny držel otevřené na celostránkové reklamě společnosti Angus & Coote. Prstem se dotýkal zásnubního prstenu. V poslední chvíli ji chytil za loket, jinak by ze zdi přepadla na pláž.

Odešli. Rachel byla v posteli, televizi měla zapnutou, v klíně časopis Women’s Weekly , na nočním stolku šálek čaje Earl Grey, spolu s tenkou kartonovou krabicí makronek, které večer přinesla Lauren. Rachel je měla nabídnout na závěr večeře, ale zapomněla. Možná to udělala schválně; nebyla si zcela jistá tím, jak moc svou snachu nesnáší. Bylo dost dobře možné, že ji nemůže vystát.

Co kdybys, moje milá, do toho New Yorku odjela sama? Udělala si dva roky „Laurenina času“? Rachel si přitáhla kartonový tác před sebe na postel a prohlížela si křiklavě zbarvené makronky.

Nepřipadaly jí nijak mimořádné. Prý to je nejnovější trend mezi těmi, kdo se o nejnovější trendy zajímají. Tyhle pocházely z obchodu ve městě, kde stojí lidé ve frontě celé hodiny, aby si je mohli koupit. Blázni. Copak nemají na práci nic lepšího? I když se nezdálo moc pravděpodobné, že by Lauren čekala hodiny ve frontě. Koneckonců, Lauren má daleko lepší věci na práci než kdokoli jiný! Rachel si matně vybavovala, že se k pořízení makronek nejspíš váže nějaká historka, jenže kdykoli Lauren mluvila o něčem, co se netýkalo Jacoba, přestala ji vnímat.

Vybrala si červenou a zkusmo se do ní zakousla.

„Pane Bože!“ zaúpěla o chvilku později a poprvé, ani nevěděla po jak dlouhé době, pomyslela na sex. Ukousla si větší sousto. „Panenko Marie.“ Zasmála se nahlas. Není divu, že se kvůli nim stojí fronty. Byly výtečné; malinová příchuť smetanového středu působila jako lehounký dotyk prstů na kůži, sněhová pusinka byla tak nadýchaná a jemná, jako by Rachel jedla obláček.

Počkat. Kdo tohle řekl?

„To je, mami, jako bys jedla obláček!“ Vybavila si uchvácenou tvářičku.

Janie, asi čtyřletá. Když poprvé ochutnala cukrovou vatu – v sydneyském zábavním parku? Na církevní slavnosti? Rachel nedokázala zaostřit paměť zpátky v čase. Vybavovala si pouze Janiin rozzářený obličej a její slova: „Jako bys, mami, jedla obláček.“

Janie by ty makronky milovala.

Laskonka jí bez varování vyklouzla z prstů a Rachel se zlomila v pase, jako by tak mohla uhnout před první ránou, ale bylo pozdě, už ji to dohnalo. Takhle zlé to dlouho nebylo. Vlna bolesti, stejně čerstvá a ochromující jako ten první rok, kdy každé ráno při probuzení na kratičký okamžik zapomněla, dokud ji do tváře neudeřilo uvědomění, že Janie není v pokoji na druhém konci chodby, nestříká na sebe spoustu lepkavého deodorantu Impulse, nepatlá si na svou dokonalou sedmnáctiletou pokožku oranžový make-up a netancuje s Madonnou.

Ta všemocná, obrovská nespravedlnost jí rvala a svírala srdce jako stahy. Moje dcera by tyhle pitomé laskonky milovala. Moje dcera by měla nějaké povolání. Do New Yorku mohla odjet moje dcera.

Hruď jí obemknul ocelový svěrák a smáčkl tak, že se dusila a lapala po dechu, ale navzdory panice slyšela utahaný, klidný hlas zkušeností: Tohle sis už prožila. Nezabije tě to. Máš pocit, že nemůžeš dýchat, ale ve skutečnosti dýcháš. Máš pocit, že nikdy nepřestaneš brečet, ale nakonec přestaneš.

Konečně, kousek po kousku, svěrák kolem její hrudi povoloval, až mohla zase dýchat. Nikdy nezmizel docela. S tím se už dávno smířila. Až jednou zemře, srdce jí bude pořád tisknout skřipec žalu. Nechtěla, aby zmizel. Bylo by to, jako kdyby Janie vůbec neexistovala.

Vzpomněla si na vánoční přání v prvním roce. Milá Rachel, Ede a Robe, přejeme Vám veselé Vánoce a šťastný nový rok.

Jako kdyby tím za prostorem, v němž byla Janie, zabouchli dveře. A veselé! Copak se všichni dočista zbláznili? nadávala pokaždé, když otevřela další přání, a pak je roztrhala na tisíc kousků.

„Mami, nech je být, oni prostě jen nevědí, co jiného napsat,“ říkal jí Rob unaveně. Bylo mu sotva patnáct a jeho obličej vypadal, jako by patřil smutnému, bledému padesátníkovi s akné.

Rachel smetla hřbetem ruky makronkové drobečky z povlečení. „Drobečky! Ježíšikriste, podívej se na ty drobečky!“ řekl by Ed. Myslel si, že jíst v posteli je nemorální. Kdyby navíc viděl televizi postavenou naproti na komodě, dostal by záchvat. Ed byl přesvědčený, že kdo má televizi v ložnici, je skoro jako lidé závislí na kokainu; slabý a zkažený. Podle Eda byla ložnice určená k modlitbě na kolenou vedle postele, s hlavou opřenou o špičky prstů, rychle se pohybujícími rty (hodně rychle; Ed nechtěl toho Velkého chlápka zbytečně okrádat o čas), po čemž následoval sex (pokud možno každý večer) a spánek.

Rachel popadla ovladač, namířila ho na televizi a procházela programy. Dokumentární film o Berlínské zdi.

Ne. Příliš smutné.

Jeden z těch pořadů o vyšetřování zločinu. V žádném případě.

Rodinný sitcom.

Chvíli to tam nechala, ale nějaký manžel s manželkou na sebe křičeli příšerným, ječivým hlasem. Raději přepnula na vaření a ztlumila zvuk. Od té doby, co žila sama, chodila spát se zapnutou televizí. Uklidňující všednost mumlajících hlasů a blikajících obrázků zažehnala pocity hrůzy, které se jí občas zmocňovaly.

Natáhla se na bok a zavřela oči. Spala s rozsvícenými světly. Když Janie umřela, jak ona, tak Ed nesnesli tmu. Nedokázali usnout jako normální lidé. Klamali sami sebe a předstírali, že nejdou spát.

Za zavřenými víčky viděla Jacoba, jak se batolí po newyorských ulicích, oblečený do své maličké

džínové kombinézy, a dřepí s těma svýma baculatýma ručičkama na kolenou, aby prozkoumal páru unikající z otvorů ve vozovce. Není ta pára horká?

Brečela předtím kvůli Janie, nebo vlastně plakala pro Jacoba? Jediné, co věděla s jistotou, bylo, že jakmile jí ho odvezou, život už zase bude nesnesitelný, až na to, že – a to na tom bylo nejhorší – ji to nezabije; bude ho přesto snášet, bude dál žít den po dni v nekonečné smyčce úžasných východů a západů slunce, které Janie nikdy nespatří.

Volalas mě, Janie?

Tahle myšlenka byla vždycky jako špička nože, co se jí zabodává a zavrtává až na samou dřeň. Kdysi někde četla, že když umírají zranění vojáci na bojišti, volají po morfinu a po svých matkách.

Obzvlášť ti italští. „Mamma mia!“ vykřikují.

Prudkým pohybem, ze kterého jí ruplo v zádech, se posadila a vyskočila z postele, oblečená do Edova pyžama (jeho pyžama začala nosit poté, co umřel, a nikdy s tím nepřestala; už po něm dávno nevoněla, ale téměř si dokázala namluvit, že ano).

Klekla si před komodu a vytáhla z ní staré fotografické album s měkkými, vybledlými zelenými vinylovými deskami.

Usadila se zpátky na postel a zvolna listovala stránkami. Janie, jak se směje. Janie, jak tančí. Janie, jak jí. Naštvaná Janie. Janie se svými kamarády.

Včetně něj. Toho kluka. Hlavu odvrací od fotoaparátu a dívá se na Janie, jako kdyby právě vyslovila něco chytrého a legračního. Co to vlastně řekla? Rachel na to pokaždé musela myslet. Cos to zrovna říkala, Janie?

Přitiskla špičku prstu na ten rozesmátý, pihovatý obličej a dívala se, jak se její mírně artritická, stářím skvrnitá ruka kroutí v pěst.

6. dubna 1984

PRVNÍ, CO JANIE CROWLEYOVÁ UDĚLALA, když toho chladného dubnového rána vylezla z postele, bylo, že zastrčila opěradlo židle pod kliku u dveří, aby k ní žádný z rodičů nemohl vpadnout. Pak si klekla vedle postele a nazdvihla růžek matrace, odkud vytáhla světle modrou krabičku. Posadila se na okraj postele, z balení vytáhla maličkou žlutou pilulku, přidržela ji v prstech a chvilku přemýšlela o ní i o tom, co představuje, než si ji položila na střed jazyka tak uctivě, jako by to byla mešní oplatka. Pak krabičku schovala zpátky pod matraci, skočila zase do své vyhřáté postele, přitáhla si peřinu pod bradu a pustila radiobudík s plechovým zvukem Madonny vyzpěvující „Like a Virgin…“, jako panna.

Droboučká pilulka chutnala po chemikáliích, sladce a nádherně hříšně.

„Mysli na svoje panenství jako na dar. Nerozdávej ho jen tak na počkání,“ řekla jí matka při jednom z těch rozhovorů, kdy se snažila tvářit, že je nad věcí, jako by jakákoli forma předmanželského sexu byla přijatelná, jako kdyby otec nepadal na kolena a nemodlil se tisíc novén při pouhé myšlence na to, že se někdo dotýká jeho neposkvrněné holčičky.

Janie rozhodně neměla v úmyslu odevzdat se jen tak někomu. Prošla si možné uchazeče a dnes dá vědět úspěšnému kandidátovi.

Začaly zprávy a většina z nich byla nudná, neměla s ní nic společného a proplouvala jí jedním uchem dovnitř a druhým zase ven; jediné, co ji zaujalo, bylo, že se narodilo první kanadské dítě ze zkumavky. Austrálie už dítě ze zkumavky má! Takže jsme vyhráli, Kanado! Ha, ha. (Janie měla starší kanadské příbuzné, vedle nichž si připadala méněcenná kvůli jejich intelektuálskému vystupování a ne tak docela americkému přízvuku.) Posadila se na postel, popadla svůj školní diář a nakreslila do něj protáhlé hubené mimino, vmáčklé do zkumavky, s ručičkama přitisknutýma na sklo a s otevřenými ústy. Pusťte mě ven, pusťte mě ven! Spolužačky to určitě pobaví. Diář zaklapla. Představa dítěte ze zkumavky byla tak trochu odporná. Připomněla jí, jak si jednou při biologii vykládali o ženských

„vajíčkách“. Nechutné! A co na tom bylo úplně nejhorší? Biologii je učí muž. Muž jim vykládal o ženských vajíčkách. Bylo to naprosto nevhodné. Janie i její spolužačky to nesmírně rozhořčilo. Určitě by se jim všem moc rád podíval pod sukně. Nikdy ho při něčem takovém doopravdy nepřistihly, ale tu jeho odpornou žádostivost z něj cítily.

Byla škoda, že Janiin život měl jen za něco víc než osm hodin skončit, protože zrovna nebyla v nejpříjemnějším rozpoložení. Bývala rozkošným miminkem, okouzlující holčičkou, plachou, líbeznou puberťačkou, ale přibližně o svých sedmnáctých narozeninách minulý květen se změnila. Sama si matně uvědomovala, že je poněkud protivná. Nebyla to její vina. Všechno ji děsilo (univerzita, řízení auta, telefonické objednání do kadeřnictví), hormony ji dováděly k šílenství a hodně kluků se o ni začalo tak nějak podrážděně zajímat, jako kdyby byla možná i hezká. Bylo to milé, ale matoucí, protože když se podívala do zrcadla, jediné, co viděla, byl její obyčejný, hnusný obličej a divné, vytáhlé, hubené tělo. Vypadala jako kudlanka nábožná. Řekla jí to jedna holka ve škole, a byla to pravda. Měla příliš dlouhé končetiny. Hlavně paže. Všechny proporce na ní byly špatně.

Navíc se její matka právě čímsi zabývala, což znamenalo, že si Janie moc nevšímá, přitom až donedávna si jí všímala s rozčilující umanutostí. (Matce bylo čtyřicet! Co se tak v jejím životě mohlo dít natolik zajímavého?) Bylo znepokojující zmizet bez varování z jasné záře reflektorů matčiny pozornosti. Bolestivé, ačkoli Janie by si nikdy nepřiznala, a dokonce si ani neuvědomovala, že ji to vlastně ranilo.

Kdyby Janie žila, její matka by se vrátila ke svému normálnímu, umanutě pozornému já, Janie by

kolem svých devatenáctých narozenin zase začala být roztomilá a byly by si tak blízké, jak si jen matka s dcerou můžou být, a Janie by pohřbila svou matku, místo aby to bylo naopak.

Kdyby Janie žila, zahrávala by si s měkkými drogami a drsnými kluky, vodním aerobikem a zahradničením. Botoxem a tantrickým sexem. Za svého života by se třikrát mírně vybourala v autě, čtyřiatřicetkrát ošklivě nachladila a prodělala by dva vážnější chirurgické zákroky. Stala by se víceméně úspěšnou grafičkou, ustrašenou potápěčkou, ukňouranou tábornicí, nadšenou provozovatelkou pěší turistiky po buši a jako jedna z prvních by používala iPod, iPhone a iPad. Se svým prvním manželem by se rozvedla, s druhým by měla dvojčata z fertilizace in vitro a slova „děti ze zkumavky“ by jí prolétla myslí jako starý vtip, zatímco by ukládala jejich fotky na Facebook, aby je její kanadští příbuzní mohli lajknout. Ve dvaceti by si změnila jméno na Jane a ve třiceti zpátky na Janie.

Kdyby Janie Crowleyová žila, cestovala by a držela diety, tancovala by a vařila, smála by se a plakala, hodně by se dívala na televizi a dělala by, co mohla.

Ale nic z toho se nestane, protože právě teď je ráno posledního dne jejího života, a i když by ji potěšil pohled na rozmazanou řasenku ve tvářích jejích kamarádek, které se budou předvádět, držet pevně za ruce a vzlykat u jejího hrobu v orgii žalu, určitě by radši poznala všechny ty věci, co se jí měly přihodit.

Úterý

Kapitola šestá

CECILIA STRÁVILA VĚTŠINU ČASU NA POHŘBU sestry Ursuly myšlenkami na sex.

Žádný perverzní sex. Slušný, manželský, schválený papežem. Ale stejně. Sestra Ursula by to nejspíš neschvalovala.

„Sestra Ursula zasvětila svůj život dětem od Svaté Anděly.“ Otec Joe svíral pultík oběma rukama a upíral vážný pohled na nepatrnou skupinku truchlících (ačkoli upřímně, našel by se v tomhle kostele vůbec někdo, kdo pro sestru Ursulu skutečně truchlí?) a na okamžik se zdálo, že se jeho pohled setkal s Ceciliiným, jako by se dožadoval jejího souhlasu. Cecilia kývla hlavou a maličko se usmála, aby mu dala najevo, že odvádí dobrou práci.

Otci Joeovi bylo teprve třicet a jako muž byl docela přitažlivý. Co vede člověka v této době a v takovém věku k výběru kněžského povolání? K volbě celibátu?

A už jsme zase u sexu. Promiň, sestro Ursulo.

Pokud si dobře vzpomíná, poprvé ji napadlo, že jejich sexuální život není v pořádku, o minulých Vánocích. Zdálo se, že s Johnem-Paulem nikdy nejdou spát ve stejnou dobu. Buď zůstal dlouho vzhůru, pracoval nebo surfoval po internetu, takže usnula, než přišel do postele, anebo zčistajasna oznámil, že je unavený, a šel spát v devět hodin. Jak plynul týden za týdnem, občas si pomyslela:

„Páni, už je to nějaký čas,“ a vzápětí na to zase zapomněla.

Pak tu ale byl ten večer někdy v únoru, kdy šla na večeři s několika maminkami čtvrťaček a vypila víc než obvykle, protože řídila Penny Maroniová. Když si Cecilia zalezla do postele, cítila se rozněžněle, jenže John-Paul odstrčil její ruku a zamumlal: „Jsem utahaný. Nech mě být, ty opilá.“ Zasmála se tomu a usnula, aniž se byť jen maličko urazila. Až příště zatouží po sexu on, pronese nějakou žertovnou poznámku, jako třeba: „Ále, tak teď bys najednou chtěl.“ Jenže k něčemu takovému už nedostala příležitost. Právě tehdy si začala všímat, jak dny ubíhají. Co se to děje?

Počítala, že teď už to bude nějakých šest měsíců, a čím víc času uplynulo, tím víc si s tím dělala starosti. Přesto kdykoli se jí na jazyk drala slova: „No tak, miláčku, řekneš mi, co se děje?“, něco ji zarazilo. Sex u nich nikdy nebyl předmětem sváru, na rozdíl – aspoň podle toho, co věděla – od tolika jiných párů. Nepoužívala ho jako zbraň ani jako prostředek k vydírání. Byl něčím nevysloveným, přirozeným a krásným. A tohle nechtěla zkazit.

Možná ale jen nechtěla slyšet odpověď.

Anebo, což bylo ještě horší, zjistit, že žádná odpověď není. Minulý rok začal John-Paul veslovat. Zamiloval si to, a pokaždé když se v neděli vrátil domů, nadšeně vykládal, jak moc ho to baví. Ale pak zničehonic, bez jediného vysvětlení z týmu odešel. „Nechci o tom mluvit,“ prohlásil, když se ho pořád vyptávala, protože zoufale potřebovala znát nějaký důvod. „Nech to být.“

John-Paul se občas chová tak divně.

Rychle tu myšlenku zahnala. Kromě toho si byla docela jistá, že divně se občas chovají všichni muži.

Nehledě k tomu, že šest měsíců není až tak dlouhá doba. Přinejmenším pro manželský pár ve středním věku. Penny Maroniová tvrdí, že to dělají jednou do roka, pokud vůbec.

Nicméně poslední dobou si Cecilia připadala jako kluk v pubertě, protože neustále myslela na sex. Když stála u pokladny, v hlavě se jí promítaly jemně pornografické scény. Zatímco si povídala na hřišti s ostatními rodiči o blížícím se výletu do Canberry, vzpomínala na canberrský hotel, kde jí John-Paul svázal zápěstí modrou elastickou páskou, kterou jí dal fyzioterapeut na procvičování kotníku.

Modrou pásku nechali v tom hotelovém pokoji.

V kotníku jí dosud křupalo, když ho určitým způsobem natočila.

Jak to zvládá otec Joe? Jestliže byla Cecilia dvaačtyřicetiletá žena, vyčerpaná matka tří dcer s menopauzou na dohled, a přesto zoufale toužila po sexu, pak pro otce Joea Mackenzieho, zdatného mladého muže s dostatkem spánku, to rozhodně nemůže být snadné.

Jestlipak masturbuje? Mají to katoličtí kněží povoleno, nebo se to považuje za něco, co není v souladu s duchem toho jeho celibátu?

Počkat, není snad masturbace hříchem pro každého? Tohle by Cecilia mohla vědět, předpokládali by nejspíš její nekatoličtí přátelé. Jako by byla nějaká chodící Bible.

Jenže po pravdě, pokud měla vůbec čas o tom přemýšlet, přepadaly ji pochybnosti, jestli je pořád ještě tak nadšenou fanynkou Boha. Zdálo se jí, že on už hru dávno vzdal. Po celém světě se děly dětem den co den strašlivé věci. A to se omluvit nedalo.

Maličký Spider-Man.

Zavřela oči a zamrkala, aby ten obraz zaplašila.

Cecilii bylo jedno, co se píše drobným písmem o svobodné vůli, Božích nevyzpytatelných cestách a tak dále a tak dále. Kdyby měl Bůh nadřízeného, už dávno by mu poslala jednu ze svých proslulých stížností. Ztratili jste ve mně zákazníka.

Zahleděla se na pokorný, hladký obličej otce Joea. Kdysi jí řekl, že mu připadá „opravdu zajímavé, když lidé svou víru zpochybňují“. Ona ale svým pochybnostem nepřipisovala až takovou váhu. Z celého srdce věřila ve Svatou Andělu: ve školu, faru, pospolitost, kterou představovala. Věřila, že je úžasné řídit svůj život podle mravního principu „milujte se navzájem“. Církevní svátosti jsou nádherné, nadčasové obřady. Katolická církev je týmem, který Cecilia odjakživa povzbuzovala. Co se týkalo Boha, a jestli on (nebo ona!) odvádí skvělou práci, no, to už bylo něco úplně jiného.

Přesto si o ní kdekdo myslí, že je kovaný katolík.

Vzpomněla si na Bridget a na to, jak onehdy u večeře prohlásila: „Co že se z tebe stala taková katolička?“, když se Cecilia zmínila o něčem naprosto banálním v souvislosti s Pollyinou první svatou zpovědí (neboli Svátostí smíření, jak se tomu dnes říká), která měla proběhnout v příštím roce; jako kdyby její sestřička netančila bezchybně podle všech liturgií, když spolu ještě chodily do školy.

Cecilia by své sestře bez váhání darovala ledvinu, ale občas měla pořádnou chuť si na ni obkročmo sednout a na obličeji jí přidržet polštář. Dokud byly ještě děti, býval to účinný způsob, jak ji srovnat. Dospělí musí naneštěstí svoje skutečné pocity potlačovat.

Samozřejmě že Bridget by jí svou ledvinu taky dala. Jen by při následném zotavování daleko víc naříkala, mluvila by o tom při každé příležitosti a dohlédla by na to, aby Cecilia zaplatila všechny náklady.

Otec Joe směřoval ke konci. Nesourodá skupinka lidí v kostele povstala k závěrečné písni, za tichého šumu potlačovaných povzdechů, tlumených odkašlání a praskání v kolenou středního věku. Cecilia přes uličku zachytila pohled Melissy McNultyové; Melissa pozdvihla obočí, aby jí naznačila: Jsme to ale hodné ženské, když jsme přišly na pohřeb sestry Ursuly, přestože byla tak hrozná a my máme tak málo času!

Cecilia jí odpověděla smířeným, mírným pokrčením ramen, které říkalo: A není tomu snad takhle pořád?

Sama měla v autě objednávku Tupperware, aby ji předala Melisse po pohřbu, a nesmí zapomenout si od ní nechat potvrdit, že dnes odpoledne vezme Polly na balet, protože ona musí s Esther na logopedii a s Isabel k holiči. A když už jsme u toho, Melissa namouduši potřebuje novou barvu. Ty její černé kořínky vypadají příšerně. Od Cecilie nebylo právě milosrdné všímat si něčeho takového, jenže si nemohla pomoct a musela vzpomínat na to, jak minulý měsíc s Melissou vypomáhala v jídelně a poslouchala její stížnosti, že po ní manžel vyžaduje sex každý druhý den, jako podle

hodinek.

Zatímco Cecilia zpívala spolu s ostatními „Buď tobě sláva“, myslela na Bridgetiny kousavé poznámky při večeři a najednou pochopila, proč jí vlastně vadily.

To kvůli tomu sexu. Protože pokud se jí nedostávalo sexu, nebyla nic jiného než nudná, vadnoucí matka středního věku. A mimochodem, vadnoucí není. Zrovna včera, když přebíhala na červenou koupit koriandr, na ni zdlouha, pomalu a hladově zapískal řidič náklaďáku.

To hvízdnutí rozhodně patřilo jí. Rozhlédla se, aby se ujistila, že na dohled není žádná mladší, přitažlivější žena. Týden předtím se jí totiž přihodilo něco, co ji poněkud znepokojilo; procházela s děvčaty nákupním centrem, slyšela, že někdo píská, a když se otočila, viděla, jak Isabel umíněně hledí přímo před sebe, tváře zbarvené dorůžova. Isabel se nenadále vytáhla, takže už byla stejně vysoká jako Cecilia, a začala se zaoblovat; dovnitř v pase, ven na bocích a v prsou. Poslední dobou nosila vlasy vysoko vyčesané do culíku a hustou rovnou ofinu, která jí padala až do očí. Dospívala a její matka nebyla jediná, kdo si toho všiml.

Je to tady, pomyslela si Cecilia smutně. Kéž by tak mohla Isabel věnovat štít, třeba takový, co nosí pořádková policie, aby ji uchránila od mužské pozornosti; od pocitu, že vás pokaždé, když jdete po ulici, někdo hodnotí; od nedůstojných poznámek pořvávaných z aut; od bezděčného těkání očima. Chtěla si s Isabel sednout a promluvit si s ní o tom, jenže vlastně nevěděla, co by jí řekla. Sama se s tím nikdy docela nevypořádala. Nakonec o nic nejde. Ale jde. Nemají přece právo nutit vás takhle si připadat. Anebo to prostě ignoruj; jednoho dne ti bude čtyřicet a pomalu zjistíš, že už na sobě necítíš žádné oči, a ta svoboda ti přinese úlevu, ale zároveň ti to bude tak trochu chybět, a když na tebe zapíská řidič náklaďáku, až budeš přecházet silnici, pomyslíš si: Vážně? To bylo na mě?

Navíc to působilo jako opravdu upřímné, přátelské zapískání.

Věnovat tolik času analýze jednoho hvízdnutí bylo krapánek ponižující.

No ale ať už je to jakkoli, určitě si nemusí dělat starosti s tím, že by měl John-Paul nějaký poměr. Něco takového nepřicházelo v úvahu. Nebylo by to možné. Ani vzdáleně. Vždyť by na poměr vůbec neměl čas! Kam by ho vtěsnal?

Občas ale cestoval. Tehdy poměr mít mohl.

Rakev sestry Ursuly vynášeli z kostela čtyři širokoramenní, rozcuchaní mladí muži v obleku s kravatou a s pozornými, prázdnými výrazy; zřejmě to byli její synovci. Zdálo se neuvěřitelné, že by mohla mít sestra Ursula stejnou DNA s takhle atraktivními chlapci. Ti nejspíš taky po celý pohřeb myslí na sex. Tihle mladí kluci s tím svým neukojitelným libidem… Nejvyšší z nich vypadal obzvlášť dobře, s těma tmavýma, zářivýma očima.

Panebože, teď už si představuje sex s jedním z nosičů rakve sestry Ursuly. V podstatě děckem, soudě podle vzhledu. Pravděpodobně pořád ještě chodí na střední školu. Její myšlenky nejsou jen nemravné a nevhodné, jsou dokonce ilegální. (Existuje vůbec něco jako ilegální myšlenka? Bažení po někom, kdo nese rakev vaší učitelky ze třetí třídy?)

Až se John-Paul na Velký pátek vrátí z Chicaga, budou spolu provozovat sex každičkou noc. Znovu objeví svůj sexuální život. Bude to úžasné. Vždycky byli tak sehraní. Bývala přesvědčená, že nikdo jiný si neužívá tak skvělý sex jako oni. Ta myšlenka ji povzbuzovala při zastávání školních funkcí.

John-Paul by nikde jinde lepší sex nenašel. (Cecilia prostudovala hodně příruček. Svoje dovednosti neustále zdokonalovala, jako by to byla její pracovní povinnost.) Žádný poměr nepotřeboval. Nehledě k tomu, že patřil k nejzásadovějším, nejspořádanějším lidem, jaké znala. Nepřejel by přes nepřerušovanou čáru ani za milion dolarů. Nevěra pro něj nepřicházela v úvahu. Něco takového by zkrátka neudělal.

Ten dopis s žádnou aférou nesouvisel. Vždyť už si na nějaký dopis sotva vzpomene! Tak málo jí to dělá starosti. Ten prchavý okamžik včera večer, kdy si myslela, že jí lže do telefonu, si rozhodně jen vsugerovala. Rozpačité pocity ohledně dopisu jednoduše vyplynuly z rozpačitosti vlastní všem

dálkovým telefonátům. Jsou nepřirozené. Každý z vás je na jiném konci světa, v jiné fázi dne, takže není snadné úplně sladit hlasy; jeden člověk mluví příliš rozjařeně, druhý příliš unyle.

Otevřením dopisu by k žádnému šokujícímu odhalení nedošlo. Nemohlo se v něm psát například o jiné, utajené rodině, kterou by John-Paul vyživoval. K tomu, aby zvládl bigamii, neměl potřebné organizační schopnosti. Už dávno by se prozradil. Ocitl by se ve špatném domě. Jednu ze svých manželek by oslovil jiným jménem. Neustále by zapomínal svoje věci na druhém místě.

Pokud ovšem ta jeho neschopnost není součástí dokonalého krytí.

Třeba je gay. To proto se začal vyhýbat sexu. Heterosexualitu celá ta léta jenom předstíral. Pak si ale na tom dal opravdu hodně záležet. Vybavila si jejich první roky, kdy se milovali třikrát i čtyřikrát denně. Tím by určitě splňoval svou povinnost daleko víc než jen dostatečně, pokud by svůj zájem pouze hrál.

Má docela rád muzikály. Miluje Kočky! Děvčata umí učesat líp než ona. Kdykoli má Polly baletní vystoupení, trvá na tom, že jí vyčeše vlasy do drdolu John-Paul. Dokáže si s Polly povídat o arabeskách a piruetách stejně tak, jako si umí s Isabel povídat o fotbale a s Esther o Titaniku. Navíc zbožňuje svou matku. Nemají snad homosexuální muži ke svým matkám mimořádně vřelý vztah? Nebo se to jen tak říká?

Vlastní meruňkovou polokošili a sám si ji žehlí. Ano, nejspíš bude gay.

Zpěv dozněl. Rakev sestry Ursuly opustila kostel, a když si přítomní sesbírali tašky a kabáty a vydali se pokračovat ve svém programu pro daný den, nad vším zavládl pocit dobře vykonané práce.

Cecilia odložila zpěvník. Pro Boha živého. Její manžel není žádný gay. Vzpomněla si, jak si to minulý týden rázoval po postranní čáře při Isabelině fotbalovém utkání a hlasitě povzbuzoval. Kromě denního stříbrného strniště měl na každé tváři purpurovou samolepku baletky. Nalepila mu je tam Polly, protože jí to připadalo vtipné. Při té vzpomínce Cecilia pocítila příval lásky. Na Johnu-Paulovi není nic zženštilého. Prostě se jen cítí dobře ve své kůži. Nemá potřebu si něco dokazovat.

Ten dopis s přestávkou v sexu nijak nesouvisí. Nesouvisí vůbec s ničím. Je bezpečně uzamčený ve skříňce na spisy, v červeném manilovém pořadači spolu s kopiemi jejich závětí.

Slíbila, že ho neotevře. Nemůže to udělat a taky to neudělá.

Kapitola sedmá

„NEVÍŠ, KDO TO UMŘEL?“ zeptala se Tess.

„Cože?“ Její matka měla zavřené oči a obličej nastavovala slunci.

Byly na školním hřišti prvního stupně od Svaté Anděly. Tessina matka v kolečkovém křesle, které si pronajaly v místní lékárně, kotník opřený o podnožku. Tess si myslela, že se matce nebude chtít být na vozíku, ale zdálo se, že si to docela užívá; seděla dokonale vzpřímená, jako kdyby se účastnila slavnostní večeře.

Na chvilku se zastavily, aby si vychutnaly ranní slunce, zatímco Liam prozkoumával školní dvůr.

Zbývalo jim pár minut, než se sejdou se školní sekretářkou a zařídí Liamův zápis.

Tessina matka hned ráno všechno domluvila. Zapsat Liama ke Svaté Anděle nebude vůbec žádný problém, oznámila jí hrdě. Dokonce to můžou udělat ještě dnes, pokud budou chtít. „Není proč spěchat,“ odpověděla Tess. „Bohatě stačí, když to uděláme po Velikonocích.“ Nežádala matku, aby volala do školy. Copak nemá nárok nedělat nic a být jen v šoku přinejmenším nějakých čtyřiadvacet hodin? Kvůli její matce to celé působilo až příliš opravdově a nevratně, jako kdyby ten děsivý kanadský žert byl skutečností.

„Jestli chceš, můžu tu schůzku zrušit,“ řekla Lucy s výrazem mučedníka.

„Ty jsi domluvila schůzku?“ podivila se Tess. „Aniž ses mě zeptala?“

„No, říkala jsem si, že bude nejlepší kousnout do kyselého jablka.“

„Tak dobrá,“ povzdychla si Tess. „Pojďme na to.“

Lucy přirozeně trvala na tom, že půjde s nimi. Nejspíš bude taky odpovídat za Tess na otázky, jako to dělávala, když byla Tess malá a přemohl ji ostych, pokud je oslovil cizí člověk. Zvyku mluvit za ni se její matka nikdy docela nezbavila. Bylo to trochu trapné, ale zároveň docela milé a příjemné, jako služby v pětihvězdičkovém hotelu. Proč se pohodlně neusadit a nenechat někoho jiného, aby za vás odvedl všechnu těžkou práci?

„Jestli víš, kdo umřel,“ zopakovala Tess.

„Umřel?“

„Je tu pohřeb,“ oznámila Tess.

Školní hřiště sousedilo s pozemkem, na kterém stál kostel svaté Anděly, a Tess se dívala, jak čtyři mladí nosiči odnášejí rakev do pohřebního vozu.

Něčí život skončil. Ten někdo už nikdy neucítí na tváři sluneční paprsky. Tess se pokoušela uvést tou myšlenkou svou bolest do náležité perspektivy, ale nefungovalo to. Napadalo ji, že Will s Felicity si možná právě v tuhle chvíli dopřávají sex v její posteli. Je uprostřed dopoledne. Nemají nic, kvůli čemu by museli odejít. Když na to pomyslela, připadalo jí to jako incest. Zvrácené a špatné. Otřásla se. Vzadu v hrdle měla hořkou pachuť, jako po noci strávené venku pitím levného vína. V očích ji pálilo.

Počasí jí taky nepomáhalo. Bylo příliš krásné, jako by se jejímu trápení vysmívalo. Sydney se koupalo v mlžném zlatém oparu. Japonské javory před školou byly ohnivě zbarvené, květy kamélií hrály bohatým, sytým nachem. Třídy lemovaly květináče s jasně červenými, žlutými, meruňkovými a smetanově bílými begóniemi. Vysoký obrys pískovcového kostela se ostře odrážel od kobaltově modré oblohy. Svět je tak nádherný, sdělovalo Sydney Tess. Máš snad nějaký problém?

Pokusila se svůj hlas uhladit, aby nezněl ochraptěle. „Copak ty nevíš, koho to pohřbívají?“

Ve skutečnosti jí bylo úplně jedno, kdo umřel. Jen potřebovala slyšet vlastní slova; jakákoli slova, aby zaplašila představy Willových rukou na Felicitině nezvykle štíhlém bílém těle. Tess měla

pokožku tmavší, jako dědictví z otcovy strany. Po nějakém libanonském pradědečkovi, který zemřel, ještě než se narodila.

Will jí ráno zavolal na mobil. Měla to ignorovat, jenže když uviděla jeho jméno, proti své vůli pocítila jiskřičku naděje a vrhla se po přístroji. Volá, aby jí řekl, že to všechno byla chyba. Jak jinak.

Ale jakmile promluvil tím svým příšerným, nezvykle ustaraným, vážným hlasem bez stopy pousmání, její naděje se vytratila. „Jak to zvládáte?“ zeptal se. „Jak si vede Liam?“ Mluvil, jako kdyby v jejich životě nedávno došlo k tragédii, se kterou on nemá nic společného.

Zoufale potřebovala říct tomu pravému Willovi, co tenhle nový Will, ten bezduchý vetřelec provedl, jak jí zlomil srdce. Pravý Will by se snažil všechno napravit. Pravý Will by do telefonu mluvil na rovinu, rozhořčoval by se nad tím, jak se s jeho ženou zachází, dožadoval by se zadostiučinění. Pravý Will by jí uvařil čaj, napustil vanu a nakonec by ji přiměl, aby na tom, co se jí právě přihodilo, viděla něco k smíchu.

Až na to, že tentokrát tu nic k smíchu nebylo.

Její matka otevřela oči, otočila hlavu a na Tess zamžourala. „To bude určitě ta strašná jeptiška.“ Tess pozdvihla obočí, aby naznačila mírné pobouření, a matka se zasmála, potěšená sama sebou.

Byla tak odhodlaná Tess rozveselit, že působila jako klubový bavič, který zoufale zkouší další a další kousavé poznámky, aby obecenstvo udržel na židlích. Když dnes ráno zápolila s víčkem od kvasnicové pomazánky, dokonce použila slovo „sráč“; hlásky přitom vyslovila tak opatrně, že to neznělo o nic rouhavěji než „šotek“.

Matka vytáhla nejdrsnější sprosté slovo svého slovníku, protože byla kvůli ní bez sebe zlostí. To, že Lucy řekla „sráč“, bylo, jako kdyby nějaký trpělivý a mírný, spořádaný občan vzal najednou spravedlnost do svých rukou a začal kolem sebe mávat střelnou zbraní. Proto taky hned volala do školy. Tess tomu rozuměla. Lucy potřebovala vyvinout nějakou činnost, udělat něco, cokoli pro svou dceru.

„Která strašná jeptiška konkrétně?“

„Kde je Liam?“ Matka se neobratně pokusila otočit na vozíku.

„Přímo tady,“ odpověděla Tess. Liam se procházel kolem, studoval vybavení hřiště blazeovaným pohledem šestiletého odborníka. Svezl se na kolena u spodku velké žluté trychtýřovité klouzačky a strčil hlavu dovnitř, jako kdyby prováděl bezpečnostní audit.

„Na okamžik jsem ho ztratila z dohledu.“

„Nemusíš ho pořád sledovat,“ namítla Tess mírně. „To je přece moje práce.“

„Ale jistě.“

Ráno u snídaně se každá z nich chtěla starat o tu druhou. Tess byla ve výhodě, protože měla dva funkční kotníky, a tudíž stihla dát vařit vodu do konvice a udělat čaj dřív, než se její matka dobelhala k berlím.

Tess si všimla, že se Liam zatoulal do rohu hřiště pod fíkovník, kde kdysi s Felicity sedávaly a jedly oběd spolu s Eloise Bungoniaovou. Eloise jim představila cannelloni (což nebylo zrovna to pravé pro někoho s Felicitiným metabolismem). Paní Bungoniaová dávala své dceři dost pro všechny tři. Bylo to v dobách, kdy se dětská obezita dosud neřešila. Tess si jejich chuť dokázala stále ještě vybavit. Byla božská.

Spatřila, jak se Liam zarazil a zírá do prázdna, jako kdyby tam viděl svou matku jíst poprvé v životě cannelloni.

Bylo znepokojující ocitnout se ve své staré škole, jako by čas byl deka, kterou někdo poskládal tak, že různé doby leží na sobě a těsně se dotýkají.

Musí Felicity připomenout cannelloni paní Bungoniaové. Ne. Nemůže.

Liam se najednou zprudka otočil a karatistickým kopem nabral popelnici, až zarachotila.

„Liame,“ napomenula ho Tess tak tiše, že to nemohl slyšet.

„Liame! Pššt!“ zavolala její matka hlasitěji, přiložila si prst k ústům a ukázala na kostel. Vyšel odtud hlouček truchlících, kteří teď postávali a povídali si takovým tím zdrženlivým, úlevným způsobem typickým pro účastníky pohřbu.

Liam už podruhé do popelnice nekopl. Byl poslušné dítě. Místo toho sebral klacek, sevřel ho oběma rukama jako samopal a bez hlesu jím mířil po školním hřišti, zatímco se z oken školky ozývaly sladké hlásky prozpěvující „Leze leze pavouček“. Panebože, pomyslela si Tess, kde se naučil tohle dělat? Za to můžou počítačové hry; musí na něj dávat větší pozor; ačkoli si nemohla pomoct a musela obdivovat, jak věrohodně mhouří oči jako nějaký voják. Později o tom poví Willovi. Určitě ho to pobaví.

Ne, Willovi o tom později nepoví.

Zdálo se, že její mozek tu novinu nedokáže vstřebat. Jako když se minulou noc ve spaní neustále převalovala k Willovi, jen aby tam, kde měl být, našla prázdný prostor a vzápětí se s trhnutím probudila. S Willem se jim společně dobře spalo. Žádné pošťuchování, chrápání ani přetahování o peřinu. „Už se bez tebe pořádně nevyspím,“ stěžoval si Will, když spolu chodili pouhých pár měsíců. „Jsi jako oblíbený polštář. Budu si tě muset balit všude s sebou.“

„Která strašná jeptiška konkrétně zemřela?“ zeptala se Tess znovu své matky, s očima upřenýma na truchlící. Teď nebyl ten správný čas na podobné staré vzpomínky.

„Nebyly všechny strašné,“ opáčila matka. „Většina z nich byla příjemná. Co třeba sestra Margaret Ann, která přišla na tvou oslavu desátých narozenin? Byla moc hezká. Myslím, že se do ní tvůj otec tak trochu zakoukal.“

„Vážně?“

„No, to nejspíš ne.“ Její matka pokrčila rameny, jako kdyby skutečnost, že jejího bývalého manžela nepřitahovaly krásné jeptišky, byla jen dalším z řady jeho poklesků. „Nicméně tohle bude určitě pohřeb sestry Ursuly. Minulý týden jsem se o její smrti dočetla ve farním zpravodaji. Tebe asi nikdy neučila, viď? Pokud vím, byla skvělá v rozdávání ran násadou od péřové prachovky. Dneska už se péřové prachovky moc nepoužívají, co? Zajímalo by mě, jestli je kvůli tomu svět zaprášenější.“

„Myslím, že si na sestru Ursulu vzpomínám,“ řekla Tess. „Zarudlý obličej a obočí jako stonožky.

Schovávali jsme se před ní, když měla službu na hřišti.“

„Nejsem si jistá, jestli ještě vůbec ve škole učí nějaké jeptišky,“ dodala její matka. „Patří k druhům ohroženým vyhynutím.“

„A to doslova,“ podotkla Tess.

Její matka se uchichtla. „Panejo, nechtěla jsem –“ Zarazila se, protože ji rozptýlilo cosi u vchodu do kostela. „No dobrá, zlato, připrav se na nejhorší. Právě si nás všimla jedna z farních dam.“

„Cože?“ Tess se okamžitě zmocnila stejná hrůza, jako kdyby její matka zrovna prohlásila, že si jich všiml kolemjdoucí odstřelovač.

Drobná blondýnka se odpojila od hloučku truchlících a svižně zamířila ke školnímu dvoru.

„Cecilia Fitzpatricková,“ oznámila matka. „Nejstarší z děvčat Bellových. Vzala si Johna-Paula, nejstaršího z Fitzpatrickových chlapců. A nejhezčího, pokud chceš znát můj názor, ačkoli vypadají všichni v podstatě jeden jak druhý. Mám dojem, že měla mladší sestru, která možná chodila do stejného ročníku jako ty. Jak se jen jmenovala? Bridget Bellová?“

Tess už měla na jazyku, že o nich v životě neslyšela, ale v mysli se jí postupně nořila jako odraz na hladině vzpomínka na Bellova děvčata. Nedokázala si vybavit jejich obličeje, jen jejich dlouhé blonďaté copy, jak za nimi poletují jako provázky, když běhaly po škole a prováděly cokoli, co dělají děti, které musí být u všeho.

„Cecilia prodává Tupperware,“ pokračovala matka. „Vydělala na tom úplné jmění.“

„Ale nás přece nezná, nebo snad ano?“ Tess se ohlédla přes rameno v naději, že tam třeba spatří

někoho jiného, kdo Cecilii zamává. Nikdo tam nebyl. Přece si na ně nechystá prodejní přednášku o Tupperware?

„Cecilia zná každého,“ odpověděla matka.

„Nemůžeme vzít nohy na ramena?“

„Na to už je pozdě,“ utrousila matka koutkem úst a nasadila široký, společenský úsměv.

„Lucy!“ zvolala Cecilia, když došla až k nim, rychleji, než to Tess považovala za možné. Jako kdyby se k nim teleportovala. Sklonila se, aby mohla Tessinu matku políbit. „Co sis to provedla?“

Neříkej mé matce Lucy, pomyslela si Tess a okamžitě k ní pocítila dětinskou nevraživost. Děkuju vám, paní O’Learyová! Teď když stála Cecilia přímo před nimi, Tess si její obličej naprosto jasně vybavila. Měla drobnou, upravenou hlavu – copy nahradilo načechrané, důmyslné mikádo –, dychtivý, přátelský výraz, znatelný předkus a dva směšně obrovské ďolíčky. Vypadala jako hezounká, maličká fretka.

(A přesto ulovila jednoho z Fitzpatricků.)

„Všimla jsem si tě, jakmile jsem vyšla z kostela – z pohřbu sestry Ursuly, víš o tom, že zesnula? Nicméně hned, jak jsem tě zahlédla, říkám si: To je přece Lucy O’Learyová na kolečkovém křesle! Co se to děje? A tak, protože jsem taková zvědavá čmuchalka, musela jsem tě přijít pozdravit. Ten vozík vypadá opravdu kvalitně, máš ho z lékárny? Ale co se ti stalo, Lucy? Kotník, že mám pravdu?“

Ach Bože. Tess měla pocit, jako by jí z těla vyprchala veškerá osobnost. Tihle energičtí, upovídaní lidé na ni pokaždé takhle působili.

„Díky, Cecilie, ale není to nic vážného,“ odpověděla matka. „Jen zlomený kotník.“

„Ale to přece je vážné, chudinko malá! Jak to zvládáš? Jak se přemisťuješ? Donesu ti lasagne. Kdepak, donesu. Trvám na tom. Nejsi vegetariánka, viď že ne? Ale vždyť proto jsi vlastně tady, že je to tak?“ Cecilia se bez varování obrátila a upřela pohled na Tess, která mimoděk couvla. Co tím myslela? Nějak to souviselo s vegetariánstvím. „Aby ses postarala o maminku? Mimochodem, jsem Cecilia, pro případ, že by sis mě nepamatovala.“

„Cecilie, tohle je moje dcera –“ začala Tessina matka, ale Cecilia ji nenechala domluvit.

„Ale ovšem, Tess, že ano?“ Cecilia se natáhla a k Tessinu údivu jí formálně podala ruku. Tess si představovala Cecilii jako někoho z matčiny doby, staromódní pobožnou dámu, která používá náboženské výrazy jako „zesnul“, a bude tudíž postávat stranou a sladce se usmívat, zatímco se muži věnují mužné záležitosti potřásání rukou. Ruku měla malou a suchou, stisk pevný.

„A tohle je určitě tvůj syn?“ Cecilia se zářivě usmála Liamovým směrem. „Liam?“

Ježíšikriste. Ona dokonce ví i to, jak se Liam jmenuje. Je tohle vůbec možné? Tess ani netušila, jestli má Cecilia nějaké děti. Ještě před třiceti vteřinami si nevybavovala dokonce ani její existenci.

Liam se ohlédl, namířil klacek přímo na Cecilii a zmáčkl imaginární kohoutek.

„Liame!“ okřikla ho Tess současně s tím, jak Cecilia zaúpěla, stiskla si hruď a podlomila se v kolenou. Předvedla to tak dokonale, že se Tess na jeden děsuplný okamžik obávala, aby skutečně nezkolabovala.

Liam si přiblížil klacek k ústům, foukl na něj a potěšeně se zazubil.

„Jak dlouho plánuješ zůstat v Sydney?“ Cecilia se zadívala Tess do očí. Patřila k lidem, kteří příliš dlouho udržují oční kontakt. Přesný opak Tess. „Jen dokud zase nepostavíš Lucy na nohy? Vedeš podnik v Melbourne, že? To si asi nemůžeš dovolit být pryč příliš dlouho! A Liam musí do školy.“

Tess ztratila hlas.

„Tess vlastně zapisuje Liama ke Svaté Anděle na… nějaký čas,“ promluvila za ni Lucy.

„Ale to je báječné!“ zvolala Cecilia. Oči měla stále upřené na Tess. Panebože, copak ta ženská nikdy nemrká? „A kolik je vlastně Liamovi?“

„Šest,“ odpověděla Tess. Už to dál nemohla vydržet a sklopila oči.

„No tak to bude ve stejné třídě jako Polly. Od nás letos odešla jedna holčička, takže bude chodit

k nám. Do první J. K paní učitelce Jeffersové. Mary Jeffersové. Mimochodem, je úžasná. Navíc i hodně společenská, což je milé!“

„To je skvělé,“ řekla Tess chabě. Přímo senzační.

„Liame! Když už jsi mě zastřelil, pojď taky pozdravit. Slyšela jsem, že budeš chodit ke Svaté Anděle!“ Cecilia na něj kývla a Liam se k nim přiloudal, klacek si táhl za sebou.

Cecilia se pokrčila v kolenou, aby byla v úrovni Liamových očí. „Mám holčičku, která je ve stejné třídě. Jmenuje se Polly. Týden po Velikonocích bude mít oslavu sedmých narozenin. Nechceš přijít?“ Liamův obličej okamžitě získal prázdný výraz, kvůli kterému si Tess neustále dělala starosti, aby si lidé nemysleli, že má nějakou vadu.

„Bude to pirátská party.“ Cecilia se narovnala a obrátila k Tess. „Doufám, že přijdete. Bude to skvělá příležitost k seznámení se všemi maminkami. Uděláme si malou soukromou oázu pro dospělé, kde se budeme nalévat šampaňským, až budou ti malí piráti běsnit kolem.“

Tess cítila, jak její vlastní obličej tuhne. Liam ten svůj katatonický výraz nejspíš zdědil po ní. Nemůže se setkat s další, zbrusu novou partou matek. Udržování společenských styků se školními maminkami jí připadalo dost těžké i tehdy, když byl její život v naprostém pořádku. To neustálé tlachání, povídání a žvanění, výbuchy smíchu, hřejivost a přátelskost (většina maminek byla tak hrozně moc milá) spolu s jemným náznakem proradnosti, který byl pod tím vším patrný. Prošla si tím v Melbourne. Našla si pár kamarádek na okraji vnitřního společenského kruhu, ale nedokáže si tím znovu procházet. Rozhodně ne teď. Nemá na to sílu. Bylo to, jako kdyby jí někdo vesele navrhl, ať si zaběhne maraton, když se právě vyhrabala z postele po pořádné chřipce.

„To bude skvělé,“ vypravila ze sebe. Později si vymyslí nějakou výmluvu.

„Ušiju Liamovi pirátský kostým,“ řekla její matka. „Pásku přes oko, červenobílé pruhované triko, jejda a meč! Určitě budeš chtít meč, viď, Liame?“

Rozhlédla se po Liamovi, ale ten zatím odběhl a svou pušku teď používal jako vrtačku na zadním plotu.

„Samozřejmě že i tebe na oslavě moc rádi uvidíme, Lucy,“ vyhrkla Cecilia. Tess nesmírně rozčilovala, ale jejím společenským dovednostem se nedalo nic vytknout. Pro Tess to bylo jako sledovat někoho, kdo hraje nádherně na housle. Nemáte nejmenší tušení, jak to dělá.

„Ale tak děkuju, Cecilie!“ Matka byla nadšená. Oslavy milovala. Především to jídlo. „A co se týče toho červenobílého pruhovaného trika na pirátský kostým, Tess, má Liam něco takového?“

Kdyby Cecilia byla houslistkou, Tessina matka by byla žoviální, snaživou kytaristkou, která se ze všech sil pokouší udržet stejnou notu.

„Nebudu vás už zdržovat. Asi teď jdete do kanceláře za Rachel?“ zeptala se Cecilia.

„Máme schůzku se školní sekretářkou,“ odpověděla Tess. Neměla tušení, jak se ta žena jmenuje.

„No ano. Rachel Crowleyovou,“ řekla Cecilia. „Je tak výkonná. Řídí to tu jako podle švýcarských hodinek. Vlastně se o místo dělí s mou tchyní, ale jen mezi námi děvčaty, myslím, že všechnu práci odvádí Rachel. Virginia se při své službě jen vybavuje. Ne že bych já byla málomluvná. No právě, jsem až moc upovídaná.“ Vesele se sama sobě zasmála.

„A jak se vůbec teď daří Rachel?“ zeptala se Tessina matka významně.

Ceciliin fretčí obličej rázem zvážněl. „Já se s ní neznám tak dobře, ale vím, že má roztomilého vnoučka. Jacoba. Zrovna mu byly dva roky.“

„Ach tak,“ oddechla si Lucy, jako by se tím všechno vyřešilo. „To ráda slyším. Jacoba.“

„Nu, jsem moc ráda, že jsem tě potkala, Tess,“ prohlásila Cecilia a opět na ni upřela ten svůj pohled bez jediného mrknutí. „Musím prchat. Čeká mě hodina zumby, chodím do tělocvičny v téhle ulici, je to skvělé, měla bys to taky zkusit, fakt sranda. A odtud jdu rovnou do jednoho obchodu ve Strathfieldu s potřebami na oslavy, je to trochu z ruky, ale stojí to za to, protože mají neuvěřitelné ceny. Namouduši, dostaneš tam sadu na heliové balonky za necelých padesát dolarů a z toho se dá udělat víc

než stovka balonků, a já pořádám v příštích měsících tolik oslav – Pollyinu pirátskou party, večírek rodičů první třídy –, kam jsi samozřejmě taky zvaná! A pak musím rozvézt pár objednávek Tupperware. Mimochodem, Tess, prodávám Tupperware, to jen kdybys něco potřebovala, cokoli, teď před začátkem školy! Vždyť víš, jak to chodí.“

Tess zamrkala. Připadala si jako pohřbená pod lavinou detailů. Myriádou drobných logistických manévrů, z kterých se skládá něčí život. Nešlo o to, že by byly nudné. Ačkoli trochu nudné byly. Šlo především o samotné množství slov, která se tak hladce hrnula z Ceciliiných úst.

Ach Bože, přestala mluvit. Tess si polekaně uvědomila, že je na ní, aby promluvila.

„Ty se nenudíš,“ vypravila ze sebe konečně. „Ty se tedy rozhodně nenudíš.“ Přinutila se ze rtů vytvarovat cosi, o čem doufala, že to připomíná úsměv.

„Uvidíme se na pirátské oslavě!“ zavolala Cecilia na Liama. Přestal vrtat do stromu, otočil se a podíval se na ni s tím svým zvláštním, nevyzpytatelným, mužným výrazem, který občas nasadil a kterým Tess bolestně připomínal Willa.

Cecilia zkroutila ruku jako pařát. „Tak do dna, mí milí, johóóó!“

Liam se zazubil, jako by si nemohl pomoct, a Tess bylo jasné, že ho na tu pirátskou oslavu vezme, bez ohledu na to, jaké úsilí ji to bude stát.

„Uff,“ povzdychla si Tessina matka, jakmile byla Cecilia z doslechu. „Její matka je úplně stejná. Moc milá, ale vyčerpávající. Pokaždé když s ní mluvím, mám potom pocit, že si musím dát čaj a na chvíli se natáhnout.“

„Co je s tou Rachel Crowleyovou?“ zeptala se Tess, zatímco mířili ke kanceláři školy a s Liamem společně tlačili vozík, každý za jednu rukojeť.

Matka se zakabonila. „Říká ti něco jméno Janie Crowleyová?“

„Nemyslíš tu holku, kterou našli s růžencem –“

„To je ona. Byla to Rachelina dcera.“

Rachel bylo jasné, že když Lucy O’Learyová a její dcera zapisovaly Tessina chlapečka ke Svaté Anděle, obě přitom myslely na Janie. Jedna jak druhá byly nepatrně hovornější, než měly očividně ve své nátuře. Tess se nedokázala podívat Rachel pořádně do očí, kdežto Lucy nakláněla hlavu na stranu s takovým tím něžným pohledem, k jakému se při rozmluvě s Rachel uchylovala spousta žen jistého věku, jako kdyby ji přišly navštívit do eldéenky.

Lucy se zeptala, jestli je na té fotografii na Rachelině stole její vnuk, a s Tess se pak obě předháněly v komplimentech. Ne že by na té fotce Jacob nevypadal nádherně, to samozřejmě vypadal, ale člověk nemusí být zrovna špičkový vědec, aby poznal, co si doopravdy myslí: My víme, že vám před spoustou let zavraždili dceru, ale copak vám to tenhle chlapeček nevynahradil? Prosím, ať vám to vynahradí, abychom se mohly přestat cítit tak divně a nepříjemně!

„Hlídám ho dva dny v týdnu,“ řekla jim Rachel s očima upřenýma na obrazovku počítače, z něhož tiskla pro Tess nějaké papíry. „To ale brzy skončí. Včera večer jsem se dozvěděla, že ho rodiče berou na dva roky do New Yorku.“ Hlas se jí bez dovolení zlomil a Rachel si podrážděně odkašlala.

Očekávala reakci podobnou těm, jakých se jí dostávalo celé dopoledne: „Ti se ale mají!“ – „Taková úžasná příležitost!“ – „Pojedete je navštívit?“

„No to je ale hrůza!“ vybuchla Lucy a praštila loktem do opěrky vozíku, jako nějaké rozmrzelé batole. Její dcera, která právě vyplňovala formulář, vzhlédla a zamračila se. Tess byla taková ta nevýrazná žena s krátkým chlapeckým sestřihem a výraznými, strohými rysy, které vás občas ohromí zábleskem přirozené krásy. Její chlapeček, který se Tess podobal až na zvláštní zlatavé oči, se taky otočil a zíral na svou babičku.

Lucy si mnula loket. „Samozřejmě že je to pro vašeho syna a snachu úžasné. To jen že po všem, čím jste si prošla, když jste přišla o Janie a tak – takovým způsobem –, a pak váš manžel… Omlouvám se,

nemůžu si vzpomenout, jak se jmenoval, ale vím, že o něj jste taky přišla – no, prostě mi to připadá nespravedlivé.“

Než domluvila, tváře jí zbarvil nach. Rachel bylo jasné, že se děsí toho, co řekla. Lidé si neustále dělají starosti, že jí nechtěně připomenou smrt její dcery, jako kdyby to bylo něco, na co by mohla zapomenout.

„Promiňte, Rachel, neměla jsem –“ Chudinka Lucy vypadala rozrušeně.

Rachel máchla rukou, aby zbrzdila její omluvy. „Neomlouvejte se. Děkuju. Je to fakt hrůza. Bude se mi po něm strašně stýskat.“

„Ale ale, koho to tu máme?“

Do místnosti vplula Rachelina šéfová, ředitelka školy Trudy Applebeeová. Přes kostnatá ramena měla přehozenou jednu ze svých uměleckých háčkovaných šál, provázky šedivých, kudrnatých vlasů rozevláté kolem obličeje, na levé lícní kosti šmouhu červené barvy. Nejspíš si zrovna na podlaze malovala s dětmi ze školky. Jak se dalo čekat, Trudyin pohled minul Lucy i Tess O’Learyovy a upřel se na malého Liama. Dospělí Trudy nezajímali a jednoho dne na to doplatí. Rachel ve své práci sekretářky zažila příchod a odchod tří ředitelů, a tak dobře věděla, že není možné řídit školu a ignorovat dospělé. V téhle roli to bez politiky nejde.

Navíc zřejmě nebyla Trudy na tuhle práci dost dobrou katoličkou. Ne že by každou chvíli porušovala nějaká přikázání, ale při mši jí oči příliš zářily, než aby se její výraz dal označit za zbožný. Než zemřela sestra Ursula (jejíž pohřeb Rachel bojkotovala, protože jí nikdy nedokázala odpustit, že Janie uhodila péřovou prachovkou), pravděpodobně si na Trudy stěžovala ve Vatikánu.

„To je ten chlapec, o kterém jsem vám povídala,“ řekla Rachel. „Liam Curtis. Bude chodit do první třídy.“

„Ale ovšem, ovšem. Vítám tě u Svaté Anděly, Liame! Zrovna jsem si říkala, když jsem sem šla po schodech, že se dnes setkám s někým, jehož jméno začíná písmenem L, což je shodou okolností jedno z mých oblíbených. Pověz mi, Liame, co máš nejraději z těchhle tří věcí?“ Odpočítávala jednotlivé položky na prstech. „Dinosaury? Mimozemšťany? Superhrdiny?“

Liam se nad tou otázkou vážně zamyslel.

„Má hodně rád dino–“ začala Lucy O’Learyová. Tess jí položila ruku na paži.

„Mimozemšťany,“ prohlásil Liam rozhodně.

„Mimozemšťany!“ Trudy přikývla. „Tak to si budu pamatovat, Liame Curtisi, a tohle je asi tvoje maminka a tvoje babička?“

„To ano, já jsem –“ spustila Lucy O’Learyová.

„Moc ráda vás obě poznávám.“ Trudy vyslala neurčitý úsměv přibližně jejich směrem. Pak se obrátila zpátky k Liamovi. „Kdy u nás začneš, Liame? Zítra?“

„Ne!“ Tess vypadala vyděšeně. „Až po Velikonocích.“

„Ale no tak, žijeme teď, jak říkám. Kujme železo, dokud je žhavé!“ prohlásila Trudy. „Liame, baví tě hledání velikonoční pomlázky?“

„Ano,“ odpověděl Liam pevným hlasem.

„Protože na zítřek chystáme obrovskou velikonoční pomlázku.“

„Já jsem v hledání velikonoční pomlázky superdobrý,“ řekl Liam.

„Vážně? Výborně! Pak tedy musím připravit supertěžkou pomlázku.“ Trudy pohlédla na Rachel. „Je všechno v pořádku, Rachel, tady s tím –“

Lítostivě ukázala na formuláře, v nichž se ani trochu nevyznala.

„Všechno v pořádku,“ odpověděla Rachel. Dělala, co mohla, aby Trudy pomohla udržet místo, protože neviděla jediný důvod, proč by děti od Svaté Anděly neměly mít ředitelku z říše pohádek.

„Výborně, to je výborné! Nebudu vás v tom rušit,“ řekla Trudy, odkráčela do své kanceláře a zavřela za sebou dveře, nejspíš aby si mohla na klávesnici sypat vílí prášek, protože na svém

počítači toho jinak jistě moc nenadělá.

„Páni, ta je úplně jiná třída ve srovnání se sestrou Veronikou-Mary!“ podotkla tiše Lucy.

Rachel si souhlasně odfrkla. Sestru Veroniku-Mary, která školu řídila od roku 1965 do roku 1980, měla dosud v živé paměti.

Ozvalo se zaklepání, a když Rachel vzhlédla, spatřila za matným sklem své kanceláře mohutný mužský stín. Vzápětí za dveřmi tázavě vykoukla jeho hlava.

Byl to on. Ošila se, jako by hleděla na chlupatého černého pavouka místo na naprosto normálně vypadajícího muže. (Rachel dokonce slyšela, že ho jiné ženy označují za „nádherného“, což jí připadalo absurdní.)

„Promiňte, ehm, paní Crowleyová.“

Nikdy v sobě dost nepřekonal žáka na to, aby ji oslovoval Rachel jako ostatní zaměstnanci. Jejich pohledy se střetly a on jako obvykle uhnul první a upřel zrak někam nad její hlavu.

Neupřímný pohled, pomyslela si Rachel jako prakticky pokaždé, když ho viděla, jako kdyby to bylo nějaké zaklínadlo nebo modlitba. Neupřímný pohled.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekl Connor Whitby. „Jen mě napadlo, že bych si mohl vyzvednout ty přihlášky na tenisový tábor.“

„Tenhle chlapec Whitbyových nám něco tají,“ prohlásil seržant Rodney Bellach kdysi dávno, když měl ještě na hlavě spoustu neskutečně kudrnatých černých vlasů. „Ten kluk má neupřímný pohled.“

Rodney Bellach byl už v důchodu a hlavu měl jako koleno. Volal jí každý rok o Janiiných narozeninách a zaujatě vyprávěl o svých nejnovějších chorobách. Další člověk, který zestárl, zatímco Janie bude navždy sedmnáct.

Rachel mu podala přihlášky na tenisový tábor a Connorův pohled se přesunul na Tess.

„Tess O’Learyová!“ Obličej se mu změnil tak, že na okamžik vypadal jako ten chlapec v Janiině fotografickém albu.

Tess vzhlédla se zmateným výrazem. Vypadalo to, že Connora vůbec nepoznává.

„Connor!“ Poklepal si na široký hrudník. „Connor Whitby.“

„No, ano, Connor, ovšem. Jsem moc ráda, že…“ Tess se pokusila vstát, ale zjistila, že je uvězněná za matčiným kolečkovým křeslem.

„Nevstávej, nevstávej,“ řekl Connor. Popošel k ní, aby ji políbil na tvář, právě ve chvíli, kdy si začala zase sedat, takže se jeho rty dotkly jejího ušního lalůčku.

„Co tady děláš?“ zeptala se Tess. Nezdálo se, že by ji setkání s Connorem nějak zvlášť těšilo.

„Já tady pracuju,“ odpověděl.

„Jako účetní?“

„Kdepak, před pár lety jsem změnil povolání. Jsem učitel tělocviku.“

„Opravdu?“ podivila se Tess. „No to je…“ Hlas se jí vytratil, až nakonec dodala: „Milé.“

Connor si odkašlal. „Tak, jsem moc rád, že jsem tě zase viděl.“ Pohlédl na Liama, chystal se mu něco říct, ale pak si to rozmyslel a sebral stoh tenisových formulářů. „Děkuju vám za ty přihlášky, paní Crowleyová.“

„Rádo se stalo, Connore,“ odvětila Rachel chladně.

Sotva Connor odešel, Lucy se obrátila na svou dceru. „Kdo to byl?“

„Jen někdo, s kým jsem se kdysi znala. Před spoustou let.“

„Asi si na něj nevzpomínám. Chodila jsi s ním?“

„Mami.“ Tess ukázala na Rachel a formuláře na stole.

„Promiňte!“ Lucy se provinile zasmála, zatímco Liam upřel zrak do stropu, natáhl nohy před sebe a zívl.

Rachel si všimla, že babička, matka i vnuk mají stejný, plný horní ret. Působil jako kouzlo. Ten naběhlý horní ret je dělal hezčími, než byli ve skutečnosti.

Najednou jí všichni tři nepochopitelně lezli na nervy.

„Tak, už mi jen podepište tady ten oddíl ‚alergie a léky‘,“ pobídla Tess a zapíchla špičku prstu do přihlášky. „Ne, tady ne. Tady. A máme to z krku.“

Tess měla klíče v zapalování a chystala se je odvézt ze školy domů, když jí zazvonil mobil. Zdvihla ho z palubní desky, aby se podívala, kdo volá.

Jakmile na obrazovce uviděla to jméno, přidržela telefon před matkou, ať se taky podívá.

Matka zamžourala na přístroj, pak pokrčila rameny a zase se opřela. „Musela jsem mu to přece říct.

Slíbila jsem mu, že ho budu vždycky informovat o tom, co je ve tvém životě nového.“

„Tos mu slíbila, když mi bylo deset!“ namítla Tess. Držela telefon v ruce a nemohla se rozhodnout, jestli má hovor přijmout, nebo nechat spadnout do hlasové schránky.

„To je táta?“ zeptal se Liam ze zadního sedadla.

„Je to můj táta,“ odpověděla mu Tess. Jednou si s ním bude muset tak jako tak promluvit. Tak proč to neudělat hned? Nadechla se a zmáčkla tlačítko „přijmout“. „Ahoj, tati.“

Nastala pauza. Vždycky nastala pauza.

„Nazdar, zlato,“ řekl otec.

„Jak se máš?“ zeptala se Tess rozjařeným tónem, jaký si rezervovala pro svého otce. Kdy spolu naposledy mluvili? Muselo to být na Štědrý den.

„Já se mám skvěle,“ odpověděl otec žalostně. Další pauza.

„Jsem právě v autě s –“ začala Tess zároveň s tím, jak otec oznámil: „Tvoje matka mi říkala –“

Oba se zarazili. Bylo to pokaždé stejně nesnesitelné. Ať se snažila sebevíc, v životě se jí nepodařilo rozhovor s otcem synchronizovat. I když se spolu setkali tváří v tvář, nikdy nedosáhli přirozeného rytmu. Byl by jejich vztah méně trapný, kdyby otec s matkou zůstali spolu? Neustále o tom musela přemýšlet.

Otec si odkašlal. „Tvoje matka se mi zmínila o tom, že máš nějaké… potíže.“ Pauza.

„Díky, tati,“ řekla Tess zároveň s otcovým „To mě moc mrzí“.

Tess viděla, jak její matka protáčí panenky, a tak se od ní maličko odvrátila směrem k okýnku, jako by chtěla svého nemožného otce chránit před matčiným opovržením.

„Kdybych mohl cokoli udělat,“ řekl otec, „prostě… mi zavolej, ano?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Tess. Pauza.

„Asi bych měla končit,“ oznámila Tess současně s otcovým „Měl jsem ho rád“.

„Řekni mu, že jsem mu poslala mailem odkaz na ten kurz ochutnávky vín, o kterém jsem mu vyprávěla,“ řekla matka.

„Pššt.“ Tess na matku podrážděně mávla rukou. „Cože, tati?“

„Willa,“ dodal otec. „Myslel jsem si o něm, že je to dobrej chlap. To ti ale zrovna moc nepomůže, co, zlato?“

„Stejně si ho určitě neudělá,“ mumlala její matka, zatímco si prohlížela kůžičku na nehtech.

„Nevím, proč se vůbec namáhám. Ten člověk se nechce mít dobře.“

„Děkuju za zavolání, tati,“ řekla Tess zároveň s otcovým „Jak se má náš malej mužskej?“.

„Liam se má výborně,“ odpověděla Tess. „Je zrovna tady. Chceš s ním –“

„Nebudu tě zdržovat, zlato. Opatruj se.“

Zavěsil. Pokaždé rozhovor ukončil v náhlém, zběsilém chvatu, jako kdyby telefonát odposlouchávala policie a on musel zavěsit dřív, než odhalí jeho polohu. Jeho poloha byla v malém, rovinatém městečku bez stromů, na opačném konci země v Západní Austrálii, kde si před pěti lety

z nějakého záhadného důvodu našel nové bydliště.

„Měl celou spoustu užitečných rad, co?“ podotkla Lucy.

„Dělal, co mohl, mami,“ namítla Tess.

„To tedy určitě dělal,“ odvětila její matka s pocitem satisfakce.

Kapitola osmá

„TAKŽE KDYŽ TU ZEĎ POSTAVILI, byla neděle. Říkali jí Neděle ostnatého drátu. Chcete vědět proč?“ ozvala se Esther ze zadního sedadla. Byla to řečnická otázka. Samozřejmě že chtějí. „Protože když se ráno všichni vzbudili, přímo uprostřed města stál dlouhý plot s takovým tím ostnatým drátem.“

„No a co?“ namítla Polly. „Ostnatý drát jsem už viděla.“

„Ale přes tenhle se nesmělo chodit!“ řekla Esther. „Byla bys tam uvězněná. Víš, jak my bydlíme na jedné straně Pacifické dálnice a babička bydlí na druhé?“

„Jo,“ odvětila Polly nejistě. Neměla o tom, kde kdo bydlí, moc jasnou představu.

„Bylo to, jako kdyby vedl plot s ostnatým drátem podél celé Pacifické dálnice a my už bychom nemohli jezdit k babičce na návštěvu.“

„To by byla velká škoda,“ zamumlala Cecilia, zatímco se ohlížela přes rameno, protože se chystala přejet do jiného pruhu. Navštívila svou matku dopoledne po hodině zumby a strávila celých dvacet minut času, kterého neměla nazbyt, prohlížením „portfolia“ předškolních prací svého synovce. Bridget posílala Sama do exkluzivní, nechutně drahé školky a Ceciliina matka nevěděla, jestli z toho má mít radost, nebo hrůzu. Nakonec zvolila hysterii.

„V té pěkné, obyčejné školičce, do které chodila tvoje děvčata, se takováhle portfolia určitě nedělala,“ poznamenala, zatímco se Cecilia pokoušela obracet stránky o něco rychleji. Než vyzvedne děvčata, musí ještě zajet nakoupit trvanlivé potraviny na neděli.

„Já si myslím, že dneska se takové věci dělají ve většině školek,“ odvětila, ale matka ji nevnímala, protože se zrovna rozplývala nad Samovým prsty malovaným autoportrétem.

„Představ si, mami,“ řekla Esther, „že bychom my děti byly na víkend u babičky v Západním Berlíně, právě když tu zeď postavili, a ty s tatínkem byste byli uvěznění ve východním Berlíně. Musela bys nám říct: ‚Děti, zůstaňte u babičky! Nevracejte se! Je to kvůli vaší svobodě!‘“

„To je strašné,“ souhlasila Cecilia.

„Já bych se stejně vrátila k mamince,“ prohlásila Polly. „Babička nás nutí jíst hrášek.“

„To jsou dějiny, mami,“ pokračovala Esther. „Takhle se to doopravdy stalo. Všichni byli rozdělení a nikoho to nezajímalo. Podívej! Tihle lidi zvedají svoje děti, aby je ukázali příbuzným na druhé straně.“

„Ano, ale teď opravdu musím sledovat vozovku,“ vzdychla Cecilia.

Díky Esther si poslední půlrok představovala, jak loví topící se děti z ledových vod Atlantského oceánu, zatímco jde Titanik ke dnu. Teď bude v Berlíně, oddělená od svých dětí zdí.

„Kdy se vrátí táta z Chicaga?“ zeptala se Polly.

„V pátek ráno.“ Cecilia se na Polly usmála do zpětného zrcátka, vděčná za změnu tématu. „Přijíždí na Velký pátek. Bude to opravdu velký den, protože budeme mít zpátky tatínka!“

Na zadním sedadle se rozhostilo nesouhlasné ticho. Její dcery neměly rády, když s nimi mluvila jako s malými dětmi.

Nacházely se právě uprostřed běžného, šíleného odpoledního shonu. Cecilia před chvilkou vysadila Isabel v kadeřnictví a teď byly na cestě na Pollyin balet a Estheřinu logopedii. (Estheřino sotva znatelné šišlání, které Cecilii připadalo rozkošné, zřejmě nebylo v dnešním světě přijatelné.) Potom to bude honem, honem, dát vařit večeři, zvládnout domácí úkoly a čtení, než přijde její matka hlídat děti, zatímco Cecilia půjde na prodejní party.

„Mám pro tátu ještě jedno tajemství,“ oznámila Polly. „Řeknu mu ho, až se vrátí.“

„Jeden člověk se pokoušel spustit po laně z okna svého bytu a hasiči v Západním Berlíně se ho snažili chytit do záchranné sítě, ale minuli ho a on umřel.“

„To tajemství je, že už nechci pirátskou oslavu,“ řekla Polly.

„Bylo mu třicet,“ dodala Esther, „takže si už asi užil docela hodně.“

„Cože?“ zeptala se Cecilia.

„Že mu bylo třicet,“ odpověděla Esther. „Tomu muži, co umřel.“

„Neptám se tebe, ale Polly!“

Rozsvítila se červená a Cecilia dupla na brzdu. Skutečnost, že Polly už nechce pirátskou oslavu, byla naprosto bezvýznamná ve srovnání s tím nebohým mužem (třicátníkem!), rozdrceným na zemi kvůli svobodě, kterou Cecilia brala jako samozřejmost, ale právě teď neměla čas na uctění jeho památky, protože změna narozeninového tématu na poslední chvíli byla nepřijatelná. K tomuhle dochází, když máte svobodu – přijdete o rozum kvůli pirátské oslavě.

„Polly,“ Cecilia se snažila, aby její hlas nezněl psychoticky, ale rozumně, „rozeslali jsme pozvánky.

Budeš mít pirátskou oslavu. Chtěla jsi pirátskou oslavu, tak ji taky dostaneš.“

Zpívající a tančící pirátka Penelope už inkasovala nevratnou zálohu, a rozhodně si jako pirátka účtovala.

„To tajemství je jenom pro tátu,“ ohradila se Polly. „Pro tebe ne.“

„Dobrá, ale oslavu nezměním.“

Chtěla mít pirátskou oslavu dokonalou. Z nějakého důvodu si obzvlášť přála udělat dojem na Tess O’Learyovou. Cecilii záhadné, elegantní ženy jako Tess nelogicky přitahovaly. Většina jejích přítelkyň byla upovídaná. Překřikovaly se navzájem v zoufalé snaze vyprávět, co se jim přihodilo. „Já jsem zeleninu vždycky nesnášela… jediná zelenina, kterou jí moje dítě, je brokolice… moje miluje syrovou mrkev… syrovou mrkev já miluju!“ Člověk jim musel skočit do řeči a nečekat na pauzu v rozhovoru, protože jinak by se na něj nikdy nedostalo. Ale ženy jako Tess zřejmě nemají podobnou potřebu svěřovat se se všedními skutečnostmi ze svého života, a právě proto si je Cecilia tolik přála poznat. Jestlipak má JEJÍ syn rád brokolici? říkala si. Když potkala dopoledne po pohřbu sestry Ursuly Tess a její matku, příliš mnoho mluvila. Žvanila. Občas se přistihla, že to dělá. Ach jo.

Cecilia slyšela plechově znějící hlasy, jak něco vášnivě německy vykřikují na videu YouTube, které si Esther pouštěla na iPadu.

Bylo úžasné, že se bouřlivé historické okamžiky daly přehrát přímo tady v tomhle obyčejném okamžiku, zatímco ujíždějí po Pacifické dálnici směrem na Hornsby, a přesto to Cecilii zároveň naplňovalo neurčitým pocitem nespokojenosti. Toužila prožít něco velkého. Občas jí její život připadal tak bezvýznamný.

Chtěla by snad, aby se stalo něco katastrofického, jako třeba zeď postavená napříč městem, jen proto, aby si mohla vážit svého obyčejného života? Přála si stát se tragickou postavou jako Rachel Crowleyová? Rachel se zdála tou strašlivou věcí, která se přihodila její dceři, prakticky zmrzačená, takže se Cecilia chvílemi musela nutit, aby neuhnula pohledem, jako kdyby se dívala na oběť popálenin místo na naprosto příjemně vypadající, dobře upravenou ženu s hezkými lícními kostmi.

To je to, po čem toužíš, Cecilie? Nějaká pěkná, pořádná, vzrušující tragédie?

Ovšemže ne.

Německé hlasy z Estheřina tabletu jí nepříjemně dráždily uši.

„Můžeš to prosím tě vypnout?“ požádala ji. „Rozptyluje mě to.“

„Jenom si –“

„Vypni to! Copak nemůže některá z vás pro jednou udělat to, o co vás žádám, hned napoprvé? Bez odmlouvání? Jen pro jednou?“

Zvuk utichl.

Ve zpětném zrcátku viděla, jak Polly pozvedá obočí a Esther krčí rameny a rozpřahuje ruce. Co to

s ní je? Nemám tušení. Cecilia si vybavila podobnou tichou konverzaci s Bridget na zadním sedadle matčina auta.

„Promiň,“ řekla po několika vteřinách. „Mrzí mě to, děvčata. Já jen…“

Dělám si starosti, že mi váš otec v něčem lže? Potřebuju sex? Lituju, že jsem dnes ráno na školním dvoře před Tess O’Learyovou tolik žvanila? Procházím perimenopauzou?

„… postrádám tatínka,“ uzavřela to. „Bude fajn, až se vrátí domů z Ameriky, že ano? Bude moc rád, že vás, holky, zase vidí!“

„Jo, to bude,“ vzdychla si Polly. Po chvíli dodala: „A taky Isabel.“

„Samozřejmě,“ řekla Cecilia. „Isabel taky.“

„Táta se na Isabel dívá moc zvláštně,“ prohodila Polly jen tak mimochodem. Něco takového Cecilia rozhodně nečekala.

„Jak to myslíš?“ zeptala se. Polly občas napadaly neskutečné věci.

„V jednom kuse se na ni divně dívá,“ odpověděla Polly.

„To tedy nedívá,“ protestovala Esther.

„Jo, dívá se na ni, jako kdyby ho z toho bolely oči. Jako by byl rozzlobený i smutný zároveň. Zvlášť když má Isabel na sobě tu novou sukni.“

„To jsou ale hloupé řeči,“ prohlásila Cecilia. Co tím to dítě propána myslelo? Kdyby nevěděla, že to není možné, usoudila by, že Polly vypráví, jak John-Paul vrhá na Isabel vilné pohledy.

„Třeba se táta na Isabel kvůli něčemu zlobí,“ navrhla Polly. „Nebo je jenom smutný, že je jeho dcera. Mami, ty víš, proč se táta na Isabel zlobí? Provedla něco?“

Cecilii sevřela hrdlo počínající panika.

„Možná se chtěl dívat v televizi na kriket,“ uvažovala Polly. „A Isabel chtěla vidět něco jiného.

Nebo já nevím.“

Isabel byla poslední dobou tak mrzutá, odmítala odpovídat na otázky a bouchala dveřmi, ale copak se takhle nechová každá dvanáctiletá holka?

Cecilia si vybavila všechny ty příběhy, které líčí sexuální zneužívání. Články v Daily Telegraphu , v nichž matky prohlašovaly: „Neměla jsem o tom tušení“, a Cecilia si říkala: Jak to mohly nevědět? Pokaždé článek dočetla s příjemným pocitem nadřazenosti. Mým dcerám se něco takového stát nemůže.

John-Paul je občas podivně náladový. Obličej má jako ze žuly. Nepřipouští žádné argumenty. Ale copak se takhle nechovají v určitém období všichni muži? Cecilia si pamatovala, jak s matkou a sestrou kdysi chodily kolem otce a jeho nálad po špičkách. Teď už to nebylo třeba. Časem vyzrál. Cecilia předpokládala, že se to jednoho dne přihodí i Johnu-Paulovi. Těšila se na to.

Ale John-Paul by v žádném případě neublížil svým dcerám. To bylo absurdní. Něco takového patřilo do talk show Jerryho Springera. Dopouštěla se na Johnu-Paulovi zrady, už když dovolila, aby se jí do mysli vloudil nepatrný náznak pochyb. Na to, že žádnou ze svých dcer nezneužívá, by vsadila svůj život.

Ale vsadila by na to i život některé své dcery? Ne. Pokud by tu bylo sebemenší riziko…

Panebože, co má dělat? Zeptat se Isabel: „Nedotýkal se tě někdy tatínek?“ Oběti lžou. Jejich zneuživatelé jim říkají, aby lhaly. Dobře věděla, jak to funguje. Četla všechny ty bulvární články. Dokonce si ráda krátce, úlevně pobrečela, než noviny složila, strčila do koše na třídění odpadků a na všechno zapomněla. Čerpala z těch příběhů zvrácené potěšení, kdežto John-Paul je vždycky odmítal číst. Neukazovalo to na jeho vinu? To je ono! Člověk, který nechce číst o nemocných lidech, je sám nemocný!

„Mami!“ zvolala Polly.

Copak by mohla Johna-Paula konfrontovat? „Neudělal jsi někdy některé z našich dcer něco

nevhodného?“ Kdyby podobnou otázku položil on jí, v životě by mu to neodpustila. Jak by mohlo po položení takové otázky nějaké manželství vůbec pokračovat? „Ne, nikdy jsem naše dcery nezneužil. Podala bys mi prosím burákové máslo?“

„Mami!“ volala zase Polly.

Neměla bys mít důvod se ptát, řekl by. Pokud neznáš odpověď, pak neznáš mě. Cecilia znala odpověď. Namouduši!

Jenže tu byly všechny ty jiné, stupidní matky, kterési taky myslely, že znají odpověď.

A John-Paul v telefonu reagoval tak divně, když se ho zeptala na ten dopis. V něčem lhal. Tím si byla jistá.

A pak tu byla ta věc se sexem. Co když ztratil zájem o Cecilii právě proto, že baží po Isabelině měnícím se mladém těle? Něco takového bylo absurdní. Bylo to nechutné. Cecilii se obrátil žaludek.

„MAMI!“

„Hmm?“

„Podívej se! Přejela jsi tu ulici! Přijedeme pozdě!“

„Promiň. Sakra. Promiňte.“

Dupla na brzdy, aby se otočila do protisměru. Za nimi se ozvalo zlostné vřeštění klaksonu a Cecilii poskočilo srdce v hrudi, když se podívala do zpětného zrcátka a uviděla obrovský náklaďák.

„Do hajzlu.“ Zvedla ruku na omluvu. „Omlouvám se. Ano, ano, já vím!“ Řidič náklaďáku jí nedokázal odpustit a dál tiskl ruku na klakson.

„Omlouvám se, omlouvám se!“ Jakmile dokončila obrat do protisměru, vzhlédla, aby mu znovu omluvně zamávala (bok jejího auta zdobil nápis Tupperware a nechtěla poškodit reputaci společnosti). Řidič měl stažené okénko, vykláněl se, jak nejdál mohl, obličej zkřivený zlostí, a pěstí si opakovaně bouchal do dlaně.

„Pro Boha živého,“ zamumlala Cecilia.

„Myslím, že tě ten pán chce zabít,“ podotkla Polly.

„Ten pán je velice nevychovaný,“ prohlásila Cecilia stroze. Srdce jí bušilo jako o závod, zatímco se spořádaně vracela k tanečnímu studiu, dvakrát si kontrolovala všechna zpětná zrcátka a s předstihem dávala najevo každý svůj záměr.

Stočila okénko a dívala se, jak Polly běží do studia, její růžová tylová sukénka se natřásá, pod ramínky trikotu jí vyčuhují drobné lopatky jako křídla.

Ve dveřích se objevila Melissa McNultyová a zamávala na znamení, že se, jak mají domluveno, ujímá nad Polly dohledu. Cecilia jí zamávala zpátky a otočila auto.

„Kdyby byl tohle Berlín a Carolinina ordinace stála na druhé straně Zdi, nemohla bych na logopedii,“ poznamenala Esther.

„Na tom něco je,“ souhlasila Cecilia.

„Mohly bychom jí pomoct uniknout! Mohly bychom ji strčit do kufru auta. Je docela malá. Myslím, že by se tam vešla. Pokud netrpí klaustrofobií jako táta.“

„Mám pocit, že člověk jako Carolin by si nejspíš útěk zařídil sám,“ namítla Cecilia. Už jsme za ni utratili dost peněz. Nebudeme jí ještě pomáhat utíkat z východního Berlína! Estheřina logopedka byla zastrašující svými dokonalými samohláskami. Pokaždé když s ní Cecilia mluvila, přistihla se, že všechny slabiky vyslovuje ve-li-ce peč-li-vě, jako kdyby dělala zkoušku z přednesu.

„Já si nemyslím, že se táta dívá na Isabel divně,“ řekla Esther.

„Opravdu?“ vydechla Cecilia šťastně. Dobrý Bože. Chovala se tak melodramaticky. Polly udělá jednu z těch svých typických poznámek a Cecilia z toho hned vyvodí sexuální zneužívání. Nejspíš moc sleduje bulvární televizi.

„Ale jednou, předtím než odjel do Chicaga, plakal,“ dodala Esther.

„Cože?“

„Ve sprše. Šla jsem do vaší koupelny pro nůžky na nehty a táta tam brečel.“

„No a zlatíčko, zeptala ses ho, proč pláče?“ řekla Cecilia a snažila se nedat najevo, jak moc ji odpověď zajímá.

„Ne,“ odpověděla Esther bezstarostně. „Když brečím já, nechci, aby mě při tom někdo rušil.“

Zatraceně. Kdyby tam byla Polly, roztáhla by sprchový závěs a požadovala by od otce okamžitou odpověď.

„Chtěla jsem se zeptat tebe, proč táta brečel,“ pokračovala Esther, „ale pak jsem na to zapomněla.

Myslela jsem na spoustu jiných věcí.“

„Já si myslím, že ve skutečnosti nebrečel. Nejspíš jenom… popotahoval nebo něco takového,“ prohlásila Cecilia. Představa Johna-Paula, jak brečí ve sprše, byla tak cizí, tak divná. Proč by brečel, pokud nešlo o něco opravdu strašného? Neměl ve zvyku brečet. Když se narodila děvčata, jeho oči získaly zvláštní lesk, a když zčistajasna umřel jeho otec, položil sluchátko a vydal ze sebe podivný, zlomený zvuk, jako kdyby ho dusilo nějaké maličké chmýří. Ale kromě toho ho nikdy neviděla plakat.

„Nepopotahoval,“ řekla Esther.

„Třeba měl jednu z těch svých migrén,“ navrhla Cecilia, přestože dobře věděla, že kdykoli Johna-Paula přepadne jedna z těch jeho ochromujících migrén, to poslední, co by udělal, bylo, že by si dal sprchu. Potřeboval být sám, v posteli, v temné a tiché místnosti.

„Ale mami, táta si nikdy nedává sprchu, když ho bolí hlava,“ podotkla Esther, která svého otce znala právě tak dobře, jako Cecilia znala svého manžela.

Deprese? Zdálo se, že jí poslední dobou trpí kdekdo. Na nedávné slavnostní večeři se polovina hostů přiznala, že berou prozac. Koneckonců, John-Paul si vždycky procházel… úseky. Často následovaly po migrénách. Byly týdny, kdy to vypadalo, jako když prostě jen vykonává pohyby. Říkal a dělal všechno správně, ale v očích měl jakési prázdno, jako by se pravý John-Paul na chvíli odhlásil a poslal za sebe tuhle velice věrnou repliku, aby ho zastoupila. „Je ti dobře?“ ptávala se ho Cecilia a jemu pokaždé chvíli trvalo, než jí věnoval pozornost, načež prohlásil: „Ale jistě. Je mi fajn.“

Jenže to vždycky zase přešlo. Najednou byl zpátky, plně přítomný, a velice pozorně naslouchal jí i děvčatům, takže Cecilia sama sebe přesvědčila, že si to celé jen představovala. Ty „úseky“ byly nejspíš pouze prodlévající účinek migrén.

Ale brečet ve sprše? Co tu bylo k pláči? V poslední době si vedli dobře.

John-Paul se kdysi pokusil spáchat sebevraždu.

Ta skutečnost se jí pomalu, odpudivě vkrádala do mysli. Bylo to něco, na co se snažila příliš často nemyslet.

Došlo k tomu, když byl v prvním ročníku na univerzitě, předtím než spolu začali chodit. Zřejmě se mu na chvíli „vymkly věci z rukou“ a jednou večer spolykal lahvičku prášků na spaní. Jeho spolubydlící, který měl být přes víkend na návštěvě u rodičů, se nečekaně vrátil a našel ho. „Co se ti honilo hlavou?“ zeptala se ho Cecilia, když si ten příběh vyslechla poprvé. „Všechno mi připadalo hrozně těžké,“ odpověděl John-Paul. „Usnout navždy se zdálo jako snazší volba.“

Za ta léta z něj Cecilia často páčila další informace o tomhle období jeho života. „Ale proč tito připadalo tak těžké? Co vlastně bylo tak těžké?“ Jenže to vypadalo, že John-Paul není schopen žádného bližšího objasnění. „Nejspíš jsem byl prostě takový ten typický, úzkostlivý teenager,“ říkal. Cecilia to nechápala. Sama v dospívání úzkostí nikdy netrpěla. Nakonec to musela vzdát a brát jeho pokus o sebevraždu jako pro něj netypický incident z mládí. „Jen jsem potřeboval hodnou ženskou,“ řekl jí John-Paul. Pravdou bylo, že dokud nepřišla Cecilia, neměl žádnou vážnou známost. „Začínal jsem si namouduši myslet, že by mohl být gay,“ svěřil se jí kdysi jeden z jeho bratrů.

Už tu zase byla ta záležitost s jeho orientací. Jenže jeho bratr si dělal legraci.

Nevysvětlitelný pokus o sebevraždu v období dospívání, a teď, o tolik let později, brečí ve sprše.

„Dospělí se občas zabývají vážnými věcmi,“ řekla opatrně své dceři. Samozřejmě že její první starostí bylo se ujistit, že se kvůli tomu Esther nebude trápit. „Takže tatínek určitě jen –“

„Hele, mami, můžu prosím k Vánocům dostat z Amazonu tuhle knihu o Berlínské zdi?“ zeptala se Esther. „Mám si ji rovnou objednat? Všechna hodnocení mají pět hvězdiček!“

„Ne,“ řekla Cecilia. „Můžeš si ji vypůjčit v knihovně.“ Dá-li Bůh, do Vánoc Berlínské zdi uniknou.

Zabočila na parkoviště pod ordinací logopedky, stáhla okénko a zmáčkla tlačítko interkomu.

„Jak vám můžu pomoci?“

„Jsme objednané k paní Ottové,“ řekla Cecilia. Už když mluvila s recepční, dotahovala samohlásky. Zatímco parkovala, procházela si všechny nové skutečnosti.

John-Paul věnuje Isabel zvláštní, „smutné, rozzlobené“ pohledy. John-Paul pláče ve sprše.

John-Paul ztrácí zájem o sex. John-Paul v něčem lže.

Bylo to všechno hodně divné a znepokojující, ale za tím vším se skrývalo něco, co ve skutečnosti nebylo tak úplně nepříjemné, spíš ji to naplňovalo jakýmsi pocitem očekávání.

Vypnula zapalování, zatáhla ruční brzdu a rozepnula bezpečnostní pás.

„Pojďme,“ vybídla Esther a otevřela dveře auta. Už věděla, z čeho čerpá tu malou špetku radosti. Bylo to z toho, že učinila rozhodnutí. Cosi rozhodně není v pořádku. Má morální povinnost udělat něco nemorálního. Jde o menší ze dvou zel. A ona je v právu.

Jakmile dnes večer děvčata odejdou spát, udělá to, na co myslí od samého počátku. Konečně otevře ten zatracený dopis.

Kapitola devátá

OZVALO SE ZAKLEPÁNÍ NA DVEŘE.

„Nevšímej si toho.“ Tessina matka ani nevzhlédla od knihy.

Liam, Tess a její matka seděli každý v jednom křesle v matčině předním pokoji a četli si knihu, s miskou plnou rozinek v čokoládě na klíně. V dětství to byla jedna z Tessiných každodenních rutin: pojídání rozinek a četba s matkou. Vždycky pak skákaly roznožky, aby tu čokoládu odbouraly.

„Mohl by to být táta.“ Liam svou knihu odložil. Tess překvapilo, jak ochotně souhlasil s tím, že bude sedět a číst. Muselo to být těmi čokoládovými rozinkami. Nikdy ho nedokázala přimět, aby si četl do školy.

A teď, což je bizarní, začne chodit do nové školy. Jenom tak. Zítra. Znepokojoval ji způsob, jakým ho ta zvláštní ženská přemluvila, aby začal hned druhý den; slibem hledání velikonoční pomlázky.

„Mluvil jsi s tatínkem v Melbourne jen před pár hodinami,“ připomněla mu neutrálním tónem. S Willem si spolu povídali dvacet minut. „Já si s tatínkem promluvím později,“ řekla mu, když jí podával telefon. Už s Willem hovořila jednou, ráno. Nic se nezměnilo. Neměla chuť znovu poslouchat ten jeho nový, příšerně vážný hlas. A co by mu měla vykládat? Zmínit se o tom, že u Svaté Anděly narazila na svého někdejšího kluka? Zeptat se, jestli nežárlí?

Connor Whitby. Od doby, kdy ho viděla naposledy, muselo uplynout víc než patnáct let. Chodili spolu necelý rok. Když vstoupil do kanceláře, dokonce ho ani nepoznala. Přišel o všechny vlasy a vypadal jako mnohem větší, mohutnější verze muže, kterého si pamatovala. Celé to bylo velice trapné. Jako by nestačilo, že sedí u stolu naproti ženě, které zavraždili dceru.

„Třeba táta nasedl na letadlo a chce nás překvapit,“ řekl Liam.

Tentokrát uslyšeli zaťukání na okno, těsně vedle Tessiny hlavy. „Vím, že tam všichni jste!“ zahřměl nějaký hlas.

„Pro Boha živého.“ Tessina matka zabouchla knihu.

Když se Tess otočila, spatřila obličej své tety, přitisknutý na okenní tabulku, ruce stočené kolem očí, aby viděla dovnitř.

„Mary, říkala jsem ti, abys sem nechodila!“ Lucyin hlas vyletěl o několik oktáv. Vždycky když mluvila se svou sestrou dvojčetem, znělo to, jako by jí bylo o čtyřicet méně.

„Otevřete dveře!“ Tetička Mary znovu zaťukala na sklo. „Musím mluvit s Tess!“

„Tess nechce mluvit s tebou!“ Lucy popadla berli a píchla jí do vzduchu Maryiným směrem.

„Mami,“ napomenula ji Tess.

„Je moje neteř! Mám svoje práva!“ Tetička se pokusila vypáčit dřevěný okenní rám.

„To ona má svoje práva,“ odfrkla si Tessina matka. „Taková spousta –“

„Proč ale nemůže dovnitř?“ Liam nakrabatil čelo.

Tess a její matka se na sebe podívaly. Dávaly si tolik záležet na tom, co před ním říkají.

„Ovšemže může dovnitř.“ Tess odložila svou knihu stranou. „Babička ji jen škádlí.“

„No ano, Liame, byla to jenom taková hloupá hra!“ vrkala Lucy.

„Lucy, pusť mě dovnitř! Dělá se mi vážně mdlo!“ křičela tetička Mary. „Omdlím ti tady na těch tvých drahocenných gardéniích.“

„To je ale legrační hra!“ Lucy se nepříčetně zachechtala. Tess to připomnělo její vlastní neúspěšné pokusy udržet mýtus Santa Clause. Byla nejhorším lhářem na planetě.

„Běž je pustit dovnitř,“ vybídla Liama. Otočila se k tetičce Mary za oknem a ukázala k předním dveřím. „Už jdeme.“

Tetička Mary si to rázovala zahradou. „Hopla!“

„Já ti dám hopla,“ zamumlala Lucy.

Při pomyšlení na to, že tuhle historku o jejich matkách nebude moct vyprávět Felicity, pocítila Tess nečekaně velký smutek a zvláštní, ostrou bolest. Bylo to, jako kdyby skutečná Felicity zmizela spolu se svým starým, tlustým tělem. Existovala ještě? Existovala vůbec někdy?

„Drahoušku,“ řekla Mary, když Tess přišla ke dveřím. „A Liam! Ty jsi už zase vyrostl! Jak je to možné?“

„Ahoj, strýčku Phile.“ Tess šla svému strýčkovi přitisknout tvář na obličej, ale on ji k jejímu překvapení náhle přitáhl k sobě a rozpačitě objal. Do ucha jí zašeptal: „Moc se za svou dceru stydím.“

Pak se narovnal a prohlásil: „Budu dělat Liamovi společnost, abyste si, děvčata, mohla promluvit.“

S Liamem a strýčkem Philem bezpečně odklizenými u televize se Mary, Lucy a Tess usadily u kuchyňského stolu a popíjely čaj.

„Řekla jsem ti naprosto jasně, že sem nemáš chodit,“ prohlásila Tessina matka, ale nezlobila se na svou sestru natolik, aby si odepřela její mimořádně dobrá čokoládová brownies.

Mary obrátila oči v sloup, opřela si lokty o stůl a sevřela Tessinu ruku do svých teplých, baculatých, drobných dlaní. „Zlatíčko, je mi tak líto, že se ti tohle přihodilo.“

„Tohle není něco, co se jen tak přihodí,“ vybuchla Lucy.

„Víš, já si myslím, že Felicity vlastně neměla na vybranou,“ pokračovala Mary.

„Ale! Tak to jsem si neuvědomila! Chudinka Felicity. Někdo jí k hlavě přiložil pistoli, co?“ Lucy si namířila imaginární pistolí na svou vlastní hlavu. Tess napadlo, kdy si její matka naposledy nechala změřit tlak.

Mary svou sestru odhodlaně ignorovala a svoje slova směrovala na Tess. „Zlatíčko, ty přece víš, že by Felicity nikdy nechtěla, aby se tohle stalo. Pro ni to jsou muka. Muka.“

„To má být vtip?“ Lucy se zuřivě zakousla do brownie. „Vážně očekáváš, že bude Tess Felicity litovat?“

„Já jen doufám, že ve svém srdci najdeš prostor pro odpuštění.“ Mary se výborně dařilo předstírat, že tu Lucy není.

„Dobrá, tak to by stačilo,“ řekla Lucy. „Nechci z tvých úst už slyšet žádné další slovo.“

„Lucy, láska prostě občas udeří!“ Mary konečně uznala přítomnost své sestry. „Prostě se to stane!

Zčistajasna!“

Tess zírala do svého hrnku a vířila čajem. Bylo to opravdu zčistajasna? Nebo to tam bylo pořád, přímo před jejíma očima? Od okamžiku, kdy se seznámili, spolu Will a Felicity úžasně vycházeli.

„Tvoje sestřenice je ale číslo,“ řekl Will Tess poté, co si ti tři spolu poprvé vyšli na večeři. Tess to brala jako kompliment, protože Felicity byla její součástí. Její jiskrná společnost byla něčím, co mohla nabídnout. A skutečnost, že Will dokázal Felicity řádně ocenit (z jejích předchozích přátel toho nebyl schopen jen tak někdo, a někteří dokonce Felicity přímo nesnášeli), mluvila výrazně v jeho prospěch.

Felicity si Willa taky okamžitě oblíbila. „Toho si můžeš vzít,“ oznámila Tess druhý den. „Je to ten pravý. Promluvila jsem.“

Nebyla už tehdy Felicity do Willa zakoukaná? Nebylo tohle nevyhnutelné? Předvídatelné?

Tess si vzpomněla, jakou cítila den po seznámení Willa a Felicity euforii. Připadala si, jako kdyby překonala úžasnou vzdálenost nebo dosáhla vrcholku hory. „Je dokonalý, viď?“ řekla své sestřenici.

„On nám rozumí. Je první, kdo nám opravdu rozumí.“ Rozumí nám. Neřekla rozumí mně.

Matka s tetou mluvily dál, aniž si všimly, že se Tess do jejich konverzace nijak nezapojuje.

Lucy si teatrálně zakryla oči rukou. „Tohle není žádný báječný příběh o lásce, Mary!“ Sundala ruku a zavrtěla nad svou sestrou znechuceně hlavou, jako by šlo o nejhoršího kriminálníka. „Co to s tebou

je? Vážně, co je to s tebou? Tess a Will jsou manželé. A zapomínáš snad, že se to taky týká skutečného, opravdového dítěte? Mého vnuka?“

„Ale vždyť vidíš, jak se zoufale snaží nějak to vyřešit.“ Mary se obrátila na Tess. „Oba tě mají tolik rádi.“

„To je moc hezké,“ řekla Tess.

Za uplynulých deset let si Will ani jednou nestěžoval na to, že s nimi Felicity tráví tolik času. Možná to bylo znamení. Znamení, že mu Tess nestačí. Jaký normální manžel by byl ochotný mít s sebou na každoroční letní rodinné dovolené manželčinu tlustou sestřenici? Pokud by do ní nebyl zamilovaný? Tess byla slepá, že to neviděla. Bavilo ji sledovat Willa a Felicity, jak spolu vtipkují, hádají se a navzájem se popichují. Nikdy si nepřipadala vyloučená. Když byla Felicity poblíž, všechno bylo lepší, ostřejší, zábavnější a drsnější. Tess měla pocit, že pokud má u sebe Felicity, je víc sama sebou, protože Felicity ji zná líp než kdokoli jiný. Felicity ji nechávala vyniknout. Nejhlasitěji se smála jejím vtipům. Pomáhala budovat a utvářet její osobnost, takže ji mohl Will spatřit takovou, jaká skutečně byla.

A když byla poblíž Felicity, připadala si Tess hezčí.

Přitiskla si studené konečky prstů na rozpálené tváře. Styděla se za to, ale bylo to tak. Její obezita ji sice nikdy neodpuzovala, ale pokud měla Felicity vedle sebe, sama si připadala mimořádně štíhlá a mrštná.

A přesto v její mysli nedošlo k žádné změně, když Felicity zhubla. Ani ve snu ji nenapadlo, že by se Will mohl na Felicity dívat jako na sexuální objekt. Byla si svou pozicí v tom jejich podivném trojúhelníku tolik jistá. Stála na jeho vrcholu. Will ji měl nejradši. Felicity ji měla nejradši. Jak jen byla do sebe zahleděná!

„Tess?“ oslovila ji Mary.

Tess jí položila ruku na paži. „Pojďme se bavit o něčem jiném.“

Po Maryiných růžových, napudrovaných tvářích klouzaly jako slimáci dvě tlusté slzy. Mary si poťukala obličej zmačkaným papírovým kapesníkem. „Phil nechtěl, abych sem chodila. Říkal, že nadělám víc škody než užitku, ale když já jsem myslela, že najdu způsob, jak to všechno vyřešit. Celé dopoledne jsem si prohlížela fotky tebe a Felicity, jak jste vyrůstaly. Co legrace jste si spolu vy dvě užily! To je na tom to nejhorší. Nesnesu, jestli se jedna druhé odcizíte.“

Tess poklepala tetu po paži. Sama měla oči jasné, bez stopy dojetí. Zato srdce jí svírala železná obruč.

„Asi se s tím budeš muset nějak vyrovnat,“ pronesla k Mary.

Kapitola desátá

„TO NEMŮŽEŠ MYSLET VÁŽNĚ, že bych já šla na Tupperware party,“ odbyla Rachel Marlinu prosbu před pár týdny u šálku kávy.

„Jsi moje nejlepší kamarádka.“ Marla si do svého sójového cappuccina bez kofeinu zamíchala cukr.

„Zavraždili mi dceru,“ podotkla Rachel. „Tím mám permanentní omluvu ze všech večírků po zbytek svého života.“

Marla pozdvihla obočí. Její výraz byl jako vždy velice výmluvný.

Marla měla právo zdvihat obočí. Když se u Racheliných dveří objevili ti dva policisté, byl Ed kvůli práci v Adelaide. (Ed byl neustále pryč kvůli práci.) Právě Marla jela s Rachel do márnice a stála těsně vedle ní, když nadzvedli obyčejné bílé prostěradlo, aby jí ukázali Janiin obličej. Marla byla připravená, a jakmile Rachel vypověděly nohy službu, pohotově, zkušeně ji zachytila – jednou rukou jí podepřela loket, druhou uchopila za nadloktí. Pracovala jako porodní asistentka. Měla spoustu zkušeností s chytáním tělnatých manželů, než se sesunuli na podlahu.

„Promiň,“ řekla jí Rachel.

„Janie by na mou party přišla,“ poznamenala Marla. Oči jí zvlhly. „Janie mě měla ráda.“

Byla to pravda. Janie Marlu zbožňovala. V jednom kuse Rachel ponoukala, ať se obléká víc jako Marla. A pak, zrovinka měla na sobě šaty, které jí Marla pomáhala vybrat, a vidíte, co se stalo.

„Nevím, jestli by Janie bavily prodejní večírky Tupperware,“ namítla, zatímco pozorovala, jak se u vedlejšího stolu hádá nějaká žena ve středním věku s jejím žákem z prvního stupně. Ačkoli to jako vždy bylo marné, pokoušela se představit si Janie coby pětačtyřicetiletou. Občas v obchodě narazila na Janiiny staré kamarádky a pokaždé to byl takový šok, vidět, jak se z těch otylých, nevýrazných, stárnoucích obličejů noří jejich sedmnáctileté já. Rachel se musela držet, aby nevykřikla: „Panebože, drahoušku, ty jsi ale zestárla!“, podobně jako se říká: „Ty jsi ale vyrostla!“ malé holčičce.

„Já si pamatuju, že byla velice pořádkumilovná,“ řekla Marla. „Měla ráda všechno srovnané.

Tupperware by pro ni bylo přesně to pravé.“

Na Marle bylo úžasné, že měla pochopení pro Rachelinu potřebu mluvit stále dokola o tom, jaká by nejspíš byla Janie jako dospělá; přemýšlet, kolik by měla dětí a koho by si asi tak vzala za manžela. Aspoň pro tu chvíli to udržovalo její dceru naživu. Ed takové hypotetické konverzace natolik nesnášel, že kvůli nim odcházel z místnosti. Nedovedl pochopit Rachelinu touhu přemítat, co by mohlo být, místo aby se zkrátka smířila s tím, že to tak nikdy nebude. „Promiň, že mluvím!“ křičela za ním Rachel.

„Prosím, přijď na mou prodejní party,“ žadonila Marla.

„No dobrá,“ souhlasila Rachel. „Ale varuju tě, rozhodně si nic nekoupím.“

A tak se teď nacházela v Marlině obývacím pokoji, kde plno hlučných žen popíjelo koktejly. Rachel seděla na pohovce, vmáčknutá mezi dvě Marliny snachy. Eve a Arianna neměly vůbec v úmyslu stěhovat se do New Yorku. Obě byly těhotné a čekaly Marlina první vnoučata.

„Já prostě nesnáším bolest,“ sdělovala Eve Arianně. „Řekla jsem to svému porodníkovi. Povídám mu: ‚Podívejte, já mám nulovou toleranci bolesti. Nulovou. Ani mi o ní nemluvte.‘“

„No, já si myslím, že bolest asi nemá rád nikdo?“ řekla Arianna, jako by o každém slově, které vypustila z úst, pochybovala. „Až na masochisty?“

„To je nepřijatelné,“ pokračovala Eve. „V dnešní době. Tohle já odmítám. Na bolest říkám děkuju, nechci.“

Aha, tak to byla ta chyba, pomyslela si Rachel. Měla jsem na bolest říct: Děkuju, nechci.

„Podívejte, kdo přišel, dámy!“ Objevila se Marla s tácem párků v těstíčku v ruce a Cecilií Fitzpatrickovou po boku. Cecilia vypadala jako ze škatulky a za sebou vezla úhledný černý kufr.

Získat Cecilii na svou party bylo zřejmě velkou výhrou, neboť byla zamluvená dlouho dopředu. Podle své tchyně má „pod sebou“ šest konzultantů Tupperware a vysílají ji na nejrůznější zahraniční

„cesty“.

„Tak tedy, Cecilie.“ Marla byla z té zodpovědnosti nervózní a párky v těstíčku se na tácu v její ruce povážlivě kutálely. „Dáš si něco k pití?“

Cecilia s kufrem úhledně zastavila a párky v těstíčku v poslední chvíli zachytila.

„Sklenice vody mi bude bohatě stačit, Marlo,“ řekla. „Víš co, já tohle roznesu a přitom se představím, ačkoli si samozřejmě myslím, že tu většinu tváří poznávám. Ahoj, já jsem Cecilia, ty jsi Arianna, že? Párek v těstíčku?“

Zatímco si Arianna brala párek, upřela na Cecilii prázdný pohled. „Tvoje mladší sestra učí mou dcerku Polly balet. Ukážu ti maličké kontejnery, naprosto dokonalé k mražení pyré pro miminko! A Rachel, to jsem ráda, že tě tu vidím. Jak se má tvůj Jacob?“

„Odjíždí na dva roky do New Yorku.“ Rachel si vzala párek v těstíčku a Cecilii obdařila kyselým úsměvem.

Cecilia se zarazila. „Ach Rachel, to je ale k vzteku,“ pravila chápavě, nicméně vzápětí svým typickým způsobem přepnula na režim řešení. „Ale poslyš, budeš za nimi jezdit, viď? Nedávno mi někdo říkal o webových stránkách s úžasnými cenami newyorských bytů. Určitě ti pošlu odkaz.“ Posunula se k další. „Zdravím, já jsem Cecilia. Párek v těstíčku?“

A tak kroužila místností, rozdávala jídlo i komplimenty a každé z návštěvnic věnovala svůj zvláštní pronikavý pohled, takže když skončila a chystala se na předvádění, všechny poslušně a se soustředěným výrazem obrátily kolena jejím směrem, připravené nechat si prodat Tupperware. Vypadalo to, jako když přísný, ale spravedlivý učitel srovná do latě zdivočelou třídu.

Rachel překvapilo, jak dobře se nakonec večer bavila. Částečně za to mohly výborné koktejly podávané Marlou, ale zásluhu na tom měla i Cecilia se svou opepřenou, živou a poněkud fanatickou produktovou prezentací („Já jsem do Tupperware blázen,“ oznámila jim. „Tyhle věci prostě miluju.“ Ceciliino nepředstírané zaujetí Rachel dojalo. A přesvědčilo! Nebylo by skvělé, kdyby její vlastní mrkev zůstala déle křehká?), včetně znalostní soutěže. Každou návštěvnici, která správně zodpověděla otázku, odměnila čokoládovou mincí. Na konci večera pak ten, kdo získá nejvíc ve zlatě zabalených čokolád, vyhraje cenu.

Některé otázky se týkaly Tupperware. Rachel až dosud netušila, ani nepociťovala nijak mimořádnou potřebu se dozvědět, že každých 2,7 vteřiny někde ve světě začíná Tupperware party („Jedna sekunda, druhá sekunda – a propuká další Tupperware party!“ štěbetala Cecilia) nebo že proslulý „krkavý uzávěr“ vymyslel člověk jménem Earl Tupper. Měla ale slušné všeobecné znalosti a spolu s tím, jak před ní narůstala hromádka zlatých mincí, probouzela se v ní soutěživost.

Nakonec to byl dramatický souboj mezi Rachel a Jenny Cruiseovou, Marlinou kamarádkou z dob její práce v porodnictví, a Rachel dokonce máchla pěstí do vzduchu, když zvítězila o jedinou minci odpovědí na otázku: „Kdo hrál Krysu Pat v telenovele Synové a dcery?“

Odpověď (Rowena Wallaceová) znala proto, že byla Janie v pubertě tím pitomým seriálem posedlá.

Rachel jí poslala slova díků.

Úplně zapomněla, jak ráda vyhrává.

Rozjařila se natolik, že si nakonec objednala Tupperware, o němž ji Cecilia ujistila, že jí změní spižírnu i život, v hodnotě víc než tři sta dolarů.

Než večer skončil, byla poněkud podnapilá.

Vlastně byly poněkud podnapilé všechny, s výjimkou Marliných těhotných snach, které odešly brzy, a Cecilie, která byla pravděpodobně opilá radostí z Tupperware.

Nastalo všeobecné povykování a telefonování manželům. Domlouvání odvozu domů. Rachel seděla na pohovce a spokojeně pojídala svou hromádku čokoládových mincí.

„A co ty, Rachel? Domluvila sis, že tě někdo odveze?“ zeptala se jí Cecilia, zatímco se Marla u předních dveří halasně loučila se svými kamarádkami z tenisu. Cecilia už měla všechno Tupperware zase sbalené v černém kufru a vypadala stejně upraveně jako na začátku večera, až na dvě barevné skvrny u lícních kostí.

„Já?“ Rachel se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že je posledním hostem. „Mně nic není. Pojedu autem.“

Kupodivu ji vůbec nenapadlo, že by si taky měla zajistit dopravu domů. Do jisté míry to souviselo s jejím neustálým pocitem odloučenosti od všech ostatních, jako by to, co dělá starosti jim, nemohlo dost dobře dělat starosti jí, jako kdyby byla vůči běžným problémům života imunní.

„Nebuď směšná!“ Marla se vřítila zpátky do místnosti. Její večer se mimořádně vydařil. „Nemůžeš řídit, ty jedna bláznivá ženská! Vypila jsi daleko víc, než je povolená míra. Odveze tě domů Mac. Stejně nemá nic lepšího na práci.“

„To není nutné. Chytím si taxíka.“ Rachel se probrala. Vnímala skutečně trochu rozmazaně. Nechtěla, aby ji Mac vezl domů. Mac, který zůstal po celou prodejní party zavřený ve své pracovně, byl chlap, jak se patří, a s Edem si výborně rozuměli, ale kdykoli se ocitl o samotě se ženou, nesnesitelně se ostýchal. Jet s ním samotná v autě by bylo k uzoufání.

„Rachel, nebydlíš poblíž tenisových kurtů na Wycombe Road?“ zeptala se Cecilia. „Hodím tě domů. Mám to při cestě.“

Chvíli nato se rozloučily s Marlou a Rachel seděla na předním sedadle Ceciliina bílého Fordu Territory s obrovským logem Tupperware na boční straně. Auto bylo velice pohodlné, tiché, čisté a voňavé. Cecilia řídila právě tak, jako dělala všechno ostatní, zdatně a energicky, a tak si Rachel pohodlně opřela hlavu a čekala, až se zákonitě dostaví Ceciliin uklidňující příval slov o tombolách, karnevalech, zpravodajích a všem, co nějak souviselo se Svatou Andělou.

Místo toho bylo ticho. Rachel se podívala na Ceciliin profil. Kousala si spodní ret a přivírala oči, jako by přemýšlela o něčem, co jí působí muka.

Potíže v manželství? Něco s dětmi? Rachel si vzpomněla, kolikrát se kdysi sama trápila kvůli problémům se sexem, nevychovanými dětmi a špatně pochopenými poznámkami, s rozbitými spotřebiči a penězi.

Nešlo o to, že by teď už věděla, že na takových věcech nezáleží. To vůbec ne. Toužila po tom, aby na nich záleželo. Toužila po těch ošidných záludnostech v životě matky a manželky. Bylo by tak úžasné být Cecilií Fitzpatrickovou, jet domů ke svým dětem po uspořádání úspěšné prodejní party a dělat si oprávněné starosti s čímkoli, co právě souží Cecilii.

Nakonec ticho prolomila Rachel. „Dnes večer jsem se dobře bavila,“ řekla. „Odvedla jsi skvělou práci. Není divu, že se ti tak daří.“

Cecilia sotva znatelně pokrčila rameny. „Děkuju. Moc mě to baví.“ Usmála se. „Moje sestra si ze mě kvůli tomu utahuje.“

„Žárlí.“

Cecilia znovu pokrčila rameny a zívla. Ve srovnání s profesionálním výkonem v Marlině domě a křepčením u Svaté Anděly teď působila jako úplně jiný člověk.

„Ráda bych viděla tvou spíž,“ přemýšlela nahlas Rachel. „Určitě máš všechno nadepsané a ve správných nádobách. Ta moje vypadá jako oblast stižená živelnou pohromou.“

„Na svou spižírnu jsem pyšná,“ usmála se Cecilia. „John-Paul říká, že je jako kartotéka jídla. Pěkně vyvádím, když chudinky holky něco uklidí na nesprávné místo.“

„Jak se mají děvčata?“ zeptala se Rachel.

„Výborně,“ odpověděla Cecilia, přestože si Rachel všimla stínu na jejím čele. „Rostou jako z vody.

Odmlouvají.“

„Ta tvoje nejstarší,“ řekla Rachel. „Isabel. Onehdy jsem ji viděla na ranním shromáždění. Trochu mi připomíná mou dceru. Janie.“

Cecilia na to neodpověděla.

Proč jí tu vykládám něco takového? pomyslela si Rachel. Musím být opilejší, než jsem si myslela. Žádná ženská netouží slyšet, že se její dcera podobá dívce, kterou uškrtili.

Ale pak Cecilia prohlásila, s očima upřenýma na vozovku před sebou: „Na tvou dceru mám jenom jednu vzpomínku.“

Kapitola jedenáctá

„NA TVOU DCERU MÁM JENOM JEDNU VZPOMÍNKU.“

Bylo správné s tím začínat? Co když se kvůli tomu Rachel rozpláče? Právě vyhrála sadu „Ohřát a sníst“ a zdálo se, že z toho má obrovskou radost.

Cecilia se v Rachelině přítomnosti nikdy necítila příjemně. Připadala si bezvýznamná, protože pro ženu, která za takových okolností přišla o dítě, musel být bezvýznamný celý svět. Vždycky si přála dát Rachel nějak najevo, že si svou bezvýznamnost uvědomuje. Před léty slyšela v televizní talk show něco o tom, jak truchlící rodiče potěší, když jim jiní lidé vyprávějí svoje vzpomínky na jejich dítě. Sami už žádné nové vzpomínky mít nebudou, takže je pro ně velkým darem to, že si můžou nějaké vyslechnout. Kdykoli od té doby viděla Rachel, myslela na tu svou vzpomínku na Janie, jakkoli banální, a přemýšlela, jak se s ní Rachel svěřit. Ale zatím se k tomu nenaskytla vhodná příležitost. Nemohla ji dost dobře vytáhnout ve školní kanceláři, zamíchat do konverzace mezi prodejnu uniforem a rozvrh košíkové.

Teď nastal ten perfektní okamžik. Jediný vhodný. A Rachel začala sama o Janie mluvit.

„Já jsem ji samozřejmě vlastně ani neznala,“ pokračovala Cecilia. „Byla o čtyři třídy výš. Ale na tohle si dobře pamatuju.“ Zaváhala.

„Povídej.“ Rachel se na sedadle napřímila. „Ráda poslouchám, když někdo na Janie vzpomíná.“

„Ale je to jen taková hloupost,“ dodala honem Cecilia. Začala se bát, že Rachel zklame. Říkala si, jestli by neměla vyprávění trochu přikrášlit. „Chodila jsem do druhé třídy. Janie byla v šesté. Věděla jsem, jak se jmenuje, protože byla kapitánkou Červených.“

„No ano.“ Rachel se usmála. „Všechno jsme barvili načerveno. Nešťastnou náhodou se načerveno obarvila i jedna Edova pracovní košile. To je zvláštní, jak už na to všechno člověk zapomněl.“

„No a tehdy byl zrovna školní karneval a pamatuješ si, jak jsme pochodovali? Každý tým musel pochodovat po oválu hřiště. Pořád říkám Connorovi Whitbymu, že bychom měli to pochodování obnovit. Ale nebere mě vůbec vážně.“

Cecilia se ohlédla a všimla si, že Rachel maličko zvážněla. Není to pro ni příliš smutné? Nijak zvlášť zajímavé? Cecilia se prokousávala dál.

„Patřila jsem k dětem, které berou pochodování opravdu vážně. A moc jsem si přála, aby Červení vyhráli, jenže jsem zakopla, a protože jsem upadla, ostatní děti do mě zezadu narazily. Sestra Ursula vřískala jako bánší a Červení to měli spočítané. Mohla jsem si oči vyplakat, připadalo mi, že je konec světa, a Janie Crowleyová, tvoje Janie, ke mně přišla, pomohla mi vstát, oprášila mi vzadu uniformu a velice potichu mi zašeptala do ucha: ‚Nic si z toho nedělej. Je to jenom pitomý pochodování.‘“

Rachel mlčela.

„To je všechno,“ vyhrkla Cecilia zahanbeně. „Není toho moc, ale prostě jsem si vždycky –“

„Děkuju ti, drahoušku,“ řekla Rachel takovým tónem, že Cecilii připomněla dospělé, když dětem děkují za záložku, vlastnoručně vyrobenou ze třpytek a kartonu. Zvedla ruku, jako by se chystala někomu zamávat, a pak ji nechala jemně sklouznout po Ceciliině rameni, než ji spustila zpátky do klína. „To je celá Janie. ‚Jenom pitomý pochodování.‘ Víš, že si na to asi vzpomínám? Všechny děti se válely po zemi. S Marlou jsme se mohly potrhat smíchy.“

Odmlčela se. Cecilii se sevřel žaludek. Nerozpláče se teď?

„Kruci, víš, že jsem fakt trochu opilá?“ prohlásila Rachel. „A to jsem si namouduši myslela, že budu řídit. Představ si, kdybych někoho přejela.“

„To určitě ne,“ namítla Cecilia.

„Vážně jsem se dnes večer bavila,“ pokračovala Rachel. Hlavu měla odvrácenou, takže mluvila k okénku. Čelem lehce bušila do okenního skla. Cecilii to připadalo jako něco, co dělají mnohem mladší ženy, když hodně vypijí. „Měla bych se snažit chodit víc mezi lidi.“

„Výborně!“ zaradovala se Cecilia. Tohle byla její parketa. To dokáže napravit! „Musíš přijít na Pollyinu oslavu narozenin o víkendu po Velikonocích. V sobotu odpoledne, ve dvě hodiny. Bude to pirátská party.“

„To je od tebe moc hezké, ale Polly určitě nestojí o to, abych jí kazila narozeniny,“ namítla Rachel.

„Musíš přijít! Budeš tam znát spoustu lidí. Matku Johna-Paula. Moji maminku. A přijde Lucy O’Learyová a Tess se svým chlapečkem Liamem.“ Cecilia si najednou moc přála, aby Rachel přišla.

„Můžeš s sebou vzít svého vnuka! Přiveď Jacoba. Holky budou nadšené, že tam mají malé dítě.“

Rachelin obličej se rozzářil. „Slíbila jsem, že Jacoba pohlídám, protože mají Rob a Lauren schůzku s realitním agentem kvůli pronájmu jejich domu, až budou v New Yorku. Jé, tady to je. Hned před námi.“

Cecilia zastavila auto před přízemním domkem z červených cihel. Vypadalo to, jako kdyby vevnitř někdo nechal svítit všechna světla.

„Děkuju moc za svezení.“ Rachel se soukala z auta se stejným opatrným natočením boků jako Ceciliina matka. Cecilia si všimla, že než se lidé nahrbí nebo roztřesou, v určitém věku už nedůvěřují svému tělu tak jako dřív. „Pozvánku ti pošlu do školy!“ Natáhla se přes sedadlo, aby mohla na Rachel zavolat z okénka, a přitom ji napadlo, jestli by jí neměla nabídnout, že ji doprovodí ke dveřím. Ceciliinu matku by taková nabídka urazila. I matka Johna-Paula by se urazila, kdyby jí to Cecilia nenavrhla.

„Dobře,“ řekla Rachel a rázně odpochodovala, jako kdyby četla Ceciliiny myšlenky a chtěla jí dokázat, že ještě – to tedy pěkně děkuju – není tak stará.

Cecilia otočila auto ve slepé uličce, a než přijela zpátky, Rachel už byla uvnitř, přední dveře pevně zavřené.

Cecilia se dívala po její siluetě v oknech, ale nic neviděla. Pokoušela se představit si, co teď Rachel dělá a jak se asi cítí, sama v domě s duchy své dcery a manžela.

Tak. Byla maličko bez dechu, jako kdyby právě odvezla domů nějakou menší celebritu. A povídala si s ní o Janie! Proběhlo to docela dobře, pomyslela si. Věnovala Rachel vzpomínku, přesně tak, jak to říkali v tom televizním pořadu. Pocítila něco jako radost ze společenského úspěchu a uspokojení, že může konečně odškrtnout dlouho odkládaný úkol, a pak se zastyděla, že cítí hrdost či sebemenší potěšení v souvislosti s Rachelinou tragédií.

Zastavila u dopravních světel a vzpomněla si na rozzlobeného řidiče náklaďáku dnes odpoledne, a spolu s tou vzpomínkou se jí do hlavy opět nahrnuly myšlenky na vlastní život. Dokud odvážela Rachel, na chvilku na všechno zapomněla; na ty zvláštní věci, které předtím v autě vyprávěly Polly a Esther o Johnu-Paulovi, na svoje rozhodnutí otevřít večer jeho dopis.

Má pořád ještě pocit, že je v právu?

Po logopedii se všechno zdálo tak normální. Její dcery nepřišly s žádným dalším podivným odhalením a Isabel jí po ostříhání připadala obzvlášť spokojená. Měla krátký chlapecký sestřih, a podle toho, jak se nesla, byla jistojistě přesvědčená, že v něm vypadá velice sofistikovaně, ačkoli se ve skutečnosti zdála daleko mladší a roztomilejší.

Ve schránce měla děvčata pohlednici od Johna-Paula. Byl to jejich oblíbený vtip: posílal jim nejlegračnější pohlednice, jaké objevil. Tentokrát byl na obrázku takový ten pes s faldy a vrásčitou kůží, na sobě měl čelenku a korálkový náhrdelník, a Cecilia si pomyslela, že je to hloupé, ale trefné. Holky se svíjely smíchy a pověsily si ho na ledničku.

„Ale no tak,“ řekla mírně, když do pruhu před ní nečekaně vjelo auto. Zdvihla ruku, že zatroubí, ale pak to nechala být.

Já totiž neječím a nehulákám jako šílená, pomyslela si na adresu odpoledního běsnícího řidiče náklaďáku, pro případ, že by náhodou zrovna projížděl kolem a četl jí myšlenky. Auto před ní byl taxík. Řidič propadl tomu nepochopitelnému, typicky taxikářskému zvyku každých pár vteřin zkoušet brzdy.

Paráda. Jede stejným směrem jako ona. Taxík se trhaně posouval ulicí, až bez varování, zčistajasna zastavil u chodníku před Ceciliiným domem.

Ve voze se rozsvítilo světlo. Pasažér seděl na předním sedadle. Některý z Kingstonových chlapců, pomyslela si Cecilia. Kingstonovi bydleli na druhé straně ulice a měli tři syny, kterým bylo přes dvacet, ale žili ještě u rodičů a nákladné soukromé vzdělání jim sloužilo k získávání nekonečných doktorátů a opíjení se v městských barech. „Pokud se některý z Kingstonových kluků někdy přiblíží k našim děvčatům,“ říkal vždycky John-Paul, „vytáhnu na něj brokovnici.“

Cecilia zajela na příjezdovou cestu, zmáčkla tlačítko dálkového ovládání k vratům od garáže a podívala se do zpětného zrcátka. Taxík měl otevřený kufr. Nějaký muž se širokými rameny a v obleku z něj vytahoval zavazadlo.

Nebyl to chlapec od Kingstonů.

Byl to John-Paul. Pokaždé když ho zahlédla nečekaně, jako právě teď, v obleku, který nosí do práce, připadal jí cizí; jako kdyby jí samotné bylo pořád ještě třiadvacet, kdežto on za tu dobu, co byl pryč bez ní, zestárl a zešedivěl.

John-Paul se vrátil domů o tři dny dřív. Stejnou měrou ji to potěšilo i popudilo.

Přišla o svou příležitost. Teď už ten dopis nebude moct otevřít. Vypnula zapalování, zatáhla ruční brzdu, odepnula bezpečnostní pás, otevřela dveře auta a rozběhla se po příjezdové cestě přivítat svého manžela.

Kapitola dvanáctá

„HALÓ?“ ŘEKLA TESS NEJISTĚ, s pohledem upřeným na náramkové hodinky, když zvedla matčin domácí telefon.

Bylo devět hodin večer. Tohle jistě nebude další prodejce.

„To jsem já.“

Byla to Felicity. Tess se sevřel žaludek. Felicity jí volala celý den na mobil, nechávala zprávy v hlasové schránce, psala textovky. Tess si je neposlechla ani nepřečetla. Připadalo jí zvláštní Felicity ignorovat – jako kdyby se nutila do něčeho, co není přirozené.

„Nechci s tebou mluvit.“

„Nic se nestalo,“ řekla Felicity. „Pořád ještě jsme spolu nespali.“

„Pro Boha živého,“ vzdychla Tess a pak se k svému vlastnímu překvapení rozesmála. Dokonce to ani nebyl hořký smích. Smála se doopravdy. Tohle bylo absurdní. „Co vám v tom brání?“

Ale pak zahlédla svůj obraz v zrcadle nad matčiným jídelním stolem a viděla, jak se její úsměv vytrácí, jako když vám dojde krutý šprým.

„Nedokážeme myslet na nic jiného než na tebe,“ odpověděla Felicity. „A Liama. Z té zakázky na webové stránky společnosti Bedstuff sešlo – ale to je jedno, nechci ti vykládat o práci. Jsem teď ve svém bytě. Will je doma. Vypadá jako troska.“

„Jsi k politování.“ Tess se odvrátila od svého zrcadlového odrazu. „Oba jste tak hrozně k politování.“

„Já vím,“ řekla Felicity. Mluvila tak potichu, že si Tess musela tisknout sluchátko k uchu, aby ji slyšela. „Jsem mrcha. Jsem ta ženská, kterou všichni nenávidí.“

„Mluv nahlas!“ napomenula ji Tess podrážděně.

„Říkám, že jsem mrcha!“ opakovala Felicity.

„Neočekávej ode mě, že ti to budu vyvracet.“

„To taky nečekám,“ odpověděla Felicity. „To je samozřejmé.“ Rozhostilo se ticho.

„Chcete po mně, abych se s tím vyrovnala,“ prohlásila Tess. Oba je moc dobře znala. „Že je to tak?

Chtěli byste, abych to nějak vyřešila.“

Tohle byla její práce. Byla to její role v tom podivném třístranném vztahu. Will a Felicity byli těmi, kdo bědují a naříkají, kdo se nechává rozčilovat od klientů, dovoluje cizím lidem, aby zraňovali jejich city, kdo buší do volantu a huláká: „Děláš si ze mě srandu?“ Tessiným úkolem bylo je konejšit, zvedat jim náladu, předvádět celé to divadlo s poloprázdnou sklenicí, s tím, jak všechno dobře dopadne, a ránem, co je moudřejší večera. Jak by vůbec mohli spolu mít poměr, aniž by jim přitom byla nápomocná? Potřebovali k tomu Tess, aby jim řekla: „Vy za to nemůžete!“

„Nic takového nečekám,“ řekla Felicity. „Nečekám od tebe vůbec nic. Jak to zvládáš? Jak se vede Liamovi?“

„Jde to,“ vzdychla Tess. Přepadla ji ochromující únava a spolu s ní se dostavil téměř snový pocit, že se jí celá situace vlastně vůbec netýká. Vyčerpaly ji obrovské výkyvy emocí. Přitáhla si od jídelního stolu židli a posadila se. „Liam zítra nastupuje k Svaté Anděle. “Vidíš, jak jdu dál.

„Zítra? Nač ten spěch?“

„Bude velikonoční pomlázka.“

„Aha,“ řekla Felicity. „Čokoláda. Liamův kryptonit. Nebude ho učit žádná z těch šílených jeptišek, které učily nás, že ne?“

Tess si pomyslela: Neopovažuj se POVÍDAT si se mnou, jako by všecko bylo normální! Ale z nějakého důvodu stejně pokračovala v načatém rozhovoru. Byla příliš unavená a bylo to příliš zakořeněné v její psýché. S Felicity si povídala každičký den svého života. Byla to její nejlepší kamarádka. Byla to její jediná kamarádka.

„Všechny jeptišky už umřely,“ odpověděla. „Ale tělocvik učí Connor Whitby. Pamatuješ si na něj?“

„Connor Whitby,“ opakovala po ní Felicity. „Nebyl to ten nešťastný padouch, s kterým jsi chodila, než jsme se odstěhovaly do Melbourne? Myslela jsem, že dělá účetního.“

„Přeškolil se. A nebyl to přece žádný padouch,“ namítla Tess. Copak nebyl velice milý? To on vlastně miloval její ruce. Najednou si to vybavila. To je ale zvláštní. Myslela na něj večer předtím, a teď se znovu objeví v jejím životě.

„Byl to padouch,“ prohlásila Felicity rozhodně. „Navíc byl hodně starý.“

„Byl o deset let starší než já.“

„To je fuk, stejně si pamatuju, že na něm bylo něco, co ti nahání husí kůži. Teď je to určitě ještě horší. Všichni učitelé tělocviku jsou tak trochu vulgární, s tou svojí teplákovou soupravou, píšťalkou a podložkou na psaní.“

Tessina ruka se sevřela kolem sluchátka. Ta Felicitina nafoukanost. Pořád si myslí, že ví všechno nejlíp, že dokáže nejlíp posoudit něčí charakter, že je kultivovanější a bystřejší než Tess.

„V tom případě jsi do Connora Whitbyho nejspíš zamilovaná nebyla, co?“ prohodila podrážděně a kousavě. „Will je první, kdo tě zaujal?“

„Tess –“

„Nenamáhej se,“ přerušila ji. V hrdle jí bobtnala další vlna vzteku a lítosti. Polkla. Jak je tohle vůbec možné? Má je oba ráda. Oba je má strašně moc ráda. „Chceš ještě něco?“

„Asi bych nemohla popřát Liamovi dobrou noc, viď?“

„Ne,“ řekla Tess. „Stejně už spí.“ Nespal. Procházela kolem jeho pokoje (bývalé otcovy pracovny) jen před chvílí a viděla ho, jak leží na posteli a hraje si na své herní konzoli Nintendo DS.

„Vyřiď mu prosím, že ho pozdravuju,“ vypravila ze sebe Felicity rozechvěle, jako když za obtížných podmínek, které se vymkly její kontrole, sbírá veškerou odvahu.

Liam Felicity zbožňoval. Měl jedno takové suché zachechtání, které si schovával obzvlášť pro ni. Zlost vybuchla.

„Jistě, vyřídím mu, že ho pozdravuješ,“ prskala Tess do telefonu. „A co kdybych mu rovnou řekla, že se pokoušíš rozbít jeho rodinu? Co kdybych se zmínila o tomhle?“

„Ach Bože, Tess, je mi to tak –“ začala Felicity.

„Neříkej mi, že je ti to líto. Neopovažuj se ještě jednou říct, že je ti to líto. To ty sis tohle vybrala. Ty jsi to udělala. Udělala jsi to mně. Udělala jsi to Liamovi.“ To už nedokázala přemoct pláč, brečela jako malé dítě, kolébala se dopředu a dozadu.

„Tess, kde jsi?“ ozvala se její matka z druhého konce domu.

Tess se okamžitě napřímila a hřbetem ruky si zuřivě utírala mokrý obličej. Nechtěla, aby ji Lucy spatřila takhle v slzách. Bylo nesnesitelné vidět svou vlastní bolest, jak se odráží v matčině obličeji.

Vstala. „Musím končit.“

„Já –“

„Je mi úplně jedno, jestli jsi s Willem spala, nebo ne,“ skočila jí do řeči Tess. „Dokonce si myslím, že by ses s ním vyspat měla. Abys ho dostala z krve. Ale nedopustím, aby Liam vyrůstal s rozvedenými rodiči. Ty jsi u toho byla, když se maminka s tatínkem rozešli. Dobře víš, jaké to pro mě bylo. Právě proto nemůžu uvěřit –“

Uprostřed hrudníku ucítila palčivou bolest. Přitiskla si na to místo dlaň. Felicity mlčela.

„Nebudeš s ním žít šťastně až navěky,“ řekla Tess. „To přece víš. Protože já jsem odhodlaná si

počkat. Budu čekat, až s ním skoncuješ.“ Zhluboka, roztřeseně se nadechla. „Dopřej si svou nechutnou aférku a pak mi vrať zpátky mého manžela.“

Sedmého října 1977: Tři dospívající přišli o život, když se východoněmecká policie střetla s protestanty, kteří požadovali: „Dolů se zdí!“ Lucy O’Learyová, těhotná se svým prvním dítětem, o tom slyšela ve zprávách a plakala tak, že nemohla přestat. Její dvojče, sestra Mary, která rovněž čekala svoje první dítě, druhý den zavolala a zeptala se jí, jestli ji zprávy taky tolik rozrušují. Chvilku si povídaly o tragédiích různě po světě a pak se přesunuly k daleko zajímavějšímu tématu svých miminek.

„Já myslím, že budeme mít kluky,“ prohlásila Mary. „A budou z nich nejlepší kamarádi.“

„Nebo se taky navzájem pozabíjejí,“ řekla Lucy.

Kapitola třináctá

RACHEL SEDĚLA V HORKÉ, kouřící koupeli a přidržovala se okrajů vany. Byl to hloupý nápad, dávat si koupel takhle podroušená z prodejní party. Mohla by uklouznout, až bude vylézat, a zlomit si nohu v krčku.

Třeba by to nebyla špatná strategie. Rob s Lauren by zrušili New York a zůstali v Sydney, aby o ni mohli pečovat. Jen se podívejte na Lucy O’Learyovou. Sotva se její dcera doslechne, že si zlomila nohu v kotníku, přijede z Melbourne, aby se o ni postarala. Svého syna dokonce vzala z melbournské školy, což se zdálo trochu přehnané, když o tom teď Rachel přemýšlela.

Při vzpomínce na O’Learyovy si vybavila Connora a výraz v jeho tváři, když spatřil Tess. Říkala si, jestli by Tess neměla varovat. „Jen pro jistotu. Connor Whitby může být vrah.“

Anebo taky nemusí. Možná je jenom velice milý učitel tělocviku.

Byly dny, kdy ho Rachel pozorovala na hřišti s dětmi, dívala se, jak zalitý sluncem s píšťalkou na krku pojídá červené jablko, a říkala si: Nepřichází vůbec v úvahu, že by takový příjemný člověk mohl ublížit Janie. A pak tu byly jiné, podmračené, šedivé dny, kdy ho zahlédla, jak jde sám, s netečným výrazem a rameny dost širokými na zabíjení, a tehdy si pomyslela: Ty víš, co se stalo mé dceři.

Opřela si hlavu o konec vany, zavřela oči a vzpomínala, kdy se o jeho existenci doslechla poprvé. Bylo to, když jí seržant Bellach prozradil, že poslední, kdo viděl Janie naživu, je nějaký chlapec jménem Connor Whitby z místní soukromé školy, a Rachel tehdy napadlo: To přece není možné, o někom takovém jsem v životě neslyšela. Znala všechny Janiiny kamarády i jejich matky.

Ed Janie řekl, že vážnou známost nemá povolenou, dokud nesloží maturitní zkoušku ze všech předmětů. Tolik kolem toho nadělal. Ale Janie neprotestovala, a tak Rachel lehkovážně usoudila, že ji ještě chlapci nezajímají.

Ona i Ed se s Connorem poprvé setkali na Janiině pohřbu. S Edem si potřásl rukou a Rachel přitiskl na obličej studenou tvář. Byl součástí téhle noční můry, stejně neskutečný a pomýlený jako ta rakev. Několik měsíců poté Rachel našla jejich společnou fotografii z něčího večírku. Smál se na ní něčemu, co řekla Janie.

A pak, po tolika letech, dostane práci u Svaté Anděly. Rachel ho dokonce ani nepoznala, dokud na žádosti o zaměstnání neuviděla jeho jméno.

„Nevím, jestli si na mě pamatujete, paní Crowleyová,“ řekl jí krátce po svém nástupu, když v kanceláři zůstali sami.

„Pamatuju,“ odpověděla ledově.

„Pořád na Janie myslím,“ dodal. „V jednom kuse.“ Nevěděla, co na to říct. Proč na ni myslíš? Protožes ji zabil?

V očích měl rozhodně něco jako vinu. To nebyl jen výplod její fantazie. Pracovala jako školní sekretářka patnáct let. Connor měl výraz dítěte, které poslali do ředitelny. Ale šlo o vinu ve věci vraždy? Nebo něčeho jiného?

„Doufám, že vám nevadí, že tady pracuju,“ řekl.

„Vůbec ne,“ odvětila stroze, a to bylo poprvé a naposledy, kdy o tom mluvili.

Říkala si, jestli by neměla odejít. Práce v Janiině staré základní škole byla vždycky hořkosladká. Na hřišti ji míjely dívky s hubenýma, kolouškovskýma nohama a Rachel mezi nimi každou chvíli zahlédla Janie. O horkých letních odpolednech se dívala, jak matky vyzvedávají svoje děti, a vzpomínala na léta dávno předtím, kdy po škole brávala Janie a Roba na zmrzlinu, na jejich zčervenalé tvářičky. Když Janie zemřela, chodila už na střední školu, takže Racheliny vzpomínky na

Svatou Andělu nebyly její vraždou poskvrněné. To ovšem platilo jen do té doby, než se tu ukázal Connor Whitby; než do jejích tichých, sépiově zbarvených vzpomínek vpadl řev té jeho strašné motorky.

Nakonec zůstala z čisté paličatosti. Práce ji baví. Proč by zrovna ona měla odcházet? A co bylo ještě důležitější – měla takový zvláštní pocit, že právě tohle Janie dluží; že neuteče a bude den co den čelit tomu muži a čemukoli, co udělal.

Kdyby Janie opravdu zabil, přijal by práci na stejném místě jako její matka? Řekl by „pořád na ni myslím“?

Rachel otevřela oči a ucítila ztvrdlý chuchvalec zuřivosti, který se jí jednou provždy vzpříčil vzadu v hrdle jako něco, čím se kdysi málem zadusila. To ta nevědomost. Ta zpropadená nevědomost.

Připustila do vany studenou vodu. Koupel na ni byla příliš horká.

„To ta nevědomost,“ prohlásila drobná, udržovaná žena v podpůrné skupině, která byla určená pro rodiny zabitých a kterou s Edem párkrát navštívili. Seděli na skládacích židlích ve studeném obecním středisku kdesi v Chatswoodu a v roztřesených rukou svírali polystyrenové hrnky s instantní kávou. Té ženě zavraždili syna, cestou domů z kriketového tréninku. Nikdo nic neslyšel. Nikdo nic neviděl.

„Tahle zkurvená nevědomost,“ zvolala najednou.

Kroužek rozvířilo překvapené mrkání. Ta žena měla nádhernou, vybroušenou výslovnost; bylo to jako slyšet klít královnu.

„Nerad vám to říkám, kotě, ale to, že to víte, vám zas tak moc nepomůže,“ přerušil ji podsaditý muž se zarudlým obličejem. Vrah jeho dcery byl ve vězení, odsouzený na doživotí.

Rachel i Ed k tomu muži s červeným obličejem svorně pocítili silnou nechuť a právě kvůli němu do podpůrné skupiny přestali chodit.

Lidé si myslí, že tragédií zmoudříte, že vás automaticky přenese na vyšší, duchovnější úroveň, ale Rachel připadalo, že ve skutečnosti je to přesně naopak. Člověk se stává malicherným a záštiplným. Tragédie neskýtá žádné rozšířené vědomí ani jiný vhled do života. Rachel se nedozvěděla o životě jedinou zatracenou věc kromě toho, že je nahodilý a krutý, že některým lidem projde vražda, zatímco jiní se z nedbalosti dopustí jediné drobné chyby a zaplatí strašlivou cenu.

Pod kohoutkem se studenou vodou si přidržela žínku, poskládala ji a přitiskla si ji na čelo, jako kdyby byla pacient s horečkou.

Sedm minut. Její chyba se dala změřit na minuty. Věděla o tom jedině Marla. Ed se to nikdy nedozvěděl.

Janie neustále kňourala, že je unavená. „Měla bys víc cvičit!“ říkala jí Rachel. „Nechoď spát tak pozdě. Málo jíš!“ Byla tak hubená a vysoká. A pak si začala stěžovat na nějakou nejasnou bolest v kříži. „Mami, vážně si myslím, že mám mononukleózu.“ Rachel jí domluvila vyšetření u paní doktorky Buckleyové, jen proto, aby Janie slyšela, že jí nic není a že má dělat, co jí říká matka.

Janie obyčejně jezdila autobusem a chodila pěšky domů od zastávky Wycombe Road. Domluvily se, že ji Rachel vyzvedne na rohu u střední školy a pojedou rovnou do ordinace v Gordonu. Ještě to ráno Janie jejich dohodu připomněla.

Jenže Rachel přišla o sedm minut později, a když dorazila na roh, Janie tam nečekala. Zapomněla, pomyslela si Rachel a bubnovala prsty na volant. Nebo ji čekání přestalo bavit. To děvče bylo tak netrpělivé, chovalo se, jako kdyby Rachel byla šikovnou formou veřejné dopravy, a jako taková má povinnost jezdit na čas. Tehdy ještě nebyly mobilní telefony. Rachel nemohla dělat nic jiného než čekat v autě dalších deset minut (sama si na čekání taky moc nepotrpěla), načež odjela domů a zavolala recepční v ordinaci paní doktorky, aby vyšetření zrušila.

Starosti si nedělala. Byla naštvaná. Věděla, že Janie nic vážného není. Bylo typické, že Rachel si dá tu práci a objedná ji k lékaři, a Janie se pak neobtěžuje přijít. Teprve daleko později, když se Rob s plnou pusou sendviče zeptal, kde je Janie, Rachel vzhlédla ke kuchyňským hodinám a pocítila první

ledové bodnutí strachu.

Nikdo Janie neviděl čekat na rohu, a pokud ano, tak to neohlásil. Rachel se nikdy nedozvěděla, jakou těch sedm minut hrálo roli.

Zato se však nakonec z policejního vyšetřování dozvěděla, že se Janie někdy kolem půl čtvrté objevila u Connora Whitbyho. Dívali se spolu na video (Od devíti do pěti s Dolly Partonovou), dokud Janie neprohlásila, že musí z nějakého důvodu do Chatswoodu, a Connor ji doprovodil na vlakové nádraží. Od té doby ji už nikdo jiný živou nespatřil. Nikdo si nevzpomínal, že by ji viděl ve vlaku nebo kdekoli v Chatswoodu.

Její tělo našli druhý den ráno dva devítiletí chlapci, kteří na kolech BMX jezdili po parku Wattle Valley. Zastavili se na hřišti a našli ji ležet na konci klouzačky. Měla přes sebe přehozený školní blejzr jako deku, jako kdyby ji měl udržet v teple, a v rukou svírala růženec. Byla uškrcená. Příčinou smrti byla traumatická asfyxie. Nenašly se žádné stopy zápasu. Nic, co by se dalo vyškrábnout zpoza nehtů. Žádné použitelné otisky prstů. Žádné vlasy či chlupy, žádná DNA; Rachel se na to ptala, když se koncem devadesátých let dočetla o případech vyšetřených pomocí jejích testů. Žádný podezřelý.

„Kam to ale jela?“ ptal se neustále Ed, jako kdyby si myslel, že když tu otázku bude klást dost často, Rachel si nakonec odpověď vybaví. „Proč šla přes ten park?“

Byly chvíle, kdy se takhle ptal pořád dokola, až se nakonec zlostí a zoufalstvím rozplakal. Rachel to nemohla vystát. Nechtěla mít s jeho žalem nic společného. Nechtěla o něm vědět, cítit ho ani sdílet. Její vlastní byl sám o sobě dost velký. Jak by mohla unést ještě ten jeho?

Teď si říkala, jak to, že k sobě nedovedli najít cestu a vyrovnávat se s žalem společně. Věděla, že se milovali, ale když Janie zemřela, žádný z nich nedokázal snášet slzy toho druhého. Navzájem si byli oporou asi tak jako cizí lidé při přírodní katastrofě – ztuhlé tělo a rozpačitá poklepání na rameno. A chudinka Rob uvízl mezi nimi; dopívající chlapec, který se neobratně pokouší všechno napravit, samý falešný úsměv a bodré lži. Není divu, že se stal realitním makléřem.

Voda byla najednou příliš studená. Rachel se nezvladatelně roztřásla, jako kdyby utrpěla podchlazení. Rukama se pevně chytila okraje vany a pokusila se vstát.

Nedokáže to. Zůstane tu uvězněná po celou noc. Ve svých pažích, v těch mrtvolně bledých hůlkách, neměla vůbec žádnou sílu. Jak je možné, že tahle neužitečná, křehká, žílami protkaná hmota je stejné tělo jako to, které kdysi bylo tak hnědé, pevné a silné?

„Máš pěkné opálení na to, že je duben,“ řekl jí tenkrát Toby Murphy. „Ráda se opaluješ, viď, Rachel?“

To proto přišla o sedm minut pozdě. Flirtovala s Tobym Murphym. Toby byl manžel její kamarádky Jackie. Dělal instalatéra a potřeboval sekretářku do kanceláře. Rachel šla k němu na pohovor a zůstala v jeho kanceláři víc než hodinu, strávenou flirtem. Toby byl nenapravitelný sukničkář, a protože si Rachel oblékla ty nové šaty, které ji Marla přinutila koupit, neustále jí pokukoval po holých nohou. Rachel by v životě nebyla Edovi nevěrná a Toby svou ženu zbožňoval, takže žádné manželské sliby neporušili, ale stejně, díval se jí na nohy a Rachel se to líbilo.

Eda by nepotěšilo, kdyby tu práci u Tobyho dostala. O tomhle pohovoru neměl ani ponětí. Rachel tušila, že v Tobym vidí ohrožení, což zřejmě vyplynulo ze skutečnosti, že Toby pracoval manuálně, kdežto Ed jako o něco méně mužný prodejce farmaceutik. Ti dva spolu hrávali tenis a Ed většinou prohrával. Tvářil se, že mu to nevadí, ale Rachel na něm pokaždé poznala, jak ho to mrzí.

Tím spíš od ní bylo podlé, že ji Tobyho okukování těšilo.

Její hříchy byly tehdy tak banální. Marnivost. Požitkářství. Nepatrná zrada na Edovi. Nepatrná zrada na Jackie Murphyové. Ale možná právě takové banální, drobné hříchy patří k těm nejhorším. Člověk, který zabil Janie, byl pravděpodobně nemocný, duševně nepříčetný, kdežto Rachel byla příčetná a naprosto soudná, takže moc dobře věděla, co dělá, když dopustila, aby se jí šaty na kolenou vyhrnuly o kousek výš.

Koupelový přípravek, který si do vody nalila, plaval na hladině jako kapičky oleje, slizu či mastnoty. Rachel se znovu pokusila zdvihnout z vany, ale marně.

Třeba to půjde snáz, když napřed vypustí vodu.

Palcem u nohy vytáhla špunt a voda odtékající potrubím zahučela stejně jako vždy, jako řev draka. Roba ten odtok děsil. „Rrrruáá!“ vřískala Janie a kroutila ruce jako pařáty. Jakmile voda odtekla, Rachel se obrátila na břicho a vzepřela se na rukou a kolenou. Připadalo jí, že má rozdrcené kolenní čéšky.

Narovnala se napůl do stoje, přidržela se okraje vany a opatrně přes něj přetáhla napřed jednu nohu a potom druhou. Byla venku. Srdce se jí uklidnilo. Díky Bohu. Žádné zlomené kosti.

Možná to byla její úplně poslední koupel.

Utřela se ručníkem dosucha a z háčku u dveří stáhla župan. Byl ušitý z nádherné, hebké látky. Další promyšlený dar, který vybírala Lauren. V Rachelině domě bylo plno promyšlených dárků vybraných Lauren. Třeba velká svíčka s vanilkovou vůní, ve sklenici na koupelnové skříňce.

„Tlustá smradlavá svíčka,“ řekl by na to Ed.

Občas se jí po Edovi zcela nečekaně zastesklo. Postrádala jejich hádky. Chyběl jí sex. Dopřávali si ho dál i po Janiině smrti. Je samotné to překvapilo, a i když je skutečnost, že jejich těla reagují stejně jako dřív, poněkud znechutila, stejně v tom pokračovali.

Stýskalo se jí úplně po všech: po matce, otci, manželovi, dceři. Nepřítomnost jednoho každého z nich působila jako další krutá rána. Žádná z těch smrtí nebyla spravedlivá. Přirozené příčiny vem čert. Janiina vražda měla na všech svůj podíl.

Neopovažuj se, napadlo ji nelogicky, když jednoho horkého únorového dopoledne viděla, jak Ed padá v chodbě na kolena. Měla na mysli: Neopovažuj se mě tu nechat, abych se s tou bolestí musela vyrovnávat sama. Okamžitě věděla, že je mrtvý. Později jí řekli, že to byla rozsáhlá mozková mrtvice, ale Ed i její rodiče zemřeli na zlomené srdce. Pouze Rachelino srdce tvrdošíjně odmítalo udělat tu správnou věc a dál bilo. Styděla se za to asi tak, jako se styděla za svou potřebu sexu. Nepřestala dýchat, jíst, souložit a žít, zatímco Janie tlela v zemi.

Přejela dlaní po zamženém zrcadle a přes kapky vody zkoumala svůj rozmazaný odraz. Myslela na to, jak ji Jacob líbá, baculaté ručičky přitisknuté na její tváře, velké, jasné modré oči upřené přímo do jejích, a jako vždy pocítila užaslou vděčnost za to, že může její vrásčitý obličej vyvolat takové zbožňování.

Protože potřebovala něco udělat, jemně šťouchala do masivní svíčky, až se posunula k okraji skříňky, překotila a zřítila na podlahu v tříšti vanilkou provoněných skleněných střípků.

Kapitola čtrnáctá

CECILIA SI UŽÍVALA SEX se svým manželem. Byl to dobrý sex. Velmi dobrý sex. Mimořádně dobrý sex! Už zase provozují sex. Hurá!

„Ach Bože,“ vzdychl nad ní John-Paul se zavřenýma očima.

„Bože,“ řekla Cecilia na souhlas.

Bylo to, jako kdyby žádný problém neexistoval. Večer si zalezli do postele a otočili se k sobě stejně přirozeně jako kdysi, když ještě byli čerství, mladí milenci – když bylo ještě nepředstavitelné, že by spali vedle sebe, aniž se předtím pomilovali.

„Ježíšikriste.“ John-Paul v extázi zvrátil hlavu.

Cecilia zaúpěla, aby mu dala najevo, že je taky moc spokojená.

Velmi. Dobrý. Sex. Velmi. Dobrý. Sex. Opakovala si ta slova do rytmu spolu s pohybem jejich těl.

Co to bylo? Napjala uši. Nevolá na ni některé z děvčat? Ne. Nic to nebylo. Zatraceně. Právě se přestala soustředit. Jen na okamžik ztratila pozornost, a to byl konec. Byla zpátky na políčku jedna. Podle Miriam je řešením tantrický sex. Teď zase myslí na Miriam. Tak to už je úplný konec.

„Ach Bože, ach Bože.“ Johnu-Paulovi zjevně nedělalo udržení pozornosti žádné potíže. Gay! To tedy sotva.

Děvčata sice měla dávno spát, ale teprve se chystala do postele (Ceciliina matka nebyla dost důsledná, pokud šlo o dodržování časového rozvrhu) a byla bez sebe radostí, když se jejich otec vrátil domů dřív, než ho čekaly. Věšely se na něj, mluvily jedna přes druhou, vyprávěly mu o pořadu Kdo ztratí nejvíc, o Berlínské zdi, ty hrozné hlouposti, které Harriet jednou pronesla na baletu, kolik ryb je maminka přinutila sníst, a tak dále.

Cecilia pozorovala Johna-Paula, jak říká Isabel, ať se otočí kolem dokola, aby si mohl prohlédnout její nový účes, a na tom, jak se na ni dívá, si nevšimla ničeho divného. Pod očima měl kruhy vyčerpání z dlouhého letu (podařilo se mu chytit dřívější spoj domů přes Nový Zéland, jenže pak uvízl skoro celý den v Aucklandu), přesto vypadal spokojeně, zdálo se, že má radost, že je překvapil. Nevypadal jako člověk, který potají roní slzy ve sprše. A teď si dopřávají sex. Skvělý sex! Všechno je v naprostém pořádku. Není proč si dělat starosti. O tom dopisu se vůbec nezmínil. Nemůže být tak důležitý, když o něm ani nemluví.

„Žú-žo.“

John-Paul se zachvěl a sesunul se na ni.

„Neřekl jsi právě žúžo?“ zeptala se Cecilia. „Uvízl jsi v sedmdesátých letech!“

„No jo, řekl,“ odpověděl John-Paul. „Znamená to, že jsem uspokojený. A když už o tom mluvíme, měl jsem pocit, že…?“

„Já jsem spokojená,“ prohlásila Cecilia. „Bylo to žúžo, čéče.“ Příště to rozhodně bude.

John-Paul se rozesmál, odkulil se z ní a přitáhl si ji k sobě, sevřel ji do náruče a políbil na krk.

„Nějak dlouho ti to trvalo,“ poznamenala Cecilia neutrálním tónem.

„Já vím,“ odvětil John-Paul. „Ale proč? Právě proto jsem přijel dřív. Najednou jsem byl hrozně nadržený.“

„Já jsem zase po celý pohřeb sestry Ursuly myslela na sex,“ přiznala se Cecilia.

„Tak to má být,“ prohodil John-Paul ospale.

„Onehdy na mě zapískal řidič náklaďáku. To jen abys věděl, že pořád ještě nejsem k zahození.“

„Nepotřebuju žádnýho zatracenýho řidiče náklaďáku, abych věděl, že moje manželka není k zahození. Že jsi měla na sobě ty svoje sportovní šortky?“

„Měla.“ Odmlčela se. „A v obchodě někdo před pár dny pískal na Isabel.“

„Parchant,“ prohlásil John-Paul, ale bez většího zápalu. „V tom novém účesu vypadá daleko mladší.“

„Já vím. Ale jí to neříkej.“

„Nejsem blbej.“ Znělo to, jako by už napůl spal.

Všechno bylo krásné. Cecilia cítila, jak se jí zpomaluje dech. Zavřela oči.

„Takže Berlínská zeď, co?“ poznamenal John-Paul.

„Jo.“

„Už jsem měl Titaniku plný zuby.“

„Já taky.“

Cecilia se přestala bránit spánku. Všechno je zase ve starých kolejích. Všechno je, jak má být. Zítra ji čeká spousta práce.

„Co jsi udělala s tím dopisem?“

Otevřela oči. Hleděla přímo před sebe do tmy.

„Dala jsem ho zpátky na půdu. Do jedné krabice od bot.“

Byla to lež. Řádná odsouzeníhodná lež, která z jejích rtů sklouzla stejně hladce jako milosrdná lež o tom, že jí dar sexu přinesl uspokojení. Dopis spočíval ve skříňce na spisy, v pracovně na konci chodby.

„Otevřela jsi ho?“

Na jeho hlasu něco nesedělo. Byl zcela vzhůru, ale snažil se, aby zněl jeho hlas ospale a lhostejně.

Z celého jeho těla sálalo napětí jako elektrický proud.

„Ne,“ odpověděla. I ona se snažila, aby to vyznělo ospale. „Říkal jsi mi, ať to nedělám… tak jsem to neudělala.“

Zdálo se, že jeho objetí povolilo.

„Děkuju. Je mi to trapné.“

„Nemluv hlouposti.“

Jeho dýchání se zpomalilo. Nechala svůj dech, aby se tomu přizpůsobil.

Lhala, protože nechtěla přijít o příležitost si ten dopis přečíst, pokud nebo až se k tomu nakonec rozhodne. Teď je mezi nimi skutečná lež. Zatraceně. Přitom na ten zpropadený dopis chtěla prostě jen zapomenout.

Byla tak unavená. Bude na to myslet až zítra.

Když se Cecilia probudila, byla v posteli sama a neměla podle čeho poznat, jak dlouho spala.

Mžourala na digitální budík, ale bez brýlí na něj neviděla.

„Johne-Paule?“ řekla a opřela se o lokty. Z vedlejší koupelny se neozývaly žádné zvuky. Po dlouhém letu obvykle spal jako zabitý.

Pak zaslechla nějaký zvuk nad hlavou.

Posadila se, najednou naprosto čilá, a srdce se jí rozbušilo náhlým poznáním. Je na půdě. Na půdu nikdy nechodil. Cecilia viděla, jak se mu nad horním rtem hromadí maličké korálky potu, když ho přepadne záchvat klaustrofobie. Pokud je ochotný jít tam nahoru, musí ten dopis opravdu moc chtít.

Copak kdysi neprohlásil „abych tam vylezl, muselo by jít o otázku života a smrti“? Byl snad ten dopis otázkou života a smrti?

Cecilia už dál neváhala. Vylezla z postele a setmělou chodbou prošla do pracovny. Rozsvítila lampičku na psacím stole, vytáhla horní zásuvku kartotéky a vyndala z ní červenou manilovou obálku nadepsanou Závěti.

Posadila se do koženého křesla, otočila ho, aby seděla čelem ke stolu, a v loužičce žlutého světla, které vydávala stolní lampa, složku otevřela.

Mé ženě, Cecilii Fitzpatrickové. Otevřít pouze v případě mé smrti.

Vysunula horní zásuvku a vytáhla z ní otvírák na dopisy.

Nad její hlavou zněly horečné kroky, lomoz něčeho převrženého. Choval se jako šílený. Najednou si uvědomila, že aby se dostal do Austrálie tak rychle, musel odjet na letiště, jakmile s ním večer předtím domluvila.

Pro Boha živého, Johne-Paule, co se to sakra děje?

Jediným rychlým, umíněným pohybem rozřízla obálku a vyndala z ní rukou psaný dopis. Chvíli na něj nedokázala zaostřit. Jednotlivá slova před ní tančila.

naši maličkou Isabel

tolik mě mrzí, že ti tu tohle nechávám

daly jste mi víc radosti, než jsem si vůbec kdy zasloužil

Konečně se přinutila přečíst si ho pořádně. Zleva doprava. Větu po větě.

Kapitola patnáctá

TESS SE PROBUDILA NÁHLE, nezvratně čilá. Podívala se na budík vedle postele a zaúpěla. Bylo teprve půl dvanácté večer. Rozsvítila lampičku na nočním stolku, natáhla se zpátky na polštář a zírala do stropu.

Byla ve svém starém pokoji, ale nezůstalo tu téměř nic, co by připomínalo její dětství. Sotva byla Tess ze dveří, její matka ho přeměnila v elegantní ložnici pro hosty s pořádnou, velkou postelí, sladěnými nočními stolky a lampičkami. Bylo to v úplném protikladu k tetičce Mary, která zbožně udržovala Felicitin pokoj přesně tak, jak ho její dcera opustila. Felicitin pokoj byl jako dokonale zachované archeologické naleziště, včetně plakátů z televizních programů, které dosud visely na stěně. Jediná část Tessina pokoje, která zůstala netknutá, byl strop. Očima sledovala zvlněný okraj bílých garnýží. Kdysi takhle polehávala v posteli a zírala na strop o nedělních ránech, zatímco se trápila kvůli tomu, co večer předtím řekla na večírku, nebo kvůli tomu, co neřekla či co říct měla. Večírky ji děsily. Večírky ji pořád ještě děsí. Je to tím jejich nedostatkem řádu, tou jejich nenuceností, takže člověk neví, kam se má posadit. Nebýt Felicity, nikdy by na žádný nešla, ale Felicity po nich vždycky prahla. Postávala s Tess v koutě, všechny zúčastněné tiše podrobovala kousavé kritice, až Tess

pokaždé rozesmála.

Felicity byla její spasitel. Není to snad pravda?

Když se s matkou večer usadily ke sklence brandy a přemíře čokolády („Takhle jsem se vyrovnávala s tím, že odešel tvůj otec,“ vysvětlila jí Lucy. „Má to léčivé účinky.“), povídaly si o Felicitině telefonátu a Tess se zeptala: „Včera v noci jsi uhodla, že jde o Willa a Felicity. Jak jsi to věděla?“

„Felicity tě nikdy nenechala, abys měla něco jen pro sebe,“ odpověděla matka.

„Cože?“ Něčemu takovému Tess nemohla uvěřit. „To není pravda.“

„Chtěla ses učit hrát na piano. Felicity se učila hrát na piano. Hrála jsi košíkovou. Felicity se dala na košíkovou. Ty jsi v té košíkové začala být opravdu dobrá, kdežto Felicity to nijak zvlášť nešlo, a najednou, zčistajasna, jsi o košíkovou ztratila zájem. Našla sis práci v reklamě. Felicity si našla práci v reklamě. Jaké překvapení!“

„Ale mami,“ namítla Tess. „Já ti nevím. Od tebe to zní tak vypočítavě. Prostě nás bavily stejné věci.

Nehledě na to, že Felicity je přece grafička! Já sjednávám zakázky. To je něco úplně jiného.“

Ale nikoli pro její matku, která stiskla rty, jako by věděla svoje, načež dopila zbytek brandy.

„Podívej, neříkám, že to dělala schválně. Ale dusila tě! Když jste se narodily, pamatuju si, jak jsem děkovala Bohu, že nejste dvojčata, že si budeš moct žít život podle svého, bez všeho toho srovnávání a soutěžení. Jenže pak jste nějakým zvláštním řízením osudu s Felicity skončily úplně stejně jako Mary a já, jako dvojčata! Hůř než dvojčata! Říkala jsem si, co by z tebe mohlo být, kdyby ti pořád nedýchala na krk, jaké kamarádky sis mohla najít –“

„Kamarádky? Nenašla bych si žádné jiné kamarádky! Styděla jsem se tak, že jsem byla prakticky handicapovaná. Pořád ještě jsem tak trochu nespolečenská.“ Zarazila se právě včas, aby matce neprozradila, jakou si sama určila diagnózu.

„To Felicity z tebe udělala stydlivku,“ prohlásila matka. „Hodilo se jí to. Zas tak plachá jsi nebyla.“

Tess zakroutila krkem na polštáři. Byl příliš tvrdý. Stýskalo se jí po jejím vlastním polštáři doma v Melbourne. Mohla mít matka pravdu? Copak vážně strávila většinu svého života v nefunkčním

vztahu se svou sestřenicí?

Vzpomněla si na to strašné, divné horké léto, kdy skončilo manželství jejích rodičů. Bylo to, jako kdyby vzpomínala na vleklou nemoc. Vůbec nic netušila. Samozřejmě že si rodiče navzájem lezli na nervy. Byli každý tak jiný. Ale pořád to byli její maminka a tatínek. Všichni její známí měli maminku a tatínka, co bydlí pod stejnou střechou. Okruh jejích přátel a příbuzných byl příliš malý, příliš maloměstský a katolický. Znala slovo „rozvod“, ale bylo to jako se slovem „zemětřesení“. Označovalo něco, co se jí samotné nemůže nikdy stát. Až do chvíle, kdy její rodiče přišli s tím zvláštním, škrobeným oznámením. Otec si do kufru, který si brávali na dovolenou, sbalil během pěti minut oblečení a odešel bydlet do zatuchlého bytu plného staromládeneckého nábytku, zatímco matka nosila stejné, staré beztvaré šaty po celých osm dní za sebou, chodila po domě, smála se, brečela a mumlala si pro sebe: „Parádní odchod, brachu.“ Tess bylo deset let. A právě Felicity jí pomohla tohle léto přežít. To ona ji brala k místnímu bazénu a ležela s ní bok po boku na betonu v žhnoucím slunci, jak dlouho si Tess přála (přitom Felicity, s tou svou krásnou bílou pokožkou, opalování nesnášela), to ona utratila svoje vlastní peníze za nahrávku největších hitů, jen aby Tess pozvedla náladu, to ona jí nosila kopečky zmrzliny polité čokoládou pokaždé, když seděla na pohovce a brečela.

A byla to Felicity, komu Tess volala, když přišla o panenství, když poprvé přišla o práci, když dostala první kopačky, když jí Will řekl „miluju tě“, když se s Willem prvně doopravdy pohádali, když ji požádal o ruku, když jí praskla voda a když Liam udělal svoje první krůčky.

Po celý život se spolu o všechno dělily. O hračky. Kola. Jejich první domeček pro panenky. (Zůstal u jejich babičky.) Jejich první auto. Jejich první byt. Náklady na první dovolenou v cizině. A Tessina manžela.

Tess své sestřenici přenechala kousek Willa. Ovšemže ano. Dovolila jí, aby byla pro Liama jako matka, a dovolila jí, aby byla pro Willa jako manželka. Rozdělila se s ní o celý svůj život. Protože Felicity byla na to, aby si našla vlastního manžela a vlastní život, očividně příliš tlustá. Není snad tohle to, co si Tess celou dobu podvědomě myslela? Anebo si dokonce myslela, že je Felicity příliš tlustá i na to, aby vůbec vlastní život potřebovala?

A pak začala být nenasytná. Chtěla Willa celého.

Kdyby šlo o kteroukoli jinou ženu než Felicity, Tess by rozhodně neřekla: „Dopřej si tu svou aférku a vrať mi mého manžela.“ Něco takového by bylo naprosto nepřijatelné. Ale protože šlo o Felicity, bylo to… v pořádku? Odpustitelné? Takhle to myslela? Půjčovala Felicity zubní kartáček, tak proč by jí nepůjčila svého manžela? Ale ta zrada tím zároveň byla horší. Milionkrát horší.

Překulila se na břicho a přitiskla si obličej do polštáře. Na jejích pocitech vůči Felicity nezáleží. Musí teď myslet na Liama. („A co já?“ ptalo se neustále její desetileté já, když se rodiče rozešli. „Já snad k tomu nemám co říct?“ Myslela si, že je středem jejich světa, a pak najednou zjistí, že nemá hlasovací právo. Že nad tím nemá žádnou kontrolu.)

Pro děti nic takového jako slušný rozvod neexistuje. Tohle kdesi četla, jen před pár týdny, před tímhle vším. I když je rozchod naprosto přátelský, i když oba rodiče vyvíjejí nesmírné úsilí, děti tím trpí.

Hůř než dvojčata, řekla její matka. Možná měla pravdu.

Tess odhodila pokrývku a vylezla z postele. Musí někam jít; musí se dostat z tohohle domu a pryč od svých myšlenek. Will. Felicity. Liam. Will. Felicity. Liam.

Sedne si do matčina auta a trochu se projede. Pohlédla dolů na svoje pruhované kalhoty od pyžama a triko. Neměla by se obléknout? Stejně nemá co na sebe. Nepřivezla si s sebou dostatek oblečení. To je jedno. Nebude z auta vystupovat. Nazula si boty bez podpatku, po špičkách vyšla z pokoje a kráčela chodbou ke dveřím, zatímco si její oči zvykaly na tmu. Dům byl úplně tichý. Rozsvítila světlo v jídelně a pro případ, že by se matka probudila, jí nechala zprávu.

Popadla svou peněženku, z věšáku vedle dveří sebrala matčiny klíče od auta, vyplížila se ven na

jemně nasládlý noční vzduch a zhluboka se nadechla.

Jela matčinou hondou po Pacifické dálnici s otevřenými okny a vypnutým rádiem. Severní pobřeží Sydney bylo tiché, opuštěné. Po cestě pro pěší pospíchal nějaký muž s kufříkem; zřejmě se zdržel v práci a přijel nočním vlakem.

Žena by nejspíš v takhle pozdní hodinu od nádraží sama pěšky nešla. Tess si vzpomněla, jak jí Will jednou vyprávěl, že pozdě v noci nerad chodí za nějakou ženou, protože by mohla zaslechnout jeho kroky a myslet si, že je sériový vrah. „Vždycky mám chuť na ni zavolat: ‚Nebojte se! Já nejsem sériový vrah!‘“ dodal. „Kdyby na mě něco takového někdo zavolal, tak utíkám jako o život,“ řekla mu na to Tess. „Vidíš, nemáme šanci,“ odpověděl.

Kdykoli se něco přihodilo na Severním pobřeží, v novinách o něm psaly jako o svěžím Severním sydneyském pobřeží, aby to vyznělo obzvlášť odporně.

Tess se zastavila na dopravních světlech, sklopila zrak a všimla si červeného světýlka na ukazateli benzinu.

„Zatraceně,“ zaklela.

Na dalším rohu byla jasně osvětlená čerpací stanice s celonočním provozem. Tam zastaví. Zajela ke stojanu a vystoupila z auta. Benzinka byla opuštěná, až na muže s motorkou, který už natankoval a teď si na opačném konci asfaltové plochy upravoval přilbu.

Otevřela nádrž a ze stojanu zdvihla hadici.

„Ahoj,“ oslovil ji mužský hlas.

Nadskočila a otočila se jako na obrtlíku. Muž s motorkou předjel, a teď stál na druhé straně jejího auta. Nadzdvihl hledí. Do očí jí svítilo ostré světlo čerpací stanice, takže viděla nejasně. Nedovedla rozeznat jeho rysy, jen strašidelnou, bílou hroudu jeho obličeje.

Zrak jí padl na prázdný pult uvnitř benzinky. Kde je ta zatracená obsluha? Hruď bez podprsenky si v sebeobraně zakryla paží. Vzpomněla si na jeden díl Oprah, který viděla s Felicity a ve kterém policista radil ženám, co mají dělat, kdyby je někdy někdo obtěžoval. Měly jednat velice agresivně a křičet něco jako: „Ne! Jdi pryč! Nechci žádný potíže! Jdi! Jdi!“ Po nějakou dobu se s Felicity nesmírně bavily tím, že to řvaly na Willa, kdykoli vstoupil do dveří.

Tess si odkašlala a sevřela ruce v pěst, jako když byla na jedné ze svých lekcí Body Combatu. Bylo by daleko snazší být agresivní, kdyby měla podprsenku.

„Tess,“ řekl ten muž. „To jsem já. Connor. Connor Whitby.“

Kapitola šestnáctá

RACHEL SE PROBUDILA ZE SNU, který se vytratil dřív, než ho stačila zachytit. Jediné, co si z něj pamatovala, byla panika. Nějak to souviselo s vodou. A Janie, když ještě byla malá. Nebo šlo o Jacoba?

Posadila se v posteli a podívala se na budík. Bylo půl druhé v noci. Dům nepříjemně páchl vanilkou.

V ústech měla sucho od všeho toho alkoholu, který vypila na prodejní party. Připadalo jí, jako by od té doby neuběhly hodiny, ale roky. Vstala z postele. Nemělo smysl pokoušet se teď znovu usnout. Bude vzhůru, dokud do domu nepronikne šedavé světlo úsvitu.

Chvíli nato už měla postavené žehlicí prkno a ovladačem přepínala programy v televizi. Nedávali nic, na co by se dalo koukat.

Zamířila proto do skříňky pod televizí, kam ukládala všechny videokazety. Zastaralý přehrávač měla dosud zapojený, aby si mohla pouštět svou starou sbírku filmů. „Mami, všechny ty tvoje filmy jsou už na DVD,“ říkal jí neustále Rob ustaraně, jako kdyby skutečnost, že pořád ještě používá videopřehrávač, byla v jistém směru ilegální. Přejela prstem po hřbetech videokazet, ale neměla chuť na Grace Kellyovou, Audrey Hepburnovou ani na Caryho Granta.

Vytahovala kazety namátkou, až narazila na bílý hřbet popsaný rukou – její, Edovou, Janiinou a Robovou. Škrtali názvy filmů, když přes ně nahrávali něco nového. Dnešní děti by nejspíš takovou kazetu pokládaly za prastarou relikvii. Copak si teď pořady jednoduše nestahují? Chystala se kazetu odhodit stranou, ale upoutaly ji tituly seriálů, které sledovali v osmdesátých letech: Sullivanovi, Venkovská ordinace, Synové a dcery . Vypadalo to, že Janie byla poslední, kdo ji používal. Synové a dcery, napsala svými neúpravnými, protáhlými klikyháky.

Není to zvláštní? Právě díky Synům a dcerám Rachel večer vyhrála kvíz. Vybavila si Janie, jak leží na podlaze v obývacím pokoji, uchvácená tím pitomým pořadem, a zpívá si sentimentální ústřední píseň. Jak to bylo? Rachel ta melodie skoro zněla v uších.

Z náhlého popudu zastrčila kazetu do přehrávače a zmáčkla play.

Sedla si na paty a sledovala konec reklamy na margarín, s tím komickým, zastaralým obrazem a zvukem starých televizních šotů. Pak začali Synové a dcery. Rachel si znělku zpívala v duchu, překvapená, že si najednou vybavuje všechna slova. Uviděla Krysu Pat, mladší a přitažlivější, než si ji pamatovala. Pak se na obrazovce objevila utrápená tvář hlavního mužského hrdiny, s velice podmračeným výrazem. Pořád ještě vystupuje v televizi, hraje v nějakém pořadu o policii a záchranářích. Životy všech jdou dál. Dokonce i životy hvězd ze Synů a dcer. Chudinka Janie je jediná, kdo navždy uvízl v roce 1984.

Chystala se zmáčknout eject, když uslyšela Janiin hlas, jak říká: „Je to zapnuté?“ Rachel se zastavilo srdce. Ruka jí ztuhla ve vzduchu.

Obrazovku vyplnil Janiin obličej, upřený přímo na kameru, se škodolibým, drzým výrazem. Měla oční linky a příliš výraznou řasenku. Na straně nosu jí hověl maličký pupínek. Rachel si myslela, že zná obličej své dcery zpaměti, ale ve skutečnosti zapomněla na detaily, o nichž si byla jistá, že si je pamatuje – jako přesný tvar Janieiných zubů nebo nosu. Na Janiiných zubech ani nosu nebylo nic mimořádně úžasného kromě toho, že byly Janiiny, a najednou tu byly zas. Její levý špičák se maličko vtáčel dovnitř. Její nos byl o ždibíček delší, než by měl. Navzdory tomu, anebo právě proto byla překrásná, ještě krásnější, než jak si ji Rachel vybavovala.

Videokameru doma nikdy neměli. Ed byl přesvědčený, že je to škoda peněz. Jediný film, který zachycoval živou Janie, pocházel ze svatby kamarádky, kde byla Janie za družičku.

„Janie.“ Rachel položila ruku na obrazovku.

„Stojíš moc blízko kamery,“ řekl nějaký chlapecký hlas. Rachel ruku stáhla.

Janie ustoupila. Měla na sobě modré džíny s vysokým pasem, pokovovaný stříbrný pásek a fialovou halenku s dlouhými rukávy. Rachel si vzpomněla, jak jí tu fialovou halenku žehlila. Rukávy byly ošemetné, se složitě uspořádanými sámky.

Janie byla opravdu krásná, jako nějaký něžný pták, možná volavka, ale dobrý Bože, copak to dítě bylo vážně takhle hubené? Paže i nohy měla jako hůlky. Nebylo jí něco? Netrpěla anorexií? Jak je možné, že si toho Rachel nevšimla?

Janie se posadila na kraj úzké postele. Byla v pokoji, který Rachel nikdy v životě neviděla. Přes postel ležel pruhovaný modročervený přehoz. Stěnu v pozadí pokrývalo tmavé dřevěné obložení. Janie sklonila hlavu a vzhlédla do kamery s rádoby vážným výrazem, přičemž si k ústům přiložila tužku, jako by to byl mikrofon.

Rachel se nahlas rozesmála a spráskla ruce jako k modlitbě. Na tohle taky zapomněla. Jak na to mohla zapomenout? Janie si v ty nejneuvěřitelnější okamžiky hrávala na reportérku. Přišla třeba do kuchyně, sebrala mrkev a prohlásila: „Povězte mi, paní Crowleyová, jak jste se dnes měla? Obyčejně? Neobyčejně?“ A pak před ní mrkev přidržela a Rachel se k mrkvi naklonila a řekla: „Obyčejně.“

Samozřejmě že řekla „obyčejně“. Její dny byly pořád tak hrozně obyčejné.

„Dobrý večer. Jsem Janie Crowleyová a hlásím se vám naživo z Turramurry, kde vedu rozhovor s jedním samotářským mladým mužem jménem Connor Whitby.“

Rachel přestala dýchat. Odvrátila hlavu a vzadu v hrdle jí zaskočilo slovo „Ede“. Ede. Pojď sem.

Tohle musíš vidět. Kolik let už tohle nevyslovila?

Janie znovu promluvila ke své tužce. „Můžete se prosím, pane Whitby, přesunout o něco blíž, aby na vás moji diváci viděli?“

„Janie.“

„Connore,“ Janie napodobila jeho tón.

Širokoramenný, tmavovlasý chlapec oblečený do modrožluté pruhované ragbyové košile a šortek se posouval po posteli, až seděl vedle Janie. Pohlédl do kamery a vzápětí zrak nejistě odvrátil, jako kdyby viděl Janiinu matku, jak je třicet let poté v budoucnosti pozoruje.

Connor měl tělo muže a obličej chlapce. Rachel si všimla úrody uhrů na jeho čele. Měl vyhladovělý, ustrašený a mrzutý výraz, jaký je k vidění u mnoha dopívajících kluků. Jako kdyby potřebovali stejně tak praštit pěstí do zdi jako se pomazlit. Connor z doby před třiceti lety se na rozdíl od toho dnešního ve svém těle necítil dobře. Nevěděl, co si počít se svými končetinami. Nohy si natáhl před sebe a jednou otevřenou dlaní lehce poklepával o sevřenou pěst.

Rachel se slyšela, jak přerývaně, trhavě lapá po dechu. Nejraději by se vrhla do televize a Janie odtáhla pryč. Co tam dělá? Určitě je v Connorově pokoji. Být sama s klukem v jeho pokoji neměla dovoleno. Ed by se zbláznil.

Janie Crowleyová, mladá dámo, okamžitě se vrať domů.

„Proč vlastně musím být vidět?“ zeptal se Connor a upřel pohled zpátky do kamery. „Nemohl bych sedět mimo záběr?“

„Nemůžeš mít předmět rozhovoru mimo záběr,“ namítla Janie. „Třeba tu kazetu budu potřebovat, až budu žádat o místo reportérky v 60 minutách.“ Usmála se na Connora a ten jí úsměv oplatil; nechtěně, okouzleně se pousmál.

Slovo okouzleně to přesně vystihovalo. Její dcera toho chlapce okouzlila. „Byli jsme jenom dobří přátelé,“ tvrdil policii. „Nechodili jsme spolu.“ – „Já přece znám všechny její kamarády,“ řekla policii Rachel. „Znám všechny jejich matky.“ V jejich tvářích viděla zdvořilou rezervovanost. Když se konečně o mnoho let později odhodlala zbavit se Janiiny postele, pod matrací našla ukryté balení

antikoncepčních pilulek. Svou dceru vůbec neznala.

„Tak, Connore, pověz mi o sobě.“ Janie napřáhla tužku.

„Co chceš vědět?“

„No tak třeba, máš nějakou holku?“

„Nevím,“ odpověděl Connor. Upřel na Janie pronikavý pohled a najednou působil daleko dospěleji.

Předklonil se a promluvil do tužky. „Mám holku?“

„Přijde na to.“ Janie si namotávala culík na prst. „Co jí můžeš nabídnout? Jaké jsou tvoje silné stránky? Jaké máš slabiny? Musíš se přece trochu prodat, copak to nevíš?“

Najednou mluvila pošetile, lacině, dokonce trochu ukňouraně. Rachel se zamračila. Ach Janie, drahoušku, přestaň! Mluv hezky. Takhle s ním mluvit nemůžeš. Dospívající flirtují s nádhernou smyslností pouze ve filmech. Ve skutečném životě je k uzoufání dívat se, jak se marně snaží.

„Sakra, Janie, jestli mi pořád nemůžeš odpovědět na rovinu, pak – do hajzlu!“

Connor vstal z postele a Janie se přezíravě uchichtla, ačkoli se jí zároveň zakabonila tvář jako malému dítěti, jenže Connor slyšel jenom ten smích. Zamířil rovnou ke kameře. Vzápětí obrazovku zaplnila jeho dlaň.

Rachel zvedla ruku, aby ho zastavila. Ne, nevypínej to. Neber mi ji.

Obrazovka se okamžitě rozzrnila a Rachel cukla hlavou, jako kdyby dostala políček. Ten parchant. Vrah.

Nenávist ji vzpružovala tak, že byla plná adrenalinu. Tohle je přece důkaz! Nový důkaz po všech těch letech!

„Můžete mi kdykoli zavolat, paní Crowleyová, pokud by vás něco napadlo. Je mi jedno, jestli to bude třeba o půlnoci,“ opakoval jí seržant Bellach tolikrát, až to bylo nudné.

Zatím mu ještě nikdy nevolala. Teď pro něj má aspoň něco. Dostanou ho. Rachel bude sedět v soudní síni a sledovat, jak soudce prohlašuje Connora Whitbyho vinným.

Zatímco její prsty vyťukávaly číslo seržanta Bellache, Rachel se netrpělivě pohupovala na polštářkách chodidel a před očima měla Janiin zakaboněný obličej.

Kapitola sedmnáctá

„CONNORE,“ VYJEKLA TESS. „Já jen potřebuju natankovat.“

„Vážně?“ zeptal se Connor.

Tess chvíli trvalo, než jí to došlo. „Tys mě ale polekal,“ řekla maličko nedůtklivě, protože se styděla. „Myslela jsem, že jsi sériový vrah.“

Zvedla hadici. Connor stál dál na místě, nepohnutě, s přilbou v ohbí lokte, a díval se na ni, jako by na něco čekal. No dobrá, tak jsme si pěkně popovídali, a teď zpátky na motorku. Padej. Tess byla nejradši, když lidé z její minulosti zůstali v minulosti. Bývalí kluci, staří kamarádi ze školy, někdejší kolegové – vážně, jaký mělo smysl se jimi zabývat? Život jde dál. Docela ráda vzpomínala na lidi, které kdysi znala, ale bez nich. Zmáčkla páčku na trysce a nejistě se na Connora usmála, zatímco se pokoušela si vybavit, jak vlastně jejich vztah skončil. Došlo k tomu, když se s Felicity přestěhovaly do Melbourne? Byl jen jeden kluk mezi mnoha dalšími. Obvykle se s nimi rozešla sama, dřív než se oni rozešli s ní. Často poté, co je Felicity zesměšnila. Pokaždé tu byl někdo nový, aby zaujal jejich místo. Nejspíš to bylo proto, že měla tu správnou míru přitažlivosti; nebyla příliš zastrašující. Řekla ano komukoli, kdo ji pozval na rande. Nikdy ji nenapadlo někoho odmítnout.

Pamatovala si, že Connor to vždycky bral vážněji než ona – je příliš starý a seriózní, říkala si. Chodila tehdy prvním rokem na univerzitu, bylo jí teprve devatenáct a intenzivní zájem, jaký o ni tenhle starší, zamlklý muž projevoval, ji poněkud zaskočil.

Je dost dobře možné, že se k němu zachovala ošklivě. V dospívání jí tolik chyběla sebedůvěra, že si neustále dělala starosti, co si lidé pomyslí o ní a jak by jí mohli ublížit, aniž ji vůbec kdy napadlo, že by mohla sama ranit něčí city.

„Vlastně jsem na tebe zrovna myslel,“ řekl Connor. „Jak jsem tě dnes ráno viděl ve škole, a dokonce jsem si říkal, jestli bys nechtěla, ehm, někam si vyjít? Třeba na kafe?“

„Jejda!“ vyhrkla Tess. Kafe s Connorem Whitbym. Přišlo jí to až absurdně nevhodné, jako ty okamžiky, kdy Liam navrhoval, že si složí puzzle, zatímco Tess zrovna přerůstala přes hlavu nějaká počítačová nebo instalatérská krize. Právě se jí zhroutil celý život! Nehodlá jít na kávu s tímhle roztomilým, ale v podstatě nudným bývalým klukem z dob svého dospívání.

Copak neví, že je vdaná? Natočila ruce na benzinové trysce, aby měl její snubní prsten patřičně na očích. Pořád ještě si připadá velice vdaná.

Přesun zpátky domů zřejmě fungoval jako připojení na Facebook; jako škvoři ze dřeva vzápětí vylézají stárnoucí bývalí přátelé, navrhují „drinky“, natahují ta svoje tykadélka a šmejdí po možném poměru. Jestlipak je Connor ženatý? Podívala se mu na ruce ve snaze odhalit prsten.

„Neměl jsem na mysli rande, pokud sis to vyložila takhle,“ řekl Connor.

„Nevyložila jsem si to tak.“

„Neboj se, já vím, že jsi vdaná. Nevím, jestli si pamatuješ na syna mé sestry, Benjamina? Každopádně nedávno dokončil vysokou a chtěl by pracovat v reklamě. Není to tvůj obor? Tak jsem si říkal, že bych tě využil a získal nějaké zasvěcené rady.“ Kousal se zevnitř do tváře. „Možná že

‚využil‘ není zrovna vhodné slovo.“

„Benjamin už dokončil vysokou?“ Tess nevěřila svým uším. „To přece není možné – vždyť chodil do školky!“

Vzpomínky se vracely jako velká voda. Ještě před minutou by si nejspíš nedokázala vzpomenout ani na to, že Connorův synovec vůbec existuje, natožpak na jeho jméno. Teď si najednou přesně vybavila i světlezelený odstín stěn v Benjaminově pokoji.

„Do školky chodil před šestnácti lety,“ řekl na to Connor. „Dnes měří metr devadesát, je velice zarostlý a na krku má vytetovaný čárový kód. Nedělám si legraci. Opravdu čárový kód.“

„Vzali jsme ho do zoo,“ žasla Tess.

„To je možné.“

„Tvoje sestra spala jak zabitá.“ Tess si vzpomněla na tmavovlasou ženu stočenou na pohovce. „Bylo jí špatně.“ Nebyla svobodná matka? Ne že by si tehdy Tess uvědomovala, co to znamená. Měla se nabídnout, že jí dojde nakoupit. „Jak se jí daří?“

„No, víš, vlastně jsme o ni před několika lety přišli.“ Znělo to omluvně. „Infarkt. Bylo jí teprve padesát. Velice fit a zdravá, takže jsme to… nečekali. Jsem teď Benjaminův poručník.“

„Bože, to mě moc mrzí, Connore.“ Tessin hlas se nad tím nečekaným rozuzlením zlomil. Svět je příšerně smutný. Nebyli si snad Connor se sestrou mimořádně blízcí? Jak se jen jmenovala? Lisa. No ovšem, Lisa.

„Kafe si dám moc ráda,“ prohlásila najednou impulzivně. „Můžeš ze mě klidně tahat rozumy. Pokud tedy bude co.“ Není jediná, kdo trpí. Lidé přicházejí o své blízké. Manželé se zamilovávají do jiných. Kromě toho, kafe s někým, kdo nemá vůbec nic společného s jejím současným životem, by mohlo fungovat jako dokonalé rozptýlení. A Connor Whitby není žádný padouch. „Tak to je skvělé.“ Connor se usmál. Nevzpomínala si, že by měl tak přitažlivý úsměv. Zdvihl přilbu. „Zavolám nebo pošlu e-mail.“

„Dobrá. Potřebuješ mou –“ Pumpa klikla na znamení plné nádrže a Tess vytáhla trysku a pověsila ji zpátky na stojan.

„Jsi teď máma od Svaté Anděly,“ odpověděl Connor. „Můžu si to najít.“

„Ach Bože.“ Máma od Svaté Anděly. Připadala si podivně odhalená. Otočila se k němu s klíči od auta a peněženkou v ruce.

„Mimochodem, máš pěkné pyžamo.“ Connor ji přelétl pohledem od hlavy k patě a zazubil se.

„Díky,“ řekla Tess. „A ty máš pěknou motorku. Nevzpomínám si, že bys jezdil na motorce.“ Neřídil snad nějaký nudný, hloupý sedan?

„To moje krize středního věku.“

„Něčím takovým zřejmě prochází můj manžel,“ vzdychla Tess.

„Doufám, že na to moc nedoplácíš,“ řekl Connor.

Tess pokrčila rameny. Haha. Podívala se ještě jednou na motorku a poznamenala: „Když mi bylo sedmnáct, matka prohlásila, že mi dá pět set dolarů, pokud jí podepíšu slib, že v životě nepojedu s žádným klukem na motorce.“

„Podepsala jsi to?“

„Podepsala.“

„A nikdy jsi ten slib neporušila?“

„Ne-e.“

„Mně je pětačtyřicet,“ řekl Connor. „Už dávno nejsem kluk.“

Jejich pohledy se střetly. Nezačíná tenhle rozhovor přecházet… ve flirtování? Vzpomněla si, jak se vedle něj probouzela, v prosté, bílé místnosti s oknem, z něhož byl výhled na rušnou dálnici. Neměl snad vodní postel? Nesmály se tomu s Felicity jako šílené? Nosil medailonek se svatým Kryštofem, který se jí pohupoval nad obličejem, když se spolu milovali. Najednou se jí udělalo špatně. Mizerně. Tohle je omyl.

Connor si změny její nálady očividně všiml.

„Takže Tess, ozvu se kvůli tomu kafi.“ Nasadil si přilbu, nastartoval motorku, zdvihl ruku v černé kožené rukavici a odburácel.

Tess se za ním dívala, jak odjíždí, a najednou si otřeseně uvědomila, že v té směšné vodní posteli měla svůj vůbec první orgasmus. Vlastně když o tom tak přemýšlela, v té posteli se odehrála i jiná

poprvé. Šplouchy šplouch, dělala postel. Tehdy byl sex, obzvlášť pro takovou hodnou, katolickou dívku jako Tess, syrově obscénní a nový.

Když šla do jasně osvětlené čerpací stanice zaplatit za benzin, vzhlédla a zachytila svůj odraz v bezpečnostním zrcadle. Všimla si, jak jí zrůžověl obličej.

Kapitola osmnáctá

„TAKŽE JSI TO ČETLA,“ řekl John-Paul.

Cecilia se na něj dívala, jako kdyby ho viděla poprvé v životě. Muže ve středních letech, který kdysi býval velice hezký a dosud je, přinejmenším pro ni. Má takový ten upřímný, důvěryhodný obličej; jako člověk, od kterého si koupíte ojeté auto. Proslulou čelist Fitzpatricků. Všichni Fitzpatrickovi chlapci se vyznačovali výraznou čelistí. Hlavu mu zdobí pořádná hříva, šedivá, ale hustá. Pořád ještě je na svoje vlasy pyšný. Rád si je vysouší fénem. Jeho bratři si ho kvůli tomu dobírají. Teď stojí ve dveřích pracovny, v modrobílých pruhovaných boxerkách a červeném tričku, obličej bledý a zpocený, jako by prodělal otravu z jídla.

Neslyšela ho scházet z půdy ani přicházet chodbou. Netušila, jak dlouho tam stojí, zatímco ona seděla u stolu a nevidoucně zírala na svoje ruce, které měla andělsky složené v klíně, jako holčička v kostele.

„Četla,“ přiznala.

Přitáhla si list papíru a pročítala ho znovu, pomalu, jako kdyby teď, když stojí John-Paul před ní, mohl znamenat něco jiného.

Byl napsaný modrou propiskou na linkovaném papíře. Rukopis vystupoval jako Braillovo písmo. Zřejmě na pero hodně tlačil, jako kdyby se pokoušel každé slovo do papíru vyrýt. Nedělal žádné odstavce ani mezery. Slova se mačkala jedno na druhé bez jediného oddechu.

Moje drahá Cecilie,

pokud tohle čteš, tak jsem už mrtvý, což zní melodramaticky, když se to takhle napíše, ale jednou asi zemře každý. Ty jsi zrovna teď v porodnici, s naší maličkou Isabel. Narodila se dnes brzy ráno. Je překrásná, droboučká a bezmocná. Nikdy jsem necítil nic podobného, jako když jsem ji poprvé držel v náruči. Už teď se děsím, že by se jí mohlo něco stát. A právě proto musím tohle napsat. Pro případ, že by se něco stalo se mnou, dělám aspoň tohle. Přinejmenším mám možnost pokusit se to napravit. Vypil jsem pár piv. To, co píšu, možná nedává moc smysl. Nejspíš ten dopis nakonec roztrhám. Ale Cecilie, potřebuju se ti svěřit s tím, že když mi bylo sedmnáct, zabil jsem Janie Crowleyovou. Pokud jsou její rodiče ještě naživu, řekni jim prosím, že mě to mrzí a že to byla nehoda. Nic takového jsem neplánoval. Přestal jsem se ovládat. Bylo mi sedmnáct a byl jsem takový zatracený pitomec. Nemůžu uvěřit, že jsem to byl já. Připadá mi to jako noční můra. Mám pocit, že jsem musel být zdrogovaný nebo opilý, ale to jsem nebyl. Byl jsem naprosto střízlivý. Prostě jsem jen ujel. Měl jsem zatmění mozku, jak tomu říkají ti idioti, co hrají ragby. Vypadá to, jako když se pokouším ospravedlnit, ale nesnažím se hledat žádné omluvy. Udělal jsem něco takhle nepředstavitelného a nedokážu to vysvětlit. Vím, co si myslíš, Cecilie, protože pro tebe je všechno černé, nebo bílé. Říkáš si: Proč se nepřiznal? Ale ty přece víš, Cecilie, proč nemůžu jít do vězení. Dobře víš, že bych nemohl být zavřený. Víš, že jsem zbabělec. A právě proto jsem se pokusil zabít, když mi bylo osmnáct, protože jsem neměl koule na to, abych si tímhle prošel. Vyřiď prosím Edovi a Rachel Crowleyovým, že neuplynul jediný den, kdy bych na jejich dceru nemyslel. Řekni jim, že se to seběhlo velice rychle. Jen pár vteřin předtím se Janie smála. Byla šťastná až do samého konce. I když tohle asi zní příšerně. Zní to příšerně. Tohle jim neříkej, Cecilie. Byla to nehoda. Janie mi řekla, že se zamilovala do nějakého jiného kluka, a pak se mi vysmála. To je všechno, co udělala. Přestal jsem se ovládat. Vyřiď prosím tě Crowleyovým, že mě to mrzí tak, že už to víc nejde. Prosím, řekni Edovi, že teď když jsem táta, naprosto přesně chápu, co jsem udělal. Moje vina je jako nádor, který mě užíral, a teď je to ještě horší než kdykoli předtím. Tolik mě

mrzí, Cecilie, že ti tu tohle nechávám, ale vím, že jsi dost silná na to, aby ses s tím vypořádala. Tebe i naše miminko moc miluju a daly jste mi víc radosti, než jsem si vůbec kdy zasloužil. Nezasloužím si nic a dostal jsem všechno. Je mi to moc líto.

S veškerou láskou John-Paul

Cecilia si myslela, že zlost zažila už dřív, dokonce mnohokrát, ale teď měla pocit, že až dosud neměla tušení, jak opravdová zlost vypadá. Neznala tu její doběla rozžhavenou, spalující průzračnost. Byl to horečný, šílený, úžasný pocit. Připadalo jí, že by mohla létat. Dokázala by se vznášet nad pokojem jako nějaký démon a drápy vyrývat do obličeje Johna-Paula krvavé šrámy.

„Je to pravda?“ zeptala se. Zvuk vlastního hlasu ji zklamal. Byl slabý. Nezněl, jako když vychází od někoho, kdo je zlostí bez sebe.

„Je to pravda?“ opakovala, tentokrát výrazněji.

Věděla, že to je pravda, ale potřeba slyšet, že to pravda není, byla tak silná, že se zeptat musela.

Nejradši by se doprošovala, jen aby to přestalo být pravdivé.

„Je mi to líto,“ odpověděl. Oči měl vytřeštěné a protáčel je jako vyplašený kůň.

„Ale ty bys přece nikdy –“ namítla Cecilia, „… tohle bys neudělal. Nebyl bys toho schopen!“

„Nedokážu to vysvětlit.“

„Vždyť jsi Janie Crowleyovou ani neznal.“ Cecilia se opravila. „Aspoň já jsem netušila, že ji znáš.

Nikdy jsi o ní nemluvil.“

Při zmínce Janiina jména se John-Paul viditelně roztřásl. Chytil se zárubně u dveří. Pohled na něj, jak se celý chvěje, byl ještě větším šokem než to, co napsal.

„Kdybys zemřel,“ řekla, „kdybys zemřel a já našla tenhle dopis –“ Odmlčela se. Samou zuřivostí nemohla dýchat.

„Jak jsi mi to tu mohl jen tak zanechat? Chtít po mně, abych pro tebe udělala něco takového? Očekávat, že se objevím na prahu Rachel Crowleyové a řeknu jí… tohle?“ Vstala, zakryla si obličej rukama a začala se točit kolem své osy. Bez valného zájmu si uvědomila, že je nahá. Její tričko skončilo po sexu v nohách postele a Cecilia se neobtěžovala s jeho hledáním. „Dneska večer jsem Rachel odvezla domů! Vezla jsem ji domů! Povídaly jsme si o Janie! Myslela jsem si, jak jsem skvělá, když jí vyprávím, co si o Janie pamatuju, a přitom tady celou tu dobu ležel tenhle dopis.“ Sundala ruce z obličeje a podívala se na něj. „Co kdyby to, Johne-Paule, našla některá z holek?“ Ta možnost ji napadla teprve teď. Bylo to tak zásadní, tak strašné, že to musela zopakovat. „ Co kdyby to našla některá z holek?!“

„Já vím,“ zašeptal. Vešel do místnosti, postavil se zády ke zdi a hleděl na ni, jako kdyby čelil popravní četě. „Je mi to líto.“

Sledovala, jak se mu podlamují nohy a sune se do sedu na koberec.

„Proč jsi to vůbec psal?“ Zdvihla dopis za jeden růžek a zase ho upustila. „Jak jsi mohl něco takového převést do písemné podoby?“

„Hodně jsem toho vypil a pak jsem ho druhý den všude hledal, abych ho mohl roztrhat.“ Vyslal k ní uslzený pohled. „Jenže jsem ho nemohl najít. Málem jsem kvůli tomu přišel o rozum. Zřejmě jsem zrovna vyplňoval daňové přiznání a mezi ty papíry jsem ho někam založil. Myslel jsem, že jsem se díval –“

„Přestaň!“ vykřikla. Nemohla poslouchat, jak se mu do slov vkrádá ten jeho obvyklý, bezmocný úžas nad tím, jak se věci ztrácejí a pak se zase někde vynoří, jako kdyby šlo o něco naprosto všedního, třeba nezaplacenou pojistku na auto.

John-Paul si přitiskl prst ke rtům. „Probudíš holky,“ řekl rozechvěle.

Z té jeho nervozity se jí obracel žaludek. Pochlap se, měla chuť na něj zaječet. Postarej se, ať to

zmizí. Sundej to ze mě! Jako nějakého odporného, hnusného, strašlivého netvora, kterého je třeba zničit. Příšerně těžkou krabici, kterou jí měl vzít z rukou. A on neudělal vůbec nic.

Z chodby se ozval tenounký hlásek. „Tati?“

Byla to Polly, která z nich měla nejlehčí spaní. Vždycky volala tátu. Cecilia jí nestačila. Pouze otec dokázal zaplašit strašidla. Pouze její otec. Její otec, který zabil sedmnáctiletou dívku. Její otec, který byl sám příšerou. Otec, který celé roky uchovával tohle strašlivé, neskutečné tajemství. Jako kdyby jí to teprve teď všechno opravdu docházelo.

Ta hrůza jí vyrazila dech. Zhroutila se do černého koženého křesla.

„Tati!“

„Už jdu, Polly!“ John-Paul se pomalu soukal na nohy a podepíral se přitom o zeď. Vrhl na Cecilii zoufalý pohled a zamířil chodbou k Pollyinu pokoji.

Cecilia se soustředila na dýchání. Nádech nosem. Před očima měla dvanáctiletý obličej Janie Crowleyové. „Vždyť je to jen pitomý pochodování.“ Výdech ústy. Vybavila si Janie na zrnité černobílé fotografii z předních stránek novin, s dlouhým, blonďatým culíkem přehozeným přes jedno rameno. Všechny oběti vražd vypadají přesně jako oběti vražd: krásné, nevinné a odsouzené k záhubě, jako kdyby jim to bylo souzené. Nádech nosem. Viděla Rachel Crowleyovou, jak v autě zlehka tluče čelem o okénko. Výdech ústy. Co budeš dělat, Cecilie? Co uděláš? Jak by tohle mohla vyřešit? Jak to může napravit? Problémy řešila. Předměty nechávala opravit. Zařizovala, aby zase fungovaly. Stačilo sebrat telefon, připojit se na internet, vyplnit patřičné formuláře, promluvit si se správnými lidmi, vyjednat vrácení peněz, náhradu, kvalitnější výrobek.

Až na to, že nic takového už nikdy nevrátí Janie. Myšlenky se jí neustále vracely k té jediné, mrazivé, nevratné a strašlivé skutečnosti, jako k obrovské zdi, přes kterou se nedá přelézt.

Začala dopis trhat na maličké kousíčky.

Přiznat se. John-Paul se bude muset přiznat. Tohle je naprosto jasné. Bude se muset očistit. Postarat se, aby byl čistý a bez poskvrnky. Vyhrabat se z toho. Řídit se podle pravidel. Podle zákona. Bude muset jít do vězení. Budou ho muset odsoudit. Rozsudek. Pobyt za mřížemi. Jenže on nemůže být zavřený. Přišel by o rozum. Takže, léky a terapii. Cecilia si s někým promluví. Nastuduje si to. John-Paul určitě nebude první vězeň s klaustrofobií. Nejsou vlastně cely docela prostorné? A nemají tam dvůr na cvičení?

Na klaustrofobii se ve skutečnosti neumírá. To máte jen pocit, že nemůžete dýchat. Kdežto dvě ruce přitisknuté na váš krk vás zabít můžou.

Uškrtil Janie Crowleyovou. Doopravdy svýma rukama uchopil ten její tenký dívčí krk a stiskl.

Copak to z něj nedělá zlého člověka? No ano. Odpověď je rozhodně ano. John-Paul je špatný člověk.

Pokračovala v trhání dopisu, škubala ho na stále menší a menší kousky, až je dokázala v prstech rozemnout.

Její manžel je zlý člověk. Proto musí jít do vězení. Cecilia bude manželkou vězně. Napadlo ji, jestli tyhle manželky mají svůj klub. Pokud ne, ona ho založí. Hystericky se zasmála, jako kdyby byla šílená. Samozřejmě že ho založí! Je přece Cecilia. Stane se předsedkyní Asociace manželek vězňů a uspořádá sbírku na zakoupení klimatizačních jednotek do cel jejich nebohých manželů. Mají vězňové klimatizaci? Nebo je to něco, čeho se nedostává jen na základních školách? Představila si, jak se vybavuje s ostatními ženami ve frontě na detektor kovů. „Za co sedí váš manžel? Ach tak, za bankovní loupež! Opravdu? Ten můj je tu za vraždu. No jo, uškrtil jednu dívku. Nepůjdete si pak zacvičit?“

„Už zase spí,“ řekl John-Paul. Vrátil se do pracovny, postavil se před ni a prsty si kroužil pod lícními kostmi, jak to dělával, když byl vyčerpaný.

Nevypadá jako zlý člověk. Vypadá prostě jako její manžel. Neoholený. Rozcuchaný. S kruhy pod očima. Její manžel. Otec jejích dětí.

Pokud jednou někoho zabil, co mu zabrání, aby to nezopakoval? Právě ho nechala jít do Pollyina pokoje. Právě pustila vraha do pokoje své dcery.

Ale je to přece John-Paul! Jejich otec. Jejich táta. Jak mají děvčatům vysvětlit, co John-Paul udělal? Tatínek půjde do vězení.

Na okamžik jí to úplně přestalo myslet. Děvčatům to rozhodně říct nemůžou.

„Je mi to líto,“ řekl John-Paul. Rozpřáhl ruce v marné snaze, jako kdyby ji chtěl obejmout, ale odděloval je nepřekonatelný prostor. „Miláčku, je mi to tak líto.“

Cecilia si omotala paže kolem svého nahého těla. Nezvladatelně se roztřásla. Zuby jí drkotaly. Procházím si nervovým zhroucením, pomyslela si s úlevou. Už brzy přijdu o rozum, což je jen dobře, protože se tohle vyřešit nedá. Prostě to nemá řešení.

Kapitola devatenáctá

„TADY, VIDÍTE?“

Rachel zmáčkla tlačítko pauzy, takže obrazovka zachytila naštvaný obličej Connora Whitbyho. Byl to obličej zrůdy. Místo očí měl zlověstné černé díry. Rty odhrnuté v rozzuřeném šklebu. Rachel už tu nahrávku viděla čtyřikrát a byla si čím dál víc jistá. Je to, říkala si, neskutečně jednoznačné. Ukažte to jakékoli porotě, a oni ho odsoudí.

Otočila se, aby se podívala na bývalého seržanta Rodneyho Bellache, který seděl na její pohovce a opíral se o lokty položené na kolenou, a překvapila ho v okamžiku, kdy si přikládal ruku na ústa, aby zakryl zívnutí.

No dobrá, je hluboká noc. Když mu zavolala, seržant Bellach – „můžete mi teď říkat jednoduše postaru Rodney“, jak jí neustále opakoval – zřejmě tvrdě spal. Telefon zvedla jeho manželka a Rachel slyšela, jak se ho snaží probudit. „Rodney. Rodney, to je pro tebe!“ Když ho Rachel konečně dostala k telefonu, hlas měl od spánku zastřený a huhňavý. „Hned jsem tam, paní Crowleyová,“ řekl nakonec, když se jí podařilo mu to vysvětlit, a než položil sluchátko, Rachel zaslechla, jak se jeho žena ptá:

„Kde, Rodney? Kde tam? Proč to nemůže počkat do rána?“ Ta jeho manželka mluvila jako typická šťouravá ženská.

Nejspíš to mohlo počkat na ráno, říkala si teď Rachel, když viděla, jak se Rodney udatně snaží potlačit další mohutné zívnutí a zápěstím si mne zakalené oči. Aspoň by pak byl bdělejší. Nevypadal vůbec dobře. Prý mu nedávno diagnostikovali cukrovku druhého stupně. Drasticky upravil svoje stravování. Tohle všechno jí stihl vypovědět, ještě než se usadili ke sledování videa. „Naprosto jsem vypustil cukr,“ pravil smutně. „Už žádné zmrzliny jako dezert.“

„Paní Crowleyová,“ prohlásil konečně, „já úplně chápu, proč to podle vás dokazuje, že Connor měl určitý motiv, ale mám-li k vám být upřímný, prostě si myslím, že to nebude stačit, aby to hochy přimělo případ znovu přezkoumat.“

„Byl do ní zamilovaný!“ namítla Rachel. „Byl do ní zamilovaný a ona ho odmítla.“

„Vaše dcera byla moc pěkná dívka,“ řekl seržant Bellach. „Nejspíš se do ní zamilovalo hodně chlapců.“

Rachel nevěřila svým uším. Jak to, že si nikdy nevšimla, že je Rodney tak hloupý? Takhle tupý?

Copak mu ta cukrovka snížila IQ? Sráží se mu snad z nedostatku zmrzliny mozek?

„Jenže Connor nebyl jen tak nějaký kluk. Byl přece poslední, kdo ji viděl předtím, než zemřela.“ Vyslovovala pomalu a pečlivě, aby měla jistotu, že jí rozumí.

„Connor měl alibi.“

„Jeho matka byla jeho alibi!“ vyhrkla Rachel. „Samozřejmě že lhala!“

„A potvrdil ho i matčin přítel,“ dodal Rodney. „Ale co je nejdůležitější, byl tu soused, který Connora viděl v pět odpoledne vynášet koš se smetím. Tenhle soused byl jako svědek velice důvěryhodný. Právník a otec tří dětí. Paní Crowleyová, já si vybavuju každičký detail Janiina případu. Můžu vás ujistit, že kdybychom měli jakoukoli –“

„Neupřímný pohled!“ skočila mu do řeči Rachel. „Tvrdil jste, že má Connor Whitby neupřímný pohled. No a měl jste pravdu! Měl jste naprostou pravdu!“

Rodney si vzdychl. „Ale podívejte, tohle všechno nedokazuje nic jiného, než že se trochu pohádali.“

„Trochu pohádali!“ vykřikla Rachel. „Podívejte se na jeho obličej! On ji zabil. Já vím, že ji zabil. Vím to celým svým srdcem, celým svým…“ Chystala se říct „tělem“, ale nechtěla vypadat jako

blázen. Přesto to byla pravda. Její tělo jí říkalo, co Connor udělal. Každičká jeho část ji pálila, jako kdyby měla horečku. Dokonce i špičky prstů jí připadaly horké.

„Dobrá, víte co, paní Crowleyová, podívám se, co se s tím dá dělat,“ řekl Rodney. „Rozhodně vám nemůžu slíbit, že to k něčemu povede, ale jedno vám slíbit můžu, totiž že se tohle video dostane do správných rukou.“

„Děkuju. Víc po vás nemůžu chtít.“ Byla to lež. Chtěla daleko víc. Přála si, aby k domu Connora Whitbyho bez prodlení vyrazilo policejní auto s kvílející houkačkou. Chtěla mít Connora v želízkách, zatímco by mu statný policista s chmurným výrazem citoval jeho práva. A nechtěla, aby mu ten policista šetrně přidržel hlavu, až by ho usazoval na zadní sedadlo policejního auta. Chtěla, aby se Connorovou hlavou třískalo tak dlouho, dokud z ní nezbude nic než krvavá kaše.

„Jak se má ten váš vnouček? Roste jako z vody?“ Zatímco Rachel vysouvala kazetu z přehrávače, Rodney zdvihl z krbové římsy zarámovanou fotku Jacoba.

„Pojede do New Yorku.“ Podala mu kazetu.

„Vážně?“ Rodney si nahrávku převzal a Jacobův snímek opatrně vrátil na místo. „Moje nejstarší vnučka taky odjíždí do New Yorku. Právě jí bylo osmnáct. Moje maličká Emily. Získala stipendium na nějakou špičkovou univerzitu. Víte, že se New Yorku říká Velké jablko? To bych rád věděl proč.“

Rachel mu věnovala chabý úsměv a doprovodila ho k hlavním dveřím. „Nemám nejmenší tušení, Rodney. Nejmenší tušení.“

17. dubna 1984

TO DOPOLEDNE POSLEDNÍHO DNE ve svém životě seděla Janie Crowleyová v autobuse vedle Connora Whitbyho.

Připadala si podivně bez dechu a pokoušela se zklidnit tím, že pomaličku, zhluboka dýchala bránicí.

Nezdálo se, že by to pomáhalo.

Uklidni se, nabádala se v duchu.

„Musím ti něco říct,“ řekla nahlas.

Connor mlčel. Nikdy toho moc nenamluví, pomyslela si Janie. Všimla si, jak si prohlíží svoje ruce položené na kolenou, a prohlédla si je taky. Má hodně velké ruce, uvědomila si a otřásla se, ať už strachem, očekáváním nebo obojím. Její vlastní ruce byly ledově studené. Pořád je měla studené. Zastrčila si je pod svetřík, aby si je zahřála.

Pak prohlásila: „Už jsem se rozhodla.“

Najednou otočil hlavu a podíval se na ni. Autobus se naklonil, protože právě vybíral zatáčku, a jejich těla sklouzla blíž, takže měli oči jen pár centimetrů od sebe.

Dýchala tak rychle, až se bála, jestli jí něco není.

„Povídej,“ vybídl ji.

Středa

Kapitola dvacátá

BUDÍK VYTRHL CECILII ZE SPÁNKU zprudka a nemilosrdně, v půl sedmé ráno. Ležela na boku, čelem k Johnu-Paulovi, a jejich oči se otevřely současně. Byli tak blízko sebe, že se málem dotýkali nosem.

Hleděla na tenounké čmáranice červených žilek v bělmech jeho modrých očí, na póry na jeho nose, šedivé strniště na jeho silné, pevné, poctivé čelisti.

Co je tohle za člověka?

Večer předtím se vrátili do postele a leželi spolu ve tmě, s nevidomým pohledem upřeným do stropu, zatímco John-Paul mluvil. Ale jak mluvil! Nebylo vůbec třeba z něj informace páčit. Nemusela mu položit jedinou otázku. Chtělo se mu mluvit, potřeboval jí to všechno vypovědět. Hlas měl naléhavý, a přesto fádní, bez modulace, téměř monotónní, ačkoli na tom, co jí vyprávěl, zhola nic monotónního nebylo. Čím déle mluvil, tím víc chraptěl. Bylo to jako noční můra; ležet takhle v temnotě, poslouchat ten jeho ochraptělý šepot, pořád dál a dál. Musela se kousat do rtu, aby neječela: Zmlkni, zmlkni, tak už konečně zmlkni!

Do Janie Crowleyové se zamiloval. K zbláznění zamiloval. Byl jí až posedlý. Tak jak si v dospívání myslíte, že někoho milujete. Setkal se s ní jednoho dne v McDonaldu v Hornsby, když tam oba vyplňovali žádost o zaměstnání na částečný úvazek. Janie si ho pamatovala z doby, kdy spolu chodili na první stupeň, předtím než John-Paul přestoupil do té své exkluzivní chlapecké školy. Byli u Svaté Anděly ve stejném ročníku, ale v různých třídách. John-Paul si ji vlastně vůbec nepamatoval, nicméně mu jméno Crowleyová něco říkalo. Ani jeden z nich nakonec v McDonaldu nepracoval. Janie si našla práci v čistírně a John-Paul sehnal flek v mléčném baru, ale tehdy si báječně, zaujatě popovídali, bůhví o čem, ona mu dala svoje telefonní číslo a on jí druhý den nato zavolal.

Myslel si, že spolu chodí. Doufal, že s ní přijde o panictví. Muselo se to celé udržovat v naprostém utajení, protože byl její tatínek fanatický katolík a prohlásil, že nesmí s nikým dokonce ani chodit, dokud jí nebude osmnáct. Jejich vztah, i takový jaký byl, musel zůstat jejich tajemstvím. Čímž byl jen o to víc vzrušující. Bylo to, jako kdyby byli tajní agenti. Když jí volal domů a zvedl to kdokoli jiný než Janie, měli domluveno, že zavěsí. Na veřejnosti se nikdy nedrželi za ruce. Nesměl se to dozvědět žádný z jejich známých. Na tom Janie trvala. Jednou spolu šli do kina a ve tmě se drželi za ruce. Políbili se cestou vlakem v prázdném vagoně. Sedávali v altánku v parku Wattle Valley, kouřili cigarety a povídali si o tom, jak by před vysokou školou chtěli jet do Evropy. A to bylo vlastně všechno. Až na to, že on na ni myslel ve dne v noci. Psal pro ni básně, jenomže se styděl jí je dát.

Mně žádné básně nepsal, pomyslela si nelogicky Cecilia.

Janie chtěla, aby se toho večera sešli v parku Wattle Valley, kde se už setkali nejednou předtím. Bylo tam pusto prázdno a stál tam ten altánek, kde mohli vysedávat a líbat se. Tvrdila, že mu musí něco říct. John-Paul doufal, že mu poví, jak byla v centru pro plánované rodičovství a nechala si předepsat prášky, o čemž spolu mluvili, jenže místo toho mu řekla, že ji to mrzí, ale zamilovala se do jiného kluka. John-Paul byl v šoku. Naprosto ho to zaskočilo. Neměl tušení, že je tu někdo další! Prohlásil: „Ale já jsem myslel, že spolu chodíme!“ A ona se smála. Vypadala tak šťastně, vyprávěl John-Paul, měla takovou radost z toho, že s ním nechodí, kdežto on byl prostě zdrcený, ponížený a kypěl neskutečným vztekem. Víc než cokoli jiného za to mohla jeho pýcha. Připadal si jako blázen, a právě proto dostal chuť ji zabít.

John-Paul zjevně zoufale potřeboval, aby se tohle všechno Cecilia dozvěděla. Říkal, že se nechce ospravedlňovat ani hledat polehčující okolnosti nebo předstírat, že to byla jen nehoda – protože po

několik vteřin jednoznačně pociťoval touhu zabíjet.

Nevzpomínal si, že by se vědomě rozhodl chytit ji kolem krku. Ale vybavoval si okamžik, kdy si najednou uvědomil, že ve svých rukou svírá štíhlý dívčí krk, a došlo mu, že ten, koho škrtí, není některý z jeho bratrů. Ubližuje dívce. Pamatoval si, jak si říká: Co to kurva dělám?, a sevření okamžitě povolil, a dokonce se mu ulevilo, protože byl přesvědčený, že se zarazil včas, že ji nezabil. Jenže ona v jeho náruči zplihla, její oči mu zíraly přes rameno a on si pomyslel: Ne, to není možné. Připadalo mu, že šlo jen o vteřinu, nanejvýš dvě šíleného vzteku; rozhodně ne dost na to, aby ji zabil.

Nemohl tomu uvěřit. Dokonce ani teď. Po všech těch letech. Pořád ještě byl z toho, co udělal, otřesený a zděšený.

Byla dosud teplá, ale on věděl, nade vši pochybnost, že je mrtvá.

I když ho později napadalo, jestli se nemohl mýlit. Proč se aspoň nepokusil ji oživit? Tuhle otázku si položil nejmíň tisíckrát. Ale v tu chvíli si tím byl tak jistý. Tím, že je po ní. Cítil to.

A tak ji opatrně položil na spodek skluzavky. Vzpomíná si, jak si říkal, že se večer ochlazuje, proto přes ni přehodil blejzr školní uniformy, a v kapse měl maminčin růženec, protože toho dne dělal zkoušku, a to ho u sebe vždycky nosil pro štěstí. A tak ho jemně vložil do Janiiných rukou. Byl to jeho způsob, jak se omluvit, Janie i Bohu. A pak utíkal. Utíkal a utíkal, dokud popadal dech.

Byl přesvědčený, že ho chytí. Neustále čekal, až mu na rameno dopadne těžká ruka policisty.

Ale dokonce ho ani nevyslýchali. S Janie nechodili do stejné školy, nepatřili do stejné party. Jejich rodiče ani jejich známí o nich neměli tušení. Zřejmě je nikdy nikdo spolu neviděl. Jako kdyby se to vůbec nestalo.

Říkal, že kdyby ho policie vyslýchala, okamžitě by se přiznal. Tvrdil, že kdyby z vraždy obvinili někoho jiného, sám by se přihlásil. Nedovolil by, aby na to doplatil někdo jiný. Tak špatný nebyl.

Jenže se ho nikdy nikdo na nic nezeptal, takže nemusel odpovídat.

V devadesátých letech vídal zpravodajské reportáže o zločinech vyšetřených pomocí důkazu DNA a tehdy ho napadalo, jestli za sebou nezanechal nějakou nepatrnou stopu; třeba i jeden jediný vlas. Ale i kdyby zanechal, byli spolu tak krátce a svou hru na utajení dovedli k naprosté dokonalosti. Nebylo pravděpodobné, že by po něm někdo chtěl vzorek DNA, jednoduše proto, že nikdo netušil, že se s Janie znali. Sám sebe málem přesvědčil, že ji neznal, že se to vlastně nestalo.

A pak prostě plynuly roky a přes vzpomínku na jeho čin ukládaly další a další vrstvy. Občas, šeptal John-Paul, se celé měsíce cítil docela v pohodě, ale pak přišly chvíle, kdy nedokázal myslet na nic jiného než na to, co udělal, a byl si jistý, že zešílí.

„Je to, jako kdybych měl v hlavě uvězněnou příšeru,“ sípal. „A ta se čas od času odpoutá, začne běsnit, ale pak ji zase zkrotím. Svážu ji řetězem. Víš, co mám na mysli?“

Ne, říkala si Cecilia. Ne, to tedy nevím.

„A pak jsem poznal tebe,“ pokračoval John-Paul. „A něco jsem z tebe vycítil. Takovou hluboko zakořeněnou mravopočestnost. Právě do té tvé mravopočestnosti jsem se zamiloval. Bylo to jako pohled na překrásné jezero. Jako bys mě určitým způsobem očišťovala.“

Cecilia se zděsila. Já přece nejsem mravopočestná, říkala si. Jednou jsem kouřila marihuanu! Kdysi jsme se spolu opíjeli! Domnívala jsem se, že ses zamiloval do mé postavy, do mé oslnivé společnosti, mého smyslu pro humor, ale ne do mé mravopočestnosti, pro Boha živého!

John-Paul mluvil dál; zdálo se, že jí touží sdělit každou, i tu sebemenší podrobnost.

Když se narodila Isabel a on se stal otcem, teprve tehdy si doopravdy a se vší hrůzou uvědomil, co vlastně způsobil Rachel a Edovi Crowleyovým.

„Dokud jsme bydleli na Bell Avenue, cestou do práce jsem vídal Janiina otce venčit psa,“ říkal.

„A ten jeho obličej… vypadal… nevím, jak to mám popsat. Jako kdyby prožíval tak strašlivou bolest, že by se měl svíjet po zemi, až na to, že se nesvíjel, ale venčil psa. A já jsem si říkal: Tohle jsem mu způsobil já. To já můžu za tu jeho bolest. Snažil jsem se odjíždět z domova v jinou dobu nebo jezdit

jinudy, ale stejně jsem ho neustále potkával.“

V domě na třídě Bell Avenue bydleli, když byla Isabel malinká. Ceciliiny vzpomínky na Bell Avenue byly provoněné dětským šamponem, krémem na opruzeniny, rozmačkanou hruškou a banánem. Miminko je oba uchvátilo. John-Paul občas chodil do práce pozdě, jen aby si mohl déle poležet v posteli s Isabel oblečenou do maličkých bílých dupaček, tulit se k jejímu baculatému, pevnému bříšku. Jenomže takhle to vůbec nebylo. Snažil se vyhnout muži, kterému zavraždil dceru.

„Viděl jsem Eda Crowleyho a říkal jsem si: Nedá se nic dělat, musím se přiznat,“ vyprávěl John-Paul. „Jenže pak jsem pomyslel na tebe a na naše miminko. Jak bych ti mohl něco takového udělat? Jak jsem ti to měl říct? Jak bych tě mohl nechat, abys dítě vychovávala sama? Napadlo mě, že bychom mohli odjet ze Sydney. Ale bylo mi jasné, že nebudeš chtít opustit svoje rodiče, a stejně by mi to nepřipadalo správné. Připadalo by mi to, jako kdybych utíkal. Musel jsem zůstat tady, kde jsem mohl každou chvíli narazit na Janiiny rodiče, aby mi připomínali, co jsem udělal. Potřeboval jsem trpět. A právě tehdy jsem dostal ten nápad. Musím najít nový způsob, jak se potrestat, jak trpět, aniž by přitom trpěl kdokoli jiný. Musel jsem činit pokání.“

Pokud mu cokoli skýtalo příliš velké potěšení – něco, co těšilo výhradně jeho –, pak se toho vzdal. To proto přestal veslovat. Veslování ho bavilo, takže se ho musel vzdát, protože Janie už nikdy nebude veslovat. Prodal svou milovanou Alfu Romeo, protože Janie už nikdy nebude řídit auto.

Zcela se oddal službě lidstvu, jako kdyby mu nějaký soudce nařídil tolik a tolik hodin veřejně prospěšných prací.

Cecilia soudila, že mu jde o „veřejné blaho“. Myslela si, že to je něco, co mají společného, přitom John-Paul, o jakém si myslela, že ho zná, ve skutečnosti vůbec neexistoval. Byl jen smyšlenkou. Celý jeho život byl přetvářkou – přetvářkou před Bohem, aby ho nechal vyklouznout.

Jenomže veřejně prospěšné práce byly podle jeho názoru ošemetné, protože co kdyby si je oblíbil? Například ho bavilo pomáhat při hašení požárů v buši – líbila se mu ta družnost, vtipkování, adrenalin

–, neznevážilo tedy službu veřejnosti jeho potěšení? Neustále kalkuloval, zvažoval, co dalšího od něj Bůh očekává, kolik ještě bude muset zaplatit. Samozřejmě věděl, že nic z toho nebude stačit, že až umře, s největší pravděpodobností půjde do pekla. On to myslí vážně, říkala si Cecilia. Opravdu si myslí, že půjde do pekla, jako kdyby nebylo peklo abstraktní myšlenkou, ale nějakým skutečným fyzickým místem. Mluvil o Bohu mrazivě důvěrně. Takoví katolíci oni přece nejsou. Ovšemže jsou katolíci, chodí do kostela, ale nebesa… nejsou pobožní. Nezmiňují se o Bohu při běžné konverzaci.

Až na to, že tohle samozřejmě není běžná konverzace.

Mluvil dál. Nemělo to konce. Cecilia si vzpomněla na fámy o exotickém červu, který se vám usadí ve střevech, a jediný způsob, jak se ho zbavit, je vyhladovět a pak si před ústa postavit teplou večeři a čekat, až červ jídlo ucítí, pomalu se rozvine a hrdlem vám vyklouzne ven. Hlas Johna-Paula byl jako ten červ: z úst mu vycházela nepřetržitá, nekonečná hrůza.

Vyprávěl jí, že s tím, jak děvčata rostla, se jeho pocity viny a lítost zdály prakticky nesnesitelné. Všechny ty noční můry, migrény, záchvaty deprese, které se před ní tak usilovně snažil utajit, byly důsledkem toho, co udělal.

„Před několika měsíci mi Isabel začala připomínat Janie,“ říkal John-Paul. „Něco ve způsobu, jak měla učesané vlasy. Pořád jsem se na ni musel dívat. Bylo to strašné. V jednom kuse jsem si představoval, že někdo Isabel ublíží tak, jak… jak jsem já ublížil Janie. Nevinné holčičce. Měl jsem pocit, že se musím vystavit stejnému žalu, jaký jsem způsobil jejím rodičům. Musel jsem si představovat Isabel mrtvou. Brečel jsem. Ve sprše. V autě. Vzlykal.“

„Esther tě viděla plakat předtím, než jsi odjel do Chicaga,“ poznamenala Cecilia. „Ve sprše.“

„Opravdu?“ John-Paul zamrkal.

Zatímco to vstřebával, na okamžik se rozhostilo nádherné ticho.

No dobrá, pomyslela si Cecilia, skončili jsme. Přestal mluvit. Díky Bohu. Pociťovala takovou

fyzickou i mentální vyčerpanost, jakou nezažila od posledního porodu.

„Vzdal jsem se sexu,“ oznámil jí John-Paul. Pro Boha živého.

Potřeboval jí sdělit, že když v listopadu hledal nový způsob, jak se potrestat, nakonec se rozhodl, že se na půl roku vzdá sexu. Styděl se za to, že ho to nenapadlo už dřív. Byla to jedna z největších radostí jeho života. Málem ho to zabilo. Dělal si starosti, jestli si Cecilia nebude myslet, že má poměr, protože jí samozřejmě pravou příčinu nemohl prozradit.

„Ach Johne-Paule,“ vzdychla Cecilia do tmy.

Ta jeho neustálá snaha dojít vykoupení, čemuž obětoval celé ty roky, jí připadala tak hloupá, tak dětinská, tak naprosto nesmyslná a pro něj tak typicky nesystematická.

„Pozvala jsem Rachel Crowleyovou na Pollyinu pirátskou party,“ řekla, protože si na to najednou vzpomněla, a zároveň užasla nad tím, jak idiotsky nevědomá byla sotva před pár hodinami. „Večer jsem ji odvezla domů. Povídaly jsme si o Janie. Myslela jsem si, jak jsem skvělá –“

Hlas se jí zlomil.

Slyšela, jak se John-Paul zhluboka přerývaně nadechuje.

„Je mi to tak líto,“ řekl. „Já vím, že to říkám pořád dokola. Vím, že je to zbytečné.“

„To nevadí,“ odpověděla a málem se rozesmála, protože to byla obrovská lež.

To bylo poslední, na co si vzpomínala, protože vzápětí museli oba zčistajasna usnout spánkem tak hlubokým, jako by si vzali prášek.

„Jak se cítíš?“ zeptal se John-Paul. „Je ti dobře?“

Cítila jeho zkažený ranní dech. Sama měla v ústech sucho. Hlava jí třeštila. Připadala si jako při kocovině, znečištěná a zahanbená, jako kdyby se předchozího večera společně dopouštěli nechutných orgií.

Přitiskla si dva prsty na čelo a zavřela oči, protože pohled na něj už dál nesnesla. Bolel ji krk.

Musela spát nějak podivně zkroucená.

„Myslíš, že ještě –“ Zarazil se a křečovitě si odkašlal. Konečně šeptem promluvil. „Můžeš se mnou ještě žít?“

Podívala se mu do očí a uviděla v nich čirý, prvotní strach.

Určuje jediný skutek už jednou provždy, co jste za člověka? Znevážil jeden zlý skutek z dospívání dvacet let manželství, dvacet let dobrého manželství, dvacet let v roli dobrého manžela a dobrého otce? Spácháte vraždu, a je z vás vrah. Takhle to funguje u jiných lidí. Cizích lidí. Lidí, o nichž se dočtete v novinách. V tomhle měla Cecilia jasno, ale nevztahovala se na Johna-Paula jiná pravidla? A pokud ano, tak proč?

Na chodbě se ozvalo hbité ťapkání nožek a vzápětí se jim do postele vřítilo teplé tělíčko.

„Ráno, mami,“ vyhrkla Polly zadýchaně, zatímco se soukala mezi ně. Hlavu si položila na její polštář. Cecilii v nose zašimraly pramínky jejích modročerných vlasů. „Ahoj, tati.“

Cecilia hleděla na svou nejmladší dceru, jako by ji viděla poprvé v životě; na tu její dokonalou pokožku, houšť dlouhých řas, jasnou modř jejích očí. Všechno na ní bylo vytříbené a čisté.

Ceciliin pohled se střetl se zarudlým pohledem Johna-Paula v dokonalém srozumění. Tohle je odpověď na to „proč“.

„Ahoj, Polly,“ řekli současně.

Kapitola dvacátá první

LIAM ŘEKL NĚCO, CO TESS NEZACHYTILA, pustil se její ruky a zůstal stát přímo před vchodem do Svaté Anděly. Dav rodičů a dětí změnil směr, aby se vypořádal s náhlou překážkou v cestě, takže teď proudil kolem nich. Tess se k Liamovi sklonila a vzápětí ji do týlu uhodil něčí loket.

„Copak?“ zeptala se, zatímco si třela hlavu. Připadala si nesvá, nervózní a podrážděná. Vodění dětí do školy tu bylo stejně hrozné jako v Melbourne. Pro někoho jako ona představovalo zcela konkrétní verzi pekla. Lidé, všude samí lidé.

„Chci se vrátit domů,“ promluvil Liam s pohledem upřeným k zemi. „Chci tatínka.“

„Co se děje?“ vyzvídala Tess, ačkoli ho moc dobře slyšela. Pokusila se ho vzít za ruku. „Pojďme nejdřív ustoupit ostatním z cesty.“

Tušila, že něco takového přijde. Bylo to celé podezřele, podivně snadné. Zdálo se, že Liam bere tu náhlou, neplánovanou změnu školy neobvykle zvesela. „Je tak přizpůsobivý,“ žasla její matka, ale Tess si říkala, že za tím budou spíš potíže, jakým čelil ve své staré třídě, než opravdové nadšení z toho, že má začít chodit do nové školy.

Liam ji zatahal za paži, takže se k němu musela znovu sklonit.

„Ty a tatínek a Felicity byste se měli přestat hádat,“ řekl s rukou stočenou kolem jejího ucha. Jeho dech hřál a voněl zubní pastou. „Prostě se jeden druhému omluvte. Řekněte, že jste to tak nemysleli. Ať můžeme zase domů.“

Tess se zastavilo srdce.

Byla tak pitomá. Pitomá, pitomá a ještě jednou pitomá. Copak si vážně myslela, že může Liama tohohle ušetřit? Neustále ji překvapoval tím, jak moc dobře vnímá, co se kolem něj děje.

„Babička by mohla přijet a bydlet s námi v Melbourne,“ pokračoval Liam. „Můžeme se o ni starat tam, dokud se jí kotník neuzdraví.“

Zvláštní, že něco takového Tess vůbec nenapadlo. Jako kdyby si myslela, že se její život v Melbourne a matčin život v Sydney odehrávají každý na jiné planetě.

„Na letišti mají kolečková křesla,“ dodal Liam vážně zrovna ve chvíli, kdy mu do obličeje vletěl růžek holčičího batůžku a zavadil o koutek jeho oka. Obličej se mu zakabonil a z těch jeho krásných zlatých očí vyhrkly slzy.

„Zlatíčko,“ řekla Tess zoufale; sama neměla daleko k pláči. „Víš co, nemusíš chodit do školy vůbec.

Byl to bláznivý nápad –“

„No ne, dobré ráno, Liame. Zrovna jsem si říkala, jestli jsi už tady!“ Byla to ta praštěná ředitelka školy. Sedla si vedle Liama na paty, hravě jako nějaké děcko. Určitě dělá jógu, pomyslela si Tess. Chlapec v přibližně stejném věku jako Liam prošel kolem a vřele jí poklepal po šedivé, kudrnaté hlavě, jako kdyby nebyla ředitelka školy, ale školní pes. „Zdravím, slečno Applebeeová!“

„Dobré ráno, Harrisone!“ Trudy zdvihla ruku a šála jí sklouzla z ramenou.

„Moc se omlouvám. Vytváříme tu dopravní zácpu –“ začala Tess, ale Trudy se jen sotva znatelně usmála jejím směrem, šálu si narovnala a svou pozornost zase upřela na Liama.

„Jestlipak víš, co jsme včera odpoledne dělaly s tvojí učitelkou, paní Jeffersovou?“ Liam pokrčil rameny a trochu si setřel slzy.

„Tvou třídu jsme přeměnily na jinou planetu.“ Oči jí zářily. „Naše hledání velikonoční pomlázky bude probíhat ve vesmíru.“

Liam popotáhl a zatvářil se mimořádně cynicky. „Jak to?“ zeptal se. „Jak jste to udělaly?“

„Pojď se podívat.“ Trudy vstala a vzala Liama za ruku. „Rozluč se s maminkou. Odpoledne jí budeš

vyprávět, kolik jsi ve vesmíru našel vajíček.“

Tess ho políbila na vršek hlavy. „No tak tedy dobře. Hezky si to užij a nezapomeň, že –“

„Je tam samozřejmě vesmírná loď. A víš, kdo v ní může letět?“ pokračovala Trudy, zatímco ho odváděla, a Tess se dívala, jak Liam k ředitelce vzhlíží, obličej náhle rozjasněný nepatrnou nadějí, dokud ho nespolkl houf modrobílých kostičkovaných uniforem.

Otočila se a zamířila zpátky na ulici. Připadala si podivně nezakotvená, jako vždycky, když Liama nechala v péči někoho jiného, jako kdyby zmizela gravitace. Co si teď počne sama se sebou? A co mu řekne odpoledne po škole? Nemohla dost dobře lhát a tvrdit, že se nic neděje, ale copak mu může říct pravdu? Tatínek a Felicity se do sebe zamilovali. Tatínek by měl mít radši mě. Proto se na ně zlobím. Je mi to moc líto.

Pravda je prý vždycky tím nejlepším řešením.

Celé to uspěchala. Namluvila si, že to všechno dělá pro Liama. Svoje dítě vyrvala z jeho domova, školy i života jen proto, že ve skutečnosti něco takového chtěla udělat ona sama. Potřebovala být od Willa a Felicity co nejdál, a tak teď závisí Liamova spokojenost na podivné kudrnaté ženské jménem Trudy Applebeeová.

Možná ho mohla, než se to vyřeší, učit doma. Většinu předmětů by zvládla. Angličtinu, zeměpis. Byla by to zábava! Jenže co matematika? Ta byla její zkáza. Dokud chodila do školy, s matematikou se vypořádala pouze díky Felicity, a ta teď měla na starosti pomáhat s matematikou Liamovi. Onehdy dokonce prohlásila, jak se docela těší, že si osvěží kvadratické rovnice, až bude Liam na střední škole, a Tess s Willem se na sebe podívali, otřásli se a rozesmáli. Felicity i Will se chovali tak normálně! Po celou tu dobu. To svoje tajemství si schovávali pro sebe.

Vydala se po ulici, která vedla před školou, zpátky k domu své matky, když za sebou zaslechla nějaký hlas.

„Dobré ráno, Tess.“

Najednou vedle ní stejným směrem kráčela Cecilia Fitzpatricková, v jedné ruce jí chrastil objemný svazek klíčů od auta. Na tom, jak šla, bylo něco divného, jako kdyby trochu kulhala.

Tess se zhluboka nadechla, aby se obrnila. „Dobré!“ řekla.

„Bylas vyprovodit Liama poprvé do nové školy, viď?“ poznamenala Cecilia. Měla sluneční brýle, takže Tess ušetřila děsivého očního kontaktu. Znělo to, jako by na ni lezla rýma. „Jak to zvládl? První den nebývá snadný.“

„No, dobře, totiž ne tak docela, ale Trudy…“ Tess se nepřítomně zarazila, protože si právě všimla Ceciliiných bot. Každá byla jiná. Na jedné noze měla černou balerínku, na druhé zlatý sandál s podpatkem. Nebylo divu, že šla tak zvláštně. Tess odvrátila pohled a připomněla si, že má dokončit větu. „… ale Trudy se k němu chovala moc hezky.“

„No ovšem, Trudy je jedna z milionu, o tom není pochyb,“ řekla Cecilia. „Tak, já už jsem u svého auta.“ Ukázala na neobyčejně zářivě bílý vůz s pohonem na čtyři kola a logem Tupperware po jedné straně. „Zapomněli jsme, že má Polly dneska tělocvik. Přitom já nikdy… to je jedno, prostě jsme na to zapomněli, tak teď musím honem domů, přivézt jí tenisky. Polly je zamilovaná do svého učitele tělocviku, takže budu mít pořádný průšvih, jestli to nestihnu.“

„Do Connora,“ poznamenala Tess. „Connora Whitbyho. Ten učí tělocvik.“ Vybavila si ho v noci na čerpací stanici, s přilbou v podpaždí.

„Ano, to je pravda. Všechny holčičky jsou do něj zamilované. Vlastně i polovina matek.“

„Vážně?“ Šplouchy šplouch, vlnila se vodní postel.

„Dobré ráno, Tess. Ahoj, Cecilie.“ Rachel Crowleyová, sekretářka školy, přicházela z opačného směru, na nohou pár bílých běžeckých bot k usedlé sukni a hedvábné halence. Tess si říkala, jestli se někdy někdo na Rachel podívá, aniž by myslel na Janie Crowleyovou a na to, co se jí stalo v parku. Nedokázala si představit, že Rachel mohla kdysi být obyčejnou ženskou, že nikdo neměl tušení, jaká ji

čeká tragédie.

Rachel se u nich zastavila. Další konverzace. Nebere to konce. Vypadala unaveně a bledě, bílé vlasy neměla tak nádherně vyfoukané, jako když se s ní Tess setkala den předtím. „Ještě jednou děkuju za to svezení včera večer,“ řekla Cecilii. Na Tess se usmála. „Včera večer jsem byla na jednom z Ceciliiných prodejních večírků a moc jsem toho vypila. To proto jdu dneska pěšky.“ Ukázala na svoje boty. „No není to hanba?“

Nastalo trapné ticho. Tess s jistotou spoléhala na to, že Cecilia promluví jako první, ale ta jako by hleděla kamsi do dálky a byla podivně, téměř nepřirozeně zamlklá.

„Zřejmě jste se dobře bavila,“ vypravila ze sebe Tess. Její hlas zněl příliš hlasitě a srdečně. Proč nemůže mluvit jako normální člověk?

„A víte, že ano?“ Rachel se maličko zamračila na Cecilii, která dosud neřekla slova. Pak svou pozornost obrátila zpátky k Tess. „Zvládl to Liam bez potíží do třídy?“

„Slečna Applebeeová ho vzala pod svoje křídla,“ řekla Tess.

„To je dobře,“ odvětila Rachel. „Bude v pohodě. Trudy se o nové děti moc pěkně stará. Měla bych se pustit do práce. Zout si tyhle komické křusky. Nashle, děvčata.“

„Hezký –“ vyrazila ze sebe ochraptěle Cecilia a pak si odkašlala. „Hezký den, Rachel.“

„Tobě taky.“

Rachel zamířila ke škole.

„Tak,“ začala Tess.

„Ach Bože,“ vyhrkla Cecilia. Přitiskla si konečky prstů na ústa. „Nejspíš budu –“ Rozrušeně se rozhlédla kolem, jako kdyby něco hledala. „Do prdele.“

A najednou dřepěla nad kanálem a prudce zvracela.

No páni, pomyslela si Tess, zatímco ty příšerné dávivé zvuky ani trochu neustávaly. Nechtěla vidět, jak Cecilia Fitzpatricková zvrací do kanálu. Jde snad o kocovinu z předchozího večera? Otravu z jídla? Neměla by si přidřepnout k ní a přidržet jí vlasy, jak to pro sebe dělají kamarádky na toaletách v nočních klubech po příliš mnoha tequilách? Tak jako si kdysi navzájem vypomáhaly s Felicity? Nebo by měla Cecilii jemně masírovat záda krouživým pohybem, jako to dělá Liamovi, když mu není dobře? Neměla by aspoň vydat nějaký uklidňující, soucitný zvuk, zatímco tomu přihlíží, aby projevila soucit? Místo toho, aby tu jen stála, šklebila se a odvracela pohled? Ale vždyť tu ženu prakticky nezná.

Když Tess čekala Liama, trpěla chronickou, celodenní ranní nevolností. Zvracela na mnoha veřejných místech a jediné, po čem v takovou chvíli toužila, bylo, aby ji ostatní nechali na pokoji. Třeba by se měla potichu vytratit? Přece tady ale nemůže tu chudinku takhle nechat. Nešťastně se rozhlížela kolem, jestli nespatří nějakou jinou školní maminku, jednu z těch schopných, které by věděly, co si počít. Cecilia musí mít ve škole tucty kamarádek, ale ulice byla najednou prázdná a opuštěná.

Pak dostala geniální nápad: papírové kapesníky. Představa, že dokáže Cecilii nabídnout něco nejen užitečného, ale i vhodného, ji naplnila něčím, co až komicky připomínalo radost. Prohrabala kabelku a objevila malý neotevřený balíček kapesníků a láhev vody.

„Jsi jako skauti,“ řekl jí Will na počátku jejich vztahu, když cestou z kina v setmělé ulici upustil klíče od auta a ona z tašky vytáhla malou baterku. „Kdybychom uvízli na opuštěném ostrově, vystačíme si s Tessinou kabelkou,“ dodala Felicity, protože ta tam samozřejmě ten večer taky byla, vzpomněla si najednou Tess. Kdy vůbec s nimi někde nebyla?

„To jsem tomu dala,“ poznamenala Cecilia. Napřímila se, svalila se na obrubník a hřbetem ruky si otírala ústa. „Taková ostuda.“

„Na.“ Tess jí podala kapesníky. „Jak ti je? Možná jsi něco špatného… snědla?“ Tess si všimla, že se Cecilii mocně třesou ruce a obličej má bledý jako křída.

„Já nevím.“ Cecilia se vysmrkala a vzhlédla k Tess. Pod uslzenýma očima měla purpurové srpky a na víčkách kousky řasenky. Vypadala příšerně. „Moc se za tohle omlouvám. Klidně běž. Nejspíš máš na práci milion věcí.“

„Vlastně nemám na práci vůbec nic,“ odvětila Tess. „Ani jedinou věc na celém světě.“ Odšroubovala víčko láhve. „Trochu vody?“

„Děkuju.“ Cecilia si vzala láhev a napila se. Pokusila se postavit, ale zavrávorala. Tess ji chytila za paži právě včas, než stačila upadnout.

„Omlouvám se, moc se omlouvám.“ Cecilia prakticky vzlykala.

„Nic se neděje.“ Tess ji přidržela. „Naprosto nic. Asi bych tě měla odvézt domů.“

„Ne, ne, kdepak, to je od tebe moc milé, ale já to vážně zvládnu.“

„Ne, nezvládneš,“ prohlásila Tess. „Odvezu tě domů. Můžeš si zalézt do postele a já zavezu tvé dceři do školy ty tenisky.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem na ty zatracený Pollyiny boty málem znovu zapomněla,“ vyjekla Cecilia.

Zdálo se, že ji to děsí, jako by tím ohrozila Pollyin život.

„Pojďme,“ prohlásila Tess. Sebrala jí klíče z poddajné dlaně, namířila je na auto s Tupperware a zmáčkla tlačítko odemknout. Naplnil ji nezvyklý pocit schopnosti a smysluplnosti.

„Moc ti za tohle děkuju.“ Cecilia se ztěžka opírala o její paži, zatímco jí Tess pomáhala do jejího auta, na sedadlo vedle řidiče.

„Není absolutně zač,“ řekla Tess rázným, věcným hlasem, který jako by vůbec nebyl její vlastní, zabouchla dveře a namířila si to na místo řidiče.

To je od tebe tak laskavé a solidární! ozvala se jí v myšlenkách Felicity. Příště vstoupíš do sdružení rodičů a přátel školy!

Jdi do hajzlu, Felicity, pomyslela si Tess a zručným pohybem zápěstí otočila Ceciliiny klíče v zapalování.

Kapitola dvacátá druhá

CO TO S TOU CECILIÍ DNES RÁNO BYLO? Rozhodně nebyla ve své kůži, dumala Rachel, zatímco mířila ke Svaté Anděle. Připadala si nápadná a nejistá kvůli skotačivému, plochému nakračování v teniskách místo obvyklých střevíců na podpatku. V podpaždí a kolem vlasů cítila vlhko, ale kupodivu byla po chůzi do práce namísto jízdy autem docela svěží. Než ráno odešla z domova, na chvíli uvažovala o tom, že si zavolá taxík, protože ji uplynulá noc velice vyčerpala. Když Rodney Bellach odešel, zůstala vzhůru celé hodiny a v duchu si stále dokola přehrávala video Janie a Connora. Kdykoli si vybavila Connorův obličej, byl v jejích vzpomínkách o něco zlověstnější. Rodney je prostě jen obezřetný, nechce, aby si dělala velké naděje. Teď už je starý a trochu změkl. Jakmile tu nahrávku uvidí nějaký pohotový, bystrý mladý policista (nebo policistka!), okamžitě pochopí, co z toho vyplývá, a podnikne rozhodné kroky.

Co bude dělat, jestli dnes ve škole na Connora Whitbyho narazí? Konfrontovat ho? Vmete mu do očí obvinění? Z té myšlenky se jí zamotala hlava. Její emoce by určitě dosáhly horských výšin; žal, zuřivost i nenávist.

Zhluboka se nadechla. Ne, to rozhodně ne, konfrontovat ho nebude. Potřebuje, aby se tohle udělalo pořádně, a nehodlá ho varovat nebo vyzradit něco, kvůli čemu by se připravila o verdikt vinen. Jen si to představte, kdyby ho z toho dostala nějaká právní klička jen proto, že nedokázala držet jazyk za zuby. Zaplavil ji nečekaný pocit ne tak docela radosti, ale něčeho přece. Naděje? Satisfakce? Ano, byla to satisfakce, protože dělala něco pro Janie. To bylo ono. Je už to tak dávno, kdy mohla udělat něco, cokoli, pro svou dceru; jít za chladné noci do jejího pokoje a přes ta její kostnatá ramínka přehodit další přikrývku (Janie byla tak zimomřivá), uchystat jí jeden z těch jejích oblíbených sýrovo-okurkových sendvičů (se spoustou másla – neustále se potají pokoušela Janie vykrmit), šetrně vyprat v ruce její lepší oblečení, dát jí jen tak pro nic za nic desetidolarovou bankovku. Celé roky pociťovala tuhle touhu opět něco pro Janie udělat, být pořád ještě její matkou, nějakým sebemenším způsobem se o ni znovu postarat, a teď měla konečně příležitost. Dostanu ho, zlatíčko moje. Už to moc dlouho nepotrvá.

V kabelce jí zazvonil mobilní telefon a Rachel po něm honem hmátla, protože dychtila zachytit volajícího, než ta pitomá věc přestane zvonit a přepne se na hlasovou schránku. Určitě je to Rodney! Kdo jiný by volal takhle po ránu? Že by už měl nějaké zprávy? Ale na to bylo jistě příliš brzy, ten to ještě být nemůže.

„Haló?“

Jméno spatřila těsně předtím, než hovor přijala. Rob, nikoli Rodney. To „Ro“ jí na okamžik dodalo naději.

„Mami? Je všechno v pořádku?“

Snažila se nebýt na Roba naštvaná za to, že není Rodney.

„Všechno je v pohodě, zlato. Právě jdu do práce. Co se děje?“

Rob se pustil do dlouhého vyprávění a Rachel pokračovala v chůzi do své kanceláře. Právě míjela jednu z prvních tříd a zpoza dveří se ozývaly výbuchy dětského smíchu. Když nakoukla dovnitř, spatřila svou šéfovou, Trudy Applebeeovou, jak se míhá třídou s jednou rukou nataženou vzhůru jako nějaký superhrdina, zatímco si učitelka první třídy zakrývá oči rukou a bezmocně se řehtá. Nepocházejí ty bílé světelné záblesky v místnosti od diskotékových stroboskopů? Chlapeček Tess O’Learyové se o svém prvním dnu ve škole rozhodně nudit nebude, to bylo jisté. Co se týče té zprávy, kterou má Trudy sepsat pro ministerstvo školství… Rachel si povzdychla. Počká do deseti hodin a pak

ji odtáhne zpátky k jejímu pracovnímu stolu.

„Takže ti to tak vyhovuje?“ zeptal se Rob. „Přijdeš v neděli k Laureniným rodičům?“

„Cože?“ podivila se Rachel. Vešla do své kanceláře a odložila kabelku na stůl.

„Napadlo mě, že bys třeba mohla přinést dort Pavlova. Pokud chceš.“

„Kam že mám přinést dort Pavlova? A kdy?“ Nedokázala pochopit, o čem to Rob mluví. Slyšela, jak se zhluboka nadechuje.

„O Velikonoční neděli. Na oběd. S Laureninou rodinou. Já vím, že jsem říkal, že na oběd přijdeme k tobě, jenže se to prostě nedá všechno stihnout. Měli jsme tolik práce se vším tím zařizováním kvůli New Yorku, a tak nás napadlo, že kdybys ty přišla k nim, sešli bychom se s oběma rodinami najednou.“

Laurenina rodina. Laurenina matka byla pokaždé zrovna večer předtím na baletu či opeře anebo v divadle, a ať šlo o cokoli, bylo to absolutně jedinečné nebo přinejmenším mimořádné. Laurenin otec byl obhájce v důchodu, k Rachel obvykle prohodil pár galantních žertíků, načež se odporoučel se zdvořilým, zmateným výrazem, jako kdyby si ji nedokázal tak úplně přesně zařadit. U stolu seděl vždycky někdo cizí, někdo krásný a exotický, kdo konverzaci zcela ovládl vyprávěním o své nedávné fascinující cestě do Indie nebo Íránu, a každého tím uchvátil – až na Rachel (a Jacoba). Zdálo se, že mají takových pestrobarevných hostů nekonečnou zásobu, protože se Rachel nikdy nesetkala dvakrát s tím samým. Bylo to, jako kdyby si pro tu příležitost najímali hostující mluvčí.

„Dobře,“ řekla Rachel rezignovaně. Vezme Jacoba ven a bude si s ním hrát na zahradě. Pokud měla Jacoba nablízku, dalo se snést všechno. „Tak dobrá. Přinesu dort Pavlova.“

Rob její dort Pavlova miluje. Bůh mu žehnej. Zřejmě si nikdy neuvědomil, že se Rachelin rozplizlý dort na stole zrovna dvakrát nevyjímá.

„Mimochodem, Lauren chtěla, abych se zeptal, jestli ti má sehnat další oplatky, nebo co to je. Ty, co přinesla tehdy večer.“

„To je od ní moc hezké, ale pro mě jsou asi trochu moc sladké,“ odtušila Rachel.

„Taky mi říkala, že se mám zeptat, jestli ses včera večer dobře bavila na té Tupperware party.“

Lauren si zřejmě všimla Marliny pozvánky na ledničce, když v pondělí vyzvedávala Jacoba. A teď se předvádí. Jen se podívejte, jak se zajímám o společenský život své stárnoucí tchyně!

„Docela to šlo,“ řekla Rachel. Měla by mu povědět o tom videu? Rozrušilo by ho to? Potěšilo? Má právo o tom vědět. Občas si nepříjemně uvědomovala, jak málo si všímá Robova žalu, jak si prostě jen přeje, ať jí jde z cesty, ať jde do postele, dívá se na televizi, aby se mohla v soukromí vyplakat.

„Trochu nudné, co, mami?“

„Ušlo to. A víš, že když jsem přišla domů –“

„Představ si, včera jsem před prací nechal Jacoba vyfotografovat na pas! Jen počkej, až to uvidíš.

Moc mu to tam sluší.“

Janie pas v životě neměla. Kdežto Jacob má už ve dvou letech cestovní doklad, který mu umožní kdykoli odjet ze země.

„Nemůžu se dočkat, až to uvidím,“ řekla Rachel. O tom videu Robovi nepoví. Má příliš mnoho starostí se svým vlastním důležitým, úspěšným životem, než aby se trápil kvůli vyšetřování vraždy své sestry.

Nastala pauza. Rob nebyl hloupý.

„Na ten pátek jsme nezapomněli,“ prohlásil. „Moc dobře vím, jak je tohle roční období pro tebe vždycky těžké. Vlastně, když už o tom mluvíme…“

Zdálo se, že čeká, až Rachel něco řekne. Není tohle nakonec hlavní důvod jeho telefonátu?

„No jistě,“ vyhrkla netrpělivě. „Co je s pátkem?“

„Lauren se ti to snažila říct tehdy večer. Byl to její nápad. Totiž nebyl. Vůbec ne. Byl to můj nápad. To jen že něco, co řekla, mě přivedlo na takovou myšlenku, že by třeba… ale to je jedno. Já vím, že

vždycky chodíš do parku. Do tamtoho parku. A vím, že tam obvykle chodíš sama. Ale říkal jsem si, jestli bych nemohl třeba přijít taky. S Lauren a Jacobem, pokud by ti to nevadilo.“

„Já nepotřebuju –“

„Já vím, že nás tam nepotřebuješ,“ skočil jí do řeči Rob. Znělo to neobvykle příkře. „Ale já bych tam tentokrát rád byl. Kvůli Janie. Abych jí ukázal, že –“

Rachel slyšela, jak mu přeskočil hlas.

Odkašlal si a pak znovu promluvil, hlubším tónem.

„A navíc je u nádraží jedna příjemná kavárna. Lauren tvrdí, že mají na Velký pátek otevřeno. Mohli bychom si tam potom dát snídani.“ Zakašlal a honem dodal: „Nebo aspoň kafe.“

Rachel si představila Lauren, jak stojí v tom parku, vypadá vážně a stylově. Oblékne si krémově bílý trenčkot, pevně stažený v pase, vlasy si sváže do lesklého culíku, posazeného nízko, aby se jí moc bujaře nehoupal, na ústa si nanese rtěnku nepříliš zářivé, neutrální barvy, bude říkat a dělat samé správné věci ve správnou chvíli a nějakým způsobem se jí podaří přetvořit „uctění památky na vraždu manželovy sestry“ v další bezchybně zvládnutou událost ve svém společenském kalendáři.

„Myslím, že bych vážně radši –“ začala, ale pak si vzpomněla, jak Robovi přeskočil hlas. Všechno to samozřejmě zrežírovala Lauren, ale třeba jde o něco, co Rob potřebuje. Možná to potřebuje ještě víc, než Rachel potřebuje být sama.

„Tak dobrá,“ prohlásila. „Mně to nevadí. Většinou vstávám velice brzy, kolem šesté, ale Jacob je poslední dobou vzhůru, sotva se rozední, nemám pravdu?“

„No ano! To tedy je! Takže. Budeme tam. Děkuju. Znamená to –“

„Vlastně mám dneska vážně co dělat, tak pokud ti to nevadí…“ Už drží linku obsazenou dostatečně dlouho. Rodney se ji nejspíš pokouší sehnat a nemůže se dovolat.

„Nashle, mami,“ řekl Rob smutně.

Kapitola dvacátá třetí

CECILIIN DOMOV BYL KRÁSNÝ, útulný a plný světla z velkých oken vedoucích na dokonale upravenou zahradu s bazénem. Na stěnách visely roztomilé, legrační rodinné fotografie a zarámované dětské kresby. Všechno bylo nablýskané a uklizené, aniž to působilo přehnaně upjatě a přísně. Pohovka s křesly vypadala pohodlně a měkoučce, police přetékaly knihami a pozoruhodnými dekoracemi. Všude se daly spatřit stopy po Ceciliiných dcerách: sportovní pomůcky, cello, pár baletních cviček, ale všechno přesně na svém místě. Jako by byl dům na prodej a realitní makléř ho inzeroval coby „ideální domov pro rodinu“.

„Máš to tu moc hezké,“ poznamenala Tess, zatímco ji Cecilia vedla do kuchyně.

„Děkuju, je to – ale ne!“ V kuchyňských dveřích se Cecilia najednou zastavila. „Prosím tě, omluv ten binec!“

Tess za ní v závěsu vyhrkla: „To myslíš vážně?“

Na kuchyňském ostrůvku zůstalo pár misek od snídaně, na mikrovlnce stála sklenice nedopitého jablečného džusu a na stole se povaloval opuštěný karton rozinkových vloček spolu s hromádkou knížek. Všechno ostatní bylo v dokonalém, nablýskaném pořádku.

Tess překvapeně sledovala, jak Cecilia kmitá po kuchyni. Sotva za pár vteřin měla nádobí nastrkané do myčky, cereálie uklizené v obrovské spižírně a dřez leštila papírovou utěrkou.

„Vstávali jsme dnes později než obvykle,“ vysvětlovala, zatímco drhla dřez, jako by na tom závisel její život. „Normálně nedokážu odejít z domova, dokud není všechno v perfektním stavu. Já vím, že je to směšné. Moje sestra tvrdí, že mám takovou tu poruchu. Jak se tomu říká? Obsedantně kompulzivní. To je ono. OCD.“

Tess si pomyslela, že na sestřiných slovech možná něco bude.

„Měla bys odpočívat,“ řekla nahlas.

„Posaď se. Dáš si trochu čaje? Kávu?“ chrlila ze sebe Cecilia o překot. „Mám tu muffiny, sušenky

–“ Zmlkla, přitiskla si ruku na čelo a na okamžik zavřela oči. „Propána. Totiž, jejda, co to vlastně povídám?“

„Myslím, že bych já tobě měla udělat trochu čaje.“

„Asi budu vážně potřebovat –“ Cecilia odsunula židli a pak se zarazila, zaskočená pohledem na svoje boty.

„Mám každou botu jinou,“ vyhrkla vyděšeně.

„Toho si určitě nikdo nevšiml,“ řekla Tess.

Cecilia se posadila a lokty si opřela o stůl. Věnovala Tess žalostný, téměř ostýchavý úsměv.

„U Svaté Anděly mám úplně jinou pověst.“

„No dobře,“ prohodila Tess. Nalila vodu do zářivě lesklé konvice a všimla si, že v Ceciliině dokonalém dřezu zůstalo pár kapek. „U mě je tvoje tajemství v bezpečí.“

Pak se polekala, aby si to Cecilia nevyložila tak, že se má za co stydět, a proto honem změnila téma.

„Nedělá některá z tvých dcer školní práci o Berlínské zdi?“ Kývla hlavou k hromádce knih na stole.

„Moje dcera Esther si to studuje ze svého vlastního zájmu,“ odpověděla Cecilia. „Každou chvíli se šíleně nadchne pro něco jiného. Z nás všech se potom stávají odborníci. Občas je to trochu úmorné. Ale to je jedno.“ Zhluboka se nadechla a najednou se otočila na židli čelem k ní, jako kdyby byly na nějaké slavnostní večeři a Cecilia usoudila, že nastal čas věnovat pozornost Tess místo hostu po druhém boku. „Tess, byla jsi někdy v Berlíně?“

Na tónu jejího hlasu bylo něco nepřirozeného. Nebude zase zvracet? Bylo by možné, že bere drogy?

Nebo je duševně nemocná?

„Vlastně ne.“ Tess otevřela dveře od spíže a oči se jí rozšířily údivem nad přehlídkou nadepsaných nádob Tupperware, všech možných velikostí a tvarů. Vypadalo to jako reklama v časopise. „Byla jsem párkrát v Evropě, ale mou sestřenici Felicity –“ Tess se zarazila. Chtěla říct, že její sestřenici Felicity Německo nezajímalo, a tak v něm nikdy nebyly, ale poprvé v životě ji napadlo, jak je zvláštní říkat něco takového. Jako kdyby její vlastní pocity ohledně návštěvy Německa neměly žádný význam. (Co vlastně vůči Německu pociťovala ona sama?) Spatřila krabičku se srovnanými sáčky čaje. „Páni. Máš tu úplně všechno. Jaký čaj by sis dala?“

„No, Earl Grey, jen černý, bez cukru. Ale já to vážně udělám!“ Cecilia se chystala vstát.

„Zůstaň sedět,“ nařídila jí Tess trochu pánovitě, jako by se s Cecilií znaly od malička. Pokud se Cecilia chovala jinak než obvykle, pak Tess rozhodně taky. Cecilia se zase posadila.

Tess si najednou vzpomněla. „Kdy bude Polly potřebovat ty tenisky? Neměla bych jí je honem zavézt do školy?“

Cecilia sebou trhla. „Zapomněla jsem na Pollyiny tenisky! Už zase! Dočista jsem na ně zapomněla.“

Tess přišlo k smíchu, jak zhrozeně se Cecilia tváří. Jako kdyby na něco zapomněla úplně poprvé v životě.

Pak Cecilia pomalu promluvila. „Nepůjdou na hřiště dřív než v deset.“

„V tom případě si dám čaj s tebou,“ prohlásila Tess. Z Ceciliiny jedinečné spíže vytáhla neotevřený balíček draze vypadajících čokoládových oplatek, vzrušená svou vlastní smělostí. Tohle byl život naplno se vším všudy. „A oplatku?“

Kapitola dvacátá čtvrtá

CECILIA SLEDOVALA, jak nese Tess šálek s čajem k ústům (vzala špatné hrnky – ona sama by takové hrnky hostům nikdy nedala) a usmívá se na ni přes jeho okraj, aniž si je vědoma strašlivého monologu, který se tiše odehrává v Ceciliině hlavě.

Chtěla bys vědět, Tess, na co jsem přišla včera v noci? Můj manžel zavraždil Janie Crowleyovou. Já vím! Páni, to teda. Jo, dceru Rachel Crowleyové, přesně tak, té milé bělovlasé paní se smutnýma očima, té, která šla dnes ráno kolem nás, podívala se mi do očí a usmála se na mě. Takže! Mám-li být upřímná, Tess, jsem teď tak trochu v bryndě, jak by řekla moje matka. V pořádné bryndě.

Jak by Tess reagovala, kdyby ty věty skutečně nahlas vyslovila? Původně si myslela, že Tess patří k takovým těm tajemným, sebejistým lidem, kteří nepotřebují vyplňovat mezery v konverzaci mluvením, ale teď ji napadlo, že je možná jen plachá. Na tom, jak Cecilii vracela pohled a vzorně seděla s rovnými zády, bylo něco statečného, jako kdyby byla dítě, které se chová slušně u cizích lidí na návštěvě.

Bylo to od ní vážně moc hezké, že ji po tom ponižujícím incidentu u kanálu odvezla domů. Bude už teď Cecilia dávit pokaždé, když uvidí Rachel Crowleyovou? To by mohl být problém.

Tess kývla hlavou na knížky o Berlínské zdi. „O těch pokusech o útěk si vždycky ráda počtu.“

„Já taky,“ přitakala Cecilia. „Tedy o těch úspěšných.“ Otevřela jednu knihu na fotografické příloze uprostřed. „Vidíš tuhle rodinu?“ Ukázala na černobílou fotografii mladého muže a ženy se čtyřmi malými, otrhanými dětmi.

„Ten muž unesl vlak. Přezdívalo se mu Harry Dělová koule. Projel tím vlakem v plné rychlosti přes zátarasy. Strojvůdce mu řekl: ,Copak jsi, soudruhu, zešílel?‘ Všichni se museli schovat pod sedadla, aby je nezastřelili. Dovedeš si představit, že bys byla v jejich kůži? Ne jeho, ale její. Té matky. Pořád na to musím myslet. Jak ty čtyři děti leží na podlaze vlaku. Nad hlavou jim lítají kulky. Aby je rozptýlila, vymyslela jim pohádku. Říkala, že předtím pro ně nikdy žádnou pohádku nevymyslela. Já vlastně taky nevymýšlím svým dětem pohádky. Nejsem na to dost tvůrčí. Ty svým dětem pohádky určitě vymýšlíš, viď?“

Tess si kousala nehet u palce. „Někdy asi ano.“

Moc mluvím, pomyslela si Cecilia a pak si uvědomila, že řekla „svým dětem“, ačkoli Tess má jenom jedno, a napadlo ji, jestli se nemá opravit, jenže co když Tess zoufale touží po dalších dětech, ale z nějaké příčiny je mít nemůže?

Tess si obrátila knihu k sobě a podívala se na tu fotografii. „Řekla bych, že to ukazuje, co člověk udělá pro svobodu. My ji bereme jako samozřejmost.“

„Stejně si myslím, že kdybych byla jeho manželkou, tak tohle odmítnu,“ pokračovala Cecilia. Znělo to nadmíru rozrušeně, jako kdyby se v tom ohledu musela opravdu rozhodovat. S patrným úsilím ovládla hlas. „Asi bych na to neměla dost odvahy. Já bych mu řekla: ,Nestojí to za to. Co na tom, že jsme uvěznění za touhle zdí, aspoň jsme naživu. Aspoň jsou naživu naše děti. Smrt je za svobodu příliš vysokou cenou.‘“

Jaká byla cena za svobodu Johna-Paula? Rachel Crowleyová? Byla ona tou cenou? Její duševní klid? Duševní klid, jaký by získala, kdyby konečně věděla, co se přihodilo její dceři a proč a že člověk, který to způsobil, půjde za mříže? Cecilia dosud pociťovala vztek, kdykoli si vzpomněla na učitelku ze školky, která kdysi Isabel rozplakala. A to si na to Isabel už ani nepamatuje. Jak se pak musí cítit Rachel? Cecilii se zvedl žaludek. Postavila čaj zpátky na stůl.

„Úplně jsi zbledla,“ řekla jí Tess.

„Nejspíš jsem chytila nějaký virus,“ odtušila Cecilia. Dostala jsem virus od svého manžela. Opravdu hnusný virus. Ha! Ke svému zděšení se skutečně nahlas zasmála. „Nebo něco takového. Rozhodně na mě něco leze.“

Kapitola dvacátá pátá

TESS JELA CECILIINÝM AUTEM zpátky do školy předat Polly tenisky, když ji najednou napadlo, že pokud má dneska tělocvik Polly, bude ho mít i Liam, protože copak nejsou ve stejné třídě? A Liam samozřejmě tenisky nemá. Nikdo Tess neřekl, že dnes budou mít tělesnou výchovu. Anebo jí to možná řekli, ale ona to nevnímala. Přemýšlela, jestli se nemá zastavit u matky a tenisky vyzvednout. Váhala. Nikdo vás dopředu nevaruje, že role matky spočívá v činění bezpočtu drobných rozhodnutí. Tess se vždycky považovala za poměrně rozhodného člověka, dokud se jí nenarodil Liam.

No, je půl desáté pryč. Radši nebude riskovat, že Pollyiny boty doručí pozdě. Zdálo se, že Cecilii na tom hodně záleží, a Tess by ji nerada zklamala. Chudinka vypadala, že jí vážně není moc dobře.

Měla tenisky odnést buď Polly do třídy, nebo rovnou učiteli tělocviku. „Connora Whitbyho nejspíš uvidíš na hřišti,“ dodala Cecilia. „To bude asi nejjednodušší.“

„Connora znám.“ Tess samotnou překvapilo, že se o tom zmiňuje. „Dokonce jsem s ním nějaký čas chodila. Před lety. Teď už je to samozřejmě dávná minulost.“ Jakmile si na tu „dávnou minulost“ vzpomněla, celá se shrbila. Proč to vůbec říká? Je to tak bezvýznamné a hloupé.

Na Cecilii to zřejmě udělalo velký dojem. „No, momentálně je to nejvyhledávanější svobodný mládenec u Svaté Anděly. Polly o tom, že jsi s ním chodila, raději nepovím, protože by tě měla chuť zabít.“

Jenže pak se zase tak znepokojivě, pisklavě zahihňala a prohlásila, že se moc omlouvá, ale musí si jít okamžitě lehnout.

Když Tess našla Connora, měl na hřišti rozprostřený obrovský, pestrobarevný padák a do středu jeho barevných dílů pečlivě rozmisťoval basketbalové míče. Oblékl si zářivě bílé triko a černé tepláky a vypadal o něco přístupněji než minulou noc na čerpací stanici. Sluneční světlo zvýrazňovalo hluboké vrásky kolem jeho očí.

„Tak tě zase zdravím,“ usmál se na ni, když mu podala tenisky. „Ty budou nejspíš pro Liama.“

Poprvé jsi mě políbil na pláži, pomyslela si Tess.

„Ne, ty jsou pro Polly Fitzpatrickovou. Cecilii není dobře, tak jsem se nabídla, že je doručím místo ní. Liam vlastně nemá žádné sportovní pomůcky. Nenecháš ho kvůli tomu po škole, viď?“

Už je to tu zase. Ten náznak flirtu v jejím hlase. Proč s ním flirtuje? Protože si právě vzpomněla na jejich první polibek? Protože ho Felicity nikdy neměla v oblibě? Protože se jí rozpadlo manželství a nutně potřebuje nějaký důkaz, že je pořád ještě atraktivní? Protože je naštvaná? Protože je smutná? Protože, proč sakra ne?

„Budu na něj hodný.“ Pollyiny maličké tenisky opatrně položil vedle padáku. „Sportuje rád?“

„Rád běhá,“ odpověděla Tess. „Jen tak pro radost.“

Vzpomněla si na Willa. Vášnivě fandil Australské fotbalové lize, a když byl Liam miminko, nadšeně vykládal, jak ho s sebou bude brát na zápasy, jenomže Liam zatím o jeho zálibu nejevil pražádný zájem. Tess bylo jasné, že ho to muselo hluboce ranit, ale Will to odbýval smíchem a převáděl v žert. Jednou se spolu dívali na zápas v televizi a Tess zaslechla, jak Liam říká: „Pojď si, tati, ven zaběhat!“ Will, kterého běh vůbec nebavil, si komicky, rezignovaně povzdychl a vzápětí byla televize vypnutá a ti dva obíhali kolečka kolem zahrady.

Nedovolí Felicity takový vztah zničit. Nedopustí, aby Liam jednoho dne vedl s otcem, který ho doopravdy nezná, trapné rozhovory.

„Nevadí mu, že nastupuje do nové školy?“ zeptal se Connor.

„Myslela jsem, že ne,“ řekla Tess. Pohrávala si s Ceciliinými klíčky od auta. „Ale dnes ráno byl

nesvůj. Stýská se mu po tatínkovi. Jeho otec a já jsme – to je jedno. Naivně jsem si myslela, že si toho, co se děje, Liam nevšimne.“

„Překvapí tě tím, jak jsou chytré,“ poznamenal Connor. Z látkové tašky vytáhl dva další basketbalové míče a přidržel si je u hrudi. „A vzápětí tě překvapí tím, jak jsou hloupé. Ale jestli tě to aspoň trochu uklidní, tohle je skvělá škola. Ještě nikdy jsem neučil v tak starostlivém prostředí. Je to zásluhou ředitelky. Je sice trochu potrhlá, ale děti jsou u ní na prvním místě.“

„Ve srovnání s účetnictvím to musí být úplně jiný svět.“ Tess se dívala, jak se jasné základní barvy padáku vánkem lehounce nadouvají.

„No jo, vždyť ty jsi mě znala jako účetního!“ poznamenal Connor. Usmál se na ni přátelsky a něžně, jako by k ní cítil daleko víc, než bylo po tolika letech pravděpodobné. „Na to jsem nějak pozapomněl.“

Clontarfská pláž, vzpomněla si najednou Tess. Tam mě poprvé políbil. Byl to parádní první polibek.

„Je to už všechno tak dávno,“ řekla nahlas. Srdeční tep se jí zrychlil. „Ani si na to moc nevzpomínám.“

Ani si na to moc nevzpomínám. Kdyby to alespoň byla pravda.

„Vážně?“ zeptal se Connor. Dřepl si a položil jeden míč na červený dílek padáku. Když vstával, upřel na ni pohled. „Já si to pamatuju docela dobře.“

Co tím myslí? Že si dobře pamatuje jejich vztah, nebo že si jen dobře pamatuje devadesátá léta?

„Radši půjdu,“ řekla. Setkala se s jeho pohledem a rychle odvrátila oči, jako kdyby se dopustila něčeho mimořádně nevhodného. „Nebudu tě zdržovat.“

„Tak dobře.“ Connor si přehazoval zbylý míč z ruky do ruky. „Pořád ještě platí, že si někdy dáme to kafe?“

„Jistě,“ odvětila Tess. Usmála se neurčitým směrem. „Dobře se bav – až budeš skákat padákem, nebo na co se to chystáš.“

„Díky. A slibuju, že na Liama dohlédnu.“

Už odcházela, když si najednou vybavila, jak se Felicity ráda dívá s Willem na fotbal. Je to něco, co mají oba společného. Sdílený zájem. Tess seděla nad knihou, zatímco ti dva svorně pokřikovali u televize. Obrátila se zpátky. „Navrhuju drink,“ prohlásila a tentokrát pohledem neuhnula. Měla přitom pocit fyzického kontaktu. „Myslím místo té kávy.“

Connor popostrčil nártem jeden z míčů na padáku. „Co dneska večer?“

Kapitola dvacátá šestá

CECILI SEDĚLA PLAČKY NA PODLAZE SPIŽÍRNY, paže obemknuté kolem kolenou. Sáhla po roli kuchyňských utěrek na spodní polici, jednu si utrhla a zuřivě se vysmrkala.

Ani si nevzpomínala, proč vůbec do té spižírny šla. Možná v tom nebylo nic jiného než potřeba uklidnit se pohledem na nádoby Tupperware. Ta příjemná, účelná geometrie jejich stohovatelných tvarů. Ta jejich modrá vzduchotěsná víčka, pod nimiž všechno zůstane svěží a křupavé. V Ceciliině spižírně nebylo nic prohnilého.

Ucítila stopu sezamového oleje. Vždycky si dávala tolik záležet, aby láhev se sezamovým olejem dobře utřela, navzdory tomu se z ní pořád linul nepatrný zápach. Možná by ho měla vyhodit, jenže John-Paul miluje její sezamové kuře.

Komu záleží na tom, co má rád John-Paul? Rovnováha v jejich manželství už nikdy nebude jako dřív. Ona bude mít už vždycky navrch a taky poslední slovo.

Zazvonil zvonek a Cecilia zalapala po dechu. Policie, napadlo ji.

Ačkoli nebyl žádný důvod, proč by se tu měla policie objevit právě teď, po všech těch letech, jen proto, že o tom Cecilia ví. Za tohle tě, Johne-Paule Fitzpatricku, nenávidím, říkala si, zatímco se škrábala na nohy. Bolel ji krk. Popadla láhev sezamového oleje a cestou k předním dveřím jí mrštila do odpadkového koše.

Nebyla to policie. Byla to matka Johna-Paula. Cecilia dezorientovaně zamrkala.

„Byla jsi snad zrovna na záchodě?“ řekla Virginia. „Už jsem myslela, že si budu muset sednout na schody. Sotva se držím na nohou.“

Virginia se dovedla postarat, aby měli v její přítomnosti ostatní ze všeho trochu špatný pocit. Měla šest synů a šest snach a Cecilia byla jedinou z nich, kterou zatím ani jedinkrát nedohnala k slzám vzteku a zoufalství. Mohla za to neotřesitelná důvěra ve své schopnosti manželky, matky a hospodyně. Tak jen do toho, Virginie, říkala si občas, zatímco Virginiin zrak těkal po všem možném, od bezchybně vyžehlených košil Johna-Paula po Cecilií dokonale utřené podlahové lišty.

Virginia si k Cecilii „zaskakovala“ každou středu po své hodině tai-chi na šálek čaje a něco čerstvě upečeného. „Jak to můžeš vydržet?“ úpěly její švagrové, ale Cecilii to ve skutečnosti zas tak moc nevadilo. Bylo to, jako by se jednou týdně pouštěla do boje s nespecifikovaným cílem, a připadalo jí, že většinou vítězí.

Ale dnes ne. Dnes na to neměla sílu.

„Co je to za pach?“ zeptala se Virginia, když jí nastavila tvář k políbení. „Není to sezamový olej?“

„Ano, je.“ Cecilia si přičichla k rukám. „Pojď se posadit. Dám vařit vodu.“

„Na aroma sezamu si zrovna moc nepotrpím,“ pokračovala Virginia. „Je příliš asijské, nezdá se ti?“ Usadila se u stolu a hledala v kuchyni špínu nebo nějaké pochybení. „Jak bylo Johnu-Paulovi včera večer? Dneska ráno mi volal. Je od něj moc hezké, že se vrátil dřív, než jste čekaly. Děvčata mají nepochybně velikou radost. Jsou to všechny tři takové tátovy holky, viď? Ale nevěřila jsem svým uším, když mi řekl, že musí hned ráno zase do práce, sotva včera večer přiletěl! Určitě se ještě nevypořádal s časovým posunem. Chudáček malý.“

John-Paul měl v úmyslu zůstat doma. „Nechci tě tu nechávat, aby ses s tím musela vyrovnávat sama,“ prohlásil. „Nepůjdu vůbec do práce. Můžeme si promluvit. Můžeme pokračovat v našem rozhovoru.“

Cecilia si nedokázala představit nic horšího než další rozhovory s Johnem-Paulem. Trvala na tom, aby šel do práce, doslova ho vystrkala ze dveří. Potřebovala od něj odstup. Potřebovala přemýšlet.

Celé dopoledne jí volal, zanechával zoufalé zprávy. Dělá si snad starosti, že o tom, co se dozvěděla, poví policii?

„John-Paul má dobrou pracovní morálku,“ řekla své tchyni, zatímco připravovala čaj. Kdybys tak věděla, co ten tvůj drahoušek udělal. Jen si to zkus představit.

Cítila, jak ji Virginiiny oči prohnaně zkoumají. Tahle ženská není žádný hlupák. V tom právě udělaly Ceciliiny švagrové chybu. Podcenily svého nepřítele.

„Nevypadáš moc dobře,“ poznamenala Virginia. „Jsi trochu přešlá. Nejspíš vyčerpáním, viď? Nabíráš si příliš mnoho. Slyšela jsem, že jsi včera večer pořádala party. Na tai-chi jsem si povídala s Marlou a ta tvrdila, že se to mimořádně vydařilo. Prý se tam každá maličko lízla. Zmínila se, že jsi odvezla domů Rachel Crowleyovou.“

„Rachel je moc milá,“ řekla Cecilia. Postavila před Virginii její čaj spolu s nejrůznějšími pečenými sladkostmi. (Virginiinou slabostí. Cecilii to pomáhalo mít nad ní navrch.) Dokáže o Rachel mluvit, aniž by se jí udělalo nevolno? „Dokonce jsem ji pozvala na Pollyinu pirátskou oslavu příští víkend.“

Což je naprosto skvělé.

„Vážně?“ podivila se Virginia. Nastala pauza. „Ví o tom John-Paul?“

„Ano,“ odvětila Cecilia. „Vlastně ano.“ Od Virginie ji taková otázka překvapila. Moc dobře věděla, že se John-Paul na plánování narozeninových oslav nepodílí. Cecilia vrátila mléko do ledničky a otočila se, aby na Virginii viděla.

„Proč se ptáš?“

Virginia zrovna nesla k ústům kokosovo-citronový řez. „A nevadí mu to?“

„Proč by mu to mělo vadit?“ Cecilia si opatrně odsunula židli a posadila se ke stolu. Měla pocit, že jí někdo zavrtává palec přímo doprostřed čela, jako kdyby měla hlavu z těsta. Její pohled se setkal s Virginiiným. Byly to oči Johna-Paula. Kdysi bývala skutečně krásná a jedné ze svých neschopných snach nikdy neodpustila, že ji nepoznala na fotografii pověšené v obývacím pokoji.

Virginia uhnula zrakem jako první. „Jen jsem si říkala, že by byl možná radši, kdyby na oslavě jeho dcery nebylo tolik cizích lidí.“ Její hlas působil falešně. Ukousla si sousto řezu a strojeně ho přežvykovala, jako kdyby žvýkání jenom předstírala.

Ona to ví. Ta myšlenka zapadla na svoje místo, až to zadunělo.

John-Paul tvrdil, že to nikdo neví. Byl skálopevně přesvědčený, že nikdo nemá o ničem tušení.

Nějakou chvíli mlčely. Cecilia slyšela hučet ledničku. Cítila, jak jí buší srdce. Virginia o tom přece vědět nemůže, nebo snad ano? Polkla a náhle bezděčně zalapala po dechu.

„Mluvila jsem s Rachel o její dceři,“ řekla. Znělo to udýchaně. „O Janie. Cestou domů.“ Odmlčela se, protože musela popadnout dech. Virginia odložila řez a hledala cosi v kabelce. „Pamatuješ si něco z toho – když se to stalo?“

„Pamatuju si to moc dobře,“ odpověděla Virginia. Z kabelky vytáhla papírové kapesníky a vysmrkala se. „Novináři to milovali. Tiskli další a další stránky fotek. Dokonce otiskli fotografii –“ Kapesník zmačkala v ruce a odkašlala si. „Růžence. Křížek byl z perletě.“

Růženec. John-Paul přece vyprávěl, že mu matka půjčila růženec, protože toho dne skládal zkoušku. Určitě ho poznala a neřekla ani slovo; nikdy mu nepoložila jedinou otázku, aby si nemusela vyslechnout odpověď, ale věděla to. Rozhodně o tom věděla. Cecilia cítila, jak se jí nohama šíří mrazivý třes, jako na počátku chřipky.

„Ale to už je všechno tak dávno,“ řekla Virginia.

„To ano. I když pro Rachel je to pořád stejně strašné,“ namítla Cecilia. „Nevědět. Nevědět, co se stalo.“

Jejich oči se nad stolem střetly. Tentokrát Virginia neuhnula pohledem. Cecilia viděla drobné částečky oranžového pudru, usazené ve vějířku vrásek kolem jejích úst. Venku před domem slyšela všednodenní zvuky jejich čtvrti: švitoření papoušků kakadu, cvrlikání vrabců, vzdálené vrčení něčího

vysavače na listí, prásknutí dveří od auta.

„Nicméně ve skutečnosti to na věci vůbec nic nemění, nemyslíš? Janie jí už nic nevrátí.“ Virginia poplácala Cecilii po paži. „Máš takhle dost starostí, než aby sis přidělávala další. Na prvním místě je tvoje rodina. Tvůj manžel a tvoje dcery. Ti musí zůstat na prvním místě.“

„Ano, jistě,“ začala Cecilia a pak se najednou zarazila. Význam sdělení byl jasný a zřetelný. Celý její dům je teď poskvrněný hříchem. Páchne jako sezamový olej.

Virginia se sladce usmála a prsty znovu nabrala kokosovo-citronový řez. „Tohle ti jistě nemusím říkat. Jsi přece matka. Pro svoje děti bys udělala cokoli, stejně tak jako bych já udělala cokoli pro ty svoje.“

Kapitola dvacátá sedmá

ŠKOLNÍ DEN BYL PRAKTICKY U KONCE, Rachel právě dopisovala školní zpravodaj a prsty jí po klávesnici hbitě kmitaly. V lahůdkách je teď k dostání suši. Zdravé a lahodné! Potřebujeme víc pomocníků do knihovny. Nezapomeňte, že se zítra koná „váječná“ přehlídka velikonočních klobouků! Connora Whitbyho obvinili z vraždy dcery Rachel Crowleyové. Hurá! Rachel, myslíme na tebe! Hledáme uchazeče o místo učitele tělocviku.

Malíčkem ťukla do klávesy delete. Smazat. Smazat.

Na stole vedle počítače začal bzučet a vibrovat její mobil, a Rachel po něm rychle sáhla.

„Paní Crowleyová, tady Rodney Bellach.“

„Rodney,“ vydechla Rachel. „Máte pro mě nějaké dobré zprávy?“

„Víte, no, vlastně ne – totiž, jen jsem chtěl, abyste věděla, že jsem tu kazetu předal někomu opravdu dobrému z týmu pro neobjasněné vraždy,“ odpověděl Rodney. Znělo to škrobeně, jako by si ta slova pečlivě přeříkal, ještě než vzal do ruky telefon. „Takže je v těch nejlepších rukou.“

„To je dobře,“ řekla Rachel. „Je to začátek. Teď případ znovu otevřou!“

„Víte, paní Crowleyová, věc se má tak, že Janiin případ uzavřený není,“ pokračoval Rodney. „Je stále otevřený. Když koroner vyhlásí nejasné okolnosti, jako to udělal, jak dobře víte, u Janie – pak případ zůstane otevřený. Takže já vám jen říkám, že se na tu kazetu někdo podívá. Každopádně se na ni podívají.“

„A budou Connora znovu vyslýchat?“ vyhrkla Rachel. Mobil si tiskla vší silou k uchu.

„Myslím, že je to možné,“ odvětil Rodney. „Ale nedělejte si prosím, paní Crowleyová, příliš velké naděje. Prosím vás o to.“

To zklamání Rachel pociťovala jako něco osobního, jako kdyby jí oznámili, že propadla u zkoušky.

Nebyla dost dobrá. Nedokázala pomoct své dceři. Zase u ní selhala.

„Ale podívejte, to je jenom můj názor. Tihle noví lidi jsou mladší a chytřejší než já. Do týdne se vám ozve někdo z týmu pro neobjasněné vraždy a sdělí vám, co o tom soudí.“

Když Rachel odložila telefon a vrátila se k počítači, cítila, jak se jí mlží oči. Uvědomila si, že ji po celý den hřál pocit očekávání, jako kdyby nález té kazety měl spustit sérii událostí, které povedou k něčemu úžasnému, skoro jako by věřila, že jí ta nahrávka může Janie vrátit. Dětinská část její mysli se nikdy nesmířila s tím, že její dceru mohli zavraždit. Určitě se jednoho dne najde nějaký poctivý muž zákona a všechno napraví. Třeba je tou soudnou, čestnou osobou, v jejíž zásah nepřestávala Rachel doufat, Bůh. Je možné, že byla vážně takhle pošetilá? Dokonce i podvědomě?

Bohu na ní ani za mák nezáleží. Míň už mu na ní záležet nemůže. Bůh dal Connorovi Whitbymu svobodnou vůli, a ten ji použil k uškrcení Janie.

Rachel odstrčila křeslo od stolu a vyhlédla z okna na školní dvůr. Měla odsud pohled z ptačí perspektivy, takže viděla všechno, co se tam děje. Blížil se čas vyzvedávání dětí. Před školu se trousili rodiče; skupinky maminek postávaly zabrané do konverzace, sem tam číhal v povzdálí nějaký otec a četl si e-maily na mobilním telefonu. Rachel viděla, jak jeden z otců honem ustupuje stranou kvůli někomu na kolečkovém křesle. Byla to Lucy O’Learyová. Vozík tlačila její dcera Tess. Zatímco je Rachel pozorovala, Tess se sklonila, aby dobře slyšela něco, co jí říká matka, zvrátila hlavu a rozesmála se. Na těch dvou bylo něco nenápadně podvratného.

Se svou dospělou dcerou se můžete skamarádit tak, jak to s dospělým synem asi nejde. A právě o tohle Connor Rachel připravil: o veškerý další vztah, jaký si mohly s Janie vybudovat.

Nejsem první matka, která přišla o dítě, říkala si Rachel neustále ten první rok. Nejsem první.

Nebudu ani poslední.

Ovšemže jí to ani v nejmenším nepomohlo.

Zvonek ohlásil konec školního dne a jen pár vteřin nato se ze tříd vyhrnuly děti. Ozývalo se ono důvěrně známé odpolední brebentění dětských hlásků, smích, křik i pláč. Rachel viděla chlapečka O’Learyových, jak utíká k babiččinu křeslu. Málem zakopl, protože v obou rukou neobratně nesl obrovskou kartonovou konstrukci pokrytou hliníkovou fólií. Tess se sklonila vedle matčina vozíku a všichni tři si prohlíželi tu věc – snad nějakou vesmírnou loď? Nepochybně v tom měla prsty Trudy Applebeeová. Zapomeňte na školní osnovy. Pokud Trudy rozhodne, že první třída bude dnes vyrábět vesmírné lodě, pak je taky vyrábět bude. Lauren s Robem v tom New Yorku zůstanou. Jacob získá americký přízvuk. Snídat bude palačinky. Rachel ho nikdy neuvidí vybíhat ze školy a odnášet si nějakou věc v hliníkové fólii. Policie s tou nahrávkou nic neudělá. Založí ji do spisu. Nejspíš ani nemají video přehrávač, aby se na ni mohli podívat.

Rachel se otočila zpátky k obrazovce počítače a nechala ruce bezvládně rozprostřené na klávesnici.

Osmadvacet let čeká na něco, co se nikdy nestane.

Kapitola dvacátá osmá

BYLA CHYBA NAVRHNOUT DRINK. Co ji to napadlo? V baru bylo plno mladých, krásných, opilých lidí. Tess na ně musela neustále zírat. Všichni jí připadali jako středoškolští studenti, kteří mají být doma a učit se, místo aby si vyšli uprostřed školního týdne, ječeli tu a vřískali. Connor jim našel stůl, což bylo štěstí, ale stál hned vedle blikajících a pípajících herních automatů, a kdykoli promluvila, bylo z vyděšeného soustředění v jeho obličeji patrné, že má co dělat, aby ji slyšel. Tess usrkávala ze sklenice víno, které nebylo nijak zvlášť dobré, a cítila, jak jí začíná třeštit hlava. Z dlouhé procházky od Ceciliina domu nahoru do kopce ji bolely nohy. Chodila sice s Felicity každé úterý večer na Body Combat, ale žádný další čas na cvičení už nedokázala mezi práci, Liamovu školu a všechny jeho aktivity vtěsnat. Najednou si vzpomněla, že v Melbourne nedávno zaplatila sto devadesát dolarů za kurz bojových umění, kam měl Liam právě dnes začít chodit. Do prdele, do prdele, do prdele.

Co tady vůbec dělá? Zapomněla, jak hrozné jsou sydneyské bary ve srovnání s Melbourne. To proto tu není nikdo nad třicet. Pokud jste dospělí na Severním pobřeží, musíte si pití odbýt doma a před desátou zalézt do postele.

Melbourne jí chyběl. Stýskalo se jí po Willovi. Postrádala Felicity. Chyběl jí její život.

Connor se naklonil blíž. „Liam má docela dobrou koordinaci ruky a oka,“ zařval. Pro Boha živého, copak jsou na třídní schůzce?

Když Tess odpoledne vyzvedávala Liama ze školy, zdál se jí dobře naladěný a o Willovi ani Felicity se vůbec nezmínil. Místo toho neustále vykládal o tom, jak byl rozhodně nejlepší v hledání velikonoční pomlázky, jak se o některá vajíčka rozdělil s Polly Fitzpatrickovou, která bude mít úžasnou pirátskou oslavu a pozvala každého ze třídy, jakou báječnou hru hráli s padákem na hřišti a že zítra bude velikonoční přehlídka a jejich učitelka se převlékne za velikonoční vajíčko! Tess nevěděla, jestli jeho radost vyvolala neokoukanost nového prostředí, nebo nabuzení čokoládou, ale prozatím aspoň určitě nepostrádá svůj starý život.

„Nechybí ti Marcus?“ zeptala se ho.

„Ani ne,“ odpověděl Liam. „Marcus byl pěkně ošklivý.“

Odmítl jejich pomoc s velikonočním kloboukem a vyrobil si svůj vlastní, prapodivný, úžasný výtvor z Lucyina starého slamáku, ke kterému přidělal umělé květiny a hračku králíka. Pak spořádal celou večeři, prozpěvoval si ve vaně a v půl osmé večer tvrdě spal. Ať se stalo cokoli, do té melbournské školy se už nevrátí.

„To má po svém otci,“ vzdychla Tess. „Dobrou koordinaci ruky a oka.“ Zhluboka upila špatného vína. Na takové místo by ji Will nikdy nevzal. Znal v Melbourne všechny lepší bary; malé, stylové, tlumeně osvětlené podniky, kde seděli u stolu naproti sobě a povídali si. Jejich konverzace se nikdy nezadrhla. Pořád ještě dokázali jeden druhého rozesmát. Vyšli si jednou za čas, několikrát do roka. Jen oni dva. Na nějaké představení nebo na večeři. Copak se to tak nemá dělat? Investovat do svého manželství příjemným, pravidelným „nočním randěním“? (Tenhle obrat nemohla vystát.)

Kdykoli si spolu vyšli, Liama hlídala Felicity. Když se vrátili domů, dali si s ní drink a vyprávěli jí o svém večeru. Pokud bylo hodně pozdě, zůstala Felicity občas přes noc a ráno se pak všichni společně nasnídali.

No ano, Felicity byla v jejich nočním randění nedílnou součástí.

Ležela v pokoji pro hosty a přála si, aby byla na Tessině místě? Nechovala se k ní Tess nevědomky, nicméně nevýslovně krutě?

„Co jsi říkala?“ Connor na ni v předklonu zamžoural.

„Že má tu –“

„Mám to!“ U jednoho hracího automatu se spustil povyk.

„Ty parchante, ty jsi takovej parchant!“ Jedna z těch hezkých mladých dívek (Felicity by ji popsala jako „protřelou“) udeřila svého přítele do zad, zatímco z automatu prýštil gejzír mincí.

„Mám to, mám to, mám to!“ Mladý muž si bušil do širokého hrudníku jako nějaká gorila a nebezpečně vrávoral směrem k Tess.

„Pozor, kámo,“ řekl mu Connor.

„Čéče, promiň! Zrovna jsme vy–“ Otočil se a obličej se mu rozzářil. „Pan Whitby! Hele, lidi, tohle je můj učitel tělocviku ze základky! Byl to jako nejlepší učitel tělocviku vůbec.“ Napřáhl ruku a Connor vstal a stiskl mu ji; k Tess přitom vyslal zkormoucený pohled.

„Jak se sakra máte, pane Whitby?“ Mladík si ruce strčil do kapes džínů, vrtěl hlavou a hleděl na Connora, zřejmě přemožený jakýmisi synovskými city.

„Já se mám dobře, Danieli,“ odvětil Connor. „Jak se máš ty?“

Daniel dostal úžasný nápad. „Víte co? Koupím vám, pane Whitby, drink. Bude mi kurevskou radostí. Namouduši. Omluvte moje vyjadřování. Asi budu drobátko opilý. Co pijete, pane Whitby?“

„Víš co, Danieli, bylo by to určitě skvělé, ale my vlastně právě odcházíme.“

Connor nabídl Tess ruku a ta automaticky popadla kabelku, vstala a podanou ruku přijala stejně přirozeně, jako kdyby spolu dlouhé roky chodili.

„Není tohle paní Whitbyová?“ Mladík si ji uchváceně prohlížel od hlavy až k patě. Otočil se ke Connorovi, lišácky na něj mrkl a ukázal mu zdvižené palce. Pak se obrátil zase k Tess. „Paní Whitbyová, váš manžel je legenda. Absolutní legenda. Učil mě tenhle skok do dálky a hokej a taky kriket, a a jako každej sport v tomhle zkurveným vesmíru, a víte, já sice vypadám sportovně, však já vím, a taky že sportovní jsem, ale možná vás překvapí, že nemám moc dobrou koordinaci, jenže pan Whitby mě –“

„Musíme padat, kámo.“ Connor ho poplácal po rameni. „Rád jsem tě viděl.“

„Nápodobně, čéče. Nápodobně.“

Connor vyvedl Tess z baru ven, na nádherně tichý noční vzduch.

„Promiň mi to,“ řekl. „Přicházel jsem tam o rozum. Myslel jsem, že ohluchnu. A pak mi chce ožralý bývalý student kupovat pití… pane na nebi. Tak, vypadá to, že tě pořád držím za ruku.“

„Zdá se, že ano.“

Co to děláš, Tess O’Learyová? Ale nepustila se ho. Jestliže se mohl Will zamilovat do Felicity a Felicity se mohla zamilovat do Willa, může se ona chvilku držet za ruku se svým bývalým přítelem. Proč by nemohla?

„Pamatuju si, jak jsem vždycky miloval tvoje ruce,“ poznamenal Connor. Pak si odkašlal. „Tohle už je asi poněkud nevhodné.“

„No, víš,“ řekla Tess.

Přejel jí palcem přes kloub tak jemně, že to bylo sotva znatelné.

Na tohle zapomněla: na to, jak vám smysly explodují a pulz uhání, jako byste se teprve pořádně probudili z dlouhého spánku. Zapomněla na to napětí, tu touhu, ten pocit tání. Po deseti letech manželství něco takového prostě není možné. To ví každý. Patří to k věci. Ona to tak brala. Nikdy v tom neviděla problém. Dokonce ani netušila, že jí to chybí. Pokud na to vůbec kdy myslela, připadalo jí to dětinské a hloupé – tohle „přeskočení jiskry“, nebo co to vlastně bylo. Komu na tom záleží? Ona má dítě, o které se musí postarat, podnik, který musí řídit. Jenže, můj Bože, zapomněla, jakou to má moc. Jak se všechno ostatní zdá nepodstatné. Tak tohle prožíval Will s Felicity, zatímco Tess zaměstnával její přízemní manželský život.

Connor nepatrně zvýšil tlak palce a Tess ucítila příval touhy.

Možná nikdy nepodvedla Willa jen proto, že se jí k tomu nenaskytla vhodná příležitost. I když vlastně nikdy nepodvedla žádného ze svých milenců. Její sexuální život byl naprosto bezúhonný. Ještě nikdy neměla vztah na jednu noc s nežádoucím klukem, nikdy podnapile nelíbala přítele své kamarádky, v životě se neprobudila s jedinou výčitkou. Vždycky dělala jen to, co je správné. Proč? Kvůli čemu? Komu na tom záleží?

Nespouštěla zrak z Connorova palce a jako hypnotizovaná užasle sledovala, jak se nesmírně něžně otírá o její kloub.

Červen 1987, Berlín: Prezident Spojených států Ronald Reagan promluvil v Západním Berlíně, kde řekl: „Pane generální tajemníku Gorbačove, pokud usilujete o mír, pokud usilujete o prosperitu pro Sovětský svaz a východní Evropu, pokud usilujete o osvobození, přistupte k této bráně! Pane Gorbačove, otevřete tu bránu! Pane Gorbačove, strhněte tuto zeď!

V červnu 1987 v Sydney: Andrew a Lucy O’Learyová spolu tiše mluvili přes kuchyňský stůl, zatímco jejich desetiletá dcera spala nahoře. „Nejde o to, že bych ti nedokázal odpustit,“ říkal Andrew. „Jde o to, že je mi to jedno. Je mi to úplně jedno.“

„Udělala jsem to jen proto, aby ses na mě konečně podíval,“ namítla Lucy. Jenže Andrewův pohled už mířil mimo ni ke dveřím.

Kapitola dvacátá devátá

„JAK TO, ŽE NEMÁME JEHNĚČÍ?“ zeptala se Polly. „Vždycky máme jehněčí pečeni, když se táta vrátí domů.“ Vidličkou nespokojeně šťourala v rozvařené rybě na svém talíři.

„Proč jsi k večeři udělala rybu?“ chtěla vědět Isabel. „Táta ryby nesnáší.“

„Mně ryby nevadí,“ namítl John-Paul.

„Ale ano, vadí,“ prohlásila Esther.

„Tak dobrá, není to moje oblíbené jídlo,“ řekl John-Paul. „Ale tahle je zrovna velice dobrá.“

„No, není zrovna moc dobrá.“ Polly odložila vidličku a vzdychla.

„Polly Fitzpatricková, kde jsi nechala svoje způsoby?“ pokáral ji John-Paul. „Tvoje matka si dala takovou práci s přípravou téhle –“

„Nech toho.“ Cecilia zdvihla ruku.

Kolem stolu se na okamžik rozhostilo ticho, jak všichni čekali, až něco dodá. Položila vidličku na stůl a pořádně si lokla vína.

„Já jsem myslela, že ses vína do Letnic vzdala,“ řekla Isabel.

„Rozhodla jsem se jinak,“ odvětila Cecilia.

„Nemůžeš jen tak měnit svoje rozhodnutí!“ Polly byla pohoršená.

„Jak jste se všechny dneska měly?“ zeptal se John-Paul.

„Smrdí tu sezamový olej,“ poznamenala Esther s pokrčeným nosem.

„Jo, myslela jsem, že budeme mít sezamové kuře,“ přidala se Isabel.

„Ryba je výživou mozku,“ podotkl John-Paul. „Budeme po ní chytřejší.“

„Tak proč jako nejsou Eskymáci nejchytřejší lidi pod sluncem?“ zeptala se Esther.

„Možná že jsou,“ odpověděl John-Paul.

„Tahle ryba chutná fakt hrozně,“ vzdychla Polly.

„Získal snad někdy Eskymák Nobelovu cenu?“ zeptala se Esther.

„Vážně, mami, má nějakou divnou chuť,“ řekla Isabel.

Cecilia vstala a začala sklízet plné talíře. Její dcery vypadaly nevěřícně. „Můžete si všichni dát toast.“

„Vždyť je to dobré!“ protestoval John-Paul a prsty si držel okraj talíře. „Mně to docela chutnalo.“

Cecilia mu vyškubla talíř z ruky. „Ne, nechutnalo.“ Vyhýbala se mu pohledem. Nepodívala se mu do očí od té chvíle, co přišel domů. Kdyby se chovala normálně, kdyby nechala život jen tak plynout, nepromíjela by mu to? Nesmířila by se s tím? Nezrazovala by dceru Rachel Crowleyové?

Jenže nerozhodla se už, že přesně tohle udělá? Že neudělá nic? Tak jaký v tom je rozdíl, jestli je vůči Johnu-Paulovi chladná? Vážně si myslí, že tím může něco změnit?

Neboj se, Rachel. Jsem na vraha tvé dcery opravdu ošklivá. Nedostane žádné pečené jehněčí! Ne, pane!

Sklenku měla už zase prázdnou. Hergot. Hodila to do sebe nějak moc rychle. Vytáhla láhev z ledničky a dolila si víno až po okraj.

Tess s Connorem leželi na zádech a přerývaně oddechovali.

„Tak,“ řekl nakonec Connor.

„Ano, tak,“ řekla Tess.

„Zdá se, že jsme skončili v předsíni,“ dodal Connor.

„To tedy ano.“

„Pokoušel jsem se nás dostat aspoň do obývacího pokoje,“ poznamenal Connor.

„Vypadá to jako moc hezká předsíň,“ poznamenala Tess. „I když z ní moc nevidím.“

Byli v Connorově setmělém bytě, natažení v předsíni na podlaze. Tess cítila pod zády tenký kobereček a možná dřevěnou podlahu. V bytě příjemně voněl česnek a prací prášek.

Jela za ním k němu domů v matčině autě. Políbil ji u bezpečnostních dveří do budovy, pak se znovu líbali na schodišti a docela dlouho u dveří do bytu, a potom, sotva dostal klíč do zámku, propuklo takové to šílené vzájemné strhávání oblečení a narážení do stěn, jaké už nikdy neděláte, jakmile se ocitnete v dlouhodobém vztahu, protože vám to připadá příliš teatrální a vlastně to ani za tu námahu nestojí. Zvlášť když zrovna dávají něco dobrého v televizi.

„Radši si vezmu kondom,“ zašeptal jí Connor do ucha v rozhodujícím okamžiku jejich konání a Tess na to řekla: „Beru prášky. Nevypadáš, že bys měl nějaké nemoci, tak prostě, prosím, ach Bože, prosím tě, prostě pokračuj.“

„Jasně,“ řekl a přesně to udělal.

Tess si upravovala oblečení a čekala na pocit studu. Je vdaná žena. Toho muže nemiluje. Jediný důvod, proč tu je, spočívá v tom, že se její manžel zamiloval do někoho jiného. Jen před pár dny by byl podobný scénář naprosto k smíchu a zcela nepřijatelný. Měla by sebou začít opovrhovat. Měla by si připadat zpustlá, prohnaná a hříšná, ale ve skutečnosti se právě teď cítila… rozjařeně. Opravdu rozjařeně. Vlastně skoro absurdně rozjařeně. Myslela na Willa a Felicity a na jejich smutné, dychtivé obličeje těsně předtím, než na ně vychrstla studené kafe. Vzpomněla si, že měla Felicity na sobě novou, bílou hedvábnou blůzu. Tu skvrnu od kávy z ní už nikdy nedostane.

Její oči si přivykly, ale stejně z Connora rozeznávala jen stínový obrys vedle sebe. Po celé pravé straně cítila teplo jeho těla. Byl větší, silnější a v daleko lepší kondici než Will. Vybavila si Willovo malé, podsadité, chlupaté tělo – tak důvěrně známé a tak drahé, tělo člena rodiny, a přesto pro ni sexuálně přitažlivé. Kdysi si myslela, že bude Will posledním zářezem v její sexuální historii. Myslela si, že po zbytek svého života nebude spát s nikým jiným. Pamatovala si to ráno poté, co se s Willem zasnoubili, kdy ji tahle myšlenka napadla poprvé. Na ten nádherný pocit úlevy. Žádná další nová, neznámá těla. Už žádné trapné řeči o antikoncepci. Jen Will. Byl všechno, co potřebovala, vše, co chtěla.

A teď tu leží v předsíni svého dávného přítele.

„Život dokáže člověka překvapit,“ říkala její babička; což se obvykle vztahovalo ke zcela nepřekvapivým událostem, jako třeba ošklivé chřipce, ceně banánů a tak dále.

„Proč jsme se vlastně rozešli?“ zeptala se Connora.

„S Felicity jste se rozhodly, že se odstěhujete do Melbourne,“ odpověděl Connor. „A mě ses vůbec nezeptala, jestli chci jet s tebou. Tak jsem si řekl: Jasně. Vypadá to, že jsem právě dostal kopačky.“

Tess se zamračila. „Byla jsem moc hrozná? Podle toho, co říkáš, jsem hrozná byla.“

„Zlomilas mi srdce,“ pravil Connor s dojetím v hlase.

„Vážně?“

„Možná. Buď jsi to byla ty, nebo ta druhá holka jménem Teresa, s kterou jsem chodil přibližně ve stejnou dobu. Pořád si vás dvě pletu.“

Tess ho dloubla loktem do žeber.

„Hodně jsem na tebe vzpomínal,“ pokračoval Connor vážnějším tónem. „Měl jsem radost, když jsem tě nedávno zase uviděl.“

„Já taky,“ odvětila Tess. „Byla jsem ráda, že tě vidím.“

„Lhářko. Vypadala jsi zděšeně.“

„Byla jsem překvapená.“ Změnila téma. „Máš pořád ještě tu vodní postel?“

„Bohužel, vodní postel se nedočkala nového tisíciletí,“ odpověděl Connor. „Myslím, že z ní měla Teresa mořskou nemoc.“

„Přestaň mluvit o Terese,“ řekla Tess.

„Tak dobrá. Nechceš se přesunout někam, kde to bude pohodlnější?“

„Je mi fajn.“

Nějakou chvíli leželi v družném tichu, až Tess vyhrkla: „Počkej, co to děláš?“

„Jen zkouším, jestli se tu ještě vyznám.“

„Není to tak trochu, já nevím, hrubé? Sexistické? Ach, ach, ano.“

„Líbí se ti to, Tereso? Počkej, jak že se to jmenuješ?“

„Přestaň už mluvit.“

Kapitola třicátá

CECILIA SEDĚLA NA POHOVCE vedle Esther a dívala se na video YouTube z oné chladné, jasné listopadové noci v roce 1989, kdy padla Berlínská zeď. Sama tou zdí začínala být posedlá. Když odešla matka Johna-Paula, zůstala usazená u kuchyňského stolu a četla si jednu z Estheřiných knih, dokud nebyl čas vyzvednout děvčata ze školy. Bylo tu tolik věcí, které by měla udělat – dodávky Tupperware, přípravy na Velikonoční neděli, pirátská oslava –, jenže četba o zdi byla dobrým způsobem, jak si namluvit, že nemyslí na to, na co ve skutečnosti myslí.

Esther upíjela teplé mléko. Cecilia pila svou třetí – anebo čtvrtou? – sklenku Sauvignon blanc. John-Paul poslouchal, jak Polly čte. Isabel seděla v obývacím pokoji u počítače a stahovala si hudbu do svého iPodu. Jejich domov byl útulnou, lampou ozářenou bublinou rodinné pospolitosti. Cecilia začichala. Připadalo jí, že sezamovým olejem už nasákl celý dům.

„Podívej, mami.“ Esther do ní šťouchla loktem.

„Já se dívám,“ řekla Cecilia.

Podle Ceciliiných vzpomínek byly zpravodajské záběry, které viděla v roce 1989, o poznání divočejší. Pamatovala si, jak na vršku zdi tančí davy lidí, na pěsti vztyčené do vzduchu. Nezpíval v jednu chvíli David Hasselhoff? Ale na klipech, které našla Esther, panoval zvláštní, strašidelný poklid. Lidé vycházející z východního Berlína vypadali jako v tichém úžasu, rozradostnění, ale klidní, a kráčeli takovým spořádaným způsobem. (Koneckonců to byli Němci. Ceciliina sorta.) Muži a ženy s účesy ve stylu osmdesátých let popíjeli šampaňské přímo z láhve, zakláněli hlavu a smáli se do kamery. Výskali, objímali se a plakali, mačkali klaksony v autech, ale všichni přitom působili velice způsobně, brali to velmi rozumně. Zdálo se, že dokonce i lidé, kteří do zdi mlátí železnou palicí, to nedělají se zuřivým vztekem, ale s umírněným jásotem. Cecilia se dívala, jak se žena přibližně v jejím věku vytáčí dokola s vousatým mužem v kožené bundě.

„Mami, proč pláčeš?“ zeptala se Esther.

„Protože jsou tak šťastní,“ odpověděla Cecilia.

Protože tu nepřijatelnou věc přetrpěli. Protože si ta žena nejspíš myslela, jako tolik jiných lidí, že zeď nakonec padne, ale nebude to za jejího života, že ona sama se toho dne nikdy nedočká, a přece se ho dočkala, a teď tady tancuje.

„To je divné, jak vždycky brečíš kvůli šťastným věcem,“ poznamenala Esther.

„Já vím,“ uznala Cecilia.

Šťastný konec ji pokaždé rozplakal. Byla v něm úleva.

„Nedala by sis trochu čaje?“ John-Paul vstal od jídelního stolu, zatímco si Polly sklízela učebnici. Nervózně se na Cecilii podíval. Celý večer si uvědomovala jeho ustrašené, úzkostné pohledy. Přivádělo ji to k šílenství.

„Ne,“ řekla příkře, aniž se mu podívala do očí. Všimla si udiveného výrazu na tváři svých dcer.

„Nechci žádný čaj.“

Kapitola třicátá první

„FELICITY SI PAMATUJU,“ řekl Connor. „Byla zvláštní. Pálilo jí to. Trochu mě děsila.“

Přesunuli se do Connorovy postele. Byla to obyčejná větší matrace s čistě bílým povlečením z egyptské bavlny. (Na tohle zapomněla: jak si potrpěl na kvalitní povlečení, jako v nějakém hotelu.) Connor ohřál trochu těstovin, které uvařil předchozího večera, a jedli je v posteli.

„Mohli bychom se chovat civilizovaně a sednout si ke stolu,“ navrhl Connor. „Můžu udělat salát.

Vytáhnout prostírání.“

„Zůstaňme radši tady,“ řekla Tess. „Mohla bych si vzpomenout, že se mám kvůli tomuhle cítit blbě.“

„Na tom něco je,“ souhlasil Connor.

Těstoviny byly vynikající. Tess hladově jedla. Připadala si stejně vyhladovělá jako kdysi, když byl Liam ještě miminko a ona zůstala celou noc vzhůru, aby ho krmila.

Až na to, že místo toho, aby nevinně kojila svého syna, měla dvakrát za sebou hodně divoký, velice uspokojivý sexuální styk s člověkem, který není její manžel. Neměla by chuť k jídlu zase dostat, ale naopak ji ztratit.

„Takže ona má poměr s tvým manželem,“ poznamenal Connor.

„Nemá,“ odpověděla Tess. „Jen se do sebe zamilovali. Je to celé velice čisté a romantické.“

„To je strašné.“

„Já vím. Dozvěděla jsem se to teprve v pondělí a teď tady –“ Opsala vidličkou pokoj, pak ukázala na sebe a na svoje nedostatečné oblečení (neměla na sobě nic jiného než tričko, které Connor vytáhl ze zásuvky a mlčky jí ho podal, než odešel ohřát těstoviny; příjemně vonělo čistotou).

„Jíš těstoviny,“ dokončil za ni Connor.

„Jím vynikající těstoviny,“ doplnila Tess.

„Nebyla Felicity tak trochu…“ Connor hledal správný výraz. „Jak to jen říct, aby to neznělo… Nebyla tak trochu při těle?“

„Byla nechutně obézní,“ řekla Tess. „Což je podstatné, protože letos shodila čtyřicet kilo a teď je neuvěřitelně krásná.“

„Aha,“ prohodil Connor. Na chvíli se odmlčel. „A co podle tebe bude dál?“

„Nemám tušení,“ vzdychla Tess. „Ještě před týdnem jsem si myslela, že mám slušné manželství. Tak dobré, jak jen manželství může být. A pak přišli s tímhle oznámením. Byla jsem v šoku. Pořád jsem v šoku. Ale na druhou stranu, jen se na mě podívej, pouhé tři dny nato. Vlastně dva dny nato jsem u svého bývalého přítele a… jím těstoviny.“

„Občas se přihodí různé věci,“ řekl Connor. „Kvůli tomu se netrap.“

Tess dojedla těstoviny a přejížděla prstem po okraji misky. „Proč jsi zůstal svobodný? Umíš vařit a i jiné věci,“ ukázala neurčitě směrem k posteli, „umíš velice dobře.“

„Celé ty roky jsem se trápil pro tebe,“ řekl s naprosto vážným obličejem.

„To tedy netrápil,“ vyhrkla Tess. Vzápětí se zamračila. „Nebo snad ano?“

Connor od ní vzal prázdnou misku a vložil ji do té své. Obě odložil na noční stolek. Pak se znovu natáhl na polštář.

„Vážně jsem se kvůli tobě chvíli trápil,“ přiznal se.

Tessina rozjařenost se pomalu vytrácela. „To mě moc mrzí, neměla jsem tušení –“

„Tess,“ přerušil ji Connor, „uklidni se. To už je dávno a ani jsme spolu nijak zvlášť dlouho nechodili. Byl mezi námi určitý věkový rozdíl. Já jsem byl jen nudný účetní, kdežto ty jsi byla mladá

a potřebovala ses vybouřit. Ale stejně jsem si občas říkal, co mohlo být.“

Tess o tom nikdy nepřemýšlela. Ani jedinkrát. Sotva si na Connora vzpomněla.

„Takže ses nikdy neoženil?“ zeptala se.

„Několik let jsem s někým žil. S jednou právničkou. Vypadalo to na pevný vztah, asi i manželství. Jenže pak mi umřela sestra a všechno bylo jinak. Staral jsem se o Bena. Ztratil jsem zájem o účetnictví přibližně ve stejnou dobu, kdy ona ztratila zájem o mě. A pak jsem se rozhodl vystudovat tělesnou výchovu.“

„I tak to nechápu. Na Liamově škole v Melbourne je jeden svobodný táta a ženské se kolem něj doslova rojí. Až se na to nedá koukat.“

„No, já neříkám, že se nerojily.“

„Takže si celé ty roky střídal jednu za druhou?“ zeptala se Tess.

„Tak nějak,“ řekl Connor. Chystal se něco dodat, ale pak se zarazil.

„Co?“

„Ale nic.“

„Povídej.“

„Právě jsem se ti málem k něčemu přiznal.“

„Je to pikantní?“ hádala Tess. „Nedělej si starosti. Většinu předsudků jsem ztratila, když mi manžel navrhl, že mám s ním a jeho milenkou bydlet pod jednou střechou.“

Connor se na ni chápavě usmál. „Až tak pikantní to není. Chystal jsem se ti říct, že poslední rok chodím na psychoterapii. Potřeboval jsem se – jak se to říká – s něčím ‚vypořádat‘.“

„Aha,“ řekla Tess opatrně.

„Máš ve tváři ten svůj obezřetný výraz,“ poznamenal Connor. „Nejsem blázen. Jen tu bylo pár věcí, kterými jsem se musel… zabývat.“

„Vážných věcí?“ zeptala se Tess, přestože si nebyla jistá, jestli se to skutečně touží dozvědět. Tohle měla být ve všech vážných záležitostech přestávka, drobná, bláznivá eskapáda. K odreagování. (Uvědomila si, že se už pokouší nějak to pojmenovat, zaškatulkovat tak, aby to bylo přijatelné. Možná že výčitky přece jen udeří.)

„Když jsme spolu chodili,“ začal Connor, „vyprávěl jsem ti někdy, že jsem byl poslední, kdo viděl naživu Janie Crowleyovou? Dceru Rachel Crowleyové?“

„Vím, koho myslíš,“ odvětila Tess. „O tom jsi mi určitě nikdy nevyprávěl.“

„Já vlastně vím, že jsem ti to neřekl,“ přiznal Connor. „Protože jsem o tom nikdy nemluvil. Neví to skoro nikdo. Až na policii. A Janiinu matku. Občas mám pocit, že si Rachel Crowleyová myslí, že jsem to byl já. Dívá se na mě tak zarputile.“

Tess zamrazilo. Zavraždil Janie Crowleyovou a teď zavraždí ji, a pak se všichni dozvědí, že využila romantického dilematu svého manžela jako záminky, aby mohla svému bývalému příteli skočit do postele.

„A byl jsi?“ zeptala se.

Connor trhl hlavou, jako by od ní dostal políček. „Tess! Kdepak! Ovšemže ne!“

„Promiň.“ Tess se s úlevou natáhla zpátky na polštář. Samozřejmě že nebyl.

„Ježíši, nemůžu uvěřit, že by sis myslela –“

„Promiň mi to, promiň. Takže Janie byla tvoje kamarádka? Nebo jste spolu chodili?“

„Chtěl jsem, abychom spolu chodili,“ odpověděl Connor. „Byl jsem do ní namouduši zblázněný. Přišla po škole ke mně domů, muchlovali jsme se u mě na posteli, a já jsem to pak vzal hrozně vážně, naštval jsem se a prohlásil: ‚Takže teď už jsi moje holka!‘ Zoufale jsem potřeboval nějakou jistotu. Chtěl jsem to mít černé na bílém. Moje první dívka. Jenže ona na to jen chichi, haha a samé: ,No víš, když já nevím, musím si to ještě rozmyslet.‘ Přicházel jsem z toho všeho o rozum, ale pak, to ráno, než umřela, mi řekla, že si to už rozmyslela. Dostal jsem, po čem jsem toužil, jak se říká. Byl jsem

v sedmém nebi. Připadalo mi, jako bych vyhrál v loterii.“

„Connore,“ vzdychla Tess. „To je mi moc líto.“

„Přišla ke mně to odpoledne, jedli jsme rybu s hranolky u mě v pokoji a líbali se nějakých třicet hodin, a pak jsem ji vyprovodil na nádraží a druhý den ráno jsem slyšel v rádiu, že v parku Wattle Valley našli nějakou uškrcenou dívku.“

„Panebože,“ řekla Tess bezmocně. Připadalo jí, že ztrácí půdu pod nohama, podobně jako tehdy, když seděly s matkou u stolu naproti Rachel Crowleyové, vyplňovaly Liamův přijímací dotazník a ona si pořád v duchu říkala: Její dceru zavraždili. To, co zažil Connor, se ani vzdáleně nepodobalo ničemu, co by znala z vlastního života, a tak měla pocit, že nedokáže reagovat žádným normálním způsobem.

Nakonec prohlásila: „Nechápu, proč jsi mi o tom nic neřekl, když jsme spolu chodili.“

Ačkoli, proč by jí to vlastně říkal? Chodili spolu pouhých šest měsíců. Dokonce ani manželské páry se navzájem se vším nesvěřují. Ona taky nikdy neprozradila Willovi, že si diagnostikovala sociální fobii. Už jen ze samotné představy, jak mu o tom vypráví, se jí rozpaky kroutily prsty u nohou.

„S Antonií jsem žil několik let, než jsem jí to konečně pověděl. Urazila se. Měl jsem pocit, že řešíme spíš to, jak je uražená, než co se vlastně stalo. Nejspíš proto jsme se nakonec rozešli. Kvůli mé neschopnosti se svěřovat.“

„Ženské asi potřebují být informované,“ podotkla Tess.

„Je tu jedna věc, kterou jsem Antonii nikdy neřekl,“ pokračoval Connor. „Neřekl jsem o tom nikomu, až své – terapeutce. Cvokařce.“

Odmlčel se.

„Nemusíš mi to vyprávět,“ pravila Tess ušlechtile.

„Tak dobrá, pojďme se bavit o něčem jiném,“ souhlasil Connor. Tess se po něm ohnala.

„Moje matka kvůli mně lhala,“ přiznal Connor.

„Jak to myslíš?“

„Tys nikdy neměla to potěšení se s mou matkou setkat, viď? Zemřela dřív, než jsme se seznámili.“

Na povrch vyplula další vzpomínka na čas strávený s Connorem. Jak se ho ptá na jeho rodiče a on jí odpovídá: „Můj otec odešel, když jsem byl ještě mimino. Moje matka zemřela, když mi bylo jednadvacet. Chlastala. Víc k tomu není co dodat.“ – „Konflikty s matkou,“ poznamenala Felicity, když jí o tom rozhovoru vyprávěla, „se s tebou táhnou po celý život.“

„Moje matka a její přítel řekli policii, že jsem byl ten večer od pěti hodin s nimi doma. Nebyl jsem s nimi. Byl jsem doma sám. Šli se někam ven opít. Já jsem je vůbec nežádal, aby kvůli mně lhali. Matka to prostě udělala. Automaticky. A těšilo ji to. Že lže policii. Když policisté odcházeli, mrkla na mě, zatímco jim přidržovala vchodové dveře. Mrkla! Jako bychom byli nějací spiklenci. Měl jsem z toho pocit, jako kdybych to vážně udělal. Jenže co jsem měl dělat? Nemohl jsem jim říct, že moje matka právě kvůli mně lhala, protože by to vypadalo, že si myslí, že mám co skrývat.“

„Ale nemyslíš, si, že doopravdy věřila, žes to udělal,“ namítla Tess.

„Jakmile policie odešla, vztyčila takhle prst a řekla: ‚Connore, zlato, nechci nic vědět,‘ jako v nějakém filmu. A já jsem jí řekl: ‚Mami, já jsem to neudělal,‘ ale ona na to jen: ‚Poklade, nalej mi víno.‘ A potom, kdykoli se ošklivě opila, prohlašovala: ‚Něco mi dlužíš, ty jeden nevděčnej parchante.‘“ Connor se otřásl. „Ale to je fuk. Dospěl jsem. Máma umřela. O Janie jsem nikdy s nikým nemluvil. Zakázal jsem si na ni myslet. A pak zemřela moje sestra, dostal jsem na starost Bena, a jakmile jsem získal učitelský diplom, nabídli mi místo u Svaté Anděly. Až do druhého dne v práci jsem neměl tušení, že tam pracuje Janiina matka.“

„Musí to být divné.“

„Moc často na sebe nenarazíme. Hned na začátku jsem se pokusil si s ní o Janie promluvit, ale dala

mi jasně najevo, že nemá zájem se bavit. Tak, a všechno tohle jsem ti začal vyprávět jen proto, že ses mě zeptala, proč nejsem ženatý. Moje předražená terapeutka se domnívá, že vztahy podvědomě sabotuju, protože jsem přesvědčený, že si nezasloužím být šťastný, kvůli provinilým pocitům z něčeho, co jsem Janie ve skutečnosti neudělal.“ Zahanbeně se na Tess usmál. „Takže, tady mě máš. Jsem mimořádně narušený. Žádný typický účetní přeškolený na učitele.“

Tess vzala jeho ruce do svých a propletla si s ním prsty. Hleděla na jejich zaklesnuté ruce, zaskočená skutečností, že drží ruku jiného muže, přestože jen chvíli předtím dělala věci, jaké by většina lidí pokládala za daleko intimnější.

„To je mi líto,“ poznamenala.

„Co je ti líto?“

„Je mi líto Janie. A že umřela tvoje sestra.“ Na okamžik se odmlčela. „A moc mě mrzí, že jsem se s tebou takhle rozešla.“

Connor jí nad hlavou udělal znamení kříže. „Dávám ti rozhřešení, mé dítě. Nebo jak se to říká. Už dlouho jsem nebyl u žádné zpovědi.“

„Já taky ne,“ řekla Tess. „Ale myslím, že bys mi měl uložit pokání, než mi dáš rozhřešení.“

„Já už na nějaké pokání přijdu, kotě.“

Tess se zahihňala. Uvolnila si prsty. „Měla bych jít.“

„Vyděsil jsem tě těmi svými ‚problémy‘,“ poznamenal Connor.

„Ne, nevyděsil. Jenom nechci, aby si matka dělala starosti. Bude na mě čekat a neočekává, že přijdu takhle pozdě.“ Najednou si vzpomněla, proč se vlastně měli sejít. „Hele, my jsme nemluvili o tom tvém synovci. Nechtěl jsi mě požádat o profesionální rady nebo něco takového?“

Connor se usmál. „Ben už práci má. Jen jsem hledal nějakou záminku, abych se s tebou mohl vidět.“

„Opravdu?“ Tess pocítila záchvěv štěstí. Existuje snad něco lepšího než být žádoucí? Není to nakonec vše, co člověk potřebuje?

„Jo.“

Podívali se na sebe.

„Connore –“ začala.

„Neboj se,“ řekl. „Nečiním si žádné nároky. Přesně vím, o co tady jde.“

„A o co tu jde?“ zeptala se Tess se zájmem.

Na chvíli se odmlčel. „Nejsem si jistý. Proberu to se svou terapeutkou a dám ti vědět.“ Tess si odfrkla.

„Vážně bych měla jít,“ zopakovala.

Ale trvalo ještě další půlhodinu, než se konečně zase oblékla.

Kapitola třicátá druhá

CECILIA VEŠLA DO PŘILEHLÉ KOUPELNY, kde si právě čistil John-Paul zuby. Popadla svůj kartáček, vymačkala na něj zubní pastu a začala si taky čistit zuby; očima se přitom vyhýbala jeho pohledu v zrcadle.

Přestala.

„Tvoje matka o tom ví,“ řekla.

John-Paul se naklonil nad umývadlo a odplivl. „Jak to myslíš?“ Narovnal se, poplácal si ústa ručníkem na ruce a pak ho pověsil zpátky na věšák tak nedbale, až by si člověk myslel, že se schválně snaží, aby nevisel rovně.

„Ví to,“ opakovala Cecilia. Otočil se k ní. „Tys jí to řekla?“

„Ne, já –“

„Proč jsi to udělala?“ Z obličeje mu zmizela všechna barva. Nezdál se ani tak rozzlobený, jako naprosto vyvedený z míry.

„Johne-Paule, já jsem jí nic neřekla. Zmínila jsem se jen o tom, že na Pollyinu oslavu přijde Rachel, a ona se mě zeptala, jestli ti to nevadí. Prostě jsem to na ní poznala.“

John-Paul uvolnil stažená ramena. „To se ti určitě jen zdálo.“

Mluvil tak sebejistě. Kdykoli se spolu přeli o nějaký fakt, vždycky si byl zcela jistý, že má pravdu, kdežto ona se mýlí. V životě nepřipustil možnost, že by se mohl mýlit on. Přivádělo ji to k šílenství. Bojovala s téměř nepřekonatelnou touhou vlepit mu pořádný políček.

To byl právě ten problém. Všechny jeho chyby se najednou zdály daleko horší. Něco jiného byl sem tam nějaký ten nedostatek mírného, zákona dbalého manžela a otce: jistá nepružnost, která se projevovala, zrovna když se to nejmíň hodilo; příležitostná (rovněž nevhodná) rozladěnost; frustrující neústupnost při hádkách, nepořádnost, neustálé ztrácení vlastních věcí. Všechno to působilo poměrně neškodně, dokonce všedně, ale teď když patří tyhle chyby vrahovi, jako by na nich záleželo daleko víc, jako by ho charakterizovaly. Jeho kladné stránky jí připadaly nepodstatné a podvodné – jako dokonalé krytí. Dokáže se na něj ještě někdy podívat stejně jako dřív? Bude schopná ho nadále milovat? Vlastně ho doopravdy neznala. Zamilovala se do optického klamu. Ty modré oči, co se na ni dívaly s takovou něhou, vášní a smíchem, byly oči, které Janie viděla ve strašlivých minutách před svou smrtí. Ty krásné, silné ruce svírající měkké, křehké hlavičky Ceciliiných čerstvě narozených dcer byly ruce, které Janie popadly za krk.

„Tvoje matka to ví,“ prohlásila. „Poznala svůj růženec na fotkách v novinách. V podstatě mi řekla, že matka udělá pro svoje děti cokoli a že já bych se měla zachovat stejně vůči těm svým a předstírat, že se nic nestalo. Měla jsem z toho husí kůži. Tvoje matka mi nahání husí kůži.“

Vyřknout něco takového bylo jako překročit čáru. John-Paul nepřijímal kritiku své matky s pochopením. Cecilia se to většinou snažila respektovat, přestože ji to dráždilo.

John-Paul se svezl na podlahu vedle vany a ručník na ruce přitom shodil kolenem z věšáku.

„Opravdu si myslíš, že to ví?“

„Ano,“ odpověděla Cecilia. „Tak tady to máš. Maminčinu mazánkovi projde namouduši i vražda.“ John-Paul zamrkal a Cecilia málem začala uvažovat, jestli se nemá omluvit, ale pak si uvědomila,

že tohle není žádný obyčejný spor o plnění myčky. Pravidla se změnila. Může být tak jízlivá, jak se jí zlíbí.

Sebrala zase svůj kartáček a začala si drhnout zuby drsnými, automatickými pohyby. Zrovna minulý

týden ji zubař upozornil, že na kartáček příliš tlačí a obrušuje si sklovinu. „Přidržujte kartáček konečky prstů, jako smyčec na houslích,“ nabádal ji a sám jí to předvedl. Neměla by si pořídit jiný elektrický kartáček? zajímala se a on na to, že není zastánce elektrických kartáčků, pokud nejde o staré či artritické lidi. Jenže Cecilia prohlásila, že se jí líbí, jaký má po něm krásně čistý pocit, a páni, na tom všem doopravdy záleželo, brala tu konverzaci naprosto vážně, konverzaci o údržbě svých zubů; to bylo kdysi, sotva před týdnem.

Vypláchla si, odplivla, uložila kartáček a sebrala ručník, který John-Paul shodil na podlahu, a pověsila ho zpátky na věšák.

Podívala se na Johna-Paula. Škubl sebou.

„To, jak se na mě teď díváš,“ vzdychl, „je to…“ Zmlkl a trhaně se nadechl.

„Co jsi čekal?“ zeptala se Cecilia ohromeně.

„Je mi to tak líto,“ řekl John-Paul. „Je mi moc líto, že si tímhle musíš kvůli mně procházet. Že jsem tě do toho zatáhl. Jsem takový pitomec, že jsem napsal ten dopis. Ale pořád jsem to já, Cecilie, přísahám. Prosím tě, nedívej se na mě, jako bych byl nějaká odporná zrůda. Bylo mi, Cecilie, sedmnáct. Udělal jsem strašnou, strašlivou chybu.“

„Za kterou jsi nikdy nezaplatil,“ dodala Cecilia.

„Já vím, že ne.“ Neohroženě se jí podíval do očí. „Já to vím.“ Chvíli tam mlčky stáli.

„Do prdele!“ Cecilia se praštila dlaní do čela. „Kurva.“

„Co se děje?“ John-Paul ucukl. Cecilia v životě nemluvila sprostě. Po celé ty roky měla v hlavě odloženou nádobu Tupperware se sprostými slovy a tu teď otevřela, takže všechny ty šťavnaté, pikantní výrazy zůstaly čerstvé a mohla je kdykoli použít.

„Velikonoční klobouky,“ řekla. „Polly a Esther potřebujou na zítřejší ráno ty zkurvený velikonoční klobouky.“

6. dubna 1984

KDYŽ JANIE VYHLÉDLA Z OKNA VLAKU a spatřila Johna-Paula, jak na ni čeká na nástupišti, málem si to rozmyslela. Četl si nějakou knížku, nohy natažené před sebou, a jakmile viděl přijíždět vlak, vstal, knihu si zastrčil do zadní kapsy kalhot a dlaní ruky si rychlým, téměř kradmým pohybem uhladil vlasy. Byl nádherný.

Janie vstala ze sedadla, přidržela se tyče, aby neupadla, a přes rameno si přehodila batoh.

Bylo legrační, jak si uhladil ty vlasy; takové nejisté gesto na kluka, jako byl John-Paul. Málem byste si mysleli, že je z nadcházejícího setkání s Janie nervózní, že má strach, aby na ni udělal dobrý dojem.

„Příští zastávka Asquith, všechny další stanice až do Berowry souprava projíždí.“ Vlak kodrcavě zastavil.

Tak a bylo to. Teď mu řekne, že se s ním už nemůže vídat. Mohla se na něj vykašlat, prostě ho nechat, ať na ni čeká, ale nebyla ten typ. Mohla mu zavolat, ale to jí taky nepřipadalo správné. Nehledě k tomu, že si nikdy netelefonovali. Oba měli matky, které se rády zdržovaly poblíž, kdykoli byli oni dva na telefonu. (Kdyby mu tak mohla poslat e-mail nebo esemesku, všechno by se tím vyřešilo, jenže mobilní telefony a internet byly dosud hudbou budoucnosti.)

Připravila se na to, že to nebude příjemné a možná tím raní jeho pýchu, a on jí třeba řekne něco pomstychtivého jako „stejně ses mi nikdy moc nelíbila“, ale teprve když ho viděla uhlazovat si vlasy, napadlo ji, že by mu mohla ublížit. Při té myšlence se jí udělalo špatně.

Vystoupila z vlaku a John-Paul zdvihl ruku na pozdrav a usmál se. Janie mu zamávala, a zatímco kráčela po nástupišti směrem k němu, tak trochu nečekaně ji zasáhlo hořké poznání, že nejde o to, že by se jí Connor líbil víc, ale o to, že se jí John-Paul líbí až moc. Bylo vyčerpávající stýkat se s někým tak hezkým, tak chytrým, zábavným a milým. John-Paul ji okouzlil. Ona okouzlila Connora. A okouzlovat druhé bylo zábavnější. Od dívek se očekává, že budou okouzlující.

Zájem Johna-Paula jí připadal jako nějaký šprým. Kanadský žert. Protože si byla jistojistá tím, že pro něj není dost dobrá. Pořád čekala, kdy se odněkud vynoří banda pubertálních holek a se smíchem, úšklebky si na ni budou ukazovat. „Snad sis nemyslela, že by se o tebe mohl vážně zajímat!“ To proto o jeho existenci neřekla ani svým kamarádkám. O Connorovi samozřejmě věděly, ale nikoli o Johnu-Paulu Fitzpatrickovi. Nikdy by nevěřily, že by o ni mohl mít zájem někdo takový jako John-Paul; nevěřila tomu ani ona sama.

Myslela na Connorův široký, přihlouplý úsměv, když mu v autobuse oznámila, že je teď oficiálně jejím klukem. Jsou kamarádi. S ním bude ztráta panenství sladká, zábavná a něžná. Před Johnem-Paulem by se nemohla ani vysvléknout. Už jen z té představy se jí zastavovalo srdce. Nehledě k tomu, že si zasluhuje dívku s postavou, která se vyrovná té jeho. Mohl by se rozesmát, až by spatřil Janiino divné, hubené bílé tělo. Mohl by si všimnout, že má k trupu neúměrně dlouhé ruce. Mohl by se ušklíbat a ohrnovat nos nad jejím propadlým hrudníkem.

„Ahoj,“ řekla mu.

„Ahoj,“ odpověděl a Janie zadržela dech, protože jakmile se jejich pohledy setkaly, přepadl ji zase ten pocit, to tušení, že je mezi nimi něco velkého, něco, co nedokáže přesně pojmenovat, něco, co by možná její dvacetileté já nazvalo „vášní“ a její třicetileté já cyničtěji označilo za „chemii“. V koutku duše, v tom zárodku ženy, jakou se mohla stát, si pomyslela: No tak, Janie, nebuď takový zbabělec. Líbí se ti víc než Connor. Vyber si jeho. Tohle by mohlo být něco. Mohlo by to být úžasné. Mohla by to být láska.

Jenže jí srdce tlouklo tak strašně, děsivě a bolestně, že nemohla pořádně dýchat. Uprostřed hrudi ji sužoval svíravý, trýznivý pocit, jako kdyby se ji někdo pokoušel rozdrtit. Jediné, co chtěla, bylo, cítit se zase normálně.

„Musím si s tebou o něčem promluvit,“ řekla a ovládla svůj hlas, aby zněl chladně a tvrdě, čímž svůj osud definitivně zpečetila.

Čtvrtek

Kapitola třicátá třetí

„CECILE! DOSTALA JSI MOU ZPRÁVU? Pokouším se ti dovolat!“

„Cecilie, s těmi lístky do tomboly jsi měla pravdu.“

„Cecilie! Včera jsi zmeškala pilates!“

„Cecilie! Moje švagrová si chce s tebou domluvit prodejní party.“

„Cecilie, nemohla by sis vzít příští týden po baletu na hodinku Harriette?“

„Cecilie!“

„Cecilie!“

„Cecilie!“

U Svaté Anděly probíhala velikonoční přehlídka a matky byly v plné síle, nastrojené na počest Velikonoc a prvního skutečně podzimního dne v tomto ročním období. Kolem krků jim visely hezké, hebké šátky, úzké džíny svíraly štíhlé i méně štíhlé nohy, do hřiště se bořily boty na špičatých podpatcích. Uplynulé léto bylo vlhké a svěží vánek spolu s očekáváním čtyřdenního víkendu plného čokolády všechny příjemně naladil. Matky, usazené na modrých skládacích židlích ve dvou řadách do kruhu kolem čtverce, byly ve skvělém, rozverném rozpoložení.

Starší děti, které se přehlídky velikonočních klobouků neúčastnily, se měly aspoň dívat. Visely z balkonů a máchaly rukama s výrazem nenucené tolerance ve tváři, aby daly najevo, že na něco takového jsou samozřejmě už dávno příliš staré, nicméně ti malí jsou vážně k zulíbání.

Cecilia hledala pohledem na balkonu šesté třídy Isabel a našla ji, jak stojí mezi svými nejlepšími kamarádkami Marií a Laurou. Všechny tři měly ruce přehozené kolem ramen, z čehož bylo patrné, že jejich bouřlivé třístranné přátelství momentálně jen kvete, takže se proti žádné z nich nemusely druhé dvě spolčit a jejich vzájemná láska je čistá a hluboká. Ještě štěstí že nebude další čtyři dny škola, protože hluboké city nevyhnutelně vystřídají slzy, zrada a dlouhá, vyčerpávající vyprávění o tom, co mi řekla, napsala a poslala a co já jsem jí na to řekla, napsala a poslala.

Jedna z matek nechala diskrétně kolovat košík belgických čokoládových kuliček a vzápětí se ozvaly povzdechy opilého, smyslného potěšení.

Jsem manželka vraha, pomyslela si Cecilia, zatímco se jí rozpouštěla v ústech belgická čokoláda. Jsem spolupachatelka vraždy, říkala si, když domlouvala návštěvy dětí a jejich vyzvedávání či prodejní akce, když plánovala, organizovala a konala. Jsem Cecilia Fitzpatricková, můj manžel je vrah a jen se na mě podívejte, jak si tu povídám a bavím se, směju se a mazlím se svými dětmi. Vůbec byste to nepoznali.

Takhle by se to dalo udělat. Takhle se žije s tajemstvím. Prostě to děláte. Předstíráte, že je všechno v pořádku. Ignorujete tu intenzivní, svíravou bolest v žaludku. Nějak se otupíte, takže se nic nezdá tak hrozné, ale taky se nic nezdá dobré. Včera zvracela do kanálu a brečela ve spíži, nicméně dnes ráno vstala v šest hodin, připravila dvoje lasagne dopředu na Velikonoční neděli, vyžehlila celý koš oblečení, rozeslala e-maily s dotazy na lekce tenisu pro Polly, odpověděla na čtrnáct e-mailů ohledně rozličných školních záležitostí, podala objednávku na Tupperware z oné večerní prodejní party, pověsila spoustu prádla na šňůru, a to všechno ještě předtím, než děvčata a John-Paul vstali vůbec z postele. Už zase stála na bruslích a zručně vytáčela piruety po kluzkém povrchu svého života.

„Pane na nebi. Co si to ta ženská oblékla?“ ozval se někdo, když se na dvoře objevila ředitelka školy. Trudy měla na sobě dlouhé zaječí uši a k hýždím připnutý huňatý ocásek. Vypadala jako mateřský králíček z Playboye.

Odhopkala k mikrofonu uprostřed dvora, ruce ohnuté před sebou jako tlapky. Matky se prohýbaly

vřelým smíchem. Děti na balkonech výskaly.

„Dámy a bonbonky, děvčata a chlapci!“ Jedno ouško jí sklouzlo do obličeje, a tak si ho odhrnula stranou. „Vítejte na velikonoční přehlídce klobouků u Svaté Anděly!“

„Já ji k smrti miluju,“ prohlásila Mahalia, usazená po Ceciliině pravém boku, „ale jen těžko se dá uvěřit, že vede školu.“

„Trudy školu nevede,“ podotkla Laura Marksová, která seděla vedle Mahalie z druhé strany. „Školu řídí Rachel Crowleyová. Spolu s tou rozkošnou dámou po tvé levici.“

Laura se naklonila před Mahalii a zatřepala na Cecilii prsty.

„Ale no tak, no tak, vždyť víte, že to není pravda.“ Cecilia se rozpustile zasmála. Připadala si jako dementní parodie sebe samé. Nepřehnala to zase? Ať udělala cokoli, připadalo jí to přemrštěné a klaunovské, ale zdálo se, že si toho nikdo nevšímá.

Zazněla hudba; burácela nejmodernějším ozvučovacím systémem, který se zaplatil minulý rok z Ceciliiny mimořádně úspěšné tomboly k výstavě umění.

Kolem ní proudila konverzace.

„Kdo vybíral skladby? Jsou docela dobré.“

„To jo. Mám chuť tancovat.“

„No ano, ale posloucháte někdo slova? Víte, o čem je tahle píseň?“

„Radši bych to nevěděla.“

„Moje děti je stejně všechny znají.“

Jako první vyšla třída předškoláků, vedená svou učitelkou slečnou Parkerovou, poměrně hezkou prsatou brunetkou, která maximálně zdůraznila svoje přirozené přednosti tím, že se navlékla do o dvě čísla menších, princeznovských šatů, a tančila na hudbu způsobem, jaký asi nebyl zrovna dvakrát vhodný pro předškolní pedagožku. Malí školáčci si vykračovali za ní, pyšně a nejistě se usmívali a každý se snažil udržet si na hlavičce svůj velikonoční kloboučnický výtvor.

Matky si navzájem chválily klobouky druhých dětí.

„Tedy ten Sandřin, ten je ale nápaditý!“

„Našla jsem ho na internetu. Zabralo mi to deset minut.“

„To ti tak věřím.“

„Vážně, přísahám!“

„Jestlipak si slečna Parkerová uvědomuje, že tohle není noční klub, ale velikonoční přehlídka klobouků?“

„Bývá princeznám v pohádkách vidět tak hluboko do výstřihu?“

„A navíc, dá se ta její čelenka vůbec pokládat za velikonoční klobouk?“

„Myslím, že se chudinka snaží zapůsobit na pana Whitbyho. Jenže ten se na ni ani nepodívá.“

Cecilia podobné události zbožňovala. Přehlídka velikonočních klobouků shrnovala vše, co měla na svém životě ráda. Tu jeho roztomilost a jednoduchost. Pocit pospolitosti. Ale dnes jí připadala přehlídka zbytečná, děti drzé, matky kousavé. Potlačila zívnutí a na prstech ucítila sezamový olej. Takhle teď zapáchá její život. Zmocnilo se jí další zívnutí. S Johnem-Paulem zůstali dlouho vzhůru a za napjatého ticha děvčatům vyráběli velikonoční klobouky.

Objevila se Pollyina třída, vedená obdivuhodnou paní Jeffersovou, která si dala neskutečnou spoustu práce, aby vypadala jako obří velikonoční vajíčko zabalené v lesklém růžovém celofánu.

Polly šla hned za ní a nesla se jako supermodelka, velikonoční klobouk prostopášně nasazený tak, že jí zakrýval jedno oko. John-Paul jí vyrobil z větviček posbíraných na zahradě ptačí hnízdo a do něj uložil velikonoční vajíčka. Nad jedním z nich se vznášelo načechrané, umělé žluté ptáčátko, jako kdyby sedělo na vejcích.

„Panebože, Cecilie, ty jsi vážně blázen!“ otočila se k ní Erica Edgecliffová, usazená v řadě před nimi. „Ten Pollyin klobouk vypadá naprosto úžasně.“

„To dělal John-Paul.“ Cecilia zamávala na Polly.

„Opravdu? Ten chlap je tedy výhra,“ poznamenala Erica.

„To tedy vážně je,“ přitakala Cecilia, ale sama slyšela, jak se jí do hlasu vkrádá divný tón. Cítila, že se po ní Mahalia ohlíží.

Erica pokračovala. „Vždyť mě znáte. Já jsem na přehlídku velikonočních klobouků úplně zapomněla, vzpomněla jsem si na ni teprve dnes ráno u snídaně, a tak jsem narazila Emily na hlavu starý karton od vajec a řekla jí: ‚Holka, tohle bude muset stačit.‘“ Erica si na svém chaotickém přístupu k mateřství zakládala. „Támhle je! Em! Hej, hej!“ Erica napůl vstala, zuřivě zamávala a pak se zase stáhla. „Viděly jste, jaký mi vyslala vražedný pohled? Dobře ví, že má na přehlídce nejhorší klobouk. Dejte mi někdo další čokoládový bonbon, nebo se zastřelím.“

„Je ti dobře, Cecilie?“ Mahalia se naklonila blíž, takže Cecilia ucítila důvěrně známé pižmové aroma jejího parfému.

Podívala se na ni a pohled zase rychle odvrátila.

Jen to ne, Mahalie, neopovažuj se být ke mně milá, s tou svou hladkou pokožkou a bělmem tak perlově bělostným. Cecilia ráno zahlédla v bělmu svých očí červené skvrnky. Nedochází k tomu, když se vás pokouší někdo uškrtit? Že vám v očích popraskají vlásečnice? Jak tohle vůbec ví? Otřásla se.

„Ty se chvěješ!“ poznamenala Mahalia. „Ten vítr je trochu ledový.“

„Nic mi není,“ řekla Cecilia. Potřeba se někomu, komukoli svěřit jí připadala jako neuhasitelná žízeň. Odkašlala si. „Možná jsem trochu nastydla.“

„Na, přehoď si to přes sebe.“ Mahalia si odmotala z krku šál a položila ho Cecilii kolem ramen. Byl to krásný šál a šířila se z něj Mahaliina krásná vůně.

„Ne, ne,“ namítla Cecilia chabě.

Naprosto přesně věděla, co by řekla Mahalia, kdyby se jí svěřila. To je prosté, Cecilie, oznam svému manželovi, že má čtyřiadvacet hodin na to, aby se přiznal, jinak půjdeš na policii sama. Ovšemže svého manžela miluješ a ovšemže tvoje děti budou kvůli tomu trpět, ale o nic z toho tady nejde. Je to prosté. Slovo „prosté“ používala Mahalia velice ráda.

„Křen a česnek,“ prohlásila Mahalia. „Je to prosté.“

„Cože? Ach ano. Na to nachlazení. Samozřejmě. Obojí doma mám.“

Cecilia zahlédla Tess O’Learyovou, jak sedí na druhé straně čtverce a matčino kolečkové křeslo má zaparkované na konci řady židlí. Připomněla si, že jí musí poděkovat za všechno, co pro ni včera udělala, a taky se omluvit, že ji ani nenapadlo zavolat pro Tess taxíka. Musela jít chudinka celou cestu nahoru k matčinu domu pěšky. A navíc Cecilia slíbila, že uvaří Lucy lasagne! Možná přece jen nebruslí tak zručně, jak si myslela. Dělá spousty drobných chyb, kvůli nimž se nakonec všechno rozpadne.

Nebylo to teprve tohle úterý, kdy vezla Polly na balet a přála si, aby ji smetla nějaká pořádná vlna emocí? Tahle Cecilia z doby před dvěma dny byla pěkný hlupák. Toužila po vlně čistých, nádherných emocí, jaké cítíte, když sledujete srdcervoucí filmovou scénu s úchvatným soundtrackem. Nepřála si nic, co by skutečně bolelo.

„Jejda, jejda, tohle určitě spadne!“ vyjekla Erica. Nějaký chlapeček z jiné první třídy nesl na hlavě opravdovou ptačí klec. Byl to Luke Lehaney, syn Mary Lehaneyové (Mary to občas trochu přehání; jednou udělala tu chybu, že kandidovala proti Cecilii na roli předsedkyně sdružení rodičů a přátel školy), a pohyboval se jako šikmá věž v Pise, s celým tělíčkem nakloněným ke straně v zoufalé snaze udržet klec rovně. Nakonec mu nevyhnutelně sklouzla z hlavy, zřítila se na zem a způsobila, že o ni zakopla Bonnie Emmersonová, a přišla tak o svůj vlastní klobouk. Bonniina tvářička se zakabonila, zatímco Luke zíral na polámanou ptačí klec, ochromený hrůzou.

Já chci taky maminku, pomyslela si Cecilia, když sledovala, jak Lukeova i Bonniina matka pospíchají pro svoje dítě. Chci, aby mě maminka utěšila, aby mi řekla, že všechno bude zase v pořádku

a že není proč plakat.

Za normálních okolností by se přehlídky velikonočních klobouků její matka zúčastnila, dělala by svou kamerou na jedno použití rozmazané, bezhlavé momentky děvčat, jenže letos šla na Samovu přehlídku do té jeho exkluzivní mateřské školky. Bude se tam dospělým podávat šampaňské. „To je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšela,“ oznámila Cecilii. „Šampaňské na přehlídce velikonočních klobouků! Tak na tohle jdou Bridgetiny platby.“ Jejich matka šampaňské miluje. Baví se jako nikdy v životě při potlachu s babičkami lepší sorty, než jaká se vyskytuje u Svaté Anděly. Vždycky se snažila předstírat, že jí na penězích nezáleží, protože ve skutečnosti jí na nich velice záleželo.

Co by matka řekla, kdyby jí Cecilia pověděla o Johnu-Paulovi? Cecilia si všimla, že teď když její matka stárne, kdykoli slyší něco zneklidňujícího nebo jen trochu komplikovaného, nastává znepokojivý okamžik, kdy se jí zakalí oči a povolí tvář jako po mozkové mrtvici, jako kdyby její mysl následkem šoku přechodně přestala fungovat.

„John-Paul spáchal zločin,“ začala by Cecilia.

„Ale drahoušku. To jistě ne,“ přerušila by ji matka.

Co by na to řekl Ceciliin otec? Trpěl vysokým tlakem. Mohlo by ho to doslova zabít. Cecilia si představovala, jak mu přes jeho jemný vrásčitý obličej přelétne záblesk hrůzy, načež se vzpamatuje a začne se usilovně mračit, jak se bude snažit tu informaci v mysli patřičně zaškatulkovat. „Co si o tom myslí John-Paul?“ zeptal by se nejspíš automaticky, protože se zdálo, že čím jsou její rodiče starší, tím víc důvěřují jeho názorům.

Její rodiče by se nedokázali bez Johna-Paula ani obejít, natož aby se vyrovnali s vědomím toho, co udělal, nebo s ostudou mezi lidmi.

Bylo třeba zvážit, co je větší zlo. Život není černobílý. Přiznání Janie život nevrátí. Ničeho se tím nedosáhne. Ublíží to Ceciliiným dcerám. Ublíží to jejím rodičům. Ublíží to Johnu-Paulovi kvůli pochybení (přes to mírné slůvko „pochybení“ se v duchu rychle přenesla, protože dobře věděla, že není to správné; že pro to, co John-Paul udělal, musí být nějaký pádnější výraz), kterého se dopustil, když mu bylo sedmnáct let.

„Támhle je Esther!“ Při Mahaliině dloubnutí sebou trhla. Zapomněla, kde je. Vzhlédla právě včas, aby viděla, jak Esther prochází kolem, klobouk naražený rovně na hlavě, rukávy svetříku stažené tak, že jí zakrývají ruce jako bezprsté rukavice, a blazeovaně na ni kývá. Měla starý Ceciliin slamák s umělými květinami, celý polepený čokoládovými vajíčky. Nebyl to zrovna Ceciliin nejlepší výkon, ale na tom nesešlo, protože Esther byla přesvědčená, že přehlídky velikonočních klobouků jsou mrháním jejího drahocenného času. „Co se vlastně na přehlídce velikonočních klobouků naučíme?“ zeptala se ráno v autě Cecilie.

„Rozhodně nic o Berlínské zdi,“ odpověděla jí pohotově Isabel.

Cecilia ráno dělala, že nevidí, jak si Isabel maluje řasy. Docela se jí to povedlo. Až na jedinou, sotva znatelnou modročernou šmouhu, těsně pod dokonalým obočím.

Vzhlédla k balkonu šestého ročníku a viděla Isabel s jejími kamarádkami tančit do rytmu hudby. Kdyby nějaký milý mladý muž zavraždil Isabel a prošlo mu to, a kdyby se tenhle mladík velice kál,

stal se slušným, poctivým členem společnosti, dobrým otcem a zetěm, stejně by chtěla, aby šel do vězení. Na popravu. Chtěla by ho zabít vlastníma holýma rukama.

Svět se naklonil.

Odněkud z velké dálky slyšela Mahalii, jak říká: „Cecilie?“

Kapitola třicátá čtvrtá

TESS SE ZAVRTĚLA NA ŽIDLI a ucítila příjemnou bolest v tříslech. Ty jsi tedy ale povrchní! Co se stalo s tím tvým údajně zlomeným srdcem? Copak ti trvá jen nějaké TŘI DNY, než se přeneseš přes rozbité manželství? Sedí si tady u Svaté Anděly na přehlídce velikonočních klobouků a myslí na sex s jedním ze tří přehlídkových rozhodčích; tím, který je právě teď na druhé straně hřiště, pod bradou má uvázaný obrovský růžový dětský čepeček a se skupinkou kluků z šesté třídy předvádí ptačí tanec.

„Není to nádhera?“ prohlásila vedle ní její matka. „Tohle je prostě nádhera. Jen bych si přála –“ Zarazila se a Tess se na ni zkoumavě podívala.

„Co by sis přála?“

Lucy se zatvářila provinile. „Přála bych si, aby to bylo za šťastnějších okolností – abyste se s Willem rozhodli přestěhovat do Sydney, Liam chodil ke Svaté Anděle a já bych mohla kdykoli přijít na jeho přehlídku velikonočních klobouků. Promiň.“

„Nemusíš se mi omlouvat,“ řekla Tess. „Já bych si to taky přála.“ Přála by si to?

Vrátila se pohledem zpátky ke Connorovi. Žáci šesté třídy se právě řehtali jako šílení něčemu, co Connor řekl, tak naprosto bez zábran, až Tess pojala podezření, že za tím budou vtipy o prdění.

„Jak ses měla včera v noci?“ zeptala se Lucy. „Zapomněla jsem se zeptat. Vlastně jsem tě ani neslyšela přicházet.“

„Bylo to příjemné,“ odpověděla Tess. „Bylo milé si zase jednou popovídat.“ Najednou si vybavila Connora, jak ji převrací a šeptá jí do ucha: „Pokud si dobře vzpomínám, tohle se nám oběma docela líbilo.“

Dokonce i tenkrát, když byl ještě mladý, nudný účetní s hloupým sestřihem, dokud neměl tohle vražedné tělo a motorku, býval v posteli dobrý. Tess byla příliš nezkušená, než aby to ocenila. Myslela si, že je takhle dobrý každý sex. Znovu se na židli zavrtěla. Nejspíš má náběh na zánět močových cest. To ji naučí. Naposledy měla sex třikrát po sobě, a není jen shodou okolností, že právě tehdy měla naposledy i zánět močových cest, když spolu s Willem začali chodit.

Pomyšlení na Willa a jejich první společně strávené dny by mělo bolet, ale nebolelo, přinejmenším ne právě teď. Připadala si jako opilá z hříšného, nádherného sexuálního uspokojení a… čeho ještě? Odplaty, to je ono. Máť jest pomsta a odplata, praví Tess. Will a Felicity si myslí, že si tady v Sydney léčí zlomené srdce, zatímco ona si užívá skvělý sex se svým expřítelem. Můj ex a s ním sex. Manželský sex je leda tak pro mrtvé. A máš to, Wille!

„Tess, drahoušku?“ zeptala se jí matka.

„Hmmm?“

Matka ztišila hlas. „Nedošlo včera v noci k něčemu mezi tebou a Connorem?“

„Jistěže ne,“ ohradila se Tess.

„Já už nemůžu,“ řekla Connorovi při tom potřetí, a on jí odvětil „ale můžeš“ a Tess mumlala

„nemůžu, nemůžu, nemůžu“ stále dokola, dokud se nepotvrdilo, že může.

„Tess O’Learyová!“ řekla její matka, zrovna když nějakému chlapci z prvního ročníku sklouzla z hlavy ptačí klec. Tess se podívala matce do očí a rozesmála se.

„Ach drahoušku.“ Lucy ji popadla za paži. „Dobře děláš. Ten chlap je prostě k sežrání.“

Kapitola třicátá pátá

„CONNOR WHITBY MÁ DNES VÝBORNOU NÁLADU,“ poznamenala Samantha Greenová. „Tak si říkám, jestli to neznamená, že si konečně našel ženskou?“

Samantha Greenová, jejíž nejstarší dítě chodilo do šesté třídy, pracovala pro školu jako knihovnice na částečný úvazek. Účtovala si od hodiny a Rachel měla neblahé tušení, že Svatá Anděla zaplatí i za čas, který Samantha stráví mimo knihovnu, vedle Rachel, odkud sleduje přehlídku velikonočních klobouků. To byla potíž se zaměstnáváním matek. Rachel se jí nemohla dost dobře zeptat: „Budeš nám, Samantho, tohle fakturovat?“ Zdálo se zbytečné, když pracuje pouhé tři hodiny, aby kvůli sledování přehlídky přerušila práci. Vždyť se toho její dcera ani neúčastní. Rachel samozřejmě taky žádné dítě na přehlídce nemá, nicméně ona kvůli jejímu sledování práci přerušila. Povzdechla si. Je podrážděná a kousavá.

Podívala se na Connora, který seděl u stolu rozhodčích, v tom svém růžovém dětském čepečku. Na dospělém muži oblečeném za dítě je něco úchylného. Pár starších kluků čímsi rozesmál. Rachel si vybavila jeho zlověstný výraz na tom videu. Vražedný pohled, jakým se díval na Janie. Ano, byl rozhodně vražedný. Policie by měla zařídit, aby se podíval na tu nahrávku psycholog. Nebo nějaký odborník na čtení z tváře. Dnes existují experti na kdeco.

„Já vím, že ho děti milují,“ pokračovala Samantha, která měla ve zvyku vyždímat každé téma do poslední kapky, než se přesunula k dalšímu. „A k nám rodičům je pokaždé velice milý, ale stejně jsem vždycky měla z Connora Whitbyho takový zvláštní pocit. Víte, co tím myslím? Áách! Podívejte se na nejmladší holčičku Cecilie Fitzpatrickové. No není nádherná? To by mě zajímalo, po kom to zdědila. No a tak s tímhle Connorem si vyšla po rozvodu párkrát moje kamarádka Janet Tylerová, a ta říká, že byl jako člověk s depresí, který předstírá, že depresi nemá. Nakonec se na ni vykašlal.“

„Hmmm,“ poznamenala Rachel.

„Moje maminka se pamatuje na jeho matku,“ dodala Samantha. „Pila. Zanedbávala děti. Jejich otec od nich utekl, když byl Connor ještě v plenkách. Páni, kdo to je, ten s tou ptačí klecí na hlavě? Chudáček, už ji dlouho neudrží.“

Rachel si matně vybavovala, jak se Trish Whitbyová občas ukázala v kostele. Děti měla ušmudlané a při mši je napomínala tak hlasitě, až se za ní otáčeli lidé.

„Chci tím říct, že takové dětství přece musí zanechat stopy na tvém charakteru? Totiž na tom Connorově?“

„To ano,“ prohlásila Rachel tak rozhodně, že to nejspíš Samanthu maličko zaskočilo.

„Ale dneska má dobrou náladu,“ navázala, kde přestala. „Viděla jsem ho před chvílí na parkovišti, a když jsem se ho zeptala, jak se mu daří, řekl mi: ‚Naprosto skvěle!‘ Mně to tedy zní, jako že je zamilovaný. Nebo se na něj přinejmenším včera večer usmálo štěstí. Musím to povědět Janet. No, možná bych to radši chudince Janet říkat neměla. Myslím, že ho měla docela ráda, i když byl divný. Jejda! Spadla klec. Já věděla, že to takhle dopadne.“

Naprosto skvěle.

Zítra bude výročí Janiiny smrti a Connor Whitby se má naprosto skvěle.

Kapitola třicátá šestá

CECILIA SE ROZHODLA ODEJÍT z přehlídky před koncem. Potřebovala být v pohybu. Jakmile seděla nečinně, přemýšlela, a přemýšlení bylo nebezpečné. Polly i Esther ji viděly, a teď už bude jenom ocenění, které Ceciliiny dcery nedostanou, protože minulý týden (před tisícem let) řekla rozhodčím, aby je určitě nenechali vyhrát. Lidé nesou nelibě, když sklízí děvčata Fitzpatrickových příliš mnoho poct; přičítají to protežování, což má za následek, že jsou ještě míň ochotní věnovat svůj čas škole.

Po tomhle roce už nebude znovu kandidovat na předsednictví sdružení rodičů a přátel školy. Ta myšlenka ji napadla s absolutní jistotou, zatímco se natahovala pro kabelku, kterou nechala ležet vedle židle. Bylo úlevou mít aspoň něco ve své budoucnosti jisté. Ať se stane cokoli, a i když se nestane vůbec nic, nebude znovu kandidovat. To prostě není možné. Už není Cecilia Fitzpatricková. Ta přestala existovat v okamžiku, kdy si přečetla ten dopis.

„Jdu,“ oznámila Mahalii.

„Ano, běž domů a odpočiň si,“ řekla jí Mahalia. „V jednu chvíli jsem se bála, že omdlíš. Nech si ten šátek. Moc ti sluší.“

Když Cecilia přecházela hřiště, spatřila Rachel Crowleyovou, jak sleduje přehlídku z balkonu před školní kanceláří, spolu se Samanthou Greenovou. Dívaly se jiným směrem. Pokud si pospíší, mohla by proklouznout, aniž ji zahlédnou.

„Cecilie!“ vykřikla Samantha.

„Ahoj!“ zvolala Cecilia a v duchu vypustila proud zuřivých kleteb. Vydala se k nim s klíči významně v ruce, aby viděly, že pospíchá, a zastavila se tak daleko od nich, jak to jen šlo, aby to nepůsobilo nezdvořile.

„Zrovna jsem s tebou chtěla mluvit!“ volala Samantha a vykláněla se z balkonu. „Neříkala jsi, že dostanu tu objednávku Tupperware ještě před Velikonocemi? Já jen že v neděli pořádáme piknik, pokud tohle nádherné počasí vydrží. A tak jsem si myslela –“

„Samozřejmě,“ přerušila ji Cecilia. Přistoupila k nim blíž. Stála by normálně někde tady? Dočista zapomněla na objednávky, které měla v úmyslu včera doručit. „Moc se omlouvám. Tenhle týden byl tak… náročný. Zastavím se dnes odpoledne, až vyzvednu děvčata.“

„Perfektní,“ řekla Samantha. „Ty jsi mě totiž pro tu piknikovou sadu tak nadchla, že se nemůžu dočkat, až ji budu držet v ruce. Rachel, byla jsi někdy na Ceciliině Tupperware party? Ta ženská by prodala zmrzlinu Eskymákům!“

„Vlastně jsem byla na jedné Ceciliině party před dvěma dny,“ odpověděla Rachel. Na Cecilii se usmála. „Do té doby jsem netušila, jak moc mi v mém životě Tupperware chybí.“

„Víš co, Rachel, jestli chceš, můžu přitom vzít i tvou objednávku,“ nabídla se Cecilia.

„Vážně?“ zaradovala se Rachel. „Tak brzy jsem ji nečekala. Nemusíš to napřed objednat?“

„Nechávám si od všeho nějaké zásoby navíc,“ odpověděla Cecilia. „Jen tak pro případ.“ Proč tohle dělá?

„Zvláštní služba s dodávkou do druhého dne pro důležité zákazníky, co?“ poznamenala Samantha.

Tuhle informaci si nepochybně uloží do paměti pro další použití.

„Nebude mi to činit potíže,“ řekla Cecilia.

Chystala se podívat Rachel do očí, ale zjistila, že to nedokáže, ani z takové bezpečné vzdálenosti. Rachel je tak milá. Bylo by snazší se ospravedlnit, kdyby milá nebyla? Cecilia předstírala, že ji zaujal Mahaliin šál, protože jí sklouzává z ramenou.

„Pokud ti to nevadí, bylo by to skvělé,“ odpověděla Rachel. „O Velikonoční neděli beru na oběd ke své snaše dort Pavlova, takže by se mi mohla jedna z těch skladovacích vymožeností s divným názvem hodit.“

Cecilia si byla naprosto jistá, že si Rachel neobjednala nic, co by bylo vhodné pro přepravu dortu Pavlova. Něco najde a přidá jí to zadarmo. Už je to dobré, Johne-Paule, právě jsem matce zavražděné věnovala zdarma nějaké Tupperware, takže jsme si kvit.

„Uvidím se s vámi oběma dnes odpoledne!“ zařvala a zamávala klíči tak energicky, že jí vylétly z ruky.

„Hopla!“ zvolala Samantha.

Kapitola třicátá sedmá

LIAM VYHRÁL NA PŘEHLÍDCE velikonočních klobouků druhou cenu.

„Vidíš, takhle to dopadá, když spíš s jedním z rozhodčích,“ zašeptala Lucy.

„Mami, pššt!“ sykla Tess a ohlédla se přes rameno po šokovaných slídilech. Nehledě k tomu, že nechtěla myslet na Liama v souvislosti s Connorem. Všechno se tím komplikovalo. Liam a Connor patří do oddělených přihrádek na různých policích, daleko, co nejdál od sebe.

Dívala se, jak se její synek šourá přes hřiště, převzít vítězný zlatý pohár plný malých velikonočních vajíček. Otočil se, aby se podíval na Tess a Lucy, a vzrušeně, stydlivě se pousmál.

Tess se nemohla dočkat, až o tom poví Willovi, jakmile se s ním odpoledne uvidí. Počkat. S ním se přece neuvidí.

No dobrá. Tak mu zavolají. Tess bude mluvit takovým tím chladným, rozjařeným tónem, jaký ženy nasazují, když mluví před dětmi se svými bývalými manžely. Používala ho i její vlastní matka. „Liam má skvělé zprávy!“ oznámí Willovi, pak předá telefon Liamovi a řekne: „Pověz tatínkovi, co se dneska stalo!“ Už to vlastně nebude tatínek. Bude z něj „tvůj otec“. Vždyť Tess ví, jak to chodí. Panebože, jak dobře to ví.

Nemělo smysl pokoušet se zachránit manželství kvůli Liamovi. Chovala se tak směšně. Pošetile. Myslet si, že to je jenom otázka strategie. Odteď si už Tess zachová svou důstojnost. Bude dělat, jako by šlo o obyčejné, běžné přátelské odloučení, jaké se dalo předvídat. Možná se dalo předvídat.

Protože jak by se jinak mohla včera v noci chovat tak, jak se chovala? A jak by se mohl Will zamilovat do Felicity? V jejich manželství musely být potíže; potíže, které pro ni zůstaly zcela skryté, potíže, které dosud nedokázala pojmenovat, nicméně potíže.

O čem se s Willem naposledy hádala? Právě teď by přišlo vhod zaměřit se na nejhorší stránky jejich manželství. Nutila se vzpomínat. Jejich poslední hádka byla kvůli Liamovi. Problémům s Marcusem.

„Možná bychom měli uvažovat o jiné škole,“ řekl Will, když jednou Liam vypadal obzvlášť zdrceně kvůli nějakému incidentu na školním hřišti, a Tess vybuchla. „Příliš to dramatizuješ!“ Zapáleně se přeli, zatímco rovnali nádobí od večeře do myčky. Tess párkrát práskla šuplíkem. Will ostentativně přerovnal pánev, kterou ona chvilku předtím vložila do myčky. Nakonec mu řekla něco hloupého jako:

„Takže ty tvrdíš, že mně na Liamovi nezáleží tolik jako tobě?“ a Will na ni zařval: „Nechovej se jako idiot!“

Ale jen pár hodin nato se usmířili. Jeden druhému se omluvili a nezůstala mezi nimi žádná nevyřčená hořkost. Will nikdy netrucoval. Byl dokonce velice dobrý ve vyjednávání kompromisů. A zřídkakdy ztratil svůj smysl pro humor nebo schopnost zasmát se sám sobě. „Všimla sis, jak jsem po tobě přerovnal tu pánev?“ zeptal se. „To byl ale majstrštyk, co? Že jsem tě odkázal do patřičných mezí?“

Na okamžik Tess připadalo, že se její zvláštní, nevhodný pocit štěstí naklání na hranu. Jako kdyby balancovala po úzké stezce nad propastí žalu. Jedna špatná myšlenka, a zřítí se dolů.

Nemysli na Willa. Mysli na Connora. Mysli na sex. Soustřeď se na hříšné, světské, prvotní myšlenky. Mysli na ten orgasmus, který ti včera v noci rozechvěl tělo, vyčistil hlavu.

Sledovala, jak se Liam vrací ke své třídě. Postavil se vedle jediného dítěte, které Tess znala: Polly Fitzpatrickové, Ceciliiny nejmladší dcery. Byla úchvatně krásná a vedle drobného, hubeného Liama vypadala přinejmenším jako Amazonka. Polly si s Liamem plácla a ten prakticky sálal radostí.

Zatraceně. Will měl pravdu. Liam opravdu potřeboval změnit školu. Oči se jí zalily slzami a najednou si připadala zahanbená.

Proč zrovna zahanbená? přemítala, zatímco hledala v kabelce kapesník, aby se vysmrkala.

Protože se její manžel zamiloval do někoho jiného? Protože není dost pomilováníhodná nebo dost sexy anebo dost já nevím jaká, aby uspokojila otce svého dítěte?

Anebo se ve skutečnosti stydí za minulou noc? Za to, že našla sobecký způsob, jak se zbavit bolesti? Za to, že se právě teď touží s Connorem znovu setkat, či přesněji řečeno se s ním touží znovu vyspat, nechat jeho jazyk, jeho tělo a jeho ruce, aby vymazaly vzpomínku na to, jak Will s Felicity sedí každý po jednom jejím boku a sdělují jí to svoje příšerné tajemství? Vzpomněla si, jak se tiskla její páteř celou délkou do podlahových prken Connorovy předsíně. Jebal ji, ale ve skutečnosti vyjebával s nimi.

V řadě hezkých, upovídaných matek vedle Tess propukl líbezný ženský smích. Tohle jsou matky, které provozují řádný, manželský sex se svými manžely v manželské posteli. Matky, které nenapadá při sledování velikonoční přehlídky svých dětí slovo „jebat“. Tess se styděla, protože se nechovala tak, jak by se měla chovat sobecká matka.

Anebo se styděla proto, že se v hloubi duše nestyděla vůbec.

„Maminky a tatínkové, babičky a dědečkové, všem vám moc děkuju, že jste tu dnes byli s námi. Tímto uzavírám naši přehlídku velikonočních klobouků!“ prohlásila ředitelka školy do mikrofonu. Naklonila hlavu na stranu a sevřela prsty kolem imaginárního kousku mrkve jako Bugs Bunny. „To je vše, přátelé!“

„Co budeš dělat dnes odpoledne?“ zeptala se Lucy, zatímco se všichni smáli a tleskali.

„Potřebuju si nakoupit pár věcí.“ Tess vstala, protáhla se a podívala se dolů na svou matku v kolečkovém křesle. Z opačné strany dvora na sobě ucítila Connorův pohled.

Od rozvodu rodičů si už pořád hýčkala určitý pocit nespravedlnosti. Jako dítě promarnila celé hodiny tím, že si představovala, o kolik lepší by byl její život, kdyby rodiče zůstali spolu. Byla by si bližší s otcem. Prázdniny by byly daleko zábavnější! Nebyla by tak ostýchavá (jak se jí dařilo odůvodnit si něco takového, netušila). Prostě by obecně bylo všechno lepší. Pravdou ovšem bylo, že rozvod jejích rodičů proběhl v dokonale přátelském duchu a i jejich vztah byl nakonec relativně přátelský. Samozřejmě že bylo nepříjemné a divné navštěvovat svého otce každý druhý víkend. Ale v čem byl vlastně takový problém? Manželství se rozpadají. Děti to přežívají. Tess to přežila. To takzvané „poznamenání“ se odehrálo jen v její mysli.

Zamávala na Connora.

To, co potřebuje, je nové prádlo. Mimořádně drahé prádélko, které její manžel nikdy neuvidí.

Kapitola třicátá osmá

CECILIA ODEŠLA Z VELIKONOČNÍ PŘEHLÍDKY a zamířila rovnou do tělocvičny. Vylezla na běžecký pás, nastavila sklon s nejprudším stoupáním, jaké tam měli, a běžela, jako by utíkala o život. Běžela tak, že se jí rozbušilo srdce, hrudník se vzdouval a vidění rozostřilo od potu, který jí stékal až do úst. Běžela, dokud měla v hlavě prostor pro jedinou myšlenku. Bylo úžasnou úlevou nemyslet a Cecilii připadalo, že by mohla běžet další hodinu, nebýt jednoho z místních trenérů, který se před jejím běžeckým pásem najednou docela zbytečně zastavil, aby jí řekl: „Je vám dobře? Moc dobře nevypadáte.“

„Je mi fajn,“ chystala se odpovědět Cecilia, vzteky bez sebe, že jí kvůli němu vtrhl do vědomí skutečný svět, jenže nemohla mluvit, vlastně ani dýchat, a zčistajasna měla obě nohy jako z rosolu. Trenér ji chytil kolem pasu a uhodil dlaní do běžeckého pásu, aby ho zastavil.

„Musíte si zvolit správné tempo, paní Fitzpatricková,“ poznamenal, zatímco jí pomáhal slézt ze stroje. Jmenoval se Dane. Vedl cvičení s činkami, oblíbené mezi dámami od Svaté Anděly. Cecilia se ho účastnila téměř každý pátek, ráno před svým týdenním nákupem potravin. Dane měl mladistvou, orosenou pokožku. Mohl být tak ve stejném věku jako John-Paul, když zabil Janie Crowleyovou.

„Počítám, že vám právě šíleně vylétl krevní tlak,“ pravil s jasným, upřímným pohledem. „Jestli chcete, můžu vám pomoct s tréninkovým programem, podle kterého budete –“

„Ne, opravdu ne,“ hekla Cecilia. „Ale stejně vám děkuju. Já jen, totiž, už musím jít.“ Rychle se vzdalovala na vratkých nohou, stále ještě bez dechu, v podprsence krůpěje potu, a ignorovala Daneovo nabádání, že se má maličko protáhnout, než vychladne, nebo aspoň vypít trochu vody, paní Fitzpatricková, nezapomeňte na hydrataci!

Cestou domů usoudila, že tohle už nevydrží ani minutu, že takhle to dál nejde. John-Paul se bude muset přiznat. Udělal z ní kriminálnici. Tohle je absurdní. Zatímco se sprchovala, došla k závěru, že přiznání Janie život nevrátí a její dcery by přišly o otce, tak jaký by to mělo smysl? Jenže jejich manželství je mrtvé. Žít s ním nemůže. To už je jednou dané.

Při oblékání učinila konečné rozhodnutí. John-Paul se po velikonočních svátcích vydá policii, Rachel Crowleyové poskytne odpověď, jakou si zaslouží, a děvčata si zkrátka budou muset zvyknout na život s otcem ve vězení.

Když si vysoušela vlasy, bylo jí najednou nad slunce jasné, že tím jediným, na čem záleží, její hlavní prioritou jsou jejich krásné dcery; že Johna-Paula přece pořád ještě miluje, vždyť mu slíbila, že při něm bude stát v dobrém i zlém. Život půjde dál tak jako vždycky. Dopustil se tragické chyby, když mu bylo sedmnáct. Není nutné něco dělat, vyzrazovat nebo měnit.

Zrovna vypínala fén, když zazvonil telefon. Byl to John-Paul.

„Jen jsem se chtěl zeptat, jak se máš,“ řekl jemně. Jako by si myslel, že je nemocná. Anebo ne, jako kdyby si Cecilia procházela nějakým typicky ženským psychickým stavem, něčím, kvůli čemu může být nalomená a šílená.

„Skvěle,“ prohlásila. „Prostě skvěle. Děkuju za optání.“

Kapitola třicátá devátá

„VESELÉ VELIKONOCE!“ řekla Trudy Rachel, když odpoledne zavíraly kancelář. „Na. Něco malého jsem ti přinesla.“

„Ach,“ vydechla Rachel, dotčená a rozmrzelá, protože ji samotnou nenapadlo přichystat si dárek pro Trudy. S předchozí ředitelkou školy si žádné dárky nedávaly. Sotva si sem tam vyměnily nějakou tu poklonu.

Trudy jí podala rozkošný košíček plný roztodivných, lahodně vypadajících vajíček. Podobal se věcem, jaké jí kupuje její snacha: drahý, elegantní a naprosto vhodný.

„Moc ti děkuju, Trudy, já jsem ne–“ Mávla rukou, aby poukázala na absenci dárku.

„Ale to nevadí.“ Trudy taky mávla rukou, aby dala najevo, že něčeho takového není třeba. Zůstala ve svém zaječím obleku po celý den a Rachel si uvědomila, že vypadá velice směšně. „Jen jsem chtěla, Rachel, abys věděla, jak moc si vážím toho, co děláš. Obstaráváš všechno papírování a necháš mě, abych mohla být… mnou.“ Zdvihla si jedno zaječí ouško z očí a obdařila Rachel upřímným pohledem. „Měla jsem sekretářky, kterým připadal můj přístup k práci poněkud neobvyklý.“

Tak tomu věřím, pomyslela si Rachel.

„Podřizuješ všechno dětem,“ řekla nahlas. „A pro ty tu jsme.“

„No, užij si hezké svátky,“ řekla Trudy. „Dobře se bav s tím svým báječným vnoučkem.“

„Děkuju,“ odpověděla Rachel. „A co ty… pojedeš někam?“

Pokud Rachel věděla, Trudy neměla manžela, žádné děti, ani zájmy mimo školu. Nebyly tu žádné telefonáty osobního charakteru. Bylo těžké si ji představit, jak tráví velikonoční volno.

„Budu se jen tak povalovat,“ odvětila Trudy. „Hodně čtu. Miluju dobré detektivky. Zakládám si na tom, že uhádnu, kdo je vrah – jejda!“

Obličej jí rozpaky zrůžověl.

„Já mám docela ráda historické romány,“ řekla honem Rachel, uhnula pohledem a předstírala, že ji plně zaměstnává sbírání kabelky, kabátu a velikonočního košíku.

„Ach.“ Trudy se nemohla vzpamatovat. Oči se jí zalily slzami.

Chudince bylo sotva padesát, nebyla o moc starší, než by byla Janie. S těmi svými bláznivými chomáčky vlasů vypadala jako přestárlý kojenec.

„Nic se neděje, Trudy,“ řekla Rachel něžně. „Mně to nevadí. To je úplně v pořádku.“

Kapitola čtyřicátá

„AHOJ.“ TESS PŘIJALA HOVOR. Byl to Connor. Její tělo na jeho hlas okamžitě reagovalo, jako Pavlovovi slintající psi.

„Co děláš?“ zeptal se.

„Kupuju mazance,“ odpověděla Tess. Vyzvedla Liama ze školy a vzala ho za odměnu nakupovat. Na rozdíl od předešlého dne se po škole zdál zamlklý a rozladěný, o velikonoční výhře se mu nechtělo mluvit. Tess musela navíc nakoupit celou řadu věcí pro svou matku, která si najednou uvědomila, že zítra budou obchody zavřené, po celičký den, a začala panikařit kvůli stavu svých zásob.

„Mazance miluju,“ prohlásil Connor.

„Já taky.“

„Vážně? Máme toho tolik společného.“

Tess se rozesmála. Všimla si, že se na ni Liam zvědavě dívá, a nepatrně se od něj odvrátila, aby neviděl její zardělý obličej.

„Ale to je jedno,“ navázal Connor. „Nevolám z žádného konkrétního důvodu. Jen jsem ti chtěl říct, že podle mého názoru byla včerejší noc vážně… hezká.“ Zakašlal. „Což je vlastně zdrženlivě řečeno.“

Ach Bože, pomyslela si Tess. Přitiskla si dlaň na rozpálenou tvář.

„Vím, že to máš teď opravdu složité,“ pokračoval Connor. „Nekladu si žádné, totiž, nároky, to ti přísahám. Nehodlám ti život ještě víc komplikovat. Ale chtěl jsem, abys aspoň věděla, že bych tě moc rád zase někdy viděl. Kdykoli.“

„Mami?“ Liam ji zatahal za spodek vesty. „To je táta?“ Tess zavrtěla hlavou.

„Kdo to je?“ chtěl vědět Liam. Oči měl vykulené a ustarané.

Tess si odtáhla telefon od ucha a přitiskla prst k ústům. „Jen jeden klient.“ Liam okamžitě ztratil zájem. Na konverzace s klienty byl dávno zvyklý.

Odstoupila trochu stranou od davu zákazníků, čekajících, až je v pekařství obslouží.

„To nevadí,“ řekl Connor. „Jak jsem řekl, vážně nemám žádné –“

„Máš dneska večer čas?“ přerušila ho Tess.

„Bože, no jasně.“

„Přijdu, až Liam usne.“ Přitiskla rty co nejblíž k telefonu, jako kdyby byla nějaká tajná agentka.

„Přinesu ti mazanec.“

Rachel mířila ke svému autu, když spatřila vraha své dcery.

Mluvil do mobilního telefonu a otáčel přitom v ruce motorkářskou helmu, zavěšenou na konečkách prstů. Jak se k němu blížila, najednou zaklonil hlavu k nebi, jako by právě nečekaně obdržel skvělé zprávy. Od brýlí se mu odrazilo odpolední slunce. Zaklapl telefon, strčil si ho do kapsy u bundy a pro sebe se usmál.

Rachel si už zase vzpomněla na to video a vybavila si výraz jeho obličeje, když se obrátil k Janie.

Měla to před očima naprosto jasně. Byla to tvář zrůdy: krutá, lstivá a zákeřná.

A vidíte ho. Connor Whitby je úplně naživu a velice šťastný, a proč by taky nebyl, vždyť mu to prošlo. Jestliže policie něco neudělá, což se zdá nepravděpodobné, za to, co učinil, nebude nikdy muset zaplatit.

Přiblížila se natolik, že ji zahlédl, a jeho úsměv okamžitě pohasl, jako když zmáčknete vypínač.

Vinen, pomyslela si Rachel. Vinen. Vinen. Vinen.

„Tohle ti přinesl expresní kurýr,“ poznamenala Lucy, když Tess doma vykládala nákup. „Zdá se, že je to od tvého otce. Dovedeš si ho představit, jak něco posílá kurýrem?“

Tess se zvědavě posadila k matce u kuchyňského stolu a rozbalila malou bublinkovou obálku.

Uvnitř byla plochá, čtvercová krabička.

„Snad ti neposlal šperky?“ napadlo matku. Natáhla se, aby viděla dovnitř.

„To je kompas,“ řekla Tess. Byl to nádherný, staromódní dřevěný kompas. „Něco takového určitě používal kapitán Cook.“

„To jsou tedy věci,“ ohrnula nos její matka.

Když ho Tess zdvihla, viděla, že je ke dnu krabičky přichycený malý, rukou popsaný žlutý samolepicí papírek.

Milá Tess, stálo tam. Tohle je asi hloupý dárek pro ženu. Nikdy jsem nevěděl, jaký dárek pro tebe bude ten pravý. Snažil jsem se přijít na něco, co by ti pomohlo, když si připadáš ztracená. Dobře si pamatuju, jaké to je. Bylo to příšerně těžké. Ale vždycky jsem měl tebe. Doufám, že najdeš cestu. S láskou, táta.

Tess cítila, jak se jí něco probouzí v hrudi.

„Myslím, že je to docela hezké,“ řekla Lucy, vzala kompas a otáčela ho sem a tam.

Tess si představila otce, jak chodí po obchodech a hledá vhodný dárek pro svou dospělou dceru; výraz mírné hrůzy, který zbrázdí jeho kožovitý, vrásčitý obličej, kdykoli se ho někdo zeptá: „Můžu vám pomoci?“ Většina prodavačů ho určitě považovala za neomaleného, nevrlého, nabručeného staříka, co se jim ani nedokáže podívat do očí.

„Proč jste se s tátou rozešli?“ ptávala se matky, a Lucy odpovídala zlehka, se sotva patrným leskem v očích: „To víš, drahoušku, byli jsme každý úplně jiný.“ Myslela tím: tvůj otec byl jiný. (Když Tess položila tutéž otázku svému otci, pokrčil rameny, zakašlal a prohlásil: „Na to se budeš muset, zlatíčko, zeptat své maminky.“)

Tess napadlo, že její otec možná taky trpí sociální fobií.

Než se rozvedli, matka v jednom kuse vyvolávala neshody kvůli jeho nechuti udržovat společenské styky. „Ale vždyť vůbec nikam nechodíme!“ stěžovala si nešťastně, kdykoli se otec odmítl zúčastnit nějaké události.

„Tess je drobátko plachá,“ říkala jiným lidem do telefonu slyšitelným šepotem, s rukou před ústy.

„Obávám se, že to nejspíš zdědila po svém otci.“ Tess vycítila z jejího hlasu shovívavou neúctu a nabyla přesvědčení, že jakákoli forma ostýchavosti je nežádoucí, dokonce i po stránce morální. Člověk by měl mít chuť chodit na večírky. Měl by se chtít obklopovat lidmi.

Nebylo divu, že se za svou plachost styděla, jako by to byl trapný fyzický neduh, který je třeba za každou cenu skrývat.

Podívala se na svou matku.

„Proč jsi tam prostě nechodila sama?“

„Cože?“ Lucy zvedla zrak od kompasu. „Nechodila kam?“

„Nikam,“ řekla Tess. Natáhla ruku. „Vrať mi ten kompas. Moc se mi líbí.“

Cecilia zaparkovala auto před domem Rachel Crowleyové a už zase si říkala, proč si tohle dělá. Mohla hodit objednávku Rachelina Tupperware po Velikonocích do školy. Hostům z Marlina večírku slíbila dodání až po svátcích. Připadalo jí, že má potřebu Rachel vyhledávat a zároveň se jí touží za každou cenu vyhnout.

Třeba se s ní potřebuje setkat proto, že Rachel je jediný člověk na světě s právem a pověřením vyjádřit se k jejímu současnému dilematu. „Dilema“ je příliš mírné slovo. Příliš sobecké slovo. Naznačuje, že by ve skutečnosti mohlo záležet na Ceciliiných pocitech.

Z vedlejšího sedadla zvedla igelitovou tašku s Tupperware a otevřela dveře od auta. Možná byla tím pravým důvodem její přítomnosti skutečnost, že Rachel má plné právo ji nenávidět, a Cecilia nedokázala snést pomyšlení, že ji někdo nenávidí. Jsem jako malá holka, pomyslela si, když klepala na dveře. Malá holka středního věku v perimenopauze.

Dveře se otevřely rychleji, než čekala. Nestačila si nasadit správný výraz.

„Ach,“ vzdychla Rachel s pokleslou bradou. „Ahoj, Cecilie.“

„Promiň,“ vyhrkla Cecilia. Je mi to moc a moc líto. „Někoho čekáš?“

„Ani ne,“ odvětila Rachel, jakmile se vzpamatovala. „Jak se máš? Moje Tupperware! To je báječné.

Moc ti děkuju. Nepůjdeš dál? Kde máš děvčata?“

„Jsou u mé matky,“ odpověděla Cecilia. „Mrzelo ji, že dnes zmeškala jejich velikonoční přehlídku, a tak je pozvala na odpolední svačinu. Ale to je jedno. Tohle není vůbec podstatné. Nepůjdu dál, já jen

–“

„Určitě? Zrovna jsem dala vařit vodu.“

Cecilia neměla sílu něco namítat. Udělá, cokoli si bude Rachel přát. Nohy se jí třásly tak, že na nich sotva stála. Kdyby Rachel zařvala: „Přiznej se!“, přiznala by se. Skoro si přála, aby to udělala.

Práh překročila se srdcem v hrdle, jako by se ocitla v nějakém fyzickém ohrožení. Uvnitř se to hodně podobalo její vlastní domácnosti, jako tolik dalších domů na Severním pobřeží.

„Půjdeme do kuchyně,“ řekla Rachel. „Zapnula jsem tam topení. Odpoledne začíná být docela chladno.“

„Tohle linoleum máme taky!“ zvolala Cecilia, když za ní kráčela chodbou.

„Nejspíš to byl kdysi poslední výkřik módy,“ poznamenala Rachel, zatímco vkládala do šálků sáčky s čajem. „Jak sama vidíš, na renovace si zrovna moc nepotrpím. Prostě se nedokážu nadchnout pro dlaždičky a koberce, nátěrové barvy nebo panelové obklady. Tady to máš. Mléko? Cukr? Posluž si.“

„Tohle je Janie, viď?“ zeptala se Cecilia. „A Rob?“ Zastavila se před ledničkou. Vyslovení Janiina jména jí přineslo úlevu. Její přítomnost zabírala v Ceciliině hlavě příliš mnoho místa. Měla pocit, že kdyby to jméno nevyslovila, vyrazilo by jí nečekaně z úst uprostřed věty.

Fotka byla na Rachelině ledničce ledabyle přichycená magnetem inzerujícím Peteovy nonstop instalatérské služby. Šlo o malý, vybledlý, špatně vycentrovaný barevný snímek Janie a jejího mladšího bratra, jak drží plechovky koly a stojí před grilem na barbecue. Oba se otočili s prázdným výrazem a povolenými ústy, jako by je fotograf překvapil. Nebyla to nijak zvlášť dobrá fotka, ale právě kvůli té její nenucenosti bylo ještě těžší uvěřit, že je Janie mrtvá.

„Ano, to je Janie,“ odpověděla Rachel. „Tahle fotka visela na ledničce, když Janie zemřela, a já jsem ji už nikdy nesundala. Je to vlastně hloupé. Našla bych daleko lepší fotografie. Posaď se. Mám tu takové ty oplatky, co se jim říká makronky. Nejde o žádné makarony, kdepak, kdyby sis náhodou něco takového myslela. Makronky. Ale ty je určitě dobře znáš. Já se v těchhle věcech nevyznám.“ Cecilia si všimla, že si Rachel na své neznalosti zakládá. „Dej si! Jsou vážně moc dobré.“

„Děkuju,“ řekla Cecilia. Posadila se a vzala si jednu makronku. Chutnala, jako by nejedla nic, jako prach. Usrkla čaje příliš brzy a spálila si jazyk.

„Děkuju, žes mi dovezla to Tupperware,“ řekla Rachel. „Už se těším, jak ho budu používat. Zítra je totiž výročí Janiiny smrti. Dvacet osm let.“

Cecilii chvíli trvalo, než Rachelina slova vstřebala. Unikala jí souvislost mezi Tupperware a výročím.

„Promiň,“ prohodila. S téměř vědeckým zaujetím pozorovala, jak se jí pořád viditelně třesou ruce.

Opatrně postavila šálek zpátky na talířek.

„Ne, to já bych se měla omluvit,“ namítla Rachel. „Nevím, proč ti to vůbec říkám. To jen že na ni dneska hodně myslím. Ještě víc než obvykle. Občas mě napadá, jak často bych na ni myslela, kdyby byla naživu. Na chudáka Roba tak často nemyslím. Nebojím se o něj. Člověk by si myslel, že když

ztratí jedno dítě, bude se bát, že se stane něco tomu druhému. Jenže já se tím nijak zvlášť netrápím. Není to strašné? Přitom se ale bojím, že by se mohlo něco stát mému vnukovi. Jacobovi.“

„Já myslím, že je to přirozené,“ řekla Cecilia a vzápětí se zhrozila té dech beroucí nestydatosti.

Klidně si tady sedí v kuchyni a k nádobí Tupperware přidává otřepané fráze.

„Mám svého syna ráda,“ zamumlala Rachel do hrnku. Přes jeho okraj vrhla na Cecilii zahanbený pohled. „Nechtěla bych, aby sis myslela, že mi na něm nezáleží.“

„Ovšemže si nic takového nemyslím!“ Cecilia si ke svému zděšení všimla, že Rachel uvízl přímo uprostřed spodního rtu trojúhelníček modré makronky. Bylo to hrozně nedůstojné a Rachel tak najednou vypadala staře, skoro jako pacient trpící demencí.

„Jen si myslím, že teď patří Lauren. Jak zní to staré rčení? ‚Syn je synem, dokud si ženu nenajde, dcera dcerou po celý život zůstane.‘“

„To jsem… slyšela. Nevím, co je na tom pravdy.“

Cecilia prožívala agonii. Nemůže říct Rachel o tom drobečku na rtu. Rozhodně ne, dokud se mluví o Janie.

Rachel zvedla šálek k ústům a Cecilia ztuhla. Teď už určitě zmizí. Rachel šálek zase postavila.

Drobeček se posunul ke straně a byl ještě zřetelnější. Musí jí něco říct.

„Vážně nevím, proč tu takhle plácám,“ vzdychla Rachel. „Nejspíš si myslíš, že mi přeskočilo.

Nejsem totiž ve své kůži. Když jsem onehdy přišla z té tvé prodejní party, něco jsem objevila.“ Olízla si rty a modrý drobeček byl ten tam. Cecilia úlevou svěsila ramena.

„Něco jsi objevila?“ zopakovala. Pořádně si lokla čaje. Čím rychleji ho vypije, tím dřív bude moct odejít. Byl stále velmi horký. Když ho Rachel zalévala, voda se určitě ještě vařila. Ceciliina matka taky dělá příliš horký čaj.

„Něco, co dokazuje, kdo zabil Janie,“ pokračovala Rachel. „Je to důkaz. Nový důkaz. Odevzdala jsem ho policii – jéminkote! Ach Bože, Cecilie, to musí bolet! Honem! Pojď si dát ruku pod kohoutek.“

Kapitola čtyřicátá první

CONNOROVA MOTORKA SVIŠTĚLA a klopila se v zatáčkách; Tess sevřela pevněji paže kolem jeho pasu. V jejím periferním vidění se změnily pouliční lampy a obchodní výlohy v rozmazané šmouhy barevného světla. V uších jí hučel vítr. Kdykoli se rozjeli od dopravních světel, žaludek jí vzrušením poskočil, jako když se letadlo, ve kterém sedí, odlepuje od rozjezdové dráhy.

„Neboj se, jsem spolehlivý, nudný motorkář středního věku,“ řekl Connor, zatímco jí upravoval helmu. „Dodržuju omezenou rychlost. Zvlášť když vezu drahocenný náklad.“ Pak sklonil hlavu a svou přilbou lehounce ťukl do té její. Tess to dojalo – připadala si ochraňovaná a zároveň jako idiot. Na cinkání přilbami a podobné vyzývavé poznámky byla rozhodně příliš stará. Příliš vdaná.

A třeba taky ne.

Pokusila se rozpomenout, co dělala minulý čtvrtek touhle dobou, tam doma v Melbourne, dokud byla ještě Willovou manželkou a Felicitinou sestřenicí. Pekla jablečné muffiny, vzpomněla si. Liam si je rád bral do školy na svačinu. A pak se s Willem dívali na televizi, notebooky položené na kolenou. Tess dodělávala nějaké faktury. Will pracoval na kampani Stop kašli. Chvíli si četli a šli spát. Počkat. Ne. Ale ano. No ano, určitě to tak bylo. Dopřáli si sex. Rychlý, uklidňující a vcelku příjemný, jako ty muffiny; samozřejmě nic, co by se podobalo sexu v předsíni Connorova bytu. Jenže takové už je manželství. Jako teplý jablečný muffin.

Milovali se, a on přitom určitě myslel na Felicity. Ta představa byla krutá jako facka.

Tess si vzpomněla, že když se spolu ten večer milovali, byl neobvykle něžný. Připadalo jí, že mu na ní mimořádně záleží. Jenže jemu na ní vlastně nezáleželo, on ji litoval. Možná si dokonce říkal, jestli to není naposledy, kdy jsou spolu jako manželé.

Bolest se jí rychle šířila celým tělem. Stiskla nohy pevněji kolem Connorových boků a naklonila se blíž, jako kdyby se do něj mohla otisknout. Když zastavili u dalších světel, natáhl ruku dozadu a pohladil ji po stehně, a Tess okamžitě pocítila prudkou sexuální rozkoš. Napadlo ji, že bolest, kterou cítí kvůli Willovi a Felicity, každý vjem zesiluje, takže to, co v ní vyvolává příjemné pocity, třeba svištění na motorce nebo Connorova ruka na jejím stehně, se zdá ještě příjemnější. Minulý čtvrteční večer vedla tichý, tlumený bezbolestný život. Dnešní čtvrteční večer jí připadal jako dospělost: vybraně bolestný a ostře nádherný.

Ale bez ohledu na to, jak moc to bolelo, nepřála si být doma v Melbourne, péct, dívat se na televizi a vyřizovat faktury. Chtěla být právě teď a tady, uhánět na téhle motorce, s bušícím srdcem, které jí tak dávalo vědět, že je naživu.

Bylo po deváté večer a Cecilia s Johnem-Paulem se usadili na zahradě, v altánku vedle bazénu. Bylo to jediné místo, kde je nemohl nikdo potají poslouchat. Jejich dcery vládly mimořádnou schopností slyšet věci, které nejsou určené jejich uším. Z místa, kde seděla Cecilia, na ně bylo vidět francouzskými dveřmi, na jejich obličeje osvětlené blikajícím svitem televizní obrazovky. Stalo se ustáleným zvykem, že mají první večer školních prázdnin povoleno zůstat vzhůru, jak dlouho se jim zachce, pojídat popcorn a sledovat filmy.

Odvrátila pohled od děvčat a upřela ho na mihotavou modř ledvinovitě vykrojeného bazénu se silným podvodním osvětlením; dokonalý symbol předměstského ráje. Až na ten zvláštní přerušovaný zvuk, jako když se dusí dítě, který vycházel z vodního filtru. Zrovna teď ho zase zaslechla. Žádala Johna-Paula, několik týdnů předtím, než odjel do Chicaga, aby se na to podíval. Nedostal se k tomu,

ale naštval by se, kdyby zavolala nějakému opraváři, ať s tím přijde něco udělat. Naznačovalo by to nedostatek víry v jeho dovednosti. Samozřejmě že až se na to nakonec přece jen podívá, spravit to stejně nedokáže a Cecilia bude muset toho opraváře tak jako tak zavolat. Bylo to k uzoufání. Proč si jen nemohl do toho svého idiotského celoživotního programu vykoupení zařadit tohle: Dělat, oč mě moje manželka požádá, ihned, aby si nemusela připadat jako sekýrnice.

Kéž by se tady venku s Johnem-Paulem hádali kvůli něčemu obyčejnému, třeba tomu zpropadenému vodnímu filtru. I opravdu ošklivá obyčejná hádka, taková, při jaké dojde na raněné city, by byla stokrát lepší než tenhle neustálý pocit děsu. Cítila ho všude: v žaludku a v hrudi, dokonce i v ústech jí zanechával ošklivou pachuť. Co to potom dělá s jejím zdravím?

Odkašlala si. „Musím ti něco říct.“ Chystala se mu vyprávět, jak jí dnes řekla Rachel Crowleyová, že našla nové důkazy. Jak na to bude reagovat? Vyděsí se? Uteče? Stane se z něj uprchlík před zákonem?

Rachel neprozradila, o jaký důkaz vlastně jde, protože ji rozptýlil Ceciliin rozlitý čaj, a Cecilia zpanikařila natolik, že ji nenapadlo se na tohle zeptat. Měla se zeptat, uvědomila si teď. Mohla to být užitečná informace. Ve své nové roli coby manželka kriminálníka si nepočíná zrovna nejlíp.

Rachel ale určitě neví, koho přesně ten důkaz usvědčuje, protože jinak by jí to řekla. Anebo neřekla? Nebylo snadné zachovat si jasné myšlenky.

„O co jde?“ zeptal se John-Paul. Seděl na dřevěné lavici naproti ní, oblečený do džínů a pruhovaného trika s dlouhým rukávem, které mu koupila děvčata k poslednímu Dni otců. Předkláněl se, ruce bezvládně svěšené mezi koleny. Na jeho hlasu bylo něco nepřirozeného. Připomínal uhlazený, příšerně napjatý tón, jakým odpovídal děvčatům, když ho přepadlo počáteční stadium migrény a pořád ještě doufal, že se jí ubrání.

„Začíná ti migréna?“ zeptala se ho. Zavrtěl hlavou. „Nic mi není.“

„No dobrá. Tak podívej, když jsem dnes byla na velikonoční přehlídce, zahlédla jsem –“

„A co ty?“

„Mně je dobře,“ řekla netrpělivě.

„Nevypadáš dobře. Vypadáš opravdu mizerně. Jako kdyby ti bylo špatně ze mě.“ Hlas se mu zachvěl. „Na ničem mi v životě nezáleželo tolik jako na tom, abyste s děvčaty byly šťastné, a teď jsem tě dostal do téhle nesnesitelné situace.“

„To ano,“ odvětila Cecilia. Svírala prsty příčky dřevěné lavice a přitom se dívala, jak tváře děvčat nad něčím, co vidí v televizi, svorně propukají v smích. „Nesnesitelná je poměrně přesný výraz.“

„Celý den jsem v práci přemýšlel, jak bych to mohl napravit. Jak bych ti to mohl ulehčit.“ Vstal a posadil se k ní. Ucítila vedle sebe příjemné teplo jeho těla. „Nejspíš to ulehčit nejde. Aspoň ne doopravdy. Ale rád bych ti řekl jedno: jestli si přeješ, abych se vzdal policii, tak to udělám. Nebudu po tobě chtít, abys to břemeno nesla se mnou, pokud ho nemůžeš unést.“

Vzal její ruku do své a stiskl ji. „Udělám, cokoli po mně budeš chtít, Cecilie. Jestli chceš, abych šel rovnou na policii nebo k Rachel Crowleyové, pak to taky udělám. Jestli chceš, abych odešel, jestli už se mnou nedokážeš žít pod jednou střechou, tak odejdu. Řeknu děvčatům, že budeme žít odděleně, protože – nevím, co jim řeknu, ale samozřejmě vezmu vinu na sebe.“

Cecilia cítila, jak se celý třese. Dlaň na její ruce byla zpocená.

„Takže jsi připravený jít do vězení. A co tvoje klaustrofobie?“

„Budu se s ní muset prostě nějak vyrovnat.“ Jeho dlaň ještě víc zvlhla. „Stejně je to všechno jenom v mé hlavě. Není to skutečné.“

S náhlým pocitem hnusu jeho ruku odstrčila a vstala.

„Tak proč ses s tím nevypořádal už předtím? Proč ses neudal dřív, než jsem tě vůbec poznala?“ Rozpřáhl ruce a podíval se na ni se zmučeným, prosebným výrazem. „Na to ti vážně, Cecilie,

nedokážu odpovědět. Pokoušel jsem se ti to vysvětlit. Je mi líto, že –“

„A teď mi tu říkáš, že já to mám rozhodnout. Tebe se to už netýká. Najednou je jen na mně, jestli se Rachel dozví pravdu, nebo ne!“ Vzpomněla si na modrý drobeček na Racheliných ústech a otřásla se.

„Pokud to tak nechceš, tak ne!“ John-Paul neměl daleko k pláči. „Jen jsem se snažil všechno ti to ulehčit.“

„Copak nevidíš, že z toho děláš můj problém?“ vykřikla Cecilia, ale její zlost zatím slábla; vystřídala ji obrovská vlna beznaděje. Nabídka Johna-Paula, že se přizná, nebyla vůbec k ničemu. Ne doopravdy. Cecilia už nese trestní odpovědnost. Jakmile otevřela ten dopis, stala se trestně odpovědnou.

Svezla se na lavici na opačném konci altánku.

„Dnes jsem se setkala s Rachel Crowleyovou,“ řekla. „Dovezla jsem jí Tupperware. Tvrdila, že má nový důkaz, který Janiina vraha usvědčí.“

John-Paul trhl hlavou. „To není možné. Nic takového není. Žádný důkaz neexistuje.“

„Jen ti tlumočím, co mi řekla.“

„No dobrá,“ řekl John-Paul. Maličko se zhoupl, jako kdyby se mu na okamžik zatočila hlava, a na chvilku zavřel oči. Pak je zase otevřel. „Třeba se to rozhodne za nás. Za mě.“

Cecilia se pokoušela rozpomenout, co Rachel řekla. Něco jako: „Našla jsem něco, co prokáže, kdo zabil Janie.“

„Ten důkaz, který našla,“ vyhrkla najednou, „by taky mohl očernit někoho jiného.“

„V tom případě bych se musel udat,“ prohlásil John-Paul mdle. „Nic jiného by mi nezbývalo.“

„To nezbývalo,“ zopakovala Cecilia.

„Jen mi to připadá nepravděpodobné,“ dodal John-Paul. Znělo to vyčerpaně. „Tobě ne? Po všech těch letech.“

„Připadá,“ souhlasila Cecilia. Pozorovala ho, jak zvedá hlavu a otáčí ji k zadní části domu, aby se podíval na děvčata. Vodní filtr v nastalém tichu hlasitě lomozil. Už nezněl jako dusící se dítě. Zněl jako sípavý dech nějaké příšery, třeba zlobra, co se v dětské noční můře plíží domem.

„Zítra se na ten filtr podívám,“ řekl John-Paul, oči upřené na dcery. Cecilia neřekla nic. Seděla a dýchala do rytmu se zlobrem.

Kapitola čtyřicátá druhá

„TOHLE JE TAK TROCHU jako regulérní druhé rande,“ poznamenala Tess.

Seděli s Connorem na nízké zídce nad pláží Dee Why a z kelímků na jedno použití upíjeli horkou čokoládu. Motorka stála zaparkovaná za nimi, její chrom se leskl v měsíčním světle. Večer se ochladilo, ale Tess bylo teplo ve velké kožené bundě, kterou jí Connor půjčil. Voněla vodou po holení.

„Jo, a obvykle funguje jako kouzlo,“ řekl.

„Až na to, že ty jsi skóroval už na tom prvním,“ podotkla Tess. „Takže víš, že svým svůdným šarmem nemusíš plýtvat.“

Samotné jí to znělo divně, jako když si zkouší, jaké to je, být v kůži někoho jiného; jedné z těch neomalených, živočišných žen. Vlastně jako kdyby se pokoušela být Felicity a moc se jí to nedařilo. Ten magický, intenzivní pocit, který prožívala na motorce, se zřejmě vytratil, a teď si připadala jenom trapně. Všeho bylo příliš. Měsíčního svitu, motorky, kožené bundy i horké čokolády. Bylo to tak příšerně romantické. Tess si na klasické romantické chvíle nikdy moc nepotrpěla. Připadaly jí k smíchu.

Connor se k ní obrátil se smrtelně vážným výrazem. „Takže ty říkáš, že ta noc předtím byla první rande.“ Oči měl šedé a seriózní. Ve srovnání s Willem se příliš často nesmál. O to cennější byla jeho občasná pousmání. Vidíš, Wille, nejde o kvantitu, ale o kvalitu.

„No jo,“ vzdychla Tess. Opravdu si myslí, že spolu chodí? „Já nevím. Totiž –“

Connor jí položil ruku na paži. „Dělal jsem si legraci. Uklidni se. Už jsem ti to říkal. Jsem prostě jenom rád, když můžu být s tebou.“

Tess upila trochu horké čokolády a změnila téma. „Co jsi dělal dnes odpoledne? Po škole?“

Connor přivřel oči, jako by se soustředil, a pak pokrčil rameny. „Šel jsem si zaběhat, dal jsem si kafe s Benem a jeho přítelkyní, a no jo, byl jsem u té své cvokařky. Chodím k ní ve čtvrtek odpoledne. V šest hodin. Ve vedlejším vchodě je indická restaurace, kde si pak pokaždé dávám karí. Terapie a vynikající jehněčí karí. Nevím, proč ti o té terapii pořád vykládám.“

„Řekl jsi té terapeutce o mně?“ zeptala se Tess.

„Ovšemže ne.“ Usmál se.

„Ale řekl.“ Něžně ho šťouchla prstem do nohy.

„No dobrá, řekl. Promiň. Bylo to něco nového. Rád před ní vypadám zajímavě.“

Tess postavila svůj kelímek s horkou čokoládou na zídku vedle sebe. „Co na to řekla ona?“

Podíval se na ni. „Je vidět, že sis ještě žádnou terapií neprošla. Neříkají vůbec nic. Nanejvýš něco jako: ‚A jak jste se přitom cítil?‘ nebo ‚Proč jste to podle vás udělal?‘“

„Určitě mi tě neschvaluje,“ řekla Tess. Viděla samu sebe terapeutčinýma očima: bejvalka, která mu kdysi zlomila srdce, se najednou znovu objeví v jeho životě, zrovna když sama prožívá manželskou krizi. Tess měla pocit, že se musí hájit. Ale já ho přece k ničemu nenavádím. A je dospělý. Nehledě k tomu, že to třeba k něčemu povede. Je pravda, že jsem si na něj od té doby, co jsme se rozešli, vůbec nevzpomněla, ale možná bych se do něj dokázala zamilovat. Vlastně se do něj možná už zamilovávám. Vždyť já vím, že se ještě nevzpamatoval z toho, že mu jeho první přítelkyni zavraždili. Nehodlám mu zlomit srdce. Jsem dobrý člověk.

Není snad dobrý člověk? Matně si uvědomila, že to, jak až dosud žila svůj život, bylo téměř ostudné. Nebylo na způsobu, jakým se držela stranou od lidí, jak se ukrývala za pohodlnou zástěrkou své plachosti, své „sociální fobie“, něco odrazujícího, či dokonce úzkoprsého a podlého? Kdykoli vycítila pokus o sblížení, otálela s odpovědí na telefonát nebo e-mail tak dlouho, až to ostatní nakonec

vzdali, a Tess se pokaždé ulevilo. Kdyby byla lepší matka, společenštější matka, pomáhala by Liamovi rozvíjet i jiná přátelství než to s Marcusem. Ale to ne, ona jen seděla s Felicity na zadku; hihňaly se spolu u vína a druhé kritizovaly. S Felicity nesnášely každého, kdo byl příliš hubený, příliš sportovní, příliš bohatý nebo příliš intelektuální. Posmívaly se lidem s osobními trenéry a malými psy, těm, kdo na Facebook ukládají komentáře, které jsou nesmírně intelektuálské nebo naopak plné gramatických chyb, těm, kdo používají obrat „ocitl jsem se na správném místě“, i těm, kdo se do všeho „zapojují“ – lidem jako Cecilia Fitzpatricková.

Tess s Felicity seděly u postranní čáry života a ohrnovaly nos nad jeho hráči.

Kdyby si Tess vybudovala širší sociální síť, Will by se třeba nezamiloval do Felicity. Nebo by měl aspoň k dispozici větší škálu potenciálních milenek.

Když se jí život rozpadl, Tess neměla jedinou kamarádku, které by mohla zavolat. Ani jedinou. To proto se s Connorem takhle chová. Potřebuje kamarádku.

„Zapadám do vzorce, viď?“ prohlásila náhle. „Pořád si vybíráš nevhodné ženy. Jsem další nevhodná ženská.“

„Hmm,“ řekl Connor. „Ani jsi mi nepřinesla ten mazanec, jak jsi slíbila.“

Naklonil kelímek a vysrkl zbytek horké čokolády. Pak ho postavil na zídku vedle sebe a posunul se k ní blíž.

„Využívám tě,“ pokračovala Tess. „Jsem špatný člověk.“

Položil jí zezadu na krk teplou dlaň a přitáhl si ji tak blízko, že v jeho dechu cítila čokoládu.

Z vláčné ruky jí sebral papírový kelímek.

„Tess. Miláčku. Myslíš, že to nevím?“ Pak ji políbil tak intenzivně a dokonale, že si připadala, jako když padá, klesá po spirále pořád dál a dál dolů, jako Alenka v říši divů.

6. dubna 1984

JANIE NETUŠILA, ŽE SE KLUCI TAKY ČERVENAJÍ. Její bratr Rob se sice červenal, ale to se přece nepočítá. Nedovedla si představit, že by se takový chytrý, hezký chlapec ze soukromé školy jako John-Paul Fitzpatrick mohl červenat. Bylo pozdní odpoledne a světlo se měnilo, takže všechno bylo přízračné a šeré, a přesto viděla, jak jeho obličej svítí. Všimla si, že má dokonce i uši průsvitně růžové.

Právě přednesla tu svou řeč o tom, jak je tu nějaký „jiný kluk“, s nímž se vídá, a ten chce, aby byla

„tak nějak, no, víš, jeho holka“. Takže se už vážně nemůže dál s Johnem-Paulem scházet, protože ten druhý kluk chce, aby to bylo „tak jako oficiální“.

Měla neurčitý pocit, že bude lepší, když to bude vypadat, jako by za to mohl Connor, jako kdyby to byl on, kdo ji nutí se s Johnem-Paulem rozejít, ale když obličej Johna-Paula takhle zrudl, napadlo ji, jestli nebyla chyba zatahovat do toho dalšího kluka. Měla to svést na otce. Mohla říct, že se bojí, aby nepřišel na to, že někoho má.

Jenže v koutku duše si přála, aby John-Paul věděl, že je o ni zájem.

„Ale Janie.“ Jeho hlas zněl zženštile a pisklavě, jako kdyby se měl každou chvíli rozplakat. „Já jsem myslel, že jsi moje holka.“

Janie se zhrozila. Jí samotné se tváře rozhořely, a tak radši odvrátila zrak k houpačkám, když vtom uslyšela to svoje hihňání. Vysoký, pronikavý smích. Byl to její zlozvyk; smála se, kdykoli byla nervózní, přestože na dané situaci neshledávala vůbec nic směšného. Stalo se jí to například, když jí bylo třináct a do jejich třídy vešel s velice vážným, chmurným výrazem na svém obvykle veselém obličeji ředitel školy, aby jim sdělil, že jejich učitelce zeměpisu zemřel manžel. Janie to zcela zaskočilo a rozrušilo, ale pak se rozesmála. Bylo to nepochopitelné. Celá třída se na ni vyčítavě obrátila a ona v tu chvíli umírala hanbou.

John-Paul se na ni vrhl. Její první, prchavou myšlenkou bylo, že se ji chystá políbit a tohle je nějaká divná, nicméně mistrovská technika, takže ji to vzrušilo a potěšilo. Nedovolí jí, aby se s ním rozešla. Tohle on nedopustí!

Ale pak jí jeho ruce sevřely krk. Pokusila se říct „Johne-Paule, to bolí“, jenže nemohla promluvit; chtěla to strašlivé nedorozumění vyjasnit, vysvětlit mu, že ho má ve skutečnosti ráda víc než Connora, že nikdy nechtěla ranit jeho city, že by chtěla být jeho dívkou, a tak se snažila naznačit mu to očima, upírala je přímo do jeho, do těch jeho krásných očí, a na okamžik si myslela, že v nich spatřila nějakou změnu, otřesené poznání, a cítila, jak jeho ruce povolují, jenže pak se začalo dít něco jiného; něco velice nežádoucího a podivného se dělo s jejím tělem, a v tu chvíli se vynořila ze zastrčeného koutku její mysli vzpomínka na to, jak ji dnes měla matka vyzvednout po škole, aby ji zavezla na lékařské vyšetření, a ona na to dočista zapomněla a šla místo toho ke Connorovi. Její matka bude zuřit.

Její poslední souvislá myšlenka byla: A do prdele.

Potom už nebyly žádné další myšlenky, jen bezmocná, ochromující panika.

Velký pátek

Kapitola čtyřicátá třetí

„DŽUS!“ dožadoval se Jacob.

„Copak chceš, zlatíčko?“ zašeptala Lauren.

Džus, pomyslela si Rachel. Chce džus. Jsi snad hluchá?

Sotva se rozednilo, když Rachel, Rob a Lauren postávali v roztřeseném kroužku v parku Wattle Valley, mnuli si ruce a podupávali chodidly, zatímco jim Jacob probíhal mezi nohama. Navlečený do parky, která mu podle Rachelina mínění byla příliš malá; čouhaly mu z ní ručičky jako sněhulákovi.

Jak se dalo čekat, Lauren si oblékla trenčkot, nicméně její ohon nevypadal tak dokonale jako obvykle – z gumičky jí vyklouzlo několik pramínků – a zdála se unavená. Držela jedinou červenou růži, což se Rachel zdálo hloupé. Připomínalo jí to takové ty růže v dlouhém igelitovém pouzdře, co je dávají mladí muži svým dívkám na svatého Valentýna.

Sama přinesla drobnou kytičku hrachoru, který natrhala na své vlastní zahradě a svázala kouskem zelené sametové stužky, jakou nosila Janie, když byla ještě malá.

„Necháváš ty květiny tam, kde ji našli? Na konci skluzavky?“ zeptala se jí jednou Marla.

„To jistě, Marlo. Nechávám je tam, aby je rozdupaly stovky malých nožek,“ odsekla jí Rachel.

„No ovšem, na tom něco bude,“ řekla Marla, aniž se sebemíň urazila.

Ani to nebyla stejná skluzavka. Všechno to staré, humpolácké kovové vybavení teď nahradilo parádní zařízení kosmického věku, stejně jako v parku u Rachelina domu, kam brala Jacoba, a na zemi byl gumový povrch, takže jste na něm při chůzi nadskakovali jako astronauti.

„Džus!“ opakoval Jacob.

„Zlatíčko, já ti nerozumím.“ Lauren si přehodila ohon zpátky přes rameno. „Chceš, abych ti rozepnula bundu?“

Pane na nebi, povzdychla si Rachel. Ne že by tady, když sem přišla, někdy vážně cítila Janiinu přítomnost. Nedovedla si ji na takovém místě představit, neměla tušení, jak se tu vůbec ocitla. Žádná z jejích kamarádek nevěděla nic o tom, že by chodila právě do toho parku. Musel ji sem přivést nějaký kluk. Kluk jménem Connor Whitby. Nejspíš se dožadoval sexu a Janie mu řekla ne. Měla mu ten sex dovolit. Byla to Rachelina chyba, že kolem toho tolik nadělala, jako kdyby byla ztráta panenství nějaká nesmírně závažná událost. Umírání bylo daleko závažnější. Měla jí říct: „Dopřej si sex, s kýmkoli chceš, Janie. Jen zůstaň v bezpečí.“

Ed odmítal chodit do parku, kde Janie našli. „Jaký to má sakra smysl?“ říkával. „Na něco takového je už teď sakra pozdě. Vždyť tam přece sakra ani není!“

To máš tedy sakra pravdu, Ede.

Jenže Rachel měla pocit, že to Janie dluží, ukázat se tu každý rok se svazečkem květin, omluvit se, že tady nebyla, být tu aspoň teď, představovat si její poslední chvilky, uctít místo, na němž byla naposledy naživu, poslední místo, kde ještě dýchala. Kéž by tu tak mohla Rachel tehdy být, aby se na svou dceru těch několik posledních, drahocenných minut mohla dívat, vpíjet se pohledem do těch komicky dlouhých hubených nohou a paží, do té nevhodně hranaté, vyzáblé krásy jejího obličeje. Byla to hloupá myšlenka, protože kdyby tam Rachel byla, zaměstnávala by ji záchrana Janiina života, ale stejně litovala, že u toho nebyla, i kdyby nedovedla výsledek zvrátit.

Možná měl Ed pravdu. Nemělo smysl sem každý rok takhle chodit. Letos jí to připadalo obzvlášť nesmyslné, s Robem, Lauren a Jacobem, kteří tu postávají v kroužku jako skupinka lidí, co čeká, až něco nastane, kdy už začne to představení.

„Džus!“ trval na svém Jacob.

„Promiň, zlatíčko, ale já ti vážně nerozumím,“ řekla Lauren.

„Chce džus,“ prohlásil Rob tak odměřeně, že jí bylo Rachel málem líto. Když byl Rob nabručený, zněl úplně jako Ed. Ti Crowleyovi muži jsou takoví bručouni. „Žádný nemáme, kamaráde. Na. Máme tady tvou láhev s vodou. Můžeš se napít vody.“

„Džus nepijeme, Jakey,“ poznamenala Lauren. „Nedělá dobře tvým zoubkům.“

Jacob sevřel láhev do svých baculatých ruček, zaklonil hlavičku a žíznivě pil, zatímco na Rachel upíral pohled, jako by jí říkal: O tom všem džusu, který piju u tebe, jí nepovíme.

Lauren si utáhla pásek na trenčkotu a obrátila se k Rachel. „Říkáš obvykle něco? Nebo, ehm –“

„Ne, jen na ni myslím,“ odvětila Rachel suše, tónem, který říkal: „Zavři už tu pusu.“ Rozhodně si nehodlá vylévat city před Lauren. „Za chvilku půjdeme. Je hodně sychravo. Nechceme, aby Jacob prochladl.“

Bylo absurdní brát ho sem. Dneska. Do tohohle parku. V budoucnu možná vymyslí něco jiného, čím by si připomněli výročí Janiiny smrti. Třeba půjdou na hřbitov, jako to dělají v den jejích narozenin.

Musí jen přečkat tenhle nekonečný den a pak to bude mít za sebou, na další rok. Kéž by to rychle uteklo. Tak honem, minuty. Dělejte, ať už je půlnoc.

„Nechceš něco říct ty, miláčku?“ zeptala se Lauren Roba.

Rachel málem vyhrkla „ovšemže nechce“, ale včas se zarazila. Podívala se na Roba a viděla, že hledí do nebe, natahuje krk jako krocan a skřípe těmi svými silnými, bílými zuby, pěsti podivně zaťaté na břiše, jako kdyby dostal záchvat.

On tady ještě nikdy nebyl, uvědomila si Rachel. Nebyl v tomhle parku od té doby, co ji tu našli. Vykročila směrem k němu, ale Lauren tam byla dřív a vzala ho za ruku.

„To bude dobré,“ mumlala. „Nic to není. Jen dýchej, miláčku. Dýchej.“

Rachel bezmocně sledovala, jak ta mladá žena, kterou nijak zvlášť dobře nezná, utěšuje jejího syna, kterého nejspíš taky moc dobře nezná. Dívala se, jak se Rob ke své manželce sklání, a pomyslela si, jak málo toho ví, jak málo vůbec kdy chtěla vědět o synově žalu. Nebudí Lauren nočními můrami, neháže sebou v posteli? Šeptá jí tiše ve tmě a vypráví o své sestře?

Rachel ucítila ruku na koleni a podívala se dolů.

„Babi,“ řekl Jacob. Zakýval na ni prstem.

„Copak je?“ Když se k němu shýbla, stočil jí ruku kolem ucha.

„Džus,“ zašeptal. „Plosím?“

Rodina Fitzpatrickových si přispala. První se probudila Cecilia. Natáhla se pro svůj iPhone, položený na nočním stolku, a viděla, že je půl desáté. Okny ložnice dovnitř pronikalo špinavě šedé ranní světlo.

Velký pátek a druhý svátek vánoční byly jediné dva vzácné dny, na něž se nikdy nic neplánovalo. Zítra bude mít spoustu práce s přípravou velikonočního oběda, ale dnes ji nečekají žádní hosté, žádné domácí práce, žádný shon, dokonce ani žádné nákupy potravin. Vzduch byl mrazivě chladný, postel vyhřátá.

John-Paul zavraždil dceru Rachel Crowleyové. Ta myšlenka se jí usadila na hrudi, drtila její srdce. Už nikdy nebude ležet v posteli o Velkém pátku a odpočívat v blaženém vědomí, že nemusí nic dělat a nemusí nikam chodit, protože po celý zbytek života tu bude vždycky, jednou provždy něco nedodělaného.

Ležela na boku, přitisknutá zády k Johnu-Paulovi. Kolem pasu cítila hřejivou tíhu jeho paže. Její manžel. Její manžel vrah. Neměla to vědět? Mohla to na něm poznat? Ty jeho noční můry, migrény, období, kdy se choval tak divně umanutě. Ničemu by to nepomohlo, ale stejně jí připadalo, že něco zanedbala. „On už je takový,“ říkávala si. Neustále si musela v mysli přehrávat vzpomínky na jejich manželství, ve světle toho, co věděla teď. Například si vzpomněla, jak se odmítl pokoušet o čtvrté

dítě. „Pojďme se pokusit o kluka,“ řekla mu Cecilia, když se Polly začala batolit, přesvědčená, že budou oba naprosto spokojení, i kdyby to dopadlo tak, že budou mít čtyři děvčata. Nedovedla pochopit, proč John-Paul umíněně odmítá o tom vůbec uvažovat. Nejspíš to byla další ukázka jeho sebemrskačství. Zřejmě si moc přál syna.

Mysli na něco jiného. Možná by měla vstát a začít s pečením na neděli. Jak jen zvládne všechny ty hosty, tolik mluvení, takové veselí? Matka Johna-Paula se usadí ve svém oblíbeném křesle, bude středem pozornosti a jako ztělesněná poctivost bude střežit jejich tajemství. „Už je to všechno tak dávno,“ prohlásila. Jenže Rachel to musí připadat jako včera.

S trhnutím si vzpomněla, jak Rachel říká, že je dneska výročí Janiiny smrti. Ví tohle John-Paul? Nejspíš neví. Na data je hrozný. Nepamatuje si ani výročí jejich vlastní svatby, pokud mu ho Cecilia nepřipomene; proč by si měl pamatovat den, kdy zabil nějakou holku?

„Ježíšikriste,“ povzdychla si tiše sama pro sebe, zatímco se s vervou hlásily fyzické symptomy její nové nemoci: nevolnost, bolení hlavy. Musí vstát. Potřebuje tomu nějak uniknout. Chystala se odhodit přikrývku, ale cítila, jak se kolem ní paže Johna-Paula pevněji svírá.

„Vstávám,“ oznámila mu, aniž se k němu obrátila.

„Jak to podle tvého mínění zvládneme finančně?“ zeptal se jejího krku. Zněl ochraptěle, jako by měl příšernou rýmu. „Pokud půjdu do… bez mého platu? Nemuseli bychom prodat dům?“

„Přežili bychom,“ odpověděla Cecilia úsečně. To ona dohlížela na peníze. Vždycky tomu tak bylo.

John-Paul všechny účty i splátky hypotéky vesele přehlížel.

„Vážně? Myslíš, že přežili?“ Znělo to pochybovačně. Fitzpatrickovi byli poměrně bohatí a John-Paul vyrůstal v očekávání, že se bude mít líp než většina lidí, které znal. Pokud se v domě nacházely nějaké peníze, přirozeně předpokládal, že musí pocházet od něj. Cecilia ho neklamala záměrně, co se týče toho, kolik peněz poslední roky vydělává, jen se nedostala k tomu, aby se o tom zmínila.

„Říkal jsem si, že když tu nebudu, mohli bychom požádat jednoho z Peteových chlapců, aby občas zaskočil a udělal pro tebe různé věci. Jako třeba čištění okapů. To je opravdu důležité. Nesmíš je nechat zanést, Cecilie. Zvlášť v období požárů. Budu muset udělat seznam. Pořád mě něco napadá.“

Cecilia ležela bez pohnutí. Srdce jí prudce tlouklo. Jak je tohle vůbec možné? Bylo to tak absurdní.

Nepředstavitelné. Copak vážně leží v posteli a povídají si o tom, jak půjde John-Paul do vězení?

„Moc jsem si přál, abych to byl já, kdo bude holky učit řídit,“ řekl. Hlas se mu zlomil. „Musí se naučit jezdit po mokré vozovce. Ty nevíš, jak správně brzdit, když jsou silnice mokré.“

„Ale ano, vím,“ protestovala Cecilia.

Otočila se k němu čelem a viděla, že vzlyká, tváře pomačkané do ošklivých, našedlých záhybů. Odvrátil hlavu a zabořil obličej do polštáře, jako kdyby chtěl slzy skrýt. „Já vím, že na to nemám právo. Nemám právo brečet. Jenom si nedovedu představit, že je už neuvidím každé ráno.“

Rachel Crowleyová svou dceru neuvidí už nikdy.

Přesto nedokázala svoje srdce dost zatvrdit. Měla na něm nejradši právě tu část jeho osobnosti, která milovala jeho dcery. Dobře si uvědomovala, že jejich děti je navzájem spoutaly tak, jak to nebývá u jiných párů obvyklé. Vyprávět si o tom, co se děvčatům přihodilo – smát se tomu, přemítat o jejich budoucnosti –, bylo jednou z největších radostí jejího manželství. Vzala si Johna-Paula proto, že si dobře uvědomovala, jaký bude otec.

„Co si o mně pomyslí?“ Tiskl si ruce k obličeji. „Budou mě nenávidět.“

„Nic se neděje,“ řekla Cecilia. Bylo to neúnosné. „Bude to zase dobré. Nic se nestane. Nic se nezmění.“

„Když já nevím. Teď když jsem to opravdu nahlas vyslovil, když o tom po všech těch letech víš ty, působí to tak skutečně, daleko skutečněji než kdy dřív. Bylo to dneska, víš.“ Přejel si hřbetem ruky po nose a podíval se na ni. „Dnes je ten den. Každý rok si na to vzpomenu. Nesnáším podzim. Ale letos mi to připadá ještě otřesnější než kdykoli předtím. Nemůžu uvěřit, že jsem to byl já. Nedokážu uvěřit,

že jsem udělal tohle něčí dceři. A teď moje holky, moje holky… moje holčičky za to budou muset zaplatit.“

Celým tělem mu škubala lítost, jako ta nejhorší možná bolest. Cecilii všechny její instinkty pobízely, aby mu ulevila, aby ho spasila, aby ta muka nějak zastavila. Přitiskla si ho k sobě jako dítě a šeptala mu uklidňující slova. „Pšššt. Nic se neděje. Všechno dobře dopadne. Po tolika letech se těžko může objevit nový důkaz. Rachel se určitě mýlí. No tak. Zhluboka dýchej.“

Zabořil si obličej do jejího ramene a Cecilia cítila, jak jí noční košili promáčejí slzy.

„Všechno bude dobré,“ říkala. Věděla, že tohle prostě nemůže být pravda, ale zatímco mu na krku hladila vojensky rovnou linii prošedivělých vlasů, konečně pochopila něco o sobě.

Nikdy ho nepožádá, aby se přiznal.

Všechno to její zvracení u kanálu a brečení ve spíži bylo zřejmě jen na odiv, protože pokud neobžalují někoho jiného, ona jeho tajemství uchová. Cecilia Fitzpatricková, která se vždycky hlásila jako první, která nikdy mlčky neseděla, když bylo třeba něco udělat, která vždycky nosila kastrůlky s jídlem a obětovala svůj čas, která znala rozdíl mezi dobrem a zlem, je najednou ochotná dívat se jinam. Ochotná a připravená dopustit, aby trpěla jiná matka.

Její mravopočestnost má svoje meze. Mohla klidně prožít celý svůj život, aniž by ty meze poznala, ale teď věděla naprosto přesně, kudy vedou.

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

„NEŠETŘI TOLIK TÍM MÁSLEM,“ rozčilovala se Lucy. „Teplé mazance se mají podávat tak, aby z nich máslo kapalo. Copak jsem tě nic nenaučila?“

„Copak jsi v životě neslyšela slovo ‚cholesterol‘?“ namítla Tess, ale vzala do ruky nůž na máslo. S matkou a Liamem seděli na zahradě v dopoledním slunci, popíjeli čaj a pojídali rozpečené, teplé mazance. Tessina matka si natáhla přes noční košili svůj růžový prošívaný župan, Tess a Liam byli jen v pyžamu.

Den začal na Velký pátek jak se patří ponuře, ale pak si to najednou rozmyslel, rozhodl se obrátit a přece jen předvést svoje podzimní barvy. Foukal čerstvý, vyzývavý vánek a listím matčina ohňového stromu proudilo slunce.

„Mami?“ ozval se Liam s plnou pusou.

„Hmm?“ řekla Tess. Držela tvář natočenou ke slunci, oči zavřené. Cítila se pokojně a ospale. Když se včera v noci vrátili z pláže, následoval další sex v Connorově bytě. Bylo to dokonce ještě úchvatnější než večer předtím. Connor oplýval jistými dovednostmi, které byly vážně docela… výjimečné. Že by si přečetl nějakou příručku? Will podobné knihy zásadně nečetl. Bylo pozoruhodné, jak se ještě před týdnem zdál sex pouze příjemnou, víceméně pravidelnou kratochvílí, o které vlastně ani nepřemýšlela. Kdežto teď, tenhle týden ji zcela pohlcuje, jako by byl vším, na čem v životě opravdu záleží, jako kdyby byly okamžiky mezi sexuálními hrátkami nepodstatné, nebyly skutečným žitím.

Připadalo jí, že začíná být na Connorovi závislá, i na té zvláštní křivce jeho horního rtu, na těch širokých ramenou a na –

„Mami!“ ozval se znovu Liam.

„Jo.“

„Kdy budou –“

„Nejdřív spolkni, co máš v puse.“

„Kdy přijedou táta a Felicity? Na Velikonoce?“

Tess otevřela oči a pohlédla na svou matku, která pozdvihla obočí.

„Nevím,“ odpověděla Liamovi. „Musím si s nimi promluvit. Třeba budou muset pracovat.“

„Nemůžou pracovat o Velikonocích! Chci vidět, jak si táta rozbije o čelo moje králičí vajíčko.“

Nějakým řízením osudu si osvojili poněkud násilný velikonoční zvyk zahajovat sváteční neděli obřadným rozbitím čokoládového velikonočního králíčka o čelo. Jak Willovi, tak Liamovi připadal vmáčknutý obličej chudáčka králíčka šíleně legrační.

„No,“ vzdychla Tess. Neměla nejmenší tušení, co si s Velikonocemi počít. Mělo vůbec smysl kvůli Liamovi předstírat, že jsou šťastná rodina? Nejsou na to dost dobří herci. Liam by to prohlédl. Copak od ní může někdo očekávat něco takového?

Ledaže by pozvala Connora. Seděla by mu na klíně jako pubertální školačka, která potřebuje ukázat svému bývalému, jakého si teď místo něj našla namakaného sportovce. Mohla by ho požádat, aby se přiřítil na té své motorce. To on by mohl pro Liama rozbít o čelo čokoládového králíčka. V hlavičkování by Willa určitě překonal.

„Zavoláme tátovi později,“ řekla Liamovi. Její pocit klidu se vytratil.

„Zavoláme mu hned!“ Liam se rozběhl do domu.

„Ne!“ křikla za ním Tess, ale už byl pryč.

„No páni,“ vzdychla její matka a odložila svůj mazanec.

„Nevím, co mám dělat,“ začala Tess, jenže Liam běžel okamžitě zpátky, s jejím mobilním telefonem v natažené ruce. Zrovna jí ho chtěl podat, když na něm zapípala nová zpráva.

„To je esemeska od táty?“ zeptal se.

Tess mu polekaně vytrhla telefon. „Ne. Já nevím. Nech mě se podívat.“

Zpráva byla od Connora. Myslím na tebe. xx. Tess se usmála. Sotva to dočetla, telefon znovu zapípal.

„Tahle bude určitě od táty!“ Liam k ní doskákal po špičkách chodidel, jako kdyby hrál fotbal.

Tess si přečetla text. Byla to další esemeska od Connora. Je skvělý den na draky, nechtěla bys vzít Liama na hřiště trochu si zaběhat? Já dodám toho draka! (Ale pochopím, když si budeš myslet, že to není dobrý nápad.)

„Nejsou od táty,“ řekla Liamovi. „Jsou od pana Whitbyho, víš? Tvého nového učitele tělocviku.“ Liam nasadil prázdný výraz. Lucy si odkašlala.

„Pan Whitby,“ opakovala Tess. „Měl jsi ho včera –“

„Proč ti píše?“ zeptal se Liam.

„Nedojíš si ten mazanec, Liame?“ zeptala se Lucy.

„Pan Whitby je vlastně můj starý kamarád,“ řekla Tess. „Vzpomínáš si, jak jsme se s ním potkali ve školní kanceláři? Znala jsem ho kdysi dávno. Ještě předtím, než ses narodil.“

„Tess,“ řekla matka. V hlase měla varovný podtón.

„Co je?“ odsekla podrážděně Tess. Proč by nemohla Liamovi prozradit, že je Connor její starý kamarád? Co je na tom špatného?

„Zná ho taky táta?“ zeptal se Liam.

Děti působí tak bezradně, když jde o vztahy mezi dospělými, a pak zčistajasna prohlásí něco tak překvapivého, něco, z čeho je jasné, že svým způsobem rozumí úplně všemu.

„Ne,“ odvětila Tess. „Bylo to dřív, než jsem tvého tatínka poznala. Ale to je jedno. Pan Whitby píše, že má parádního draka. A napadlo ho, že bychom ty a já třeba chtěli zajít na hřiště a pouštět si ho tam.“

„Hm?“ Liam se zamračil, jako by ho žádala, ať si uklidí pokoj.

„Tess, moje milá, vážně si myslíš, že tohle je – vždyť víš.“ Její matka zvedla ruku jako štít a naznačila ústy: „Vhodné?“

Tess ji ignorovala. Kvůli něčemu takovému se nehodlá cítit provinile. Proč by měla s Liamem zůstat doma a nedělat nic, zatímco Will s Felicity si dělají… cokoli k čertu zrovna dneska dělají? Nehledě k tomu, že by té terapeutce, té neviditelné kritické osobě v Connorově životě, ráda ukázala, že není jen nějaká šílená, potrefená ženská, co Connora využívá pouze pro sex. Je hodná. Je milá.

„Má takového úžasného draka,“ improvizovala. „Prostě si jen myslel, že by sis ho rád vyzkoušel, to je všechno.“ Podívala se na matku. „Chová se přátelsky, protože jsme ve škole noví.“ Obrátila se zase k Liamovi. „Zajdeme za ním? Jen na půl hodinky?“

„No dobrá,“ souhlasil Liam neochotně. „Ale napřed chci zavolat tátovi.“

„Jakmile budeš oblečený,“ řekla Tess. „Běž si natáhnout džíny. A ragbyovou košili. Je chladněji, než jsem myslela.“

„No dobrá,“ zabručel Liam a šoural se pryč.

Napsala krátkou zprávu Connorovi. Uvidíme se za půl hodiny na hřišti. xx.

Těsně předtím, než zmáčkla odeslat, polibky umazala. Ještě by to mohla ta terapeutka pokládat za svádění. Pak si vybavila všechno skutečné líbání z předešlé noci. Hloupost. Proč by ho nemohla políbit v esemesce? Udělala tři křížky a chystala se je odeslat, ale pak ji napadlo, že to vypadá příliš romanticky, a tak to změnila na jeden křížek, jenže ten se jí zdál ve srovnání s jeho dvěma skoupý, jako kdyby mu tím chtěla něco naznačit. Sykla, přidala zase druhý křížek a zmáčkla odeslat. Když vzhlédla, viděla, že ji matka pozoruje.

„Co je?“ zeptala se.

„Opatrně,“ řekla matka.

„Co tím vlastně myslíš?“ V hlase měla vzdorný tón, jaký si pamatovala z dob svého dospívání.

„Jen chci říct, že by ses měla po každé cestě vydat tak daleko, aby ses mohla ještě vrátit.“

Tess se ohlédla po dveřích, aby měla jistotu, že je Liam uvnitř. „Není pro co se vracet! Na našem manželství muselo být rozhodně něco strašně špatně –“

„Hlouposti!“ skočila jí do řeči matka rázně. „Hovadiny! To jsou přesně takové nesmysly, jaké se dočteš v ženských časopisech. Tohle se v životě stává. Lidi dělají chyby. Byli jsme stvoření tak, abychom se navzájem přitahovali. To v žádném případě neznamená, že je na tvém manželství něco špatného. Viděla jsem vás s Willem spolu. Vím, jak moc jeden druhého milujete.“

„Jenže mami, Will se zamiloval do Felicity. Tady nejde jen o nějaký opilecký polibek na pracovním večírku. Je to láska.“ Zamračila se na svoje nehty a ztišila hlas do šepotu. „A já se možná zamilovávám do Connora.“

„No a co? Lidi se zamilovávají a odmilovávají v jednom kuse. Já jsem se zrovna před pár týdny zamilovala do Berylina zetě. To ještě neznamená, že je vaše manželství v troskách.“ Lucy si ukousla mazanec a pokračovala s plnými ústy. „I když teď už samozřejmě v troskách je.“

Tess se rezignovaně rozesmála a rozpřáhla ruce. „Tak to vidíš. Jsme v háji.“

„Nejste, pokud budete oba ochotní odhlédnout od svého ega.“

„Tady nejde jen o naše ega,“ řekla Tess podrážděně. Tohle je absurdní. Její matka plácá nesmysly. Berylin zeť, pro Boha živého!

„Ale Tess, drahoušku, v tvém věku jde vždycky o ego.“

„Tak co mi tedy radíš? Abych zapomněla na svoje ego a prosila Willa, ať se ke mně vrátí?“

Lucy protočila panenky. „Ovšemže ne. Jen ti radím, abys za sebou nespálila mosty tím, že skočíš po hlavě do vztahu s Connorem. Musíš myslet na Liama. Ten –“

Tess vybuchla. „Já myslím na Liama!“ Zaváhala. „Mysleli jste vy na mě, když jste se s tátou rozcházeli?“

Její matka se sotva patrně, zahanbeně pousmála. „Možná míň, než bychom měli.“ Zdvihla svůj šálek a zase ho postavila. „Občas se ohlížím zpátky a říkám si: Pane na nebi, jak vážně jsme brali svoje pocity. Všechno bylo černé, nebo bílé. Zaujali jsme svoje pozice a bylo to. Už jsme z nich neustoupili. Ať se stane cokoli, nebuď úplně nekompromisní, Tess. Buď připravená být trochu… poddajná.“

„Poddajná,“ opakovala Tess.

Její matka zdvihla jednu ruku a naklonila hlavu ke straně. „Nebyl to zvonek?“

„Já jsem nic neslyšela,“ odvětila Tess.

„Jestli se tu ještě jednou ukáže bez ohlášení ta moje zpropadená sestra, tak se už dopálím.“ Lucy se narovnala a přimhouřila oči. „Ne aby tě napadlo nabízet jí čaj!“

„Myslím, že se ti to jen zdálo,“ řekla Tess.

„Mami! Babi!“

Rozlétly se síťové dveře u zadního vchodu a vyřítil se z nich Liam, pořád ještě v pyžamu, obličej rozzářený. „Podívej, kdo je tady!“

Přidržel dveře dokořán a mávl paží, jako když vítá hosta televizní show. „Ta-dááá!“

Z otevřených dveří vyšla krásná blonďatá žena. Tess ji po zlomek vteřiny opravdu nemohla poznat a prostě jen obdivovala, jak stylově působí v podzimním listí. Měla na sobě takový ten tlustý, bílý pletený kardigan s hnědými dřevěnými knoflíky a hnědý kožený pásek, úzké modré džíny a vysoké boty.

„Je to Felicity!“ završil vše Liam.

Kapitola čtyřicátá pátá

„SEĎ TU S MAMINKOU A ODPOČÍVEJ,“ řekla Lauren Robovi. „Já přinesu nějaké mazance a kávu. Jacobe, vy půjdete se mnou, mladý pane.“

Rachel se svalila na vypolštářovanou pohovku u kamen na uhlí. Pohovka vykazovala přesně tu správnou míru měkkosti, což se dalo čekat. Díky Laureninu dokonalému vkusu bylo v jejich restaurovaném třípokojovém domku z období federace všechno jak se patří.

Kavárna, kterou Lauren původně vybrala, byla k její velké lítosti zavřená. „Ještě včera jsem tam volala a znovu si ověřovala, kdy budou otvírat,“ řekla, když na dveřích našli nápis „zavřeno“. Rachel se zájmem sledovala, jak málem ztrácí rozvahu, ale vzápětí se zase sebrala a navrhla, že půjdou k nim. Bylo to blíž než do Rachelina domu a Rachel nepřišla na žádný způsob, jak to odmítnout, aniž by působila nevychovaně.

Rob se posadil naproti ní do červenobíle pruhovaného křesla a zívl. Rachel se jeho zívnutím nakazila a radši si honem sedla rovně. Nechtěla usnout u Lauren doma jako nějaká stará bába.

Podívala se na hodinky. Bylo ráno, teprve chvilku po osmé. Pořád zbývají dlouhé a dlouhé hodiny, které bude muset přetrpět, než se den nachýlí ke konci. Před osmadvaceti lety touhle dobou jedla Janie svou úplně poslední snídani. Nejspíš půlku cereální tyčinky. Na snídaně si nikdy moc nepotrpěla.

Rachel přejela dlaní po látce pohovky. „Co budete dělat se vším tím nádherným nábytkem, až se odstěhujete do New Yorku?“ zeptala se Roba jakoby nic, aby řeč nestála. Vida, jak dokáže při výročí Janiiny smrti mluvit o blížícím se stěhování do New Yorku. Ovšemže to dokáže.

Robovi chvíli trvalo, než jí odpověděl. Upíral pohled na svoje kolena. Zrovna se chystala zavolat

„Robe?“, když konečně promluvil. „Můžeme dům pronajmout zařízený,“ vypravil ze sebe, jako by mu činilo mluvení potíže. „Ještě jsme nedořešili všechny detaily.“

„No ovšem, dovedu si představit, že je co řešit,“ podotkla Rachel kousavě. To víš, Robe, stěhování mého vnuka do New Yorku si vyžádá pěknou spoustu detailů. Zabořila nehty do potahu pohovky, jako kdyby trestala hebké, tlusté zvířátko.

„Zdá se ti někdy o Janie, mami?“ zeptal se Rob.

Rachel vzhlédla. Nechala pohovku být. „Ano. A tobě?“

„Svým způsobem,“ odvětil Rob. „Mám noční můry, jak mě někdo škrtí. Nejspíš se mi zdá, že jsem Janie. Pokaždé je to stejné. Probudím se a lapám po dechu. Vždycky se to zhorší touhle roční dobou. Na podzim. Lauren si myslela, že kdybych šel do toho parku s tebou… třeba by to… pomohlo. Kdybych se tomu postavil čelem. Já nevím. Cítil jsem se tam nepříjemně. Tohle jsem asi říkat neměl. Ty tam taky určitě nechodíš ráda. To jen že pro mě bylo tohle opravdu těžké. Představovat si, čím si prošla. Jak musela být vyděšená. Ježíši.“ Obrátil zrak ke stropu a obličej se mu zkrabatil. Rachel si vzpomněla, že se Ed zuřivě bránil slzám úplně stejným způsobem.

I Ed míval noční můry. Rachel se budila a slýchala ho řvát pořád dokola: „Utíkej, Janie! Utíkej! Pro Boha živého, drahoušku, uteč!“

„To je mi líto. Nevěděla jsem, že máš noční můry,“ řekla. Co by s tím mohla udělat? Rob už svůj výraz zase ovládl.

„Jsou to jen sny. Nic strašného. Ale tebe jsme, mami, neměli nechat chodit do toho parku rok co rok samotnou. Mrzí mě, že jsem se nenabídl dřív, že půjdu s tebou. Měl jsem to udělat.“

„Srdíčko moje, ale tys mi to přece nabízel,“ namítla Rachel. „Copak si to nepamatuješ? Mnohokrát. A já jsem to pokaždé odmítla. Byl to můj problém. Tvůj táta si myslel, že jsem se pomátla. On do toho parku nikdy nešel. Dokonce by ani neprojel kolem.“

Rob si utřel hřbetem ruky nos a popotáhl.

„Promiň. Člověk by si myslel, že po všech těch letech…,“ najednou se zarazil.

Uslyšeli Jacoba, jak si v kuchyni prozpěvuje slova ke znělce Bořka stavitele. Lauren zpívala s ním.

Rob se při tom zvuku něžně usmál. Do místnosti se linula vůně teplých mazanců.

Rachel zkoumala jeho obličej. Je dobrý táta. Lepší táta, než býval jeho vlastní otec. Taková dnes byla doba – zdálo se, že jsou všichni muži lepšími otci –, jenže Rob měl vždycky měkké srdce.

Už jako miminko byl úžasně roztomilý. Zdvihla ho z postýlky, jakmile si zdříml, a on se jí přitulil k hrudi, dokonce ji poplácal po ramenou, jako kdyby jí chtěl za to, že ho bere do náruče, poděkovat. Byl věčně rozesmátý a naprosto k zulíbání. Bez jakékoli záště si vzpomněla, jak jí Ed říká:

„Propánakrále, ženská, ty jsi tím děckem úplně posedlá!“

Bylo zvláštní vzpomínat na Roba, když byl miminko, jako kdyby vzala do ruky draze milovanou knihu, kterou nečetla celé roky. Tak málokdy se obtěžuje vzpomínáním na Roba. Místo toho se neustále snaží vyhrabat nějaké další vzpomínky na Janiino dětství, jako by jen proto, že Rob zůstal naživu, na jeho dětství nezáleželo.

„Byl jsi moc krásné miminko,“ řekla Robovi. „Lidi mě na ulici zastavovali, aby mi složili poklonu.

Už jsem ti to někdy řekla? Určitě nejmíň stokrát.“

Rob pomalu zavrtěl hlavou. „Tohle jsi mi, mami, nikdy neřekla.“

„Vážně ne?“ podivila se Rachel. „Ani když se narodil Jacob?“

„Ne.“ Ve tváři měl užaslý výraz.

„No, tak to jsem měla,“ vzdychla Rachel. „Nejspíš jsem měla udělat spoustu dalších věcí.“ Rob se předklonil, lokty opřené na kolenou. „Říkáš, že jsem byl fešák?“

„Byl jsi překrásný, drahoušku,“ prohlásila Rachel. „A pořád ještě jsi, samozřejmě.“

Rob se ušklíbl. „No jasně, mami.“ Ale nedokázal zakrýt potěšení, které se mu náhle rozlilo po tváři, a Rachel si zostra skousla spodní ret lítostí nad tím, v kolika různých ohledech se na něj vykašlala.

„Teplé mazance!“ Objevila se Lauren s nádherným podnosem dokonale opečených a rovnoměrně pomaštěných mazanců a postavila ho před ně.

„Nechceš s něčím pomoct?“ zeptala se Rachel.

„V žádném případě,“ odvětila Lauren. A pak, zatímco se vracela do kuchyně, přes rameno prohodila: „Ty mě taky nenecháš u sebe doma pomáhat.“

„Ach.“ Rachel si připadala podivně odhalená. Vždycky předpokládala, že si Lauren doopravdy jejího chování nevšímá, že ji dokonce ani nevnímá jako člověka. Brala svůj věk jako brnění, které ji chrání před pohledy mladých.

Neustále si namlouvala, že nechce, aby jí Lauren pomáhala, protože se snaží být dokonalou tchyní, jenže ve skutečnosti, když nenecháte nějakou ženu pomáhat, udržujete si tím od ní odstup, dáváte jí najevo, že není součástí rodiny, říkáte jí: „Nemám tě dost ráda na to, abych tě pustila do své kuchyně.“

Lauren se objevila s dalším tácem, na němž stály tři šálky kávy. Kafe bude dokonalé, udělané přesně, jak ho má Rachel ráda: horké, s dvěma cukry. Lauren byla dokonalou snachou. Rachel byla dokonalou tchyní. A všechna ta dokonalost zakrývala vzájemné antipatie.

Jenže Lauren vyhrála. New York byl jejím esem v rukávu. A ona ho vytáhla. Jedna nula pro ni.

„Kde je Jacob?“ zeptala se Rachel.

„Kreslí si,“ odpověděla Lauren, zatímco si sedala. Vzala si svůj hrnek a vrhla na Roba ironický pohled. „Doufám, že ne po zdech.“

Rob se na ni zazubil, a Rachel zachytila další záblesk ze soukromého světa jejich manželství. Zdálo se, že je tak dobré, jak jen může manželství být.

Měla by Janie ráda Lauren? Byla by Rachel milá, obyčejná, pánovitá tchyně, kdyby zůstala Janie naživu? Nedokázala si to vůbec představit. Svět s Lauren byl tak naprosto odlišný od světa, ve kterém

Janie žila. Připadalo jí nemožné, že by mohla Lauren existovat a Janie přitom být naživu.

Podívala se na Lauren, na pramínky vlasů, které se jí uvolnily z culíku. Byly téměř stejně blond jako Janiiny. Janie měla vlasy o maličko světlejší. Možná by jí s věkem ztmavly.

Rachel si od prvního rána po Janiině smrti, od chvíle, kdy se probudila a hrůza toho, co se stalo, na ni naplno dolehla, nutkavě představovala, jak vedle jejího vlastního života probíhá nějaký další, její skutečný život, ten, který jí neuloupili, ten, v němž je Janie teplá a ve své posteli.

Jenže jak roky plynuly, bylo čím dál těžší si to představit. Lauren sedí přímo před ní a je tak živá, v žilách jí koluje krev, hruď se jí zvedá a klesá.

„Je ti dobře, mami?“ zeptal se Rob.

„Je mi fajn,“ odpověděla Rachel. Chtěla se natáhnout pro svůj šálek kávy, ale neměla dost sil ani na to, aby zvedla paži.

Občas to byla čistá, primitivní bolest žalu a jindy zase zlost; zběsilá touha někoho poškrábat, udeřit a zabít; a někdy, jako právě teď, pouze ten obyčejný, tupý pocit, který ji měkce, dusivě halil jako těžká mlha.

Bylo jí prostě jen zatraceně smutno.

Kapitola čtyřicátá šestá

„AHOJ,“ ŘEKLA FELICITY.

Tess se na ni usmála. Nemohla si pomoct. Bylo to, jako když řeknete automaticky děkuju policistovi, který vám podává stvrzenku, přestože jste nechtěli dostat pokutu za rychlost a nemůžete si ji dovolit. Mimoděk ji potěšilo, že Felicity vidí, protože ji má ráda a tolik jí to sluší a protože se za posledních pár dní přihodila spousta věcí a Tess jí to musí všechno vyprávět.

Vzápětí se rozpomněla a šok i zrada ji zasáhly nanovo. Bojovala s touhou se na Felicity vrhnout, srazit ji k zemi a drápat, bušit a kousat. Jenže slušné ženy ze střední třídy jako Tess se takhle nechovají, obzvlášť ne před svými vnímavými malými dětmi, a tak neudělala nic až na to, že si olízla rty umaštěné od teplých máslových mazanců, poposedla si na židli a upravila si vršek od pyžama.

„Co tady děláš?“ zeptala se.

„Omlouvám se, že jsem…“ Felicity zradil hlas. Zkusila si odkašlat a řekla zastřeně: „… sem takhle vpadla. Bez zavolání.“

„Nu ano, asi by bylo vhodnější dopředu zavolat,“ poznamenala Lucy. Tess dobře věděla, že se její matka snaží působit co možná hrozivě, ale vypadala jen rozrušeně. Bylo jasné, že svou neteř navzdory všemu, co o ní řekla, miluje.

„Co tvůj kotník?“ zeptala se jí Felicity.

„Přijede taky táta?“ chtěl vědět Liam.

Tess ztuhla. Felicity se jí podívala do očí a rychle pohled odvrátila. Je to tak. Zeptej se Felicity. Ta bude vědět, jaké má Will plány.

„Přijede brzy,“ řekla Felicity Liamovi. „Já se tu vlastně moc dlouho nezdržím. Jen si potřebuju popovídat s tvou maminkou o nějakých věcech, a pak musím letět. Já totiž, no, já vlastně odjíždím.“

„A kam?“ zeptal se Liam.

„Pojedu do Anglie,“ odpověděla Felicity. „Vydám se na takovou úžasnou túru. Říká se tomu od břehu k břehu. A pak pojedu do Španělska a do Ameriky – ale to je fuk. Budu pryč hodně dlouho.“

„Pojedeš do Disneylandu?“ vyzvídal Liam.

Tess na ni zírala. „Já to nechápu.“ Jede s Willem za nějakým romantickým dobrodružstvím? Felicity se udělaly na krku ošklivé červené skvrny. „Můžeme si promluvit o samotě?“

Tess vstala. „Tak pojď.“

„Já půjdu taky,“ ozval se Liam.

„Ne,“ řekla Tess.

„Zůstaň tady se mnou, drahoušku,“ řekla mu Lucy. „Dáme si čokoládu.“

Tess zavedla Felicity do svého starého pokoje. Měl jako jediný dveře se zámkem. Stály vedle postele a dívaly se na sebe. Tess bušilo srdce. Nikdy předtím ji nenapadlo, že je možné lidi, které máte rádi, vnímat celý život pokřiveně a polovičatě, jako když svůj zrak záměrně rozostříte, dokud se nestane něco takového, a pak může být i pouhý pohled na druhého člověka děsivý.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Je konec,“ řekla Felicity.

„Konec?“

„No, vlastně to nikdy skutečně nezačalo. Jakmile jste s Liamem odjeli, prostě to –“

„Přestalo být vzrušující?“

„Můžu se posadit?“ zeptala se Felicity. „Třesou se mi nohy.“ Tess se chvěly taky.

Pokrčila rameny. „Jistě. Sedni si.“

Nebylo si kam jinam sednout než na postel nebo na podlahu. Felicity se svezla na zem. Zkřížila si nohy a opřela se o komodu. Tess se rovněž usadila, zády k posteli.

„Máš pořád ten samý kobereček.“ Felicity položila ruku na modrobílou tkaninu.

„Jo.“ Tess pozorovala Felicitiny štíhlé nohy a krásně tvarovaná zápěstí. Vzpomínala na tlustou holku, která tu za jejich dětství mnohokrát seděla v úplně stejné pozici. Z boubelatého obličeje jí zářily krásné zelené mandlové oči. Tess vždycky tušila, že je tam uvnitř uvězněná pohádková princezna. Možná byla ráda, že je uvězněná.

„Vypadáš nádherně,“ řekla. Z nějakého důvodu to muselo být řečeno.

„Nech toho,“ namítla Felicity.

„Nechtěla jsem tím nic naznačit.“

„Já vím.“

Nějakou chvíli seděly mlčky.

„Tak povídej,“ vybídla ji nakonec Tess.

„Nemiluje mě,“ řekla Felicity. „Myslím, že mě nikdy nemiloval. Bylo to jen takové pobláznění. Vlastně to bylo celé dost patetické. Došlo mi to hned, jak jste s Liamem odjeli. Pochopila jsem, že se nic nestane.“

„Ale –“ Tess bezmocně zdvihla ruce. Náhle se hluboce zastyděla. Události uplynulého týdne jí teď připadaly velice hloupé.

„Pro mě to žádné pobláznění nebylo,“ pokračovala Felicity. Zdvihla bradu. „Pro mě to bylo opravdové. Já ho miluju. Milovala jsem ho celé roky.“

„To myslíš vážně?“ zeptala se Tess otupěle, ale vlastně ji to vůbec nepřekvapilo. Aspoň ne doopravdy. Možná to vždycky věděla. Ve skutečnosti se jí představa, že je Felicity zamilovaná do Willa, nejspíš dokonce zamlouvala, protože se tak zdál víc žádoucí a protože to bylo naprosto neškodné. Nepřicházelo v úvahu, že by mohla Felicity mohla Willa sexuálně přitahovat. Copak Tess svou sestřenici nikdy opravdu neviděla? Byla snad jako všichni ostatní, kteří neviděli nic než Felicitina kila?

„Ale takových let. Trávila jsi s námi tolik času. Muselo to být hrozné.“ Jako kdyby si myslela, že Felicitina tloušťka utlumí její pocity, jako kdyby byla přesvědčená, že se musí Felicity smířit se zřejmou skutečností, že ji nemůže žádný normální muž doopravdy milovat! A přesto by Tess zabila kohokoli, kdo by něco takového vyslovil nahlas.

„Byly to jenom moje pocity.“ Felicitiny prsty skládaly látku džínů. „Věděla jsem, že on mě bere pouze jako svou kamarádku. Bylo mi jasné, že mě má rád. Možná dokonce miluje, ale jako sestru. Stačilo mi, že s ním můžu trávit čas.“

„Měla jsi –“ začala Tess.

„Co? Povědět ti o tom? Jak bych ti to mohla říct? Co bys asi tak mohla udělat? Nanejvýš mě litovat.

Měla jsem odejít a žít svůj vlastní život místo toho, abych ti dělala věrného, tlustého parťáka.“

„Takhle jsem tě nikdy nebrala!“ Tess byla dotčená.

„Neříkám, žes mě tak brala. To spíš jsem si já připadala jako tvůj parťák. Jako kdybych nebyla dost hubená na to, abych mohla vést opravdový život. Jenže pak jsem zhubla a najednou jsem pozorovala, že se za mnou otáčejí muži. Já vím, že by se mi nemělo jako správné feministce líbit, že jsem předmětem zájmu, ale když jsi to nikdy předtím nezažila, je to jako, já nevím, třeba kokain. Milovala jsem to. Připadalo mi, že mám obrovskou moc. Bylo to jako v těch filmech, když superhrdina poprvé odhalí svoje schopnosti. A pak mě napadlo, říkala jsem si, jestli bych teď nepřiměla Willa, aby si mě všiml, jako si mě všímají ostatní muži – a pak, no a pak –“

Odmlčela se. Zabrala se do svého vyprávění a zapomněla, že není zrovna vhodné pro Tessiny uši. Tess zažila jen pár dní, kdy s ní nemohla mluvit, kdežto Felicity prožívala celé ty dlouhé roky, aniž se

mohla svěřit s tím, co ji trápilo nejvíc.

„A pak si tě všiml,“ dokončila to za ni Tess. „Zkusila jsi na něj ty svoje superschopnosti, a fungovalo to.“

Felicity hezky, sebekriticky pokrčila rameny. Bylo zvláštní, jak jsou všechna její gesta najednou jiná. Tess věděla naprosto jistě, že u ní nikdy předtím podobné pokrčení ramen neviděla – bylo tak trochu francouzské a koketní.

„Will měl z toho, že ho trochu, totiž, no, přitahuju, nejspíš tak špatný pocit, až sám sebe přesvědčil, že se do mě zamiloval,“ pokračovala Felicity. „Jen co jste s Liamem odešli, všechno se změnilo. Pravděpodobně o mě ztratil zájem, sotva jsi vyšla ze dveří.“

„Sotva jsem vyšla ze dveří…,“ opakovala Tess.

„Jo.“

„Hovno.“

Felicity zvedla hlavu. „Je to tak.“

„Ne, není.“

Připadalo jí, že se Felicity snaží zprostit Willa veškerých provinění, naznačit, že jen nakrátko sešel z cesty, jako kdyby to, co se stalo, bylo srovnatelné s drobnou nevěrou pod vlivem alkoholu na pracovním večírku.

Vybavila si, jak byl Willův obličej v pondělí večer bledý jako křída. Není tak povrchní ani hloupý. Na to, aby zahájil proces rozkladu celého svého života, musely být jeho city vůči Felicity hodně skutečné.

To Liam, pomyslela si. Okamžik, kdy vyšla ze dveří s Liamem. Konečně mu došlo, co všechno obětuje. Kdyby v tom nebylo žádné dítě, tahle konverzace by se vůbec nekonala. Má Tess rád, to se dá předpokládat, ale právě teď je zamilovaný do Felicity, a každý dobře ví, který z těch dvou citů je silnější. Není to férový boj. To proto se manželství rozpadají. A proto pokud si svého manželství ceníte, vztyčíte hradbu kolem sebe, svých citů a svých myšlenek. Nenecháte svůj zrak zatoulat. Nezůstanete na druhý drink. Flirtování udržujete v rozumných mezích. A ty prostě nepřekročíte. Will v jistou chvíli učinil rozhodnutí a podíval se na Felicity očima svobodného muže. Byla to chvíle, kdy zradil Tess.

„Samozřejmě že tě nežádám o odpuštění,“ řekla Felicity.

Ale žádáš, pomyslela si Tess. Jenomže toho se ti nedostane.

„Protože jsem to mohla udělat,“ pokračovala Felicity. „Chci, abys tohle věděla. Z nějakého důvodu je pro mě opravdu důležité, abys věděla, že jsem to myslela vážně. Připadala jsem si hrozně, ale ne až tak hrozně, abych to nemohla udělat. Dokázala bych s tím žít.“

Tess na ni zhrozeně zírala.

„Jen jsem k tobě chtěla být naprosto upřímná,“ dodala Felicity.

„Tak to bych ti nejspíš měla poděkovat.“

Felicity sklopila zrak jako první. „Ale to je jedno. Napadlo mě, že nejlepší bude, když prostě odjedu ze země, co nejdál to půjde. Abyste to s Willem mohli dát do pořádku. Chtěl s tebou mluvit jako první, ale mně se zdálo, že bude lepší, když –“

„A kde je teď?“ zeptala se Tess. Do hlasu se jí vkradl řezavý tón. Felicitino povědomí o tom, kde se Will nachází či co má v plánu, ji pořádně dráždilo. „Je v Sydney? Letěli jste spolu?“

„To ano, letěli, ale –“ začala Felicity.

„Muselo to být pro vás oba velice traumatické. Poslední společné chvíle. Drželi jste se v letadle za ruku?“

Záblesk ve Felicitiných očích byl nepřehlédnutelný.

„Drželi, že jo?“ vyhrkla Tess. Dovedla si to velice dobře představit. Ta agonie. Milenci, kterým hvězdy nepřály, se k sobě tisknou a říkají si, jestli mají pokračovat v útěku, letět do Paříže, anebo

udělají správnou věc, tu nudnou věc. Tou nudnou věcí byla Tess.

„Já už ho nechci,“ řekla své sestřenici. Nesnesla by roli fádní, ublížené manželky. Chtěla, aby Felicity věděla, že na Tess O’Learyové nic fádního není. „Můžeš ho mít. Nech si ho. Já spím s Connorem Whitbym.“

Felicity poklesla čelist. „Myslíš to vážně?“

„Myslím.“

Felicity vydechla. „Tedy Tess, to je – já nevím.“ Hledala v pokoji nějakou inspiraci a pak se pohledem vrátila k Tess. „Před třemi dny jsi prohlásila, že nedopustíš, aby Liam vyrůstal s rozvedenými rodiči. Říkala jsi, že chceš svého manžela zpátky. Kvůli tobě jsem si připadala jako ten nejhorší člověk na celém světě. A teď mi tady říkáš, že sis vzápětí začala poměr se svým bývalým ctitelem, zatímco Will a já jsme vůbec ani – pane Bože!“ Uhodila pěstí do postranice Tessiny postele, rozžhavená doruda, oči lesklé zlostí.

Ta nespravedlnost, nebo možná spravedlnost toho, co řekla, Tess vyrazila dech.

„Nehraj si tady na vzornou.“ Dětinsky, jako dítě ve školním autobuse, strčila do Felicitina hubeného stehna, jak nejsilněji to šlo. Měla z toho překvapivě dobrý pocit. Udělala to znovu, ještě silněji.

„Ty jsi ten nejhorší člověk na světě. Myslíš, že bych se na Connora třeba jen podívala, kdybyste s Willem nepřišli s tím vaším oznámením?“

„Ale moc jste s tím neotáleli, co? Zatraceně, přestaň do mě kopat!“

Tess do ní naposledy strčila a pak se stáhla. Nikdy v životě necítila takovou nepřekonatelnou touhu někoho praštit. Rozhodně se tomu až dosud nikdy nepoddala. Připadalo jí, jako kdyby všechno zdvořilé chování, které z ní dělá společensky přijatelnou dospělou, odhodila. Minulý týden byla matkou školáka a kvalifikovanou odbornicí. Teď si užívá sex v předsíni a mlátí svou sestřenici. Co bude následovat?

Zhluboka, otřeseně se nadechla. Vzteky byla rozpálená doběla, jak se říká. Nikdy předtím si neuvědomila, jaké může být při takovém rozpálení člověku horko.

„Ale to je fuk,“ prohlásila Felicity. „Will to chce dát zase do pořádku a já odjíždím ze země. Tak si tu dělej, co chceš.“

„Díky,“ řekla Tess. „Tak to ti hrozně moc děkuju. Děkuju ti za všechno.“ Téměř fyzicky cítila, jak jí z těla vyprchává zloba a pozvolna v něm zůstává jen skleslá lhostejnost.

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Chce další dítě,“ poznamenala Felicity.

„Neříkej mi, co chce.“

„Vážně chce další dítě.“

„A ty bys mu ho určitě ráda dala.“

Felicity zvlhly oči. „Ano. Je mi to líto, ale dala.“

„Pro Boha živého, Felicity. Nechtěj, abych se kvůli tobě cítila mizerně. To není fér. To ses musela zamilovat zrovna do mého manžela? Copak ses nemohla zamilovat do manžela někoho jiného?“

„S nikým jiným jsme se vlastně nestýkaly.“ Felicity se rozesmála, zatímco se jí slzy koulely po tvářích. Hřbetem ruky si utřela nos.

V tom měla pravdu.

„Will si myslí, že po tobě nemůže chtít kvůli tomu, jak ti bylo špatně, když jsi čekala Liama, aby sis procházela dalším těhotenstvím,“ pokračovala Felicity. „Ale druhé těhotenství přece nemusí být tak zlé? Copak není každé těhotenství úplně jiné? Měla bys mít ještě jedno dítě.“

„Opravdu si myslíš, že si teď pořídíme další dítě a budeme žít šťastně až do smrti?“ řekla Tess.

„Mimino manželství nespraví. Ne že bych vůbec kdy tušila, že moje manželství potřebuje spravit.“

„Já vím. Jen jsem si myslela –“

„Nevolnosti vlastně nejsou tím pravým důvodem, proč už nechci dítě,“ svěřila se své sestřenici. „Je

to kvůli lidem.“

„Lidem?“

„Jiným matkám, učitelkám, prostě lidem. Nečekala jsem, že je vychovávání dětí tak společenskou záležitostí. Pořád mluvíš s nějakými lidmi.“

„No a co?“ Felicity vypadala nechápavě.

„Mám takovou poruchu. Udělala jsem si kvíz v časopise. Mám –“ Tess ztlumila hlas. „Trpím sociální fobií.“

„To tedy netrpíš,“ prohlásila Felicity rozhodně.

„To tedy trpím! Udělala jsem si kvíz –“

„Chceš mi říct, že si určuješ vlastní diagnózu na základě časopiseckého kvízu?“

„Nebyl to žádný Cosmopolitan, ale Reader’s Digest . A je to pravda! Nesnáším, když se musím seznamovat s cizími lidmi. Dělá se mi špatně. Buší mi srdce. A nenávidím večírky.“

„Večírky nesnáší spousta lidí. Prostě se přemoz.“ Tohle Tess zaskočilo. Očekávala soucit a útěchu.

„Jsi trochu plachá,“ uznala Felicity. „Nejsi takový ten uřvaný extrovert. Ale lidi tě mají rádi. Lidi tě mají opravdu rádi. Copak sis toho nikdy nevšimla? Panebože, Tess, jak bys mohla mít všechny ty kluky, kdybys byla nějaká ustrašená stydlivka? Mělas nejmíň třicet kluků, ještě než ti bylo pětadvacet.“

Tess protočila panenky. „To jsem teda neměla.“

Jak má Felicity vysvětlit, že úzkost je jako zvláštní, neposedné zvířátko, o které se musí pořád starat? Někdy je tiché a poslušné, jindy běsní, pobíhá kolem dokola, štěká jí do ucha. Kromě toho, randění bylo něco jiného. Mělo svoje vlastní, vymezená pravidla. Randění zvládnout dokázala. První rande s novým mužem nepředstavovalo žádný problém. (Pokud ji samozřejmě pozval na schůzku. Sama nikdy nikoho na schůzku nepozvala.) To až když po ní chtěl, aby se seznámila s jeho kamarády a rodinou, vystrčila úzkost tu svou děsivou hlavičku.

„A kromě toho, jestliže opravdu trpíš ‚sociální fobií‘, proč jsi mi o tom nikdy neřekla?“ zeptala se Felicity s naprostou jistotou, že o Tess ví všechno, co se o ní dá dozvědět.

„Protože jsem pro to neměla pojmenování,“ odpověděla Tess. „Ještě před několika měsíci jsem neznala žádné slovo, které by popisovalo moje pocity.“ A protože jsi byla součástí mého krytí. Protože ty a já jsme společně předstíraly, že je nám jedno, co si o nás myslí druzí lidé, že jsme nadřazené málem celému světu. Kdybych se ti přiznala, jak se cítím, musela bych připustit, že nejenže mi na tom, co si ostatní lidé myslí, záleží, ale záleží mi na tom strašně moc.

„Víš co, já jsem šla na kurz aerobiku navlečená do trika velikosti padesát dva.“ Felicity se naklonila blíž a upřela na Tess divoký pohled. „Lidi se na mě nemohli ani koukat. Viděla jsem jednu holku, jak strká do své kamarádky a pak se obě válejí smíchy. Slyšela jsem chlápka říkat: ‚Bacha na tu hrošici.‘ Mně tak budeš něco vykládat o sociální fobii, Tess O’Learyová.“

Ozvalo se bušení na dveře.

„Mami! Felicity!“ křičel Liam. „Proč jste zamkly dveře? Pusťte mě dovnitř!“

„Jdi pryč, Liame,“ zavolala Tess.

„Ne! Už jste se usmířily?“

Tess a Felicity se na sebe podívaly. Felicity se slabě usmála. Tess odvrátila pohled.

Z opačného konce domu k nim proniklo Lucyino volání. „Liame, pojď sem! Říkala jsem ti, že máš nechat mámu být!“ Lucy byla kvůli svým berlím v nevýhodě.

Felicity vstala. „Musím jít. Ve dvě hodiny mi to letí. Máma s tátou mě doprovodí na letiště. Máma vyšiluje a táta se mnou zřejmě nemluví.“

„Opravdu dneska odjíždíš?“ Tess k ní vzhlédla z podlahy.

Letmo pomyslela na podnik: klienty, které jí dalo takovou práci získat; peněžní tok, který tak

pracně hlídali; vyšilování kvůli výkazu zisku a ztrát, jako by to byla choulostivá rostlinka; excelové tabulky „rozpracovaných projektů“, které každé ráno studovali. Je tohle konec reklamní agentury TWF? Všechny ty sny. Tolik kancelářských potřeb.

„Ano,“ odvětila Felicity. „Je to něco, co jsem měla udělat už dávno.“ Tess taky vstala. „Já jsem ti to neodpustila.“

„Já vím,“ řekla Felicity. „Já jsem si to taky neodpustila.“

„Mami!“ zařval Liam.

„Kroť se, Liame!“ zavolala na něj Felicity. Popadla Tess za paži a zašeptala jí do ucha: „Neříkej Willovi o Connorovi.“

Na kratičký, zvláštní okamžik se objaly a pak se Felicity otočila a otevřela dveře.

Kapitola čtyřicátá sedmá

„NENÍ MÁSLO,“ oznámila Isabel. „Ani margarín.“

Odvrátila se od ledničky a vyčkávavě pohlédla na svou matku.

„Víš to jistě?“ zeptala se Cecilia. Jak se to mohlo stát? V životě nezapomněla na žádnou základní potravinu. Její systém je naprosto spolehlivý. Její lednička a spižírna jsou neustále dokonale zásobené. Když občas John-Paul zavolá cestou domů, aby se jí zeptal, jestli nepotřebuje „koupit mléko nebo něco takového“, pokaždé mu odpoví: „No, asi ne.“

„My nebudeme mít teplé mazance?“ zeptala se Esther. „Na Velký pátek vždycky snídáme teplé mazance.“

„Vždyť je mít můžeme,“ řekl John-Paul. Když procházel kolem Cecilie ke stolu, automaticky jí přejel prsty po kříži. „Mazance vaší matky jsou tak dobré, že se dají jíst i bez másla.“

Cecilia se na něj podívala. Byl bledý a trochu roztřesený, jako kdyby se vzpamatovával z chřipky, a zdál se v nejistém, křehkém rozpoložení.

Přistihla se, že čeká, až se něco stane – ozve se pronikavé zvonění telefonu, rázné ťukání na dveře –, ale den nadále halilo laskavé, bezpečné ticho. Na Velký pátek se nemůže nic stát. Velký pátek má svou vlastní ochrannou bublinu.

„Teplé mazance si vždycky dáváme s obrovskou spoustou másla,“ prohlásila Polly, která seděla u kuchyňského stolu v růžovém flanýlkovém pyžamu, černé vlasy rozcuchané, tváře zarudlé od spánku. „Je to rodinná tradice. Tak jdi do obchodu a přines ho.“

„Takhle s matkou nemluv. Není tvůj otrok,“ řekl John-Paul, zatímco Esther vzhlédla od vypůjčené knihy a oznámila: „Obchody jsou zavřené, ty hloupá.“

„No dobrá,“ vzdychla Isabel. „Jdu si skypovat s –“

„Ne, nejdeš,“ řekla Cecilia. „Všichni si dáme ovesnou kaši a pak půjdeme všichni na školní hřiště.“

„Půjdeme?“ opakovala Polly pohrdavě.

„Ano, půjdeme. Vypadá to na krásný den. Nebo můžete jet na kole. Vezmeme si s sebou fotbalový míč.“

„Hraju s tátou,“ oznámila Isabel.

„A potom se cestou zpátky zastavíme u benzinové pumpy, koupíme tam máslo a mazance si dáme, až se vrátíme domů.“

„Paráda,“ řekl John-Paul. „To zní skvěle.“

„Víte, že by si někteří lidi přáli, aby Berlínská zeď zůstala stát?“ zeptala se Esther. „Není to divné?

Proč by chtěl někdo zůstat za zdí?“

„Tak, bylo mi u vás moc hezky, ale teď už vážně musím jít,“ řekla Rachel. Postavila hrnek zpátky na konferenční stolek. Svou povinnost splnila. Posunula se kupředu a zhluboka se nadechla. Další z těch nemožně nízkých pohovek. Dokáže sama vstát? Jestliže si Lauren všimne, že má potíže, bude u ní jako první. Rob vždycky reaguje o zlomek vteřiny později.

„Co budeš dělat po zbytek dne?“ zeptala se Lauren.

„Tak, od všeho trochu,“ odpověděla Rachel. Počítat minuty. Napřáhla ruku k Robovi. „Pomůžeš mi prosím, zlato?“

Zatímco Rob vstával, aby jí pomohl, přibatolil se Jacob se zarámovanou fotografií, kterou vzal z knihovny, a teď ji nesl Rachel. „Táta,“ ukázal.

„Máš pravdu,“ řekla Rachel. Byl to snímek Roba a Janie z dovolené v kempu na jižním pobřeží, rok

předtím, než Janie zemřela. Stáli před stanem a Rob jí dělal za hlavou z prstů parohy. Proč musí děti tohle dělat?

Rob k nim přistoupil a ukázal na svou sestru. „A kdo je tohle, kámo?“

„Teta Janie,“ vyslovil Jacob zřetelně.

Rachel se zastavil dech. Ještě ho nikdy neslyšela říct „teta Janie“, přestože mu ji s Robem ukazovali na fotkách už od té doby, co byl malé miminko.

„Chytrý chlapec.“ Rachel mu rozcuchala vlasy. „Teta Janie by tě měla moc ráda.“

Ačkoli po pravdě, Janie se o děti nijak zvlášť nezajímala. Než by si hrála s panenkami, radši si stavěla města z Robova lega.

Jacob jí věnoval cynický pohled, jako by to věděl, a odkráčel. Rámeček se mu nebezpečně houpal v prstech. Rachel přijala Robovu ruku a on jí pomohl na nohy.

„Tak, moc ti děkuju, Lauren –“ začala, ale pak si všimla, že Lauren zírá na podlahu s nehybným výrazem, jako by předstírala, že tu není.

„Promiňte,“ řekla s unaveným úsměvem. „Jen jsem poprvé slyšela Jacoba říct ,teta Janie‘. Nechápu, jak vůbec dnešek zvládneš, Rachel, rok co rok. Vážně to nechápu. Kéž bych tak mohla něco udělat.“

Mohla bys neodvážet mého vnuka do New Yorku, pomyslela si Rachel. Mohla bys zůstat tady a pořídit si další dítě. Přesto se jen zdvořile usmála a řekla: „Děkuju ti, moje milá, ale já nic nepotřebuju.“

Lauren vstala. „Škoda že jsem ji neznala. Svou švagrovou. Vždycky jsem si přála sestru.“ Obličej měla narůžovělý a rozněžnělý. Rachel odvrátila zrak. Nechtěla vidět důkaz Laureniny zranitelnosti.

„Určitě by tě měla ráda.“ Znělo to lhostejně, dokonce i jejím vlastním uším, a Rachel si rozpačitě odkašlala. „No. Půjdu. Děkuju, že jsi se mnou šla dneska do parku. Moc to pro mě znamenalo. Budu se těšit, až se v neděli uvidíme. U tvých rodičů!“

Snažila se, jak mohla, vložit do hlasu trochu víc nadšení, ale Lauren se už zase uzavřela a nabyla ztracenou rovnováhu.

„Výborně,“ řekla chladně, pak se natáhla a otřela rty o její tvář. „Mimochodem, Rachel, Rob tě prý požádal, abys přinesla dort Pavlova, ale to vážně není nutné.“

„Nečiní mi to žádné potíže, Lauren,“ odvětila Rachel. Zdálo se jí, že zaslechla, jak si Rob povzdechl.

„Takže se tu teď objeví Will?“ Lucy se ztěžka opírala o Tessinu paži. Stály spolu na přední terase a dívaly se, jak Felicitino taxi zatáčí na konci ulice za roh. Liam zmizel někde uvnitř. „Tohle je jako v divadle. Zlá milenka opouští jeviště vpravo. Přichází napravený manžel.“

„Není tak úplně zlá milenka,“ namítla Tess. „Tvrdí, že do něj byla zamilovaná celé roky.“

„Pro Boha živého,“ vzdychla Lucy. „Hloupá holka. V moři je takových ryb! Proč si musí dělat zálusk zrovna na tu tvou?“

„Asi to bude hodně dobrá ryba.“

„Mám to chápat tak, že mu odpouštíš?“

„Já nevím. Nevím, jestli to dokážu. Mám pocit, že se pro mě rozhodl jenom kvůli Liamovi. Připadá mi to, jako kdyby se se mnou spokojil. Zvolil druhou nejlepší variantu.“

Představa, že uvidí Willa, v ní vyvolávala téměř nesnesitelný zmatek. Rozbrečí se? Bude na něj řvát? Padne mu do náruče? Vlepí mu facku? Nabídne teplý mazanec? Will teplé mazance miluje. Rozhodně si je nezaslouží. „Žádný mazanec nebude, kotě.“ To byla ta potíž. Šlo jen o Willa. Nedovedla si představit, jak udrží dramatičnost a vážnost na takové úrovni, aby to odpovídalo dané situaci. Navíc před Liamem. Ale na druhou stranu tohle není Will, protože ten pravý Will by něco takového nikdy nedopustil. Takže je to cizí člověk.

Její matka si ji zkoumavě prohlížela. Tess čekala nějakou moudrou, láskyplnou radu.

„Doufám, drahoušku, že se s ním nehodláš setkat v tomhle ošuntělém starém pyžamu? A mohla by ses trochu učesat.“

Tess obrátila oči v sloup. „Je to můj manžel. Ví, jak vypadám, když se ráno probudím. A pokud je takhle povrchní, tak ho nechci.“

„Nu ano, to je samozřejmě pravda,“ řekla Lucy. Poklepala si na spodní ret. „Hergot, té Felicity to dnes obzvlášť slušelo, nemyslíš?“

Tess se rozesmála. Oblečená se možná bude cítit pevněji v kramflecích. „Dobře, mami. Dám si do vlasů mašli a štípnu se do tváří. Tak pojď, ty mrzáku. Nechápu, proč jsi musela vyjít ven, abys viděla, jak odjíždí.“

„Nechci si nechat nic ujít.“

„Víš, že spolu vůbec nespali?“ zašeptala Tess, zatímco jednou rukou přidržovala síťové dveře a druhou matčin loket.

„Opravdu?“ podivila se Lucy. „To je ale zvláštní. Za mého mládí byla nevěra daleko víc vzrušující.“

„Jsem připravený!“ Liam vběhl do předsíně.

„Na co?“ zeptala se Tess.

„Pouštět si draka s tím učitelem. Panem Whatby, nebo jak se jmenuje.“

„Connor,“ vydechla Tess a málem matku pustila. „Sakra. Kolik je hodin? Úplně jsem na něj zapomněla.“

Rachel zazvonil mobilní telefon, když dojela od Robova a Laurenina domu na konec jejich ulice. Zastavila, aby ho mohla zvednout. Bude to nejspíš Marla, kvůli Janiinu výročí. Rachel si s ní moc ráda popovídá. Potřebuje si postěžovat na Laureniny dokonale upečené teplé mazance.

„Paní Crowleyová?“ Nebyla to Marla. Byl to hlas nějaké ženské. Mluvila jako nafoukaná recepční v lékařské ordinaci: nosově a důležitě. „Tady detektiv seržant Stroutová z oddělení vražd. Měla jsem v úmyslu vám zavolat včera večer, ale nepodařilo se mi najít čas, tak mě napadlo, že vás zkusím zastihnout dneska ráno.“

Rachel poskočilo srdce. To video. Volá o Velkém pátku. Ve státní svátek. Musí mít dobré zprávy.

„Dobrý den,“ řekla vřele. „To jsem ráda, že voláte.“

„Tak tedy. Chtěla bych vám oznámit, že jsme od seržanta Bellacha obdrželi tu nahrávku a že jsme ji, ehm, prozkoumali.“ Detektiv seržant Stroutová musela být mladší, než se zdálo na první poslech. Do telefonu nasadila svůj nejlepší profesionální tón. „Paní Crowleyová, chápu, že si asi děláte velké naděje, možná si dokonce myslíte, že by to mohlo znamenat něco jako průlom. Proto mě mrzí, jestli vás teď zklamu, ale musím vám sdělit, že v této fázi nebudeme Connora Whitbyho znovu vyslýchat. Usoudili jsme, že nás k tomu to video neopravňuje.“

„Vždyť je tam jeho motiv,“ namítla Rachel zoufale. Předním sklem auta viděla čnít k obloze úchvatný strom se zlatými listy. „Copak to nevidíte?“ Dívala se, jak se jeden zlatý lístek uvolnil a začíná padat, točí se vzduchem v chvatných kruzích.

„Moc mě to mrzí, paní Crowleyová. V této fázi skutečně nemůžeme podniknout žádné další kroky.“ Bylo v tom pochopení, to ano, ale Rachel zároveň slyšela blahosklonnost mladé profesionálky vůči postarší amatérce. Matka oběti. Nejspíš příliš rozrušená, než aby mohla být objektivní. Nezná policejní postupy. Součástí její práce je snažit se ji uklidnit.

Rachel do očí vyhrkly slzy. List jí zmizel z dohledu.

„Jestli chcete, můžu se u vás zastavit po Velikonocích a promluvíme si,“ pokračovala detektiv seržant Stroutová. „Moc ráda si udělám čas tak, aby vám to vyhovovalo.“

„To nebude nutné,“ řekla Rachel ledově. „Děkuju za zavolání.“ Zavěsila a mrštila telefonem na vedlejší sedadlo, až přistál na podlaze.

„Taková neschopná, namyšlená, příšerná…“ Sevřelo se jí hrdlo. Otočila klíčem v zapalování.

„Podívejte se na draka toho pána!“ zvolala Isabel.

Cecilia vzhlédla a na hřebenu kopce spatřila muže s obrovským drakem připomínajícím tropickou rybu. Nechával ho za sebou poskakovat jako balon.

„Vypadá to, jako když vede rybu na provázku,“ funěl John-Paul. Byl předkloněný téměř v pravém úhlu a tlačil před sebou kolo s Polly, protože si stěžovala, že se jí z nožiček udělalo želé. Seděla vzpřímeně, měla na hlavě třpytivou růžovou přilbu a na očích plastové rockerské sluneční brýle s čočkami ve tvaru hvězdy. Cecilia se podívala na draka a potom se sklonila, aby si lokla likéru z fialové láhve na vodu, kterou si pro sebe přibalila do bílého drátěného košíku.

„Ryby nemůžou chodit,“ poznamenala Esther, aniž vzhlédla od knihy. Oplývala pozoruhodnou schopností současně chodit a číst.

„Nemohla bys, princezničko Polly, aspoň trochu šlapat?“ zeptala se Cecilia.

„Pořád mám nožičky jako želé,“ odvětila Polly vznešeně.

John-Paul se na Cecilii zazubil. „To nevadí. Aspoň si trochu zamakám.“

Cecilia se zhluboka nadechla. Na rybím draku bujaře plovoucím vzduchem za mužem před nimi bylo něco komicky úžasného. Vzduch sladce voněl. Do zad ji hřálo slunce. Isabel na hrázi natrhala maličké žluté pampelišky a zastrkala je mezi pramínky Estheřina copu. Cecilii to něco připomnělo. Nějakou knihu nebo film z jejího dětství. Byla tam malá holčička, která žila na horách a nosila ve vrkoči květiny. Že by Heidi?

„Nádherný den!“ zavolal na ně muž, který seděl na přední terase a popíjel čaj. Cecilia si matně pamatovala jeho obličej z kostela.

„Překrásný!“ zavolala vřele v odpověď.

Před nimi se muž s drakem zastavil. Z kapsy vytáhl telefon a přiložil si ho k uchu.

„To není žádný pán.“ Polly se na sedadle narovnala. „To je pan Whitby!“

Rachel řídila jako robot a snažila se vyčistit si hlavu od všech myšlenek.

Když zastavila na dopravních světlech, podívala se na hodiny na přístrojové desce. Bylo deset. Před osmadvaceti lety touhle dobou byla Janie zřejmě ve škole a Rachel si pravděpodobně žehlila šaty na schůzku s Tobym Murphym. Ty zatracené šaty, které ji přiměla Marla koupit, protože odhalovaly její nohy.

Zpozdila se o pouhých sedm minut. Nejspíš v tom nebyl žádný rozdíl, ale to se už nikdy nedozví.

„Nepodnikneme žádné další kroky.“ V duchu znovu slyšela škrobený hlas detektiva seržanta Stroutové. Viděla zmrazený Connorův výraz, když pauzla video. Myslela na nezpochybnitelnou vinu v jeho očích.

Udělal to.

Zaječela. Byl to ošklivý jekot, z jakého tuhne krev v žilách, a v autě se rozezněl jako ozvěna.

Praštila pěstí do volantu. Vyděsilo ji to a zároveň uvedlo do rozpaků.

Naskočila zelená. Položila nohu na plyn. Je to dnešní výročí zatím úplně nejhorší, nebo to pokaždé bylo takhle zlé? Nejspíš to bylo vždycky takhle zlé. Tak snadno se zapomíná, jak moc je něco nepříjemné. Jako třeba zima. Nebo chřipka. Anebo porod.

Ucítila na tváři slunce. Bylo krásně, stejně jako v ten den, kdy umřela Janie. Ulice zely prázdnotou.

Zdálo se, že venku není ani živáčka. Co na Velký pátek lidé dělají?

Rachelina matka si procházela křížovou cestu. Zůstala by Janie katoličkou? Zřejmě nezůstala. Nemysli na to, jaká by byla Janie v dospělosti.

Nemysli na nic. Nemysli na nic. Nemysli vůbec na nic.

Až odvezou Jacoba do New Yorku, nebude nic. Bude to jako smrt. Každý den bude právě tak hrozný

jako tenhle. Nemysli ani na Jacoba.

Její oči sledovaly vír červených listů, třepetající se jako hejno maličkých, rozčilených ptáčků. Marla říkala, že si vzpomene na Janie pokaždé, když vidí duhu. A Rachel se jí zeptala: „Proč?“

Otevřela se před ní prázdná silnice a slunce tu zářilo ještě ostřeji. Rachel zamžourala a sklopila stínítko. Neustále zapomíná na sluneční brýle.

Přece jen je někdo venku.

Upřela se k němu jako k vítanému rozptýlení. Byl to nějaký muž. Stál na chodníku a přidržoval pestře zbarvený balon, který vypadal jako ryba. Jako ryba z Hledá se Nemo. Jacob by byl z toho balonu nadšený.

Muž s někým telefonoval a díval se vzhůru na balon. Nebyl to balon. Byl to drak.

„Promiň. Nakonec se s tebou nemůžu sejít,“ řekla Tess.

„To nevadí,“ odpověděl Connor. „Tak jindy.“ Příjem byl křišťálově čistý. Slyšela dokonce i rytmus slabik a jeho témbr, hlubší než při osobním setkání a maličko chraplavý. Přitiskla si telefon k uchu, jako kdyby se mohla do jeho hlasu zahalit.

„Kde jsi?“ zeptala se.

„Stojím tu na cestě a pouštím rybího draka.“

Zmocnila se jí nesmírná lítost a taky obyčejné, dětinské zklamání, jako kdyby přišla kvůli hodině klavíru o oslavu narozenin. Chtěla by se s ním ještě jednou vyspat. Nechtělo se jí sedět v matčině studeném domě a vést obtížný, nepříjemný rozhovor se svým manželem. Nechtěla se pokoušet spravit rozbitý vztah, chtěla se zamilovávat. Nechtěla být pro někoho druhá možnost, ale první volba.

„Je mi to moc líto,“ řekla.

„Nemusíš se omlouvat.“ Chvíli oba mlčeli.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Jede sem můj manžel.“

„Aha.“

„Zřejmě to mezi ním a Felicity skončilo dřív, než to vůbec začalo.“

„Takže mezi námi nejspíš taky.“ Neznělo to jako otázka.

Viděla Liama, jak si hraje na zahradě. Řekla mu, že je Will na cestě. Pobíhal sem a tam po trávě, od plotu k plotu, jako by trénoval na nějakou akci, při níž půjde o život.

„Já netuším, co bude. To jen že kvůli Liamovi, vždyť víš, to musím aspoň zkusit. Dát tomu přinejmenším ještě jednu šanci.“ Představila si Willa a Felicity, jak sedí v letadle z Melbourne, drží se pevně za ruce, tváří se odevzdaně. Do prdele.

„Jasně že musíš.“ Znělo to tak hřejivě a mile. „Nemusíš mi nic vysvětlovat.“

„Neměla jsem vůbec –“

„Prosím tě, nelituj toho.“

„Dobrá.“

„Řekni mu, že jestli se k tobě ještě jednou zachová ošklivě, zlámu mu kosti.“

„Ano.“

„Vážně, Tess. Nedávej mu žádné další šance.“

„Ne.“

„A kdyby to mezi vámi nefungovalo, tak… Však víš. Nevyhazuj mou přihlášku.“

„Connore, někdo se určitě –“

„Nedělej to,“ řekl ostře. Vzápětí se snažil tón zmírnit. „Neboj. Vždyť jsem ti říkal. Mám celé zástupy ctitelek.“

Rozesmála se.

„Už bych tě měl nechat jít,“ řekl, „když je na cestě ten tvůj chlap.“

Najednou slyšela velice zřetelně jeho zklamání. Mluvil příkře, skoro agresivně a Tess v koutku duše zatoužila udržet ho na příjmu, flirtovat s ním, aby to poslední, co řekne, bylo něžné a sexy, dokud by neukončila jejich rozhovor sama, protože pak by si mohla uložit těchhle posledních pár dní ve své paměti do přihrádky, jaká jí bude vyhovovat. (Do jaké přihrádky? „Zábavné zálety, které nikoho neraní“?)

Jenže měl právo mluvit příkře, a Tess ho už dost využila.

„Dobrá. Tak. Ahoj.“

„Ahoj, Tess. Opatruj se.“

„Pane Whitby!“ křičela Polly.

„Ach můj Bože. Mami, ať toho nechá!“ Isabel klopila hlavu a zakrývala si oči.

„Pane Whitby!“ ječela Polly.

„Na to, aby tě slyšel, je moc daleko,“ vzdychla Isabel.

„Drahoušku, nech ho být. Mluví s někým po telefonu,“ řekla Cecilia.

„Pane Whitby! To jsem já! Haló! Haló!“

„Má po pracovní době,“ poznamenala Esther. „Nemá povinnost bavit se s tebou.“

„On se rád se mnou baví!“ Polly chytila řídítka a šlapala z otcova dosahu, až se jí na stezce kolečka nebezpečně viklala. „Pane Whitby!“

„Zdá se, že ji už přestaly bolet nohy.“ John-Paul si masíroval krk.

„Chudák,“ řekla Cecilia. „Užívá si Velký pátek a bude ho obtěžovat jeho žákyně.“

„Řekl bych, že je to riziko povolání, pokud se rozhodne bydlet ve stejné čtvrti,“ řekl John-Paul.

„Pane Whitby!“ Polly získávala jistotu. Nohy šlapaly do pedálů. Růžová kolečka se hbitě točila.

„Aspoň má trochu pohybu,“ poznamenal John-Paul.

„To je tak trapné,“ řekla Isabel. Zdržovala se vzadu a kopala do něčího plotu. „Já počkám tady.“

Cecilia se zastavila a ohlédla se za ní. „Jen pojď. Nenecháme ji, aby ho dlouho zdržovala. Přestaň kopat do toho plotu.“

„Proč je ti to trapné, Isabel?“ zeptala se Esther. „Jsi snad do pana Whitbyho taky zamilovaná?“

„Ne, nejsem! Nebuď nechutná!“ Isabel zrudla jako rak. John-Paul a Cecilia si vyměnili pohledy.

„Co je vůbec na tom chlápkovi tak zajímavého?“ zeptal se John-Paul. Šťouchl do Cecilie. „Nejsi do něj taky zamilovaná?“

„Matky se nemůžou zamilovat,“ prohlásila Esther. „Jsou na to moc staré.“

„Tak to ti mockrát děkuju,“ řekla Cecilia. „Pojď už, Isabel.“

Obrátila se zpátky, aby se podívala na Polly, právě v okamžiku, kdy Connor Whitby sešel ze stezky a vstoupil do vozovky, s drakem plujícím mu nad hlavou.

Polly stočila kolo na příkrý svah dolů k silnici.

„Polly!“ zvolala Cecilia, zatímco John-Paul zařval: „Okamžitě zastav, Polly!“

Kapitola čtyřicátá osmá

RACHEL SE DÍVALA, jak ten muž s drakem sestupuje z chodníku. Pozor na auta, člověče. Tady nejsi na přechodu pro pěší.

Otočil hlavu jejím směrem. Byl to Connor Whitby.

Hleděl přímo na ni, ale bylo to, jako by Rachelino auto bylo neviditelné, jako kdyby neexistovala, jako kdyby pro něj byla vzduch, jako kdyby se jen tak rozhodl, že jí bude komplikovat život, a když se mu zamane, přinutí ji zpomalit. Kráčel rázně přes vozovku, s naprostou jistotou, že Rachel zastaví. Jeho drak zachytil poryv větru a kroužil v líných kruzích.

Rachel zvedla nohu z plynu a přidržela ji nad brzdou. A pak jí spadla, jako cihla, na plyn.

Neproběhlo to ve zpomaleném záběru. Proběhlo to v jediném okamžiku.

Nikde nebylo žádné auto. Silnice byla prázdná. A pak, zčistajasna, tu auto bylo. Malý modrý vůz. John-Paul bude později tvrdit, že věděl, že se zezadu blíží auto, ale pro Cecilii se prostě zhmotnilo odnikud.

Žádné auto. Auto.

To malé modré auto bylo jako kulka. Ani ne tak kvůli rychlosti, ale protože se zdálo, že se pohybuje po jakési nezadržitelné trajektorii, jako by ho odněkud vystřelili.

Cecilia viděla, jak Connor Whitby běží. Jako ve filmové honičce, kde přeskakuje nějaký člověk z jedné budovy na druhou.

Vteřinu nato vjela Polly se svým kolem přímo před auto a zmizela pod ním. Ozval se nějaký zvuk. Žuchnutí a křupnutí. Dlouhé, vysoké kvílení brzd.

A pak nebylo nic. Jen ticho. Obyčejnost. A hlas ptáka. Cecilia nevnímala nic než zmatek. Co se vlastně stalo?

Slyšela těžké dupání, a když se otočila, viděla běžet Johna-Paula. Proběhl rovnou kolem ní. Esther ječela. Bez ustání. Byl to příšerný, ohavný vřískot. Přestaň, Esther, pomyslela si Cecilia.

Isabel ji chytila za paži. „Porazilo ji auto!“ V hrudi se jí otevřela propast.

Setřásla ze sebe Isabelinu ruku a běžela.

Malá holčička. Holčička na kole.

Racheliny ruce dosud svíraly volant. Její chodidlo stále vší silou mačkalo brzdový pedál. Byl přitisknutý až úplně dolů k podlaze.

Pomalu, ztěžka zvedla třesoucí se ruce z volantu a zatáhla ruční brzdu. Položila levou ruku zpátky na volant a pravou rukou vypnula zapalování. Pak opatrně zdvihla nohu z brzdového pedálu.

Podívala se do zpětného zrcátka. Třeba je ta holčička v pořádku.

(Až na to, že to cítila. Měkký hrbolek pod koly auta. Věděla s naprostou, krutou jistotou, co právě udělala. Co schválně udělala.)

Viděla přibíhat nějakou ženu, s rukama svěšenýma divně podél těla, jako by je měla ochrnuté. Byla to Cecilia Fitzpatricková.

Malá holčička. Růžová třpytivá přilba. Černý culík. Brzdi. Brzdi. Brzdi. Její obličej z profilu. Ta holčička byla Polly Fitzpatricková. Rozkošná malá Polly Fitzpatricková.

Rachel zakňučela jako pes. Kdesi v dálce někdo bez přestání ječel.

„Haló?“

„Wille?“

Liam se v jednom kuse vyptával, kdy už táta přijede, a Tess měla najednou po krk téhle pasivní role, toho čekání na Felicity a Willa, až se uráčí ukázat. Zavolala Willovi na mobil. Bude ledová a odměřená, a dá mu tak tušit, jak nesmírný úkol na něj čeká.

„Ahoj, Tess,“ řekl Will. Mluvil divně a roztržitě.

„Podle Felicity jsi prý na cestě sem –“

„To jsem,“ přerušil ji Will. „Byl jsem. V taxíku. Museli jsme zastavit. Došlo k nehodě, jen kousek od domu tvé matky. Viděl jsem, jak se to stalo. Čekáme na sanitku –“ Zlomil se mu hlas a pak přešel v šepot. „Je to strašné, Tess. Malá holčička na kole. Přibližně ve stejném věku jako Liam. Myslím, že je mrtvá.“

Bílá sobota

Kapitola čtyřicátá devátá

LÉKAŘ PŘIPOMÍNAL CECILII KNĚZE nebo policistu. Jeho specializací byl profesionální soucit. Měl hřejivé a chápavé oči, a mluvil pomalu a zřetelně, rozhodně a trpělivě, jako kdyby byli Cecilia s Johnem-Paulem jeho studenti a on chtěl, aby dobře pochopili záludný pojem. Cecilia by se nejradši vrhla k jeho nohám a objala mu kolena. Co jí se týkalo, měl ten muž absolutní moc. Byl to Bůh. Ten muž, tenhle obrýlený Asiat v modrobílé košili, velice podobné jedné, kterou vlastní John-Paul, je Bůh. Po celý předešlý den a noc s nimi mluvilo tolik lidí: záchranáři, lékaři a sestry na pohotovosti.

Všichni byli milí, ale uspěchaní a unavení; oči jim kmitaly a klouzaly. Bylo tam hlučno a v jejím periferním vidění neustále zářilo ostré bílé světlo, ale s doktorem Yue teď mluvili v tichém, jakoby kostelním prostředí intenzivní péče. Stáli před skleněným panelem, za kterým ležela Polly na vysoké posteli, připojená na přehršel přístrojů. Byla pod silnými sedativy. Do levé ruky jí zavedli intravenózní výživu. Pravou paži měla omotanou gázovými obvazy. V jednu chvíli jí odhrnula některá ze sester vlasy z čela a připnula je ke straně, takže teď vypadala, jako by to ani nebyla ona.

Doktor Yue působil velice inteligentně, protože nosil brýle a možná i proto, že byl Asiat, což je rasové škatulkování, ale Cecilii to bylo jedno. Doufala, že matka doktora Yue byla jednou z těch ctižádostivých, přísných matron. Doufala, že chudák doktor Yue nemá žádné jiné zájmy než medicínu. Cecilia doktora Yue zbožňovala. Zbožňovala i jeho matku.

Ale ten zatracenej, zpropadenej John-Paul! John-Paul zřejmě nepochopil, že mluví s Bohem. Neustále mu skákal do řeči. Mluvil příliš stroze. Dokonce hrubě! Kdyby ho John-Paul urazil, třeba by pak doktor Yue nepečoval o Polly tak usilovně. Cecilii bylo jasné, že pro doktora Yue je tohle jen práce, Polly je jen další z jeho pacientů a ona s Johnem-Paulem jsou jen další pár rozrušených rodičů, a každý dobře ví, že doktoři jsou přepracovaní a můžou být vyčerpaní a stejně jako piloti letadel dělat nepatrné chyby, které jsou v posledku tragické. Cecilia a John-Paul se musí nějak odlišit. Musí ho přimět, aby viděl, že Polly není jen další pacient; je to Polly, Ceciliino děťátko, je to její legrační, k šílenství ji dohánějící, okouzlující holčička. Cecilii se zastavil dech a na chvíli ho nemohla popadnout.

Doktor Yue ji poklepal po paži. „Tohle musí být pro vás, paní Fitzpatricková, naprosto příšerné, a já vím, že za sebou máte dlouhou, probdělou noc.“

John-Paul na ni letmo pohlédl, jako by zapomněl, že je tu taky. Vzal ji za ruku. „Prosím vás, pokračujte,“ řekl.

Cecilia se na doktora Yue úslužně usmála. „To nic není, děkuju.“ Vidíte, jak jsme příjemní a nenároční!

Doktor Yue vyjmenovával Pollyina zranění. Silný otřes mozku, ale cétéčko neodhalilo žádnou známku závažného mozkového poranění. Třpytivá růžová helma odvedla svou práci. Jak už vědí, byly tu obavy z možného vnitřního krvácení, ale Polly monitorují a zatím to vypadá dobře. Taky dobře vědí, že Polly utrpěla rozsáhlé odřeniny, frakturu holeně a natržení sleziny. Slezinu jí už odstranili. Bez sleziny žije mnoho lidí. Je tu jisté riziko oslabené imunity, takže se doporučují antibiotika v případě –

„A co její ruka,“ přerušil ho John-Paul. „V noci se zdálo, že největší obavy vzbuzuje její pravá ruka.“

„To ano.“ Doktor Yue se podíval Cecilii do očí a pomalu se nadechl a zase vydechl, jako když učitel jógy předvádí techniku dýchání. „Velice nerad to říkám, ale paži nelze zachránit.“

„Cože?“ vyhrkla Cecilia.

„Ach Bože,“ vzdychl John-Paul.

„Promiňte,“ řekla Cecilia, protože se pořád ještě snažila být milá, přestože cítila, jak se v ní vzmáhá zuřivost. „Jak to myslíte, že ji nelze zachránit?“

Znělo to, jako kdyby Pollyina paže ležela na dně oceánu.

„Došlo k nenapravitelnému poškození tkáně, dvojité fraktuře a není už dostatečně zásobovaná krví.

Rádi bychom provedli zákrok ještě dnes odpoledne.“

„Zákrok?“ opakovala Cecilia. „Tím zákrokem máte na mysli…“ Nedokázala ten výraz vyslovit. Byl nevýslovně obscénní.

„Amputaci,“ řekl doktor Yue. „Těsně nad loktem. Já vím, že je to pro vás hrozná zpráva, a zařídil jsem, aby za vámi zašel náš poradce –“

„Ne,“ prohlásila Cecilia pevně. Tohle ona nedopustí. Nemá tušení, k čemu je dobrá slezina, ale dobře ví, na co je pravá paže. „Je pravačka, víte, pane doktore. Je jí šest let. Nemůže žít bez ruky!“ Hlas jí sklouzl do přesně takové nechutné mateřské hysterie, jaké se ho snažila ze všech sil ušetřit.

Proč nic neříká John-Paul? Drzé přerušování ustalo. Odvrátil se od doktora Yue a přes skleněné panely hleděl na Polly.

„Může, paní Fitzpatricková,“ řekl doktor Yue. „Je mi to strašně moc líto, ale může.“

Z druhé strany těžkých dřevěných dveří do jednotky intenzivní péče, kam měli povoleno vstoupit pouze členové rodiny, vedla dlouhá, široká chodba. Řada vysokých oken dovnitř vpouštěla paprsky slunečního světla, ve kterém se zachytávala zrníčka prachu, takže to Rachel připomínalo kostel. Po celou délku chodby seděli lidé v hnědých kožených křeslech; četli si, psali esemesky, mluvili do mobilního telefonu. Působilo to jako tišší verze letištního terminálu. Lidé smíření s neskutečně dlouhým čekáním, obličeje napjaté a unavené. Náhlé, tlumené exploze emocí.

Rachel seděla v jednom z kožených křesel, čelem k dřevěným dveřím, a očima neustále vyhlížela Cecilii nebo Johna-Paula Fitzpatricka.

Co řeknete rodičům dítěte, které jste srazili autem a málem zabili?

Slovo „promiňte“ znělo jako urážka. „Promiňte“ řeknete, když vrazíte v samoobsluze někomu do vozíku. Musí existovat nějaká významnější slova.

Hluboce se vám omlouvám. Nesmírně mě to mrzí. Prosím vězte, že si to nikdy v životě neodpustím.

Co řeknete, když znáte pravou míru svého vlastního zavinění, víte, že je daleko větší, než jak to viděli bizarně mladí záchranáři a policisté, kteří včera přijeli na místo nehody? Zacházeli s ní jako s vetchou starou ženskou, účastnicí tragické dopravní nehody. V hlavě se jí neustále skládaly věty: Viděla jsem Connora Whitbyho a šlápla jsem na plyn. Viděla jsem člověka, který zavraždil mou dceru, a chtěla jsem mu ublížit.

Přesto jí nejspíš nějaký pud sebezáchovy zabránil říct je nahlas, protože jinak by ji jistě zavřeli za pokus o vraždu.

Pokud si dobře vzpomíná, jediné, co řekla, bylo: „Já jsem Polly neviděla. Neviděla jsem ji, dokud nebylo příliš pozdě.“

„Jak rychle jste jela, paní Crowleyová?“ ptali se jí, velice jemně a ohleduplně.

„Já nevím,“ odpovídala. „Je mi to líto, ale nevím.“

Což byla pravda. Nevěděla, jak rychle jela. Ale věděla, že měla spoustu času dát nohu na brzdu a nechat Connora Whitbyho přejít vozovku.

Řekli jí, že proti ní pravděpodobně nevznesou žádná obvinění. Vypadalo to, že nějaký muž v taxíku viděl malou holčičku, jak vjíždí na kole přímo před její auto. Zeptali se jí, komu můžou zatelefonovat, aby si pro ni přijel. Na tomhle trvali, přestože zavolali druhou sanitku jenom kvůli ní, prohlédl ji záchranář a prohlásil, že není nutné, aby jela do nemocnice. Rachel dala policii Robovo telefonní číslo, a ten přijel až příliš rychle (určitě překročil omezenou rychlost), i s Lauren a Jacobem. Rob byl

bílý jako křída. Jacob se zubil a mával na ni ze zadního sedadla buclatou ručičkou. Záchranář vysvětlil Robovi a Lauren, že nejspíš utrpěla mírný šok a že by měla odpočívat, být v teple a neměli by ji nechávat samotnou. Měla by taky co nejdřív zajít na kontrolu ke svému praktickému lékaři.

Byla to hrůza. Rob s Lauren se instrukcemi svědomitě řídili a Rachel se jich nemohla zbavit, ať se snažila sebevíc. Nedokázala rozumně přemýšlet, když se motali kolem, nosili jí hrnky čaje a polštáře. Pak se tam ještě objevil mladý, energický otec Joe, kterého velice zarmoutilo, že se členové jeho stádečka přejíždějí autem. „Neměl byste vést velkopáteční mši?“ zeptala se Rachel nevděčně.

„Všechno je zařízené, paní Crowleyová,“ odpověděl. Nato ji vzal za ruku a pravil: „Víte přece, že to byla nehoda, paní Crowleyová?! Nehody se stávají. Každý den. Nesmíte si to klást za vinu.“

Rachel si pomyslela: Ach ty roztomilý, nevinný mladý muži, co ty víš o vině? Nemáš tušení, čeho jsou tvoji farníci schopní. Myslíš, že se ti někdo z nás opravdu vyzná ze svých skutečných hříchů? Ze svých strašlivých hříchů?

Aspoň byl užitečný jako informátor. Slíbil, že jí bude neustále podávat informace o Pollyině stavu, a svůj slib rozhodně dodržel.

Pořád je ještě naživu, říkala si Rachel po každé nové zprávě. Já jsem ji nezabila. Není to nezvratné.

Po večeři konečně Lauren s Robem odvezli Jacoba domů a Rachel strávila noc tím, že si v hlavě přehrávala ty příšerné okamžiky stále dokola.

Drak ve tvaru ryby. Connor Whitby vstupuje do vozovky, ignoruje Rachel. Její noha na plynu.

Pollyina třpytivá růžová přilba. Brzdi. Brzdi. Brzdi. Connorovi se nic nestalo. Nemá jediné škrábnutí.

Dnes ráno zavolal otec Joe, aby jí řekl, že nemá žádné nové zprávy až na to, že je Polly na jipce ve Westmeadské dětské nemocnici a dostává se jí té nejlepší péče.

Rachel mu poděkovala, položila telefon a vzápětí ho znovu zvedla, zavolala si taxík a nechala se odvézt do nemocnice.

Neměla tušení, jestli se jí podaří sejít se s kterýmkoli z rodičů, ani jestli se s ní budou chtít Pollyini rodiče vidět – což nejspíš nebudou –, ale měla pocit, že tam být musí. Nemohla prostě jen sedět klidně doma, jako kdyby šel život bezohledně dál.

Dvojité dveře do jednotky intenzivní péče se rozlétly a vyhrnula se z nich Cecilia Fitzpatricková, jako chirurg, který pospíchá zachránit někomu život. Spěšně kráčela chodbou, minula Rachel, pak se zastavila, rozhlédla se a zmateně zamrkala, jako když se náměsíčník probudí ze sna.

Rachel vstala.

„Cecilie?“

Před Cecilií se zhmotnila postarší bělovlasá paní. Působila vratce, a tak Cecilia instinktivně natáhla paži k jejímu lokti.

„Ahoj, Rachel,“ řekla, protože ji najednou poznala, a na okamžik viděla jen Rachel Crowleyovou, laskavou, uzavřenou, neustále výkonnou školní sekretářku. Pak zapadl zpátky na místo obří kus Ceciliiny paměti: John-Paul, Janie, růženec. Od té nehody na nic z toho nemyslela.

„Já vím, že jsem poslední, koho bys právě teď chtěla vidět,“ řekla Rachel. „Ale musela jsem přijít.“ Cecilia se matně rozpomněla, že Rachel Crowleyová řídila to auto, které srazilo Polly. V tu chvíli to vzala na vědomí, ale nemělo to pro ni žádný zvláštní význam. To malé modré auto jí připadalo jako

přírodní živel: tsunami nebo lavina. Jako kdyby ho nikdo neřídil.

„Je mi to líto,“ řekla Rachel. „Tak strašně, příšerně líto.“

Cecilia nedovedla tak docela pochopit, co má na mysli. Byla vyčerpáním a šokem z toho, co jí právě oznámil doktor Yue, jako zpomalená. Její normálně spolehlivé mozkové buňky se někde toulaly a Cecilii stálo nezměrné úsilí srovnat je zase na jedno místo.

„Byla to nehoda,“ řekla s úlevou jako člověk, který si vybaví správnou frázi v cizím jazyce.

„Ano,“ souhlasila Rachel. „Jenže –“

„Polly se hnala za panem Whitbym,“ pokračovala Cecilia. Slova už plynula snáze. „Nerozhlédla se.“ Zavřela oči a na okamžik viděla, jak mizí Polly pod autem. Zase je otevřela. Napadla ji další správná fráze: „Nesmíš si to dávat za vinu.“

Rachel netrpělivě zavrtěla hlavou a máchla rukou, jako by ji obtěžoval nějaký hmyz. Popadla Ceciliino předloktí a pevně je stiskla. „Prosím tě, pověz mi. Jak je na tom? Jak vážná jsou její – její zranění?“

Cecilia zírala na Rachelinu vrásčitou, kloubnatou ruku svírající její předloktí. Představila si Pollyinu krásnou, zdravou, hubenou dívčí paži a zjistila, že naráží na houbovitou zeď odporu. Je to nepřijatelné. Tohle se prostě nesmí stát. Proč to není Ceciliina paže? Její obyčejná, nehezká paže s vybledlými pihami a skvrnami od slunce. Můžou si vzít tuhle, když už ti parchanti musí mít nějakou paži.

„Říkají, že přijde o ruku,“ zašeptala.

„To ne.“ Rachelino sevření zesílilo.

„Já nemůžu. Já prostě nemůžu.“

„Už to ví?“

„Ne.“

Tahle záležitost byla tak nekonečně obrovská, s chapadly, která se plazí, svíjejí a kroutí, vždyť Cecilia ještě ani nepomyslela na to, jak to Polly řekne, natožpak na to, co bude ten barbarský skutek pro Polly znamenat, protože se zabývala pouze tím, co to znamená pro ni samu, jak to nesnese ona, jak jí připadá, jako by na ní někdo páchal násilný trestný čin. Tohle je cena za smyslné, nádherné potěšení a pýchu, jakou vždycky pociťovala při pohledu na tělíčka svých dětí.

Jak asi vypadá Pollyina ruka teď, pod těmi obvazy? Tu paži nelze zachránit. Doktor Yue ji ujistil, že se starají, aby Polly netrpěla bolestí.

Cecilii chvíli trvalo, než si uvědomila, že se Rachel hroutí, nohy podlomené v kolenou. Zachytila ji právě včas; popadla za paže a držela celou její váhu. Na tak vysokou ženu bylo Rachelino tělo překvapivě lehké, jako kdyby měla pórovité kosti, přesto nebylo snadné udržet ji ve vzpřímené poloze. Cecilii připadalo, že obdržela obrovský, neforemný balík.

Muž procházející kolem s kyticí karafiátů se zastavil, květiny si zastrčil do podpaždí a pomohl Cecilii posadit Rachel na nejbližší volné místo.

„Nemám vám sehnat doktora?“ zeptal se. „Tady se určitě nějaký najde. Jsme na správném místě.“ Rachel rozhodně zavrtěla hlavou. Byla bledá a roztřesená. „Jen se mi zamotala hlava.“

Cecilia si k ní klekla a zdvořile se na muže usmála. „Děkuju vám za pomoc.“

„Není zač. Musím běžet. Moje žena právě porodila naše první dítě. Tři hodiny staré. Holčičku.“

„Gratuluju!“ řekla Cecilia, o zlomek sekundy později. Už byl z doslechu, vesele odkráčel – rovnou doprostřed nejšťastnějšího dne svého života.

„Určitě ti nic není?“ zeptala se Cecilia Rachel.

„Omlouvám se.“

„Nemůžeš za to,“ řekla Cecilia trochu netrpělivě. Šla se nadýchat čerstvého vzduchu, aby nezačala ječet, ale teď musí zase zpátky. Musí začít shromažďovat fakta. Nepotřebuje mluvit s žádným zatraceným poradcem, děkuju mnohokrát, potřebuje se znovu sejít s doktorem Yue, ale tentokrát si bude dělat poznámky a bude klást otázky, a nebude si dělat starosti, jestli je dost milá.

„Ty to nechápeš,“ vzdychla Rachel. Upírala na Cecilii zarudlé, uslzené oči. Hlas měla vysoko posazený a slabý. „Můžu za to. Dala jsem nohu na plyn. Pokusila jsem se ho zabít, protože mi on zabil Janie.“

Cecilia se chytila područky Rachelina křesla jako okraje srázu, ze kterého ji někdo shodil, a ztěžka vstala.

„Pokusila ses zabít Johna-Paula?“

„Ovšemže ne. Pokusila jsem se zabít Connora Whitbyho. To on zavraždil Janie. Našla jsem video.

Je na něm důkaz.“

Připadalo jí, jako by ji popadli za rameno, otočili kolem její osy a přinutili pohledět tváří v tvář nejhoršímu zvěrstvu.

Tentokrát se žádné tápání nekonalo. Pochopila všechno v jediném okamžiku. Co udělal John-Paul.

Co udělala ona sama.

Jakou nesou zodpovědnost za svoji dceru. Jaký trest čeká Polly za jejich zločin.

Tělo měla duté od ostré, bílé záře jaderného výbuchu. Zbyla jen skořápka jejího bývalého já. Přesto se ani nezachvěla. Nohy ji nezradily. Zůstala v naprostém klidu.

Na ničem už nezáleží. Neexistuje nic, co by mohlo být horší než tohle.

Teď je důležitá pravda. Polly nezachrání. Ani je dva nijak nespasí. Přesto je naprosto nezbytná. Jako naléhavý úkol, který si musí Cecilia odškrtnout ze seznamu urgentní.

„Janie nezabil Connor,“ řekla. Cítila, jak se jí při mluvení pohybuje čelist nahoru a dolů. Připadala si jako dřevěná loutka.

Rachel znehybněla. Struktura jejích mírných, vlhkých očí se změnila; viditelně ztvrdla. „Jak to myslíš?“

Cecilia slyšela, jak jí z vlastních, suchých a nakyslých úst vycházejí slova: „Tvou dceru zabil můj manžel.“

Kapitola padesátá

CECILIA SEDĚLA VE DŘEPU vedle Rachelina křesla, uhýbala očima jen o pár centimetrů, a mluvila tiše, ale zřetelně. Rachel slyšela a chápala každé její slovo, ale nějak si je nedokázala pospojovat, nedocházel jí jejich význam. V mysli jí klouzala po povrchu. Přepadl ji hrůzostrašný pocit, jako kdyby běžela z posledních sil a pokoušela se dohnat něco životně důležitého.

Počkej, měla chuť říct. Počkej, Cecilie. Cože?

„Přišla jsem na to teprve nedávno,“ říkala Cecilia. „Večer po té Tupperware party.“

John-Paul Fitzpatrick. Snad se jí nesnaží říct, že John-Paul Fitzpatrick zavraždil Janie? Rachel popadla Cecilii za paži. „Říkáš, že to nebyl Connor,“ vyhrkla. „Víš jistě, že to nebyl Connor? Že s tím nemá vůbec nic společného?“

Ceciliinu tvář zbrázdily těžké chmury. „Vím to jistě. Nebyl to Connor. Byl to John-Paul.“

John-Paul Fitzpatrick. Virginiin syn. Ceciliin manžel. Vysoký, hezký, dobře oblečený, galantní muž. Známý, uznávaný člen školní komunity. Rachel ho zdravila úsměvem a zamáváním, kdykoli ho zahlédla v místním obchodě nebo na některé ze školních akcí. John-Paul vedl každou školní brigádu. Nosil opasek s nářadím a obyčejnou baseballovou čepici a s posuvným pravítkem zacházel s působivou sebejistotou. Minulý měsíc Rachel pozorovala Isabel Fitzpatrickovou, jak běží svému tátovi, který ji vyzvedával po škole v přírodě, rovnou do náruče. Uvízlo jí to v paměti pro tu čirou radost v Isabelině tváři, když spatřila Johna-Paula, a taky kvůli Isabelině podobě s Janie. John-Paul Isabel zhoupl, až jí vyletěly nohy do vzduchu, jako kdyby byla daleko mladší, a Rachel přišlo nesmírně líto, že Janie nebyla nikdy takovou dcerou a Ed nebyl nikdy takovým otcem. Ty jejich upjaté obavy, co si pomyslí lidé, se najednou zdály naprosto zbytečné. Proč jen museli být v projevech své lásky tak opatrní a zdrženliví?

„Měla jsem ti to říct,“ pokračovala Cecilia. „Měla jsem ti to říct hned, jak jsem se to dozvěděla.“ John-Paul Fitzpatrick.

Má takové pěkné vlasy. Solidně vypadající vlasy. Ne jako ta úskočně působící holá hlava Connora Whitbyho. John-Paul řídí zářivě čistý rodinný automobil. Connor se prohání na zablácené motorce. Tohle nemůže být pravda. Cecilia se musela splést. Rachel se nějak nedokázala zbavit nenávisti ke Connorovi. Nenáviděla ho už tak strašně dlouho, dokonce i tehdy, když si ještě nebyla jistá, když ho jenom podezírala. Už tehdy ho nenáviděla – za tu možnost, že to udělal. Nenáviděla ho za to, že vůbec existoval v Janiině životě. Nenáviděla ho za to, že byl poslední, kdo ji viděl naživu.

„Já to nechápu,“ řekla Cecilii. „Copak Janie znala Johna-Paula?“

„Měli spolu takový tajný vztah. Asi by se to dalo nazvat chozením,“ odpověděla Cecilia. Pořád ještě dřepěla na podlaze vedle Rachel, a barva, která jí předtím zmizela z obličeje, se do něj v plné síle vrátila. „John-Paul byl do ní zamilovaný, jenže pak mu Janie řekla, že je tu někdo jiný a že se rozhodla pro toho druhého kluka, a on potom… No. Přestal se ovládat.“ Hlas se jí vytratil. „Bylo mu sedmnáct. Byl to okamžik nepříčetnosti. Zní to, jako bych se ho snažila omlouvat. Přísahám, že se rozhodně nesnažím omlouvat ani jeho, ani to, co udělal. Samozřejmě. Na to přece žádná omluva neexistuje. Omlouvám se. Musím se postavit. Moje kolena. Bolí mě kolena.“

Rachel sledovala, jak Cecilia s obtížemi vstává, rozhlíží se po jiném křesle, přitahuje si ho blíž, sedá si a naklání se k ní, obočí nakrčené tak divoce, jako by prosila o život.

Janie řekla Johnu-Paulovi, že má jiného kluka. Takže ten jiný kluk byl Connor Whitby.

O Janie se zajímali dva chlapci a Rachel o tom neměla ani tušení. Kde udělala Rachel chybu, jak to, že měla o životě své dcery tak malé povědomí? Proč si spolu odpoledne po škole důvěrně nepovídaly

nad „mlékem s koláčky“ jako matky a dcery v amerických sitcomech? Rachel pekla jedině pod nátlakem. K odpolední svačině jedla Janie krekry namazané máslem. Kdybych tak pro ni pekla, pomyslela si s náhlou, prudkou sebenenávistí. Proč jen nepekla? Kdyby pekla a kdyby Ed vesele vyhazoval Janie do vzduchu, třeba by bylo všechno jinak.

„Cecilie?“

Obě ženy vzhlédly. Byl to John-Paul.

„Cecilie, chtějí po nás, abychom podepsaly nějaké formuláře –“ Zarazil se, protože si všiml Rachel.

„Dobrý den, paní Crowleyová,“ řekl.

„Dobrý den,“ řekla Rachel.

Nedokázala se pohnout, jako kdyby dostala anestezii. Stál před ní vrah její dcery. Vyčerpaný, zničený, stárnoucí otec s červenými kruhy pod očima a šedivým strništěm. To není možné. Ten nemá s Janie nic společného. Je příliš starý. Příliš dospělý.

Cecilia promluvila. „Řekla jsem jí to, Johne-Paule.“

John-Paul o krok ustoupil, jako by se ho pokusil někdo udeřit.

Na okamžik zavřel oči, a když je znovu otevřel, díval se přímo na Rachel, s tak nechutnou lítostí, že už neměla žádné pochybnosti.

„Ale proč?“ zeptala se Rachel a překvapilo ji, jak civilizovaně a všedně to zní, jak tu probírá dceřinu vraždu uprostřed bílého dne, zatímco kolem chodí tucty lidí; ignorují je, předpokládají, že jde jen o další, ničím pozoruhodnou konverzaci. „Můžete mi, prosím vás, říct, proč byste dělal něco takového? Byla to jenom malá holka.“

John-Paul sklopil hlavu a oběma rukama si prohrábl ty pěkné, solidní vlasy, a když zase vzhlédl, jako by se jeho obličej roztříštil na tisíc kousků. „Byla to nehoda, paní Crowleyová. Rozhodně jsem jí nechtěl ublížit, protože, víte, já jsem ji miloval. Vážně jsem ji miloval.“ Přejel si hřbetem ruky přes nos, ledabylým, zoufalým gestem, jako nějaký opilec na rohu ulice. „Byl jsem hloupý puberťák. Řekla mi, že se schází s někým jiným, a pak se mi vysmála. Je mi to líto, ale tohle je jediný důvod, jaký mám. Já vím, že to není žádný důvod. Miloval jsem ji a ona se mi vysmála.“

Cecilia si matně uvědomovala, že chodbou, kde sedí, proudí dál lidé. Spěchají nebo se jen tak procházejí, gestikulují a smějí se, vzrušeně mluví do mobilních telefonů. Nikdo se nezastavil, aby se podíval na bělovlasou ženu, vzpřímeně usazenou v hnědém koženém křesle, sukovité ruce sevřené na jeho podpěrkách, oči upřené na muže středního věku, který stojí před ní, hlavu kajícně sklopenou, krk odhalený, ramena svěšená. Nikdo si zřejmě nevšiml ničeho zvláštního na jejich ztuhlých tělech, na jejich mlčení. Byli ve své vlastní bublině, odříznutí od zbytku lidstva.

Cecilia ucítila pod svýma rukama hladkou kůži křesla a najednou jí v plicích došel všechen vzduch.

„Musím se vrátit k Polly,“ řekla a vstala tak rychle, že se jí zatočila hlava.

Kolik času uplynulo? Jak dlouho tady sedí? Přepadla ji náhlá panika, jako kdyby Polly opustila.

Pohlédla na Rachel a pomyslela si: Zrovna teď mi můžeš být ukradená.

„Musím si ještě jednou promluvit s Pollyiným doktorem,“ oznámila jí.

„Ale jistě,“ řekla Rachel.

John-Paul vztáhl k Rachel ruce, zápěstím nahoru, jako by očekával, že dostane želízka. „Já vím, že nemám žádné právo vás o tohle žádat, Rachel, totiž paní Crowleyová, nemám právo vás žádat vůbec o nic, ale víte, Polly nás právě teď oba potřebuje, takže chci jen čas –“

„Neseberu vás vaší dceři,“ přerušila ho Rachel. Znělo to rázně a podrážděně, jako kdyby byli Cecilia a John-Paul nevychovaní puberťáci. „Už jsem se –“ Zarazila se, polkla a obrátila zrak ke stropu, jako by potlačovala nutkání na zvracení. Hnala je pryč. „Jděte. Tak už jděte za tou svou holčičkou. Oba dva.“

Kapitola padesátá první

BYLO POZDĚ VEČER o Velikonoční neděli a Will s Tess schovávali vejce na zahradě Tessiny matky. Každý měl jeden sáček maličkých vajíček, takových, co jsou zabalené do lesklého, barevného alobalu.

Dokud byl Liam hodně malý, nechávali vajíčka viditelně na očích nebo je prostě poházeli po trávníku, ale jen co trochu povyrostl, začal dávat přednost náročnější verzi pomlázky; Tess přitom broukala soundtrack k Mission Impossible, Will mu měřil čas na stopkách.

„Asi bychom mu nemohli dát pár vajíček do okapu?“ Will se podíval nahoru na střechu. „Žebřík bychom nechali někde poblíž.“

Tess se zdvořile zasmála, jako v přítomnosti nějakého známého nebo klienta.

„Tak ne,“ řekl Will. Povzdechl si a opatrně položil modré vejce na roh parapetu, takže si bude muset Liam stoupnout na špičky, aby na ně dosáhl.

Tess jedno vajíčko rozbalila a snědla. To poslední, co Liam potřebuje, je další čokoláda. Ústy se jí rozlila sladká chuť. Sama poslední týden spořádala takovou spoustu čokolády, že pokud si nedá pozor, skončí s Felicitinou velikostí. Tahle bezděčně krutá poznámka jí přišla na mysl zcela automaticky, jako slova nějaké písně, a Tess si uvědomila, jak často si to musela v duchu říkat. „Felicitina velikost“ pro ni byla pořád ještě definicí nepřijatelné tloušťky, dokonce i teď, když má Felicity štíhlé, nádherné tělo, které je v daleko lepší kondici než to její.

„Nechápu, jak sis mohl myslet, že bychom mohli prostě bydlet všichni společně!“ vybuchla. Viděla, jak se Will obrňuje.

Takhle to šlo už od té doby, co se včera konečně objevil v domě její matky; bledý a o poznání hubenější, než když ho viděla naposledy. Její rozpoložení se v jednom kuse nepředvídatelně měnilo. Jednu chvíli byla chladná a sarkastická, druhou hysterická a plačtivá. Jako by se nedovedla vůbec ovládat.

Will se k ní otočil, na dlani sáček čokoládových vajíček. „Nemyslel jsem si to doopravdy.“

„Ale řekl jsi to! V pondělí jsi to řekl.“

„Byla to pitomost. Promiň,“ prohlásil. „Nemůžu dělat nic jiného než se ti pořád omlouvat.“

„Mluvíš jako robot,“ vyhrkla Tess. „Už to ani nemyslíš vážně. Říkáš to pořád dokola jen proto, že doufáš, že nakonec zmlknu.“ Opakovala po něm monotónním hlasem: „Promiň mi to. Promiň mi to. Promiň mi to.“

„Já to myslím vážně,“ řekl Will unaveně.

„Pššt,“ okřikla ho Tess, přestože nemluvil nijak zvlášť hlasitě. „Probudíš je.“ Liam i matka byli dávno v posteli a spali. Jejich pokoje se nacházely v přední části domu a jeden jak druhý byli dobří spáči. Nejspíš by je neprobudilo, ani kdyby na sebe začali řvát.

Žádné řvaní se ale nekonalo. Prozatím. Jen tyhle krátké, zbytečné rozhovory, hořká slova proudící po jednosměrných silnicích.

Jejich včerejší opětovné shledání bylo surreální a přízemní zároveň; rozčilující střet osobností a emocí. Nejdřív tomu vévodil Liam, který byl prakticky bez sebe vzrušením. Jako by předtím vycítil hrozící nebezpečí ztráty otce a bezpečných základů svého života, úleva z Willova návratu se u něj projevila bláznivým dováděním šestiletého dítěte. Otravným, idiotským způsobem měnil hlas, chichotal se jako maniak a neustále se chtěl se svým otcem prát. Will byl naproti tomu v naprostém šoku z toho, že spatřil na vlastní oči nehodu Polly Fitzpatrickové. „Kdybys viděla ten výraz ve tvářích jejích rodičů,“ říkal Tess tiše pořád dokola. „Představ si, že by tam byl Liam. Představ si, že by se to

stalo nám.“

Po drtivých zprávách o Pollyině nehodě by Tess měla vidět všechno z jiné perspektivy, a do určité míry tomu tak bylo. Kdyby se přihodilo něco takového Liamovi, na ničem jiném by nezáleželo. Jenže zároveň se zdálo, že jsou její vlastní pocity najednou triviální záležitostí, a to v ní vzbuzovalo obrannou útočnost a agresivitu.

Nedostávalo se jí vhodných slov, kterými by vyjádřila rozměr a hloubku svých emocí. Ranil jsi mě. Vážně jsi mě ranil. Jak jsi mi mohl takhle ublížit? V její mysli to bylo tak prosté, ale jakmile otevřela ústa, zdálo se všechno najednou hrozně složité.

„Lituješ, že nesedíš v tom letadle s Felicity,“ řekla mu Tess. Lituje toho. Věděla, že ano, protože ona sama by právě teď byla nejradši v Connorově bytě. „A neletíš do Paříže.“

„Pořád mluvíš jen o Paříži,“ prohodil Will. „Proč zrovna Paříž?“ V jeho hlase zaslechla náznak normálního Willa, toho Willa, kterého milovala. Willa, který nachází na běžných věcech něco humorného. „Ty bys chtěla do Paříže?“

„Ne,“ řekla Tess.

„Liam miluje croissanty.“

„Ne.“

„Ale museli bychom vzít s sebou kvasnicovou pomazánku.“

„Nechci jet do Paříže.“

Přešla přes trávník k zadnímu plotu a chystala se ukrýt vajíčko u plaňky, ale pak si to rozmyslela, v obavě z pavouků.

„Měl bych zítra tvé matce ten trávník posekat,“ poznamenal Will ze zápraží.

„Chodí jí ho sem sekat každé dva týdny jeden kluk z téhle ulice,“ odvětila Tess.

„Dobrá.“

„Vím, že jsi tu jenom kvůli Liamovi,“ řekla Tess.

„Cože?“

„Moc dobře jsi mě slyšel.“

Řekla mu to už dřív, včera večer, v posteli, a pak znovu, když se šli dneska projít. Opakovala se. Chovala se jako iracionální, hloupá nána, jako kdyby si přála, aby svého rozhodnutí začal litovat. Proč s tím v jednom kuse začíná? Sama je tady ze stejného důvodu. Dobře si uvědomuje, že nebýt Liama, právě teď by ležela v posteli s Connorem. Nenamáhala by se pokoušet napravit jejich manželství. Nechala by se vtáhnout do něčeho čerstvého, nového a nádherného.

„Jsem tady kvůli Liamovi,“ řekl Will. „A jsem tu kvůli tobě. Ty i Liam jste moje rodina.

Znamenáte pro mě všecko.“

„Kdybychom pro tebe znamenali všecko, především by ses nezamiloval do Felicity,“ prohlásila Tess. Bylo snadné být obětí. Obviňující slova jí klouzala po jazyku se slastnou, neodolatelnou lehkostí.

Neklouzala by zdaleka tak lehce, kdyby mu prozradila, co prováděla s Connorem, zatímco on a Felicity statečně odolávali pokušení. Dalo se předpokládat, že by ho to ranilo, a Tess ho ranit chtěla. Tahle informace byla jako tajná zbraň, kterou zatím schovávala v kapse a teď hýčká její tvar v dlani, zvažuje její sílu.

„Neříkej mu o Connorovi,“ šeptala jí matka naléhavě do ucha, úplně stejně jako předtím Felicity. Odtáhla si ji stranou, když k domu přijížděl taxík a Liam vyběhl Willa přivítat. „Jenom ho to naštve. Nebude to k ničemu. Upřímnost se přeceňuje. Věř mi.“

Že prý jí má věřit. Ví to snad matka z vlastní zkušenosti? Jednoho dne se jí na to zeptá. Zrovna teď se to nijak zvlášť netouží dozvědět, ani se tím nemá chuť zabývat.

„Ve skutečnosti jsem se do Felicity nezamiloval,“ namítl Will.

„Ale ano, zamiloval,“ řekla Tess, přestože jí slovo „zamiloval“ přišlo najednou puberťácké

a směšné, jako kdyby už byli s Willem na používání podobných výrazů příliš staří. Dokud je člověk mladý, mluví o „zamilovanosti“ s tak komickou vážností, jako by to byla nějaká pozoruhodná událost, ale co je to doopravdy? Jsou to chemické látky. Hormony. Klam mysli. Tess by se mohla zamilovat do Connora. Hravě. Padnout do osidel lásky je snadné. Padat dovede každý. Udržet se, to je to, co je na tom tak těžké.

Kdyby se jí zachtělo, mohla by jejich manželství rozbít hned teď; zničit Liamovi život několika prostými slovy. „A víš ty co, Wille? Já jsem se taky zamilovala do někoho jiného. Takže je všechno v nejlepším pořádku. A teď se můžeš klidit.“ Nebylo by třeba nic než pár slov, a mohli si jít každý za svým.

Nejvíc ze všeho nedokázala Willovi a Felicity odpustit právě tu nechutnou čistotu toho, co se mezi nimi odehrávalo. Nekonzumovaná láska má obrovskou moc. Tess odjela z Melbourne, aby si mohli prožít aférku, a zpropadeně, ti dva k tomu vůbec nedospěli. Místo toho byla sama tím, komu nezbývá než se vláčet světem s nemravným tajemstvím.

„Já tohle asi nedokážu,“ řekla tiše.

„Cože?“

Will vzhlédl od jedné ze zahradních židlí, kde ve dřepu pečlivě zastrkoval vajíčka do výpletu opěradla.

„Nic,“ odpověděla. Asi ti nedokážu odpustit.

Přešla k postrannímu plotu a rozmístila řadu vajíček v přesných intervalech podél celé prostřední části, skryté za břečťanem.

„Felicity říkala, že chceš další dítě,“ poznamenala.

„No jo, ale to přece víš,“ odpověděl Will. Znělo to vyčerpaně.

„Bylo to jen kvůli tomu, že je teď tak hezká? Felicity? O tohle šlo?“

„Ech? Cože?“ Jeho vyděšený výraz ji málem rozesmál. Chudák Will. I za normálních okolností dával přednost konverzacím, které probíhají lineárně, a teď si navíc nemůže stěžovat jako obvykle a říkat jí: „Mluv srozumitelně, ženská!“

„Na našem manželství přece nebylo nic tak hrozného!“ vyhrkla. „Nehádali jsme se. Měli jsme rozkoukanou pátou sérii Dextera! Jak ses mohl se mnou rozejít, když jsme měli rozkoukanou pátou sérii?“

Will se unaveně pousmál a sevřel svůj sáček s vajíčky.

Najednou nemohla přestat mluvit. Připadala si jako opilá. „A nebyl snad náš sexuální život ucházející? Já jsem si aspoň myslela, že je ucházející. Myslela jsem si, že je docela dobrý.“ Vybavila si, jak jí pomalu a jemně přejíždějí po zádech odshora dolů špičky Connorových prstů, a prudce se zachvěla. Willovo čelo se krabatilo, jako by ho někdo držel za koule a mačkal, nejprve zlehka, ale pak postupně čím dál silněji. Co nevidět se jejím přičiněním svalí na zem.

„Nehádali jsme se. Totiž hádali, ale copak to nebyly jenom normální, banální hádky? Kvůli čemu jsme se to hádali? Myčce? Protože jsem do ní dala pánev tak, že se dotýkala nějakého… co já vím. Myslel sis, že jezdíme moc často do Sydney. Ale nejsou tohle jen samé banality? Copak jsme nebyli šťastní? Já jsem šťastná byla. A myslela jsem si, že jsme šťastní oba. Musel sis o mně myslet, že jsem naprostý idiot.“ Zdvihala střídavě ruce a nohy jako loutka na provázku. „Přichází natvrdlá Tess, natvrdle prožít svůj den. Áách, tra-la-la, já jsem tak šťastně vdaná, no ano, to jsem!“

„Tess, tohle nedělej.“ Willovi se leskly oči.

Zarazila se a uvědomila si, že má najednou čokoláda v jejích ústech slanou příchuť. Dlaněmi si podrážděně otřela mokrý obličej. Vůbec si nevšimla, že brečí. Will k ní vykročil, jako když se ji chystá utěšit, a Tess natáhla obě ruce před sebe, aby mu zabránila v dalším přiblížení.

„A teď je Felicity pryč. Nebyly jsme jedna bez druhé víc než dva týdny od, no Bože, od té doby, co jsme se narodily. Trochu divné, co? Není divu, že sis myslel, že nás můžeš mít obě. Byly jsme jako

siamská dvojčata.“

Právě proto se tak rozlítila, když si myslel, že by mohli všichni tři bydlet společně; protože to pro ně nebylo zhola nemyslitelné. Tess chápala, proč ho napadlo, že by to šlo, a o to víc ji to celé štvalo, protože copak je něco takového vůbec možné?

„Měli bychom schovat zbytek těch pitomých vajec,“ řekla.

„Počkej. Můžeme se na chvilku posadit?“ Ukázal na stůl, u něhož ve včerejším slunci, před miliony let, jedla teplé mazance a psala esemesky Connorovi. Tess se posadila, sáček s vejci hodila na stůl a založila si ruce na prsou; palce si zastrčila do podpažních jamek.

„Je ti velká zima?“ zeptal se Will úzkostlivě.

„Není zrovna vedro,“ odsekla Tess. Slzy jí vyschly, zbyla jen lhostejnost. „Ale to nevadí. Povídej.

Řekni si to svoje.“

„Máš pravdu. Na našem manželství nebylo nic špatného. Byl jsem s ním spokojený. To jen že jsem tak nějak nebyl spokojený sám se sebou.“

„Jak to? Proč?“ Tess zdvihla bradu. Okamžitě měla pocit, že se musí hájit. Pokud nebyl spokojený, pak je to jistě její chyba. Jejího vaření, jejích řečí, jejího těla. Něco nesplňovalo jeho předpoklady.

„To, co teď řeknu, bude znít chabě.“ Zvedl zrak k nebi a nadechl se. „A není to vůbec žádná omluva. Tak to rozhodně neber. Ale asi před půl rokem, po mých čtyřicátinách, jsem si začal připadat takový… jediné slovo, které mě napadá, je ,nijaký‘. Nebo možná je lepší výraz ,nedomrlý‘.“

„Nedomrlý,“ opakovala Tess.

„Pamatuješ si, jak jsem měl velké potíže s kolenem? A pak mě chytla záda? Říkal jsem si: Ježíši, tak takhle teď bude život vypadat? Doktoři, prášky, bolest a ty zatracený ohřívací polštářky? Už? To už je po všem? Takže tu bylo tohle, a pak jednoho dne… no dobře, ale tohle je opravdu trapné.“

Skousl si ret a pokračoval. „Šel jsem se dát ostříhat, víš? A nebyl tam můj obvyklý holič, a ta slečna mi z nějakého důvodu přidržela takové to zrcátko, aby mi ukázala, jak vypadá moje hlava zezadu. Nevím, proč měla pocit, že je to nutné. Přísahám ti, málem jsem spadl ze židle, když jsem viděl tu plešku. Myslel jsem si, že je to hlava nějakého jiného chlápka. Vypadal jsem jako ten zpropadenej farář Tuck. Neměl jsem o tom tušení.“

Tess si odfrkla a Will se žalostně zakřenil. „Já vím, já vím. Jen jsem si začal připadat tak… jako ve středním věku.“

„Ty jsi ve středním věku,“ poznamenala Tess.

„To ti tedy děkuju,“ zašklebil se. „Já to vím. Ale to je fuk. No a tak tenhle pocit nedomrlosti přicházel a odcházel. Nebyla to žádná velká věc. Čekal jsem, až to přejde. Doufal jsem, že to přejde. A pak…“ Zmlkl.

„A pak tu byla Felicity,“ doplnila ho Tess.

„Felicity,“ opakoval Will. „Vždycky jsem ji měl rád. Víš, jak to chodilo, když jsme byli spolu. To naše tlachání. Prakticky flirtování. Nikdy to nebylo míněno vážně. Jenže když potom zhubla, vycítil jsem z ní takové… vibrace. A nejspíš mi to zalichotilo, a měl jsem pocit, že se to nepočítá, protože to přece byla Felicity, žádná náhodná ženská. Bylo to bezpečné. Nepřipadalo mi, že bych tě zrazoval. Skoro mi to připadalo, jako bys to byla ty. Ale pak se mi to nějak vymklo z rukou a já jsem zjistil…“

„Že ses do ní zamiloval,“ řekla Tess.

„Ne, ve skutečnosti ne. Myslím, že to nebyla opravdová láska. Nebylo to nic. Jakmile jste ty a Liam vykročili ze dveří, věděl jsem, že to nic není. Bylo to jen pitomé pobláznění, jen –“

„Přestaň.“ Tess zdvihla ruku, jako by mu chtěla zakrýt ústa. Nechtěla slyšet žádnou lež, ani kdyby to byla lež milosrdná, dokonce ani kdyby on sám nevěděl, že je to lež, a navíc pocítila vůči Felicity zvláštní loajálnost. Jak může říkat, že to nic nebylo, když jsou Felicitiny city tak skutečné a silné a když byl ochotný kvůli ní všechno obětovat? Will má pravdu. Nejde jen o nějakou náhodnou ženskou. Jde o Felicity.

„Proč jsi mi o tom pocitu nedomrlosti nikdy neřekl?“ zeptala se.

„Já nevím,“ odpověděl Will. „Protože jsem byl pitomec. Měl jsem depresi kvůli pleši. Kristepane.“ Otřásl se. Nebyla si jistá, jestli to není jen tím světlem, ale připadal jí brunátný. „Protože jsem se bál, že si mě přestaneš vážit.“

Tess si položila ruce na stůl a zahleděla se na ně. Myslela na to, jak je smyslem inzerce mimo jiné poskytnout spotřebiteli racionální důvod pro iracionální koupi. Nepodíval se Will zpětně na tuhle

„věc“ s Felicity a nepomyslel si: Proč jsem to vlastně udělal? A pak si vymyslel tenhle příběh, který se zakládá volně na pravdě?

„No, dobrá. Já mám sociální fobii,“ pronesla konverzačním tónem.

„Cože?“ Will se zamračil, jako by mu právě předložila složitou hádanku.

„Přepadá mě úzkost, nepřiměřená úzkost, z určitých společenských záležitostí. Ze všech ne. Jen z některých. Není to žádný velký problém. I když někdy je.“

Will si přitiskl prsty na čelo. Vypadal zmateně a téměř polekaně. „Tedy já vím, že nemáš moc ráda večírky, ale podívej, ani já si na to postávání a žvanění zrovna dvakrát nepotrpím.“

„Buší mi srdce ze školních kvízových večerů,“ pokračovala Tess. Podívala se mu přímo do očí.

Připadala si odhalená. Odhalenější, než před ním byla kdy dřív.

„Ale my přece na školní kvízové večery nechodíme.“

„Já vím. To právě kvůli tomu.“

Will rozpřáhl ruce. „Vždyť tam nemusíme. Mně to nevadí, když na ně chodit nebudeme.“

Tess se usmála. „Ale mně to svým způsobem vadí. Kdo ví? Třeba je to zábava. Třeba je to nuda. To netuším. Proto ti to říkám. Ráda bych se teď trochu víc… otevřela životu.“

„Stejně to nechápu. Vím, že nejsi zrovna extrovert, ale chodíš mezi lidi a sháníš nám práci! Tohle by i mně připadalo těžké!“

„Já vím, to fakt dělám,“ uznala Tess. „A děsí mě to málem k smrti. Přesto to dělám. Nesnáším to, ale zároveň to miluju. Jen kdybych neztrácela tolik času nevolností.“

„Ale –“

„Nedávno jsem četla jeden článek. Jsou nás tisíce, co chodíme po světě s tímhle neurotickým tajemstvím. Lidi, od jakých bys to nečekal: generální ředitel, který zvládne prezentace v sále plném akcionářů, ale neustojí společenskou konverzaci na vánočním večírku; herci trpící ochromující plachostí; lékaři děsící se očního kontaktu. Měla jsem pocit, že to musím před každým skrývat, a čím víc jsem to skrývala, tím horší se to zdálo. Včera jsem o tom vyprávěla Felicity, a ta nad tím prostě jen mávla rukou. Řekla mi: ‚Přemoz se.‘ Je to zvláštní, ale slyšet něco takového bylo vlastně osvobozující. Jako kdybych z krabičky konečně vytáhla takového toho velkého, chlupatého pavouka a někdo se na něj podíval a řekl: ,Tohle není žádný pavouk.‘“

„Já to zlehčovat nechci,“ prohlásil Will. „Chtěl bych toho tvého pavouka rozmáčknout. Chtěl bych tu zatracenou věc zabít.“

Tess cítila, jak se jí znovu hrnou do očí slzy. „Já taky nechci zlehčovat tu tvou nedomrlost.“

Will sáhl přes stůl a natáhl k ní ruku, dlaní vzhůru. Chvíli se na ni dívala, váhala, ale pak mu do ní položila tu svou. Náhlé teplo jeho ruky, její důvěrná známost a současně nezvyklost, způsob, jakým objala tu její, Tess připomněly jejich první setkání; jak je někdo představil v recepci společnosti, v níž zrovna pracovala, a jak její obvyklou úzkost ze setkání s cizími lidmi zaplašila silná přitažlivost toho nevelkého, zubícího se muže s usměvavýma zlatýma očima, které hleděly přímo do těch jejích.

Seděli mlčky a drželi se za ruce, nedívali se na sebe a Tess si vybavila, jak se Felicity zaleskly oči, když se jí zeptala, jestli se s Willem v letadle z Melbourne drželi za ruce, a málem svou ruku odtáhla, jenže pak si vzpomněla, jak s Connorem stáli před barem a on jí přejížděl prstem po dlani, a aniž věděla proč, pomyslela zároveň na Cecilii Fitzpatrickovou, jak právě teď sedí v nemocničním pokoji u chudinky krásné Polly, zatímco Liam je v bezpečí nahoře, ve svém modrém flanelovém pyžamku

a zdá se mu o čokoládových vajíčkách. Pohlédla vzhůru na jasnou oblohu plnou hvězd a představila si, že Felicity odlétá v letadle kdesi vysoko nad nimi do jiného dne, jiného ročního období, jiného života, a říká si, jak to propánakrále mohlo zajít tak daleko.

Bude třeba rozhodnout tolik věcí. Jak si teď uspořádají život? Zůstanou v Sydney? Nechají Liama u Svaté Anděly? To nepřicházelo v úvahu. Den co den by se vídala s Connorem. A co jejich podnik? Najdou si za Felicity náhradu? Ani to se nezdálo možné. Vlastně se to všechno zdálo nemožně těžké. Nepřekonatelné.

Co když bylo Willovi a Felicity ve skutečnosti souzeno, aby byli spolu? Co když bylo Tess souzeno, aby byla s Connorem? Možná že takové otázky nemají žádnou odpověď. Možná že není nikomu nic

„souzeno“. Je prostě jen život a daná chvíle, a člověk se snaží dělat, co může. Být trochu „poddajný“. Senzorové světlo na matčině zadní terase zablikalo a Tess s Willem se najednou ponořili do tmy.

Ani jeden z nich se nepohnul.

„Dáme tomu čas do Vánoc,“ prohlásila Tess po chvíli. „Pokud ti bude o Vánocích pořád ještě chybět, pokud ji budeš tou dobou pořád ještě chtít, pak bys měl jít za ní.“

„Tohle neříkej. Vždyť jsem ti to říkal. Já ne–“

„Pššt.“ Stiskla mu ruku pevněji, a takhle tam seděli v měsíčním světle a drželi se trosek svého manželství.

Kapitola padesátá druhá

BYLO PO VŠEM.

Cecilia s Johnem-Paulem seděli bok po boku a pozorovali, jak se Pollyina oční víčka rozechvívají a vyhlazují, rozechvívají a zase vyhlazují, jako kdyby sledovali průběh jejích snů.

Cecilia držela Polly za levou ruku; cítila, jak jí stékají slzy po tváři a kapají z brady, ale nevšímala si toho. Vzpomínala, jak seděla s Johnem-Paulem v jiné nemocnici, na úsvitu jiného podzimního dne, po dvou hodinách intenzivního porodu (Cecilia rodila zdatně; možná až trochu příliš zdatně v případě jejich třetí dcery). S Johnem-Paulem počítali Polly prsty na ručičkách a nožičkách, tak jako předtím Isabel i Esther; byl to jejich rituál, jejich otvírání a zkoumání podivuhodného, zázračného daru.

Pohledem se neustále vraceli k místu, kde měla být Pollyina pravá ruka. Byla to anomálie, podivnost, optický nesoulad. Teď už to nebude její krása, co bude přitahovat zraky lidí v nákupních střediscích.

Cecilia prolévala další a další slzy. Potřebovala se vybrečet dopředu, protože byla odhodlaná nedopustit, aby ji Polly viděla uronit byť jen jedinou slzu. Chystala se vykročit do nového života, do života matky, jejíž dcera je po amputaci. Ještě plakala, ale už cítila, jak se svaly připravují a napínají, jako kdyby byla sportovec, který se chystá vyběhnout na maraton. Brzy si osvojí novou řeč pahýlů a protéz, a Bůh ví, čeho ještě. Pohne nebem i zemí, bude péct muffiny a kdekomu falešně pochlebovat, jen aby dostala pro svou dceru to nejlepší. Na tuhle roli by se těžko našel někdo způsobilejší.

Ale je způsobilá Polly? To je ta otázka. Může být vůbec v šesti letech někdo způsobilý? Má Polly dost silnou osobnost na to, aby přežila s takovým zraněním ve světě, který si u žen tolik cení jejich vzhledu? Pořád ještě je krásná, pomyslela si Cecilia zuřivě, jako by to někdo popíral.

„Je tvrdá,“ řekla Johnu-Paulovi. „Pamatuješ si, jak chtěla tehdy v bazénu dokázat, že doplave stejně daleko jako Esther?“

Vybavila si, jak Pollyiny paže prorážejí sluncem zalitou, chlorovanou modrou vodu.

„Ježíšikriste. Plavání.“ John-Paul se ztěžka nadechl a přitiskl si dlaň doprostřed hrudi, jako kdyby prožíval smrtelná muka infarktu.

„Teď mi tu neumírej,“ řekla Cecilia ostře.

Zatlačila si bříška dlaní hluboko do očních jamek a pomalu jimi otáčela. Cítila ze svých slz tolik soli, že měla pocit, jako by se právě vykoupala v moři.

„Proč jsi to pověděla Rachel?“ zeptal se John-Paul. „Proč zrovna teď?“

Spustila ruce z obličeje a podívala se na něj. Ztišila hlas do šepotu. „Protože si myslela, že Janie zabil Connor Whitby. Pokusila se Connora srazit.“

Na tváři Johna-Paula bylo jasně vidět, jak mu postupují myšlenky z bodu A do bodu B a nakonec k strašlivé zodpovědnosti v bodě C.

Přimáčkl si pěst na ústa. „Kurva,“ řekl tiše do svých kloubů a začal se pohupovat zepředu dozadu jako autistické dítě.

„Tohle je moje vina,“ mumlal ke své ruce. „To já jsem to způsobil. Ach Bože, Cecilie. Měl jsem se přiznat. Měl jsem to říct Rachel Crowleyové.“

„Přestaň,“ sykla Cecilia. „Polly by tě mohla slyšet.“

Vstal a přešel ke dveřím nemocničního pokoje. Otočil se a podíval se na Polly, v očích nejhlubší zoufalství. Odvrátil pohled a bezmocně škubal za látku své košile. Pak se najednou svezl do dřepu, hlavu sklopenou, ruce sepjaté v týle.

Cecilia ho lhostejně pozorovala. Vzpomněla si, jak vzlykal ráno o Velkém pátku. Bolest a výčitky,

jaké pociťoval kvůli tomu, co udělal dceři jiného muže, nebyly vůbec srovnatelné s tím, co prožívá, když jde o jeho vlastní dceru.

Odvrátila zrak od něj a upřela ho zase na Polly. Můžete se snažit sebevíc vžít se do tragédie někoho jiného – tonoucího v ledových vodách, obyvatele města rozděleného zdí –, ale nic z toho doopravdy nebolí, dokud se to nestane vám samotným. A hlavně vašim dětem.

„Vstaň, Johne-Paule,“ řekla, aniž se na něj podívala. Pohledem setrvávala na Polly.

Myslela na Isabel a Esther, které jsou právě teď doma, s jejími rodiči, matkou Johna-Paula a nejrůznějšími dalšími příbuznými. John-Paul a Cecilia jim dali jasně najevo, že si zatím nepřejí žádné návštěvy v nemocnici, a tak se všichni sešli v jejich domě. Isabel i Esther mají prozatím dost rozptýlení, ale když se v rodině přihodí něco takového, sourozenci na to vždycky doplatí. Cecilia musí rozhodně najít nějaký způsob, jak být v téhle situaci matkou všem třem dcerám. Ve sdružení rodičů a přátel školy skončí. Skončí s Tupperware.

Otočila se a podívala se znovu na Johna-Paula, pořád ještě skrčeného u podlahy, jako by se chránil před výbuchem bomby.

„Vstaň,“ zopakovala. „Nemůžeš se zhroutit. Potřebuje tě Polly. Všichni tě potřebujeme.“

John-Paul si sundal ruce z krku a podíval se na ni zarudlýma očima. „Jenže já tu pro vás nebudu,“ namítl. „Rachel to řekne policii.“

„Možná,“ řekla Cecilia. „Možná že řekne. Ale já si to nemyslím. Myslím si, že tě tvé rodině Rachel nevezme.“ Neměla pro to žádný skutečný důvod, kromě neurčitého pocitu, že je to pravda. „Rozhodně ne teď hned.“

„Ale –“

„Já myslím, že jsme za to už zaplatili,“ prohlásila tichým, rozzuřeným hlasem. Ukázala na Polly.

„Vidíš, jak jsme zaplatili.“

Kapitola padesátá třetí

RACHEL SEDĚLA PŘED TELEVIZÍ a pozorovala barevné, hypnotické blikání záběrů a tváří.

Kdyby někdo televizi vypnul a zeptal se jí, na co se dívá, nedokázala by mu odpovědět.

Mohla by hned teď, v tuhle chvíli zvednout telefon a nechat Johna-Paula Fitzpatricka zavřít za vraždu. Mohla by to udělat okamžitě, nebo za hodinu, anebo ráno. Mohla by počkat, až se vrátí Polly z nemocnice domů, nebo by mohla čekat pár měsíců. Půl roku. Rok. Dopřát jí rok s otcem a pak jí ho vzít. Mohla by čekat, dokud se tahle nehoda nestane natolik vzdálenou minulostí, že bude pouhou vzpomínkou. Mohla by počkat, až Fitzpatrickova děvčata trochu povyrostou, až si udělají řidičák, nebudou tátu potřebovat.

Bylo to, jako by jí někdo dal nabitou zbraň, spolu s povolením kdykoli zastřelit Janiina vraha.

Kdyby byl Ed dosud naživu, už by spoušť dávno zmáčkl. Volali by policii před několika hodinami.

Představila si ruce Johna-Paula na Janiině krku a cítila, jak se jí v hrudi probouzí známá zuřivost.

Moje holčička.

Představila si jeho holčičku. Třpytivou růžovou přilbu. Brzdi. Brzdi. Brzdi.

Jestliže řekne policii o přiznání Johna-Paula, řeknou jim Fitzpatrickovi o jejím vlastním doznání? Půjde do vězení za pokus o vraždu? Že Connora nezabila, bylo jen otázkou štěstí. Byla její noha na plynu stejným hříchem jako ruce Johna-Paula na Janiině krku? Jenže to, co se stalo Polly, byla nehoda. To přece ví každý. Vjela jí na kole přímo před auto. Měl to být Connor. Co kdyby dnes večer Connor zemřel? Jeho rodina by obdržela telefonát; telefonát, který způsobí, že po zbytek života už nikdy neuslyšíte zvonění telefonu nebo klepání na dveře bez ledového sevření strachu.

Connor je naživu. Polly je naživu. Jediný, kdo je mrtvý, je její Janie.

Co když ublíží někomu dalšímu? Rachel si připomněla, jak se tvářil v nemocnici, bez sebe starostí o zmrzačené tělíčko své dcery. „Vysmála se mi, paní Crowleyová.“ Ona se ti vysmála? Ty jeden pitomý, sobecký parchante. Tohle stačilo k tomu, abys ji zabil? Připravil o život. Připravil ji o všechny ty dny, které mohla prožít, diplom, který už nikdy nezíská, země, které nikdy nenavštíví, manžela, kterého si nikdy nevezme, děti, které nebude nikdy mít. Rachel se třásla tak mocně, že jí drkotaly zuby.

Vstala. Došla k telefonu a zdvihla sluchátko. Palec se jí vznášel nad tlačítky. Najednou si vzpomněla, jak učila Janie pro případ, že by se stala nějaká nehoda, volat policii. To ještě měli starý zelený telefon s otáčivým ciferníkem. Nechala ji, ať si zkouší vytáčet čísla, a pak pokaždé zavěsila dřív, než se ozval vyzváněcí tón. Janie z toho udělala hotové představení. Rob musel ležet na podlaze v kuchyni, zatímco ona vřískala do telefonu: „Potřebuju sanitku! Můj bratr nedýchá!“ – „Přestaň dýchat,“ přikazovala Robovi. „No tak, já vidím, že dýcháš.“ Rob málem omdlel, jak se jí snažil vyhovět.

Maličká Polly Fitzpatricková už nebude mít pravou ruku. Je pravačka? Nejspíš ano. Většina lidí je pravoruká. Janie byla levačka. Jedna jeptiška se ji pokoušela přimět, aby psala pravou rukou, a Ed šel do školy a řekl jí: „Sestro, se vší úctou, kdo ji podle vás levorukou udělal? Přece Bůh! Tak to nechme tak, jak to je.“

Rachel zmáčkla tlačítko.

„Haló?“ Telefon zvedli rychleji, než čekala.

„Ahoj, Lauren,“ řekla.

„Ahoj, Rachel. Rob právě vylézá ze sprchy. Stalo se něco?“

„Vím, že je pozdě,“ pokračovala Rachel. Ani se nepodívala na hodinky. „A vím, že bych vás neměla

takhle využívat po tom, kolik jste se mnou včera strávili času, ale říkala jsem si, jestli bych nemohla přijet a zůstat u vás přes noc? Jen pro tentokrát. Nevím proč, ale z nějakého důvodu mám pocit, že prostě nedokážu –“

„Jistěže můžeš,“ prohlásila Lauren a vzápětí zaječela: „Robe!“ Rachel zaslechla v pozadí hluboké mručení Robova hlasu. Slyšela Lauren, jak říká: „Dojeď pro svou matku.“

Chudák drahoušek Rob. Pod pantoflem, řekl by Ed.

„Ne, to ne,“ namítla Rachel. „Sotva vylezl ze sprchy. Přijedu k vám sama.“

„V žádném případě,“ řekla Lauren. „Už je na cestě. Stejně nic nedělal! Ustelu ti na pohovce. Je překvapivě pohodlná. Jacob bude mít takovou radost, až tě zítra ráno spatří. Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak se bude tvářit.“

„Děkuju ti,“ vzdychla Rachel. Najednou jí bylo teplo a přepadla ji ospalost, jako kdyby přes ni někdo přehodil deku.

„Lauren?“ zeptala se těsně předtím, než zavěsila. „Nemáš náhodou ještě nějaké ty makronky? Jako ty, cos mi přinesla v pondělí večer? Byly božské. Úplně božské.“

Nastala sotva znatelná pauza. „Vlastně mám.“ Laurenin hlas se maličko zachvěl. „Můžeme si je dát k čaji.“

Velikonoční neděle

Kapitola padesátá čtvrtá

TESS SE PROBUDILA a za zvuku silného deště. Byla ještě tma; asi tak pět hodin ráno, usoudila. Will ležel vedle ní na boku, čelem ke zdi a slabě chrápal. Jeho obrys i vůně a tenhle pocit byly tak obyčejné a důvěrně známé, že se ve srovnání s tím jevily události posledních dní jako neskutečné.

Mohla nechat Willa spát na matčině pohovce, ale pak by se musela vypořádat s Liamovými otázkami. Už takhle si moc dobře uvědomoval, že není všechno docela jako obvykle. Večer předtím si u stolu při večeři všimla, jak neustále kmitá očima sem a tam mezi ní a Willem, sleduje jejich konverzaci. Jeho utrápená tvářička jí lámala srdce a vyvolávala v ní takový vztek na Willa, že se na něj nemohla málem ani podívat.

Maličko se odtáhla od Willova těla, aby se přestali dotýkat. Přišlo jí vhod, že má svoje vlastní, provinilé tajemství. Pomáhalo jí to ty náhlé záchvaty zuřivosti rozdýchat. Will jí ukřivdil. Ona mu tu křivdu vzápětí oplatila.

Trpěli snad oba nějakou formou přechodného pominutí smyslů? Hájí se tím koneckonců vrazi, tak proč by nemohly manželské páry? Manželství samo je svým způsobem pominutí smyslů; láska se může kdykoli stát přitěžující okolností.

Touhle dobou Connor nejspíš spí, ve svém uklizeném bytě, který voní česnekem a pracím práškem, a už podruhé se začíná posouvat vpřed a zapomínat na ni. Vyčítá si, že opět naletěl té ničemné ženské se srdcem ledovým? Proč Tess napadají slova jako z nějaké westernové country písničky? Asi aby to zlehčila; aby to, jak se zachovala, nepůsobilo prohnaně, ale něžně a melancholicky. Řekla by, že má Connor country hudbu rád, ale možná si to jen představuje, plete si ho s jiným bývalým přítelem. Ve skutečnosti ho moc nezná.

Will country nesnáší.

To proto byl sex s Connorem tak dobrý; protože jsou v podstatě cizí lidé. Mohla za to ta jeho

„jinakost“. Způsobovala, že všechno – jejich těla, jejich osobnosti, jejich pocity – ostřeji vyniklo. Nezní to moc logicky, ale čím líp někoho znáte, tím neurčitějším se stává. Ztrácí se pod nahromaděnými fakty. Je daleko zajímavější přemýšlet o tom, jestli někdo má, nebo nemá rád country, než prostě vědět, že je tomu tak či onak.

S Willem se určitě milovali tak tisíckrát? Přinejmenším. Začala to počítat, ale byla příliš unavená. Déšť zesílil, jako kdyby někdo zvýšil hlasitost. Liam bude muset hledat pomlázku s deštníkem a v holínkách. Za Tessina života už jistě o Velikonoční neděli párkrát pršelo, ale všechny její vzpomínky byly zalité sluncem a zarámované modrou oblohou, jako kdyby byl ten dnešní den první smutnou, deštivou nedělí, jakou kdy zažila.

Liamovi bude jedno, že prší. Nejspíš bude nadšený. Tess s Willem se na sebe podívají a rozesmějí se, ale pak pohled zase honem odvrátí; oba budou myslet na Felicity a na to, jak je to bez ní divné.

Může se jim to povést? Dokážou, aby to fungovalo, kvůli jednomu báječnému, malému šestiletému klukovi?

Zavřela oči a převalila se na bok, zády k Willovi.

Možná má máma pravdu, pomyslela si mlhavě. Jde jen o naše ega. Připadalo jí, že se blíží pochopení něčeho důležitého. Můžou se zamilovat do zbrusu nových lidí, anebo můžou mít dost odvahy a pokory k tomu, aby ze sebe strhli nějakou zásadní slupku a odhalili před sebou „jinakost“ zcela nové úrovně, takové, která zdaleka přesahuje to, jakou má kdo rád hudbu. Napadlo ji, že každému člověku brání neúměrná sebeobranná pýcha skutečně odhalit svou duši před dlouholetým partnerem. Je snazší předstírat, že už není nic, co by stálo za to poznat, sklouznout do bezstarostného

kamarádství. Opravdová intimita před chotěm je málem trapná, protože jak můžete jednu chvíli pozorovat někoho se zubní nití a okamžik nato s ním sdílet nejhlubší vášeň či nejbanálnější obavy? Je vlastně snazší mluvit o něčem takovém předtím, než se spolu začnete dělit o koupelnu a účet v bance, hádat se kvůli ukládání nádobí do myčky. Ale po tom, co se stalo, teď nemají s Willem na vybranou; jinak se budou navzájem nenávidět za to, co obětovali pro Liama.

A možná s tím už začali, když včera večer vyprávěli jeden druhému o pleši a školních kvízových večerech. Při myšlence na to, jak kadeřnice přidržuje Willovi zrcátko, aby viděl svou hlavu zezadu, a jemu padá brada, se Tess zmocňovalo ve stejné míře bujaré veselí jako něha.

Na nočním stolku ležel kompas, který jí poslal otec. Tess napadlo, jak by se asi vyvíjelo manželství jejích rodičů, kdyby se rozhodli zůstat kvůli ní spolu. Pokud by se z lásky k ní opravdu snažili, dokázali by to? Nejspíš ne. Přesto byla Tess přesvědčená, že pro ni i pro Willa je Liamova spokojenost naprosto dostatečným důvodem k tomu, aby právě teď byli tady.

Vzpomněla si, jak Will říká, že by chtěl rozmáčknout jejího pavouka. Že by ho chtěl zabít. Třeba tu není jen kvůli Liamovi.

Ona možná taky ne.

Vítr skučel tak, že v okně ložnice drnčela skleněná tabule. Teplota v místnosti citelně poklesla a Tess najednou roztřásla zima. Díky Bohu, že má Liam na sobě teplé pyžamo a že přes něj přehodila další přikrývku, jinak by teď musela vstát do zimy a jít ho zkontrolovat. Překulila se k Willovi a přitiskla se celým tělem k jeho zádům. Teplo jí přineslo úžasnou úlevu a Tess cítila, jak se propadá zase do spánku, ale ještě stačila mimoděk, automaticky přitisknout rty na zadní stranu jeho krku. Ucítila, jak sebou zavrtěl a natáhl za sebe ruku, aby ji pohladil po boku, a aniž se pro to někdo z nich vědomě rozhodl nebo se toho druhého zeptal, zjistili, že se spolu milují, tichou, ospalou, manželskou láskou, a každičký pohyb byl sladký, prostý a důvěrně známý, až na to, že obvykle přitom nepláčou.

Kapitola padesátá pátá

„BABI! BABI!“

Rachel se pomalu probírala z hlubokého spánku beze snů. Poprvé po tolika letech spala bez rozsvícených světel. V Jacobově pokoji byly přes okno zatažené těžké tmavé závěsy, jako v nějakém hotelu, a na pohovce, rozložené vedle dětské postýlky, usnula Rachel téměř okamžitě. Lauren měla pravdu; rozkládací pohovka byla překvapivě pohodlná. Nemohla si vzpomenout, kdy naposledy spala takhle tvrdě. Připadalo jí to jako nějaká dávná dovednost, o níž se domnívala, že ji už jednou provždy ztratila, jako třeba metání přemetů.

„Ahoj,“ řekla mu. Sotva rozeznala obrys malého tělíčka, které stálo vedle její postele. Obličej měl ve stejné rovině s jejím, oči mu ve tmě zářily.

„Ty tady?!“ žasl.

„Já vím,“ řekla. Sama nad tím žasla. Lauren a Rob jí nabízeli, aby u nich zůstala přes noc, tolikrát předtím, a ona to pokaždé bez váhání, razantně odmítla, jako by jí v tom bránily náboženské předsudky.

„Prší,“ oznámil Jacob vážně a Rachel si uvědomila, že slyší silný, vytrvalý déšť.

V místnosti nebyly žádné hodiny, ale připadalo jí, že může být asi tak šest; příliš brzy na začátek dne. Pokleslo jí srdce, když si vzpomněla, jak slíbila, že půjde na velikonoční oběd k Laureniným rodičům. Možná by mohla předstírat nevolnost. Koneckonců zůstala přes noc; do oběda jí budou mít dost a ona bude mít dost jich.

„Nechceš si zalézt ke mně?“ zeptala se Jacoba.

Jacob vyprskl, jako kdyby byla nějaká bláznivá bába, a vyšplhal se na postel. Vylezl si na ni a zabořil jí obličej do krku. Jeho tělíčko bylo teplé a těžké. Rachel přitiskla rty na hedvábnou pokožku jeho tvářičky.

„Tak si říkám, jestli…“ Zarazila se právě včas, než stačila říct: Tak si říkám, jestli tu už byl velikonoční králíček. Vyskočil by z postele, lítal by po domě a hledal vajíčka, probudil by Roba i Lauren, a Rachel by byla tím otravným hostem, protivnou tchyní, co dítěti připomene, že jsou Velikonoce.

„Tak si říkám, jestli bychom si neměli ještě trochu pospat,“ dodala místo toho, přestože jí to u obou připadalo krajně nepravděpodobné.

„Ne-e,“ odpověděl Jacob. Na krku ucítila jemné zachvění jeho řas.

„Víš, jak moc se mi bude stýskat, až budeš v New Yorku?“ zašeptala mu do ouška. Jacob tomu samozřejmě nerozuměl. Otázku ignoroval a zavrtěl se, aby se mu pohodlněji leželo.

„Babi,“ prohlásil šťastně.

„Au,“ vyhekla, když jí zaryl koleno do břicha.

Déšť zesílil a v pokoji bylo náhle o poznání chladněji. Ovinula kolem nich těsněji pokrývku, Jacoba si přitáhla blíž a zazpívala mu do ouška: „Prší, prší, jen se leje, kam koníčky pojedeme, pojedeme na luka, až kukačka zakuká.“

„Ještě,“ dožadoval se Jacob. Zazpívala mu to ještě jednou.

Malá Polly Fitzpatricková se dnes ráno probudí s tělíčkem, které kvůli tomu, co Rachel udělala, už nikdy nebude takové jako dřív. Johnu-Paulovi a Cecilii to bude připadat nehorázné. Celé měsíce budou otřesení, až konečně tak jako Rachel pochopí, že se stalo něco nemyslitelného, a svět se přitom nepřestal otáčet, lidé dál vykládají donekonečna o počasí, pořád tu jsou dopravní zácpy a účty za

elektřinu, skandály celebrit a politické převraty.

Jednou, až se Polly vrátí z nemocnice domů, požádá Rachel Johna-Paula, aby k ní zašel a popsal jí Janiiny poslední okamžiky. Dokázala si to jasně představit. Jeho napjatý, vyděšený obličej, až mu otevře. Udělá vrahovi své dcery šálek čaje, on bude sedět u jejího kuchyňského stolu a povídat. Neposkytne mu rozhřešení, ale uvaří mu čaj. Nikdy mu neodpustí, přestože to možná nikdy nenahlásí, ani ho nebude žádat, aby se vzdal policii. Až odejde, Rachel bude sedět na pohovce, pohupovat se, lkát a naříkat. Už naposledy. Nikdy nepřestane Janie oplakávat, ale bude to naposledy, kdy bude takhle brečet.

Pak si udělá konvici čerstvého čaje a rozhodne se. Dospěje ke konečnému rozhodnutí ohledně toho, co je třeba udělat, jakou cenu je třeba zaplatit, anebo jestli už vlastně není splacená.

„… pojedeme na luka, až kukačka zakuká.“

Jacob usnul. Zvedla ze sebe jeho váhu a posunula ho stranou tak, že ležel s hlavičkou na jejím polštáři. V úterý oznámí Trudy, že půjde do důchodu. Nemůže chodit dál do školy a riskovat, že uvidí malou Polly Fitzpatrickovou nebo jejího otce. To nepřicházelo v úvahu. Přišel čas prodat dům, zbavit se vzpomínek, zbavit se bolesti.

Myšlenky se jí zatoulaly ke Connorovi Whitbymu, jak přebíhá přes silnici. Nesetkal se s ní v jednu chvíli pohledem? Rozpoznal v ten okamžik její vražedný úmysl a utíkal jako o život? Nebo si to jen představovala? Byl tím klukem, kterému dala Janie přednost před Johnem-Paulem Fitzpatrickem. Vybrala sis toho špatného, drahoušku. Kdyby si zvolila Johna-Paula, tak by žila.

Rachel přemítala, jestli Janie opravdu Connora milovala. Je snad Connor tím vysněným zetěm z fantazijního paralelního života, který Rachel nikdy neprožije? A neměla by pro něj tedy k uctění Janiiny památky udělat něco hezkého? Pozvat ho na večeři? Při té myšlence se otřásla. V žádném případě. Nemůže svoje pocity zastavit jako vodu z kohoutku. Pořád měla před očima vztek v Connorově tváři na té nahrávce i to, jak před ním Janie ucukla. Rachel věděla, přinejmenším jí to říkal rozum, že nešlo o nic víc než o obyčejného dospívajícího kluka, který zoufale touží po jasné odpovědi od dospívající dívky, ale to ještě neznamenalo, že mu odpustila.

Myslela na to, jak se Connor na tom videu předtím, než se přestal ovládat, na Janie usmál. Nefalšovaným zamilovaným úsměvem. Vzpomněla si i na fotku v Janiině albu, tu, na níž se Connor tak láskyplně směje něčemu, co Janie řekla.

Možná jednoho dne pošle Connorovi Whitbymu kopii té fotografie s kartičkou. Napadlo mě, že vám to udělá radost. Bude to chabá omluva za to, jak se k němu celé roky chovala, a – no ovšem, chabá omluva za to, že se ho pokusila zabít. Na to nezapomínejme. Ušklíbla se do tmy, otočila hlavu a pro útěchu přitiskla rty na Jacobovu hlavičku.

Zítra zajdu na úřad vyzvednout si žádost o pas. Pojedu za nimi do New Yorku. Možná podniknu dokonce nějakou tu zatracenou cestu po Aljašce. Marla a Mac by mohli jet se mnou. Jim zima vadit nebude.

Ještě si pospi, mami, řekla Janie. Na okamžik ji Rachel naprosto zřetelně viděla. Tu ženu ve středním věku, jakou by se stala; tak jistá sama sebou a svým místem na světě, komandující a milující, blahosklonná a ztrácející trpělivost se svou milovanou starou matkou, které pomáhá obstarat její vůbec první cestovní doklad.

Nemůžu spát, namítla Rachel. Ale ano, můžeš, prohlásila Janie. A Rachel spala.

Kapitola padesátá šestá

OFICIÁLNÍ DEMOLICE BERLÍNSKÉ ZDI proběhla stejně efektivně jako její stavba. 22. června roku 1990 došlo k rozebrání přechodu Charlie, proslulého symbolu studené války, za zvláštně prozaické ceremonie. Obří jeřáb zdvihl slavnou béžovou kovovou budku na jeden zátah, čemuž přihlíželi zahraniční ministři a další hodnostáři, usazení na řadách plastových židlí.

Stejného dne šla na jiné polokouli na oslavu nového bydlení do přeplněného třípokojového bytu v Lane Cove Cecilia Bellová, která se nedávno vrátila z cesty po Evropě se svou kamarádkou Sarah Sacksovou, a byla mimořádně připravená najít si přítele a začít vést patřičně spořádaný život.

„Johna-Paula Fitzpatricka asi znáš, viď, Cecilie?“ zařvala na ni hostitelka přes dunění hudby.

„Ahoj,“ řekl John-Paul. Cecilia mu podala ruku, podívala se do jeho vážných očí a usmála se, jako by jí právě darovali svobodu.

„Mami.“

Cecilia se probudila s prudkým lapáním po dechu, jako by se topila. V ústech měla sucho a vyprahlo. Musela usnout vedle Pollyina lůžka, s hlavou zakloněnou přes opěradlo židle a s ústy dokořán. John-Paul šel domů, aby strávil trochu času s děvčaty a přinesl jim oběma nějaké čisté oblečení. Později dopoledne, pokud mu dá Cecilia svolení, přivede Isabel a Esther na návštěvu.

„Polly,“ vyhrkla horečně. Zdálo se jí o maličkém Spider-Manovi. Až na to, že v tom snu to byla Polly.

„Snažte se hlídat si řeč těla,“ kladla jí na srdce včera večer sociální pracovnice. „Děti vás přečtou daleko snáz, než si myslíte. Tón vašeho hlasu. Výraz v obličeji. Vaše gesta.“

Jistě, děkuju vám, já vím, co je řeč těla, pomyslela si Cecilia. Sociální pracovnice měla vlasy stažené dozadu obrovskými slunečními brýlemi, jako kdyby nebyla v šest hodin večer v nemocnici, kde mluví s rodiči, kteří se právě ocitli v nejhorší noční můře, ale na nějaké plážové party. Cecilia jí neuctivost těch zatracených brýlí nedokázala odpustit.

Jako by to nevěděla, Velký pátek je samozřejmě tou nejhorší dobou, kdy může vaše dítě utrpět úraz. Spousta běžných zaměstnanců si vzala na Velikonoce volno, takže potrvá několik dní, než se Cecilia setká se všemi členy Pollyina „rehabilitačního týmu“, včetně fyzioterapeuta, terapeuta pro povolání, psychologa a specialisty na protetika. Bylo uklidňující a současně děsivé dozvědět se, že pro něco takového už existují zavedené postupy, s informačními letáky i „nejlepšími tipy“, a že se vydají po cestě, kterou před nimi prošlapalo tolik jiných rodičů. Pokaždé když jí někdo věcně a zběhle vysvětloval, co je čeká, nastal okamžik, kdy Cecilia najednou ztratila nit, protože ji přepadla taková hrůza, že si připadala jako ochromená. To, co se Polly stalo, nikoho v celé nemocnici dost nepřekvapovalo. Nikdo ze sester ani lékařů nepopadl Cecilii za paži a nevyhrkl: „Panebože, nemůžu tomu uvěřit. Já tomu prostě nedokážu uvěřit.“ Bylo by znepokojující, kdyby tohle dělali, ale zrovna tak bylo poněkud znepokojující, že to nedělali.

Protobylo tak uklidňující poslouchat tucty hlasových zpráv, které na jejím mobilu zanechali příbuzní a přátelé; slyšet svou sestru Bridget, jak šokem prakticky nesouvisle blábolí; Mahaliin obvykle vyrovnaný hlas, jak se láme; ředitelku školy, tu milou Trudy Applebeeovou, jak propuká v pláč, omlouvá se, volá podruhé a dělá totéž. (Její matka jí řekla, že k nim školní maminky přinesly už celých čtrnáct kastrůlků. Všechna jídla, která za ta léta Cecilia navařila, se konečně zúčtovala.)

„Mami,“ mumlala znovu Polly, ale oči měla zavřené. Zdálo se, že mluví ze spaní. Třásla se a rozrušeně trhala hlavičkou ze strany na stranu, jako by ji něco bolelo nebo se něčeho polekala.

Cecilia držela ruku nad tlačítkem pro zavolání sestry, dokud se Pollyin výraz nezklidnil.

Cecilia vydechla. Neuvědomila si, že zadržuje dech. I tohle se jí teď každou chvíli stávalo. Musela se upomínat, že má dýchat.

Opřela se zase na židli a říkala si, jak si John-Paul vede s děvčaty, když ji bez varování sevřela do kleští tak prudká nenávist, jakou v životě nezažila. Nenáviděla ho za to, co před tolika lety udělal Janie Crowleyové. To on mohl za Rachelinu nohu na plynovém pedálu. Nenávist se jí šířila tělem jako rychle působící jed. Měla chuť ho kopat, mlátit, zabít. Dobrý Bože. Nedokáže s ním být v jedné místnosti. Mělce dýchala a rozhlížela se kolem v zoufalé snaze najít něco, co by mohla rozbít nebo zasáhnout. Teď na to není čas, nabádala se. Tohle Polly nepomůže.

Dává si to za vinu, připomněla si. Myšlenka na to, jak John-Paul trpí, jí přinesla určitou úlevu. Nenávist pomalu ustupovala na zvládnutelnou míru. Dobře věděla, že se zase vrátí; že s každým novým Pollyiným trápením bude hledat někoho jiného, koho by z toho mohla vinit. V tom má právě nenávist svoje kořeny; ve vědomí vlastní zodpovědnosti. K tomuhle okamžiku v nemocničním pokoji vedlo její rozhodnutí obětovat pro svou rodinu Rachel Crowleyovou.

Uvědomovala si, že je jejich manželství narušené v samém jádru, ale věděla, že budou kvůli Polly spolu kulhat dál, jako dva zranění vojáci. Cecilia se s těmi vlnami nenávisti naučí žít. Bude to její tajemství. Její hnusné tajemství.

A jakmile vlny ustoupí, bude tu pořád ještě láska. Ve srovnání s nekomplikovaným, bezmezným zbožňováním, jaké cítila, když jako mladá nevěsta kráčela k tomu vážnému, hezkému muži kostelní lodí, byl tohle úplně jiný pocit, ale Cecilia věděla, že bez ohledu na to, jak moc ho za to, co udělal, nenávidí, nikdy ho nepřestane milovat. Bylo to stále v ní, jako zlatá žíla hluboko v jejím srdci. Bude to tam pořád.

Mysli na něco jiného. Vytáhla svůj iPhone a začala sepisovat seznam. Dnešní nedělní velikonoční oběd zrušili, ale Pollyina oslava sedmých narozenin proběhne. Mohli by uspořádat pirátskou party v nemocnici? Určitě ano. Bude to ta nejúžasnější, nejkouzelnější oslava ze všech. Přinutí sestřičky, aby si navlékly přes oko pásku.

„Mami?“ Polly otevřela oči.

„Ahoj, princezno Polly,“ řekla jí Cecilia. Tentokrát byla připravená, jako když herečka vstoupí na jeviště. „Hádej, kdo ti tu včera večer něco zanechal?“ Zpod Pollyina polštáře vytáhla velikonoční vajíčko. Bylo zabalené do třpytivého zlata a uprostřed převázané červenou sametovou mašlí.

Polly se usmála. „Velikonoční králíček?“

„Někdo ještě lepší. Pan Whitby.“

Polly chtěla po vajíčku natáhnout ruku, ale její krásnou tvářičku zbrázdil výraz mírného rozčarování. Zamračila se na matku a čekala, až to napraví.

Cecilia si odkašlala, usmála se a pevně stiskla Pollyinu levou ruku ve svých dlaních.

„Drahoušku,“ řekla. Tak už to začalo.

Epilog

V NAŠICH ŽIVOTECH je tolik tajemství, která nikdy nepoznáme.

Rachel Crowleyová se nikdy nedozví, že toho dne, kdy zabili Janie, její manžel nejel, jak jí tvrdil, za klienty do Adelaide. Byl na tenisovém kurtu, kde se účastnil intenzivního tenisového tréninku, protože doufal, že se tak naučí, jak prolomit to zatracené podání Tobyho Murphyho. Ed to Rachel neřekl předem, protože se styděl za to, co ho k tomu vedlo (všiml si, jak Toby pokukuje po jeho ženě a jak mu Rachel jeho pohledy oplácí), a už vůbec jí to neřekl potom, protože si, jakkoli nelogicky, kladl za vinu, že byl pryč, když ho Janie potřebovala. Raketu nevzal víckrát do ruky a svoje hloupé tajemství si odnesl s sebou do hrobu.

Co se týče tenisu, Polly Fitzpatricková se nikdy nedozví, že kdyby toho dne nevjela na kole před auto Rachel Crowleyové, dostala by od tetičky Bridget k sedmým narozeninám tenisovou raketu. Až by se dva týdny nato dostavila na první lekci tenisu, její trenér by po dvaceti minutách zašel na druhý kurt za svým šéfem a tiše by mu řekl: „Pojď se podívat, jaký má to děcko forhend,“ a otočení rakety by změnilo její budoucnost stejně rychle, jako se změnila, když Polly otočila řídítka svého kola a rozjela se za panem Whitbym.

Polly se taky nikdy nedozví, že pan Whitby v ten strašlivý Velký pátek její volání slyšel, ale dělal, že ho neslyší, protože se zoufale potřeboval dostat domů a strčit toho trapného rybího draka zpátky do skříně, spolu se stejně směšnými nadějemi na druhou šanci u té zpropadené bývalé přítelkyně, Tess O’Learyové. Jeho ochromující pocity viny za Pollyinu nehodu pomůžou zaplatit terapeutčině dceři devátou třídu soukromé školy a poleví, teprve když konečně zvedne zrak a podívá se do očí krásné majitelce indické restaurace, kde si dává po terapii svoje obvyklé karí.

Tess O’Learyová si nikdy nebude jistá, jestli je její manžel Will biologickým otcem jejich druhého dítěte, které vzešlo z neplánovaného těhotenství, počatého v Sydney v jednom zvláštním dubnovém týdnu. Prášky působí, jedině pokud je berete, a když Tess odlétala do Sydney, zapomněla balení v Melbourne. O jiné možnosti se nikdo slovem nezmíní, nicméně až jednoho roku při vánoční večeři Tessina milovaná dospívající dcera poznamená, že se rozhodla stát učitelkou tělocviku, její babičce zaskočí sousto krocana a sestřenice její matky vylije šampaňské do klína svého hezkého francouzského manžela.

John-Paul Fitzpatrick se nikdy nedozví, že kdyby Janie nezapomněla, že se má onoho dne v roce 1984 dostavit na lékařské vyšetření, její doktor by ji vyslechl, jak mu líčí svoje symptomy, a protože by si všiml jejího vysokého, vytáhlého, hubeného těla, váhavě by určil jako diagnózu stav, jemuž se říká Marfanův syndrom – neléčitelná, genetická porucha pojivové tkáně –, údajně jím trpěl Abraham Lincoln a projevuje se protáhlými končetinami, dlouhými hubenými prsty a kardiovaskulárními obtížemi. Mezi jeho projevy patří únava, dýchavičnost, bušení srdce a studené ruce a nohy v důsledku nedostatečného krevního oběhu, což všechno zakusila Janie v den, kdy zemřela. Je dědičně podmíněný a pravděpodobně mu rovněž podlehla Rachelina teta Petra, která náhle zemřela ve věku dvaceti let. Praktický lékař, který se stal díky své přísné matce úspěšným a vynikajícím odborníkem, by zvedl sluchátko a domluvil Janie okamžité vyšetření v nemocnici, kde by ultrazvuk jeho obavy potvrdil, a zachránil tak Janie život.

John-Paul se nikdy nedozví, že Janie nezabila traumatická asfyxie, ale aneuryzma aorty a že kdyby forenzní patolog, který ji pitval, zrovna netrpěl příšernou chřipkou, nevyhověl by tak ochotně žádosti rodiny Crowleyových o co možná nejšetrnější pitvu. Jiný patolog by býval provedl pitvu kompletní

a spatřil důkaz, jasný jako den; disekci aorty, nespornou příčinu její smrti.

Kdyby byla toho dne v parku jiná dívka než Janie Crowleyová, až by Johnu-Paulovi před uplynutím sedmi až čtrnácti minut, což je čas potřebný k tomu, aby průměrný muž uškrtil průměrnou ženu, došlo, co dělá, vrávorala by a lapala po dechu, a pak by utíkala, oči plné slz, a nevšímala by si, že za ní křičí omluvy. Jiná dívka by Johna-Paula udala policii, ta by ho zatkla za útok, a jeho život by se tak ubíral zcela jiným směrem.

John-Paul se nikdy nedozví, že kdyby šla Janie to odpoledne na lékařské vyšetření, ještě tu noc by podstoupila neodkladný chirurgický zákrok, a zatímco by se její srdce zotavovalo, zavolala by mu a zlomila by mu srdce po telefonu. Příliš mladá by se provdala za Connora Whitbyho a rozvedla by se s ním deset dní po jejich druhém výročí.

Sotva půl roku nato by Janie potkala Johna-Paula na oslavě nového bydlení v Lane Cover, jen chvíli předtím, než vstoupí Cecilia do dveří.

Nikdo z nás nemá tušení, jakými všemožnými směry se naše životy mohly ubírat a možná i ubírat měly. Nejspíš je to jen dobře. Některá tajemství by měla zůstat tajemstvím navěky. Můžete se zeptat Pandory.