Jojo Moyes

Než jsem tě poznala

Prolog

Když vyjde z koupelny, ona už je vzhůru, sedí zapřená o polštáře a listuje prospekty cestovních kanceláří, které měl u postele. Na sobě má jeho tričko a její rozcuchané dlouhé vlasy v něm reflexivně vyvolají myšlenky na předešlou noc. Stojí tam, užívá si krátkou vzpomínku a drbe si vlasy ručníkem.

Vzhlédne od prospektu a našpulí pusu. Na tenhle vrtoch už je pravděpodobně moc stará, ale chodí spolu docela krátce, takže je to pořád ještě roztomilé.

„Vážně musíme někam, kde budeme šplhat po horách nebo viset nad propastí? Tohle je naše první pořádná dovolená a ty tady nemáš jediný zájezd, kde by člověk buď nemusel z něčeho skákat, nebo –“

teatrálně se otřese ? „se oblíkat do flísu.“

Hodí prospekty na postel a protáhne do karamelova opálené paže nad hlavu. Mluví nakřáple – je vidět, že toho moc nenaspali. „Co takhle nějaké luxusní lázně na Bali? Mohli bychom se válet v písku… nechat se hodiny opečovávat… užívat si dlouhé noci…“

„Na takové dovolené já jezdit nemůžu. Potřebuju něco dělat.“

„Jako třeba skákat z letadel.“

„Nezavrhuj to, dokud jsi to nevyzkoušela.“

Zatváří se kysele. „Jestli ti to nevadí, radši bych to rovnou zavrhla.“

Košile se mu trochu vlhce lepí na kůži. Prohrábne si vlasy hřebenem, zapne mobil a zašklebí se při pohledu na seznam vzkazů, který se okamžitě vynoří na malém displeji.

„Jasně,“ utrousí. „Už musím. Klidně si dej snídani.“ Nahne se přes postel a políbí ji. Voní teplem a parfémem a hrozně dráždivě. Nasaje tu vůni z jejích vlasů, a když mu hodí ruce kolem krku a snaží se ho stáhnout k sobě na postel, na chviličku na všechno zapomene.

„Platí pořád ten víkend?“

Neochotně se jí vymaní. „To záleží na tom, jak dopadne tenhle projekt. Teď je to všechno ještě ve hvězdách. Pořád je možné, že budu muset do New Yorku. Ale každopádně si ve čtvrtek zajdeme na nějakou hezkou večeři, ne? Vyber místo.“ Sáhne po koženém motorkářském obleku, který visí zezadu na dveřích.

Zamračí se na něj. „Večeře. A půjde taky pan Ostružina?“

„Cože?“

„Když vezmeš pana Ostružinu, mám pocit, že vám jenom dělám křena.“ Zase našpulí pusu.

„Vždycky mám pocit, že se o tebe musím dělit s někým třetím.“

„Vypnu si zvonění.“

„Wille Traynore!“ pustí se do něj. „Snad ho někdy můžeš na chvíli vypnout.“

„Včera jsem ho snad vypnul, ne?“

„Jenom pod těžkým nátlakem.“

Zazubí se. „Takhle se tomu dneska říká?“ Natáhne si kombinézu. A Lissa konečně přestane zaměstnávat jeho představivost. Motorkářskou bundu si přehodí přes ruku a na odchodu jí pošle polibek.

Na displeji svítí dvaadvacet vzkazů – první dorazil z New Yorku ve 3.42 v noci. Nějaký právní problém. Sjede výtahem do podzemních garáží a cestou se snaží obeznámit s tím, co se během noci událo.

„Dobrý ránko, pane Traynore.“

Pracovník ostrahy vyleze ze své kabiny. Je izolovaná, i když tady dole neprší ani nefouká vítr a není před čím se izolovat. Willa občas napadne, co tu hlídač asi nad ránem dělá – nejspíš se dívá na obrazovky kamerového systému a prohlíží si nablýskané nárazníky aut za šedesát tisíc liber, které se nikdy neumažou.

Navlékne se do kožené bundy. „Jak tam dneska je, Micku?“

„Děsně. Padají trakaře.“

Will se zarazí. „Vážně? Takže dneska to na motorku není?“

Mick zavrtí hlavou. „Ne, pane. Ledaže byste měl nějaký nafukovací příslušenství. Nebo se chtěl zabít.“

Will chvíli zírá na motorku a pak si svlékne kožený oblek. Není zastáncem zbytečného riskování, ať si Lissa myslí cokoli. Odemkne skříňku na motorce, uloží do ní oblek, zamkne a hodí klíčky Mickovi, který je zručně chytí jednou rukou. „Strčíte mi je schránkou ve dveřích?“

„Jasně. Mám vám zavolat taxík?“

„Ale ne. Zbytečně byste moknul ještě vy.“

Mick zmáčkne tlačítko, otevře automatickou mříž, Will vyjde ven a děkovně mu mávne. Časné ráno je temné a bouřlivé, doprava v centrálním Londýně už houstne a zadrhává se, i když je stěží půl osmé.

Zvedne si límec kolem krku a mašíruje ke křižovatce, kde má největší šanci chytit taxi. Ulice jsou mokré a kluzké a v šedém světle se chodníky lesknou jako zrcadlo.

Když na okraji chodníku spatří další lidi v oblecích, v duchu zakleje. Odkdy celý Londýn vstává tak brzo? Zjevně měli všichni stejný nápad.

Uvažuje, kam se nejlépe postavit, když vtom mu zazvoní telefon. Je to Rupert.

„Už jsem na cestě. Zrovna se snažím urvat taxík.“ Zahlédne, jak se na druhé straně silnice blíží taxík s rozsvíceným oranžovým světlem, vykročí k němu a doufá, že si ho nikdo jiný nevšiml. Kolem se přežene autobus a za ním náklaďák, v jehož kvílení brzd neslyší, co mu Rupert říká. „Já tě neslyším, Rupe,“ zařve přes rachot dopravy. „Musíš mi to zopakovat.“ Na chviličku uvízne na ostrůvku a vozidla ho obtékají jako řeka. Pořád vidí oranžový majáček a vztáhne ruku v naději, že ho řidič v hustém dešti uvidí.

„Musíš zavolat Jeffovi do New Yorku. Ještě je vzhůru, čeká na tebe. Snažili jsme se ti včera večer dovolat.“

„Co se děje?“

„Nějaký právní zádrhel. Jsou tam dva odstavce, kvůli kterým to zdržujou… podle paragrafu…

podpis… listiny…“ Jeffův hlas se ztratí v rámusu projíždějícího auta, jemuž sviští pneumatiky po mokré vozovce.

„Teď jsem tě neslyšel.“

Taxikář si ho všiml. Vůz přibržďuje u protějšího chodníku a přitom rozstříkne jemnou spršku vody.

Zaznamená jakéhosi muže o kousek dál, který se na chviličku prudce rozběhne, ale pak zklamaně zpomalí, když si uvědomí, že Will doběhne k taxíku před ním. Willa se zmocní skrývaný vítězný pocit. „Hele, ať mi Cally připraví všechny podklady na stůl,“ zahuláká. „Budu tam za deset minut.“

Rozhlédne se na obě strany, pak skloní hlavu a dobíhá posledních pár kroků přes ulici k taxíku, už připraven zavolat „Do Blackfriars!“ Déšť mu zatéká mezi límec kabátu a košili. Než dorazí do kanceláře, bude promočený na kost, jen za takhle krátkou chvíli. Možná si bude muset poslat sekretářku pro jinou košili.

„A potřebujeme vyřešit tu hloubkovou kontrolu, než dorazí Martin –“

Trhne hlavou, když se ozve skřípění a prudký ryk klaksonu. Před sebou vidí nablýskaný černý bok taxíku, jehož řidič už stahuje okýnko, a periferním zrakem neurčitě zahlédne cosi, co se k němu řítí neskutečnou rychlostí.

Obrátí se k tomu a v tom zlomku vteřiny si uvědomí, že tomu stojí v cestě, že nemá šanci uhnout.

Překvapeně uvolní ruku a telefon mu vypadne na zem. Zaslechne výkřik, možná svůj vlastní. Pak už spatří jen koženou rukavici, něčí tvář pod přilbou a úlek v mužových očích, stejný jako jeho vlastní.

Pak všechno exploduje a roztříští se na kousky.

A pak už není nic.

1

2009

Od zastávky autobusu je to k domovu 158 kroků, ale může se to prodloužit až na 180, pokud člověk nespěchá, třeba jako když má zrovna boty na platformě. Nebo boty z dobročinného obchůdku, které sice mají na špičkách motýlky, ale na patě skoro vůbec nedrží, čímž se vysvětluje, proč byly zlevněné na pouhých 1,99 libry. Zahnula jsem za roh do naší ulice (68 kroků) a zahlédla náš dům – přesněji polovinu dvojdomku se čtyřmi ložnicemi, stojící v řadě dalších tří-a čtyřpokojových dvojdomků. Před domem stálo tátovo auto, takže zjevně ještě neodjel do práce.

Za mnou zapadalo za Stortfoldským hradem slunce a tmavý stín hradu stékal po kopci jako tající vosk, až mě předehnal. Když jsem byla malá, pořádali jsme s našimi protáhlými siluetami stínové přestřelky a z naší ulice byl rázem Divoký západ. Kdyby dneska byl jiný den, mohla bych vám vyprávět, co všechno se mi na téhle trase přihodilo: kde mě táta naučil jezdit na kole bez postranních koleček; kde bydlí paní Dohertyová, která vždycky nosila paruku nakřivo a pekla nám rozinkové placičky; kde jednou Trina, když jí bylo jedenáct, strčila ruku do živého plotu a narazila na vosí hnízdo a my pak s křikem utíkaly až na hrad.

Na cestičce ležela převrácená Thomasova tříkolka. Zavřela jsem branku, odnesla tříkolku na verandu a otevřela dveře. Teplo se přese mě převalilo jako lavina. Máma je hrozně zimomřivá a topí celý rok. Táta věčně větrá a nadává, že nás máma všechny přivede na mizinu. Že prý máme účty za topení vyšší než hrubý domácí produkt nějaké menší africké země.

„To jsi ty, zlato?“

„Jo.“ Pověsila jsem si bundu na věšák, kde se jen taktak vešla mezi ostatní.

„A která ty? Lou? Trina?“

„Lou.“

Nakoukla jsem zpoza dveří do obýváku. Táta ležel na břiše na gauči s rukou zabořenou mezi polštáři, jako by mu ji gauč celou pohltil. Můj pětiletý synovec Thomas seděl na bobku a napjatě ho pozoroval.

„Lego,“ obrátil se ke mně táta s tváří celou brunátnou z té námahy. „Nechápu, proč sakra dělají ty kousíčky tak malý. Nevidělas náhodou pravou ruku Obi-Wan Kenobiho?“

„Ležela na DVD přehrávači. Myslím, že vyměnil Obimu ruce s Indiana Jonesem.“

„No jo, jenže teď prej Obi rozhodně nemůže mít béžový ruce. Potřebujeme černý.“

„Já bych to neřešila. V epizodě dvě mu přece Darth Vader stejně usekne ruku, ne?“ Ukázala jsem si na tvář, aby mi Thomas dal pusu. „Kde je máma?“

„Nahoře. No co bys řekla? Dvě libry to stálo!“

Vzhlédla jsem a slabě zaslechla dobře známé vrzání žehlicího prkna. Josie Clarková, moje matka, nikdy neposeděla. Byla to věc cti. Už se i stalo, že stála venku na žebříku, natírala okna a občas zamávala, zatímco my ostatní jsme večeřeli.

„Zkusila bys mi prosímtě najít tu pitomou ruku? Už mu ji tady hledám půl hodiny a musím se jít nachystat do práce.“

„Máš noční?“

„Jo. Je půl šestý.“

Mrkla jsem na hodiny. „Vlastně je teprve půl pátý.“

Vytáhl ruku z polštářů a zamžoural si na hodinky. „Tak co děláš doma tak brzo?“

Neurčitě jsem zavrtěla hlavou, jako bych mu nerozuměla, a vydala se do kuchyně.

Děda seděl ve svém křesle u kuchyňského okna a studoval sudoku. Zdravotní poradkyně nám řekla, že mu to po těch mrtvicích bude zlepšovat koncentraci a pozornost. Měla jsem takové podezření, že jsem si jako jediná všimla, že prostě vyplňuje do políček první čísla, která ho napadnou.

„Ahoj, dědo.“

Vzhlédl a usmál se.

„Nechceš čaj?“

Zavrtěl hlavou a pootevřel ústa.

„Něco studenýho?“

Přikývl.

Otevřela jsem ledničku. „Rybízovou šťávu?“

Zavrtěl hlavou.

„Vodu?“

Kývl, já mu podala skleničku a on zamumlal něco jako poděkování.

Matka vešla do kuchyně s obrovským košem úhledně poskládaného prádla. „Tyhle jsou tvoje?“

zamávala na mě párem ponožek.

„Myslím, že Trininy.“

„Říkala jsem si to. Divná barva. Asi se vypraly s tátovým fialovým pyžamem. Jsi nějak brzo doma.

Jdeš někam?“

„Ne.“ Natočila jsem si sklenku vody a vypila ji.

„Staví se tu dneska Patrick? Před chvílí volal. Tys měla vypnutej telefon?“

„Hm.“

„Povídal, že vám chce zamluvit tu dovolenou. Táta říkal, že o tom viděl něco v televizi. Kdeže se ti to líbilo? Ipsos? Kalypsos?“

„Skiathos.“

„To je ono. Radši si pořádně prověřte hotel. Na internetu. U oběda se s dědou dívali na něco ve zprávách. Vypadá to, že polovina z těch levnejch nabídek jsou ve skutečnosti staveniště, jenže to člověk zjistí, až když tam přijede. Dědo, nedal by sis trochu čaje? Copak ti Lou nenabídla?“ Postavila konvici na sporák a pak ke mně vzhlédla. Možná si konečně všimla, že nic neříkám. „Je ti něco, zlato?

Zdáš se mi hrozně bledá.“

Vztáhla ke mně ruku a sáhla mi na čelo, jako by mi bylo o hodně míň než šestadvacet.

„Myslím, že na žádnou dovolenou nepojedeme.“

Matčina ruka ztuhla. Dívala se na mě tím rentgenovým pohledem, který měla už od mého dětství.

„Máte s Patrickem nějaký problémy?“

„Mami, já –“

„Nechci se mezi vás míchat. Ale jste spolu už hrozně dlouho. Není se čemu divit, že občas je to trochu složitý. My s tátou třeba –“

„Přišla jsem o práci.“

Můj hlas se vpálil do ticha. Slova visela ve vzduchu a zařezávala se do malého prostoru kuchyně ještě dlouho potom, co jejich zvuk utichl.

„Cože jsi?“

„Frank zavírá kavárnu. Od zítřka.“ Zvedla jsem ruku, v níž jsem celou cestu domů otřeseně svírala navlhlou obálku. Držela jsem ji celých 180 kroků od zastávky. „Vyplatil mi tři měsíční platy.“

Ten den začal jako každý jiný. Nikdo z mých známých nemohl pondělní rána ani cítit, ale mně nevadila. Těšilo mě brzo ráno přijít do Mazané houstičky, roztopit veliký kotel na čaj v koutě, zanést dovnitř ze dvora přepravky s mlékem a chlebem, klábosit s Frankem a připravovat kavárnu na otevření.

Měla jsem ráda těžký kavárenský vzduch prosycený vůní slaniny, závany studeného vzduchu, které vrazily dovnitř s každým otevřením a zavřením dveří, tichý šum hovoru a Frankovo rádio v koutě, které si v odmlkách kovově vyhrávalo samo pro sebe. Kavárna nebyla nijak zvlášť stylová – na stěnách visely výjevy z hradu na kopci nad námi, stolky byly pořád ještě z umakartu a jídelní lístek byl stejný od doby, kdy jsem nastoupila, jen se trochu změnila nabídka čokolád a na tác s koblížky přibyly čokoládové brownies a muffiny.

Ale nejradši ze všeho jsem měla zákazníky. Třeba Keva a Angela, instalatéry, kteří chodili skoro každé ráno a utahovali si z Franka, odkud vlastně bere maso. Nebo paní Pampeliškovou, které jsme tak říkali kvůli rozježené kštici bílých vlasů; chodila od pondělí do čtvrtka, pokaždé si dala jedno vajíčko a hranolky a pak přečetla všechny erární noviny a vypila dva šálky čaje. Vždycky jsem se snažila chvilku si s ní popovídat. Měla jsem podezření, že jsem jediná, s kým stará dáma za celý den promluví.

Měla jsem ráda i turisty, kteří se tu stavovali po cestě na hrad nebo zpátky, uječené školáky, kteří sem chodili po vyučování, štamgasty z kanceláří odnaproti, nebo Ninu a Cherie – kadeřnice, které měly přesný přehled, kolik má každá položka na jídelním lístku v Mazané houstičce kalorií. Nevadili mi dokonce ani protivní zákazníci, jako třeba ta zrzavá ženská z hračkářství, která se se mnou nejméně jednou týdně hádala, že jsem jí špatně vrátila drobné.

Pozorovala jsem, jak u stolečků začínají a končí vztahy, jak si rozvedení manželé mezi sebou předávají děti, sledovala provinilou úlevu rodičů, kterým se nechtělo vařit, i skrývaný požitek důchodců z teplé snídaně. Přede mnou defilovalo celé lidství, a spousta hostů se mnou nad kouřícím čajem prohodila pár slov, podělila se o pár vtipů nebo názorů. Táta často říkal, že se mnou nikdy neví, co mi vypadne z pusy, ale v kavárně to nevadilo.

Frank mě měl rád. Byl tichý člověk a se mnou tu prý aspoň bylo živo. Bylo to trochu jako dělat v baru, ale neotravovali tu žádní opilci.

A pak přišlo odpoledne, polední ruch utichl, Frank si utřel ruce do zástěry, vylezl od sporáku a obrátil cedulku na dveřích na Zavřeno.

„Ale no tak, Franku, už jsem ti to přece říkala. Za minimální mzdu neposkytuju žádný služby navíc.“ Jak pěkně říkal můj táta, Frank byl teplý jako žehlička. Zvedla jsem oči.

Neusmíval se.

„Ajaj. Snad jsem zase nedala sůl do cukřenek?“

Ždímal v rukou utěrku a tvářil se tak rozpačitě, jak jsem ho ještě neviděla. Na okamžik mě napadlo, že si na mě možná někdo stěžoval. A pak mi pokynul, abych se posadila.

„Nezlob se, Louiso,“ omlouval se mi potom. „Ale vracím se do Austrálie. Tátovi se nevede moc dobře a vypadá to, že nahoře na hradě začnou určitě nabízet vlastní občerstvení. Jsme stejně odepsaní.“

Myslím, že jsem tam seděla doslova s otevřenou pusou. A pak mi Frank dal tu obálku a odpověděl mi, než jsem se stihla zeptat. „Vím, že jsme nikdy neměli, no, žádnou oficiální smlouvu, ale chtěl jsem se o tebe postarat. Máš tam plat za tři měsíce. Zítra zavíráme.“

„Tři měsíce!“ vybuchl táta a máma mi vrazila do ruky hrnek sladkého čaje. „No to je od něj fakt ušlechtilý, když tam pro něj šest let dřela jako kůň.“

„Bernarde,“ vrhla po něm matka varovný pohled a kývla směrem k Thomasovi. Naši ho měli na starosti každý den po škole, než přijde Trina z práce.

„A co má teď jako sakra dělat? Mohl jí to krucinál říct dřív než den předem.“

„No… prostě si bude muset najít jinou práci.“

„Kruci. Josie, tady žádná práce není. Víš to stejně dobře jako já. Jsme uprostřed recese, sakra práce.“

Máma na chviličku zavřela oči, jako by se chtěla uklidnit, a pak pokračovala: „Je to chytrá holka.

Něco si najde. Má slušnou pracovní historii, ne? Frank jí určitě napíše pěkný doporučení.“

„No to je vážně úžasný… ‚Louisa Clarková umí skvěle mazat tousty, a jak panečku zvládá nalívat čaj.‘“

„Jsem ráda, že mi tak věříš, tati.“

„Vždyť to tak je.“

Věděla jsem, proč je táta ve skutečnosti tak nervózní. Spoléhali na můj plat. Trina si v květinářství nevydělala dohromady nic. Máma do práce chodit nemohla, protože se musela starat o dědu, a děda měl úplně mizivý důchod. O svou práci v továrně na nábytek se táta neustále strachoval. Jeho šéf už celé měsíce bručel něco o možném propouštění. Doma se šeptalo o dluzích a splácení kreditek. Před dvěma lety nějaký nepojištěný řidič zdemoloval tátovi auto a to jaksi stačilo, aby se celá vratká konstrukce rodičovských financí nadobro zhroutila. Můj skrovný plat byl pevný základ, z něhož se vedla domácnost a který stačil, aby rodina z týdne na týden přežívala.

„Nebudeme se zbytečně plašit. Zítra může jít na úřad práce a mrknout se, co nabízejí. Má teď dost, aby s tím prozatím vystačila.“ Mluvili, jako bych tu vůbec nebyla. „A je chytrá. Že jsi chytrá, zlato?

Možná by si mohla udělat nějaký kurs na sekretářku. Dělat v kanceláři.“

Seděla jsem tam a rodiče se dohadovali, k jakým dalším povoláním by mě mé omezené předpoklady opravňovaly. Dělnice v továrně, obráběčka, mazačka housek. Poprvé za dnešní odpoledne mi bylo do pláče. Thomas mě pozoroval velikýma kulatýma očima a mlčky mi podal omatlanou sušenku.

„Dík, Thomasi,“ naznačila jsem mu neslyšně a snědla ji.

Byl v atletickém klubu, což mi bylo předem úplně jasné. Od pondělí do čtvrtka, s pravidelností vlakového jízdního řádu, se tam Patrick potil v posilovně nebo běhal dokolečka po osvětlené dráze.

Sešla jsem po schodech s rukama založenýma, aby mi nebyla taková zima, pomalu vyšla na dráhu, a když se dostatečně přiblížil, aby mě poznal, zamávala jsem mu.

„Poběž se mnou,“ zafuněl, jak ke mně dobíhal. Od úst mu odletovaly světlé obláčky dechu. „Mám ještě čtyři kola.“

Chviličku jsem váhala a pak se rozběhla vedle něj. Byla to jediná možnost, jak si s ním vůbec promluvit. Na nohou jsem měla růžové tenisky s tyrkysovými tkaničkami – moje jediné boty, ve kterých se dalo běhat.

Celý den jsem strávila doma a snažila se být užitečná. Myslím, že už tak po hodině jsem se začala plést mámě pod nohama. Měli s dědou zavedený pořádek a já jim ho narušovala. Táta spal, jelikož měl tenhle měsíc noční, a nikdo ho nesměl rušit. Uklidila jsem si v pokoji a usadila se u televize se staženým zvukem. V pravidelných intervalech jsem si připomínala, proč jsem vlastně uprostřed dne doma, a vždycky mě doslova píchlo v hrudi.

„Nečekal jsem tě.“

„Už jsem toho měla doma dost. Myslela jsem, že bysme mohli něco podniknout.“

Úkosem na mě pohlédl. Na tváři se mu drobně perlil pot. „Čím dřív si najdeš jinou práci, lásko, tím líp.“

„Je to sotva čtyřiadvacet hodin, co jsem přišla o tu předchozí. Nemůžu bejt aspoň chvilku nešťastná a schlíplá? Třeba aspoň dneska?“

„Ale musíš se na to dívat z tý lepší stránky. Přece jsi věděla, že tam nemůžeš zůstat věčně. Chceš se přece posunout nahoru, dopředu.“ Patrick přede dvěma lety vyhrál cenu pro nejlepšího mladého podnikatele roku ve Stortfoldu a ještě se z té pocty tak docela nevzpamatoval. Od té doby si pořídil obchodního partnera Zrzavého Peta, dvě firemní dodávky na leasing a začali nabízet individuální trénink klientům v okruhu čtyřiceti mil. V kanceláři měl bílou tabuli, na kterou si rád tlustou černou fixou kreslil předpokládaný obrat a převracel a přepočítával položky, dokud s nimi nebyl spokojený.

Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli mají vůbec něco společného s realitou.

„Propuštění z práce může změnit člověku život, Lou.“ Mrkl na hodinky, aby si zkontroloval, za kolik uběhl kolo. „Co bys chtěla dělat? Můžeš si udělat nějaký rekvalifikační kurs. Lidem jako ty se určitě dávají nějaký granty.“

„Lidem jako já?“

„Lidem, co hledají novou příležitost. Čím bys chtěla bejt? Mohla bys zkusit třeba kosmetičku.

Pěkná jsi na to dost.“ Za běhu do mě šťouchl, jako by očekával, že mu za tu poklonu budu vděčná.

„Přece víš, jak se o sebe starám. Umeju se vodou a mejdlem, a když to nefunguje, jistí to papírovej pytlík.“

Patrick se začínal tvářit poněkud popuzeně.

Postupně jsem zaostávala. Nenávidím běhání. A nenáviděla jsem jeho, že nezpomalí.

„Hele, tak třeba… prodavačka. Sekretářka. Realitní agentka. Já nevím, přece musí být něco, co bys chtěla dělat.“

Jenomže nebylo. Mně se líbilo v kavárně. Těšilo mě, že vím o Mazané houstičce všechno, co se dá, a těšilo mě dozvídat se o životech lidí, kteří tudy procházeli. Byla jsem tam spokojená.

„Nemůžeš truchlit v koutě, lásko. Musíš se přes to přenést. Všichni nejlepší podnikatelé se museli na vrchol probojovat ze samýho dna. Jeffrey Archer to dokázal. A Richard Branson taky.“ Poplácal mě po paži, abych se s ním snažila držet krok.

„Pochybuju, že Jeffreyho Archera někdy vyhodili od opékání koláčků,“ lapala jsem po dechu.

A navíc jsem měla nevhodnou podprsenku. Zpomalila jsem a zapřela se rukama o kolena.

Otočil se a běžel pozpátku, takže se jeho hlas nesl nehybným chladným vzduchem. „Ale i kdyby jo… tak by to zvládnul. Vyspi se na to, pak si obleč něco elegantního a vyprav se na pracák. Nebo tě můžu zaučit, abys dělala pro mě, jestli budeš chtít. Na tom se dá vydělat, to přece víš. A s tou dovolenou si nedělej starosti. Já to zatáhnu.“

Usmála jsem se na něj.

Poslal mi polibek a jeho slova se rozléhala prázdným stadionem. „Až se zas postavíš na nohy, tak mi to vrátíš.“

Vyplnila jsem první žádost o podporu v nezaměstnanosti. Absolvovala jsem pětačtyřicetiminutový pohovor a pak ještě skupinový pohovor, kde jsem se připojila k hloučku asi tak dvaceti nejrůznějších mužů a žen, z nichž polovina se tvářila stejně mírně vyjeveně, jak jsem asi vypadala já, a druhá polovina měla ve tváři prázdný nezájem, protože tohle už zjevně absolvovali mockrát. Oblékla jsem si šaty, kterým táta říkal můj „civil“.

Výsledkem mého úsilí byl krátký záskok na noční směně v drůbežářském závodě (z čehož jsem měla ještě týdny zlé sny) a dva dny na rekvalifikačním kursu na energetického poradce pro domácnosti. Poměrně rychle mi došlo, že mě vlastně učí oblbovat staré lidi, aby změnili dodavatele energií, a oznámila jsem svému „osobnímu poradci“ Syedovi, že tohle dělat nemůžu. Trval na tom, že mám pokračovat, a tak jsem mu vyjmenovala některé z praktik, které po mně vyžadovali, načež on se poněkud zarazil a pak navrhl, abychom (vždycky mluvil v množném čísle, i když bylo dosti očividné, že jeden z nás už práci má) zkusili něco jiného.

Čtrnáct dní jsem dělala ve fastfoodové restauraci. Pracovní doba byla v pohodě, vydržela bych i to, že mi z uniformy elektrizují vlasy, ale zjistila jsem, že se nedokážu držet předepsaného textu, pokud jde o „vhodné reakce“, tedy například „Co si budete dnes přát?“ nebo „Mohu vám nabídnout velké hranolky?“ Vyhodili mě poté, co mě jedno z děvčat od koblih přistihlo, jak probírám s nějakou čtyřletou holčičkou přednosti a nevýhody nejrůznějších dárkových hraček. Co jsem měla dělat? Byla to strašně chytrá holčička. Mně taky Šípková Růženka vždycky připadala jako pipina.

Teď jsem seděla na čtvrtém pohovoru a Syed na dotykové obrazovce projížděl další pracovní „příležitosti“. Dokonce i Syed se svým zarputile pozitivním výrazem, který naznačoval, že do nějaké práce napasoval i ty nejpochybnější kandidáty, už zněl trochu vyčerpaně.

„No… nenapadlo vás někdy zkusit to v zábavním průmyslu?“

„Jako co, klaun?“

„No to ne. Ale máme tu volné místo tanečnice u tyče. Vlastně hned několik.“

Zdvihla jsem obočí. „To si děláte legraci, že jo.“

„Je to třicet hodin týdně, byla byste jako osoba samostatně výdělečně činná. Mám za to, že se tam dost vydělá na spropitném.“

„Prosím, řekněte mi, že se mi to zdálo a vy jste mi neporadil, abych si našla práci, kde se budu promenovat před cizíma lidma ve spodním prádle.“

„Říkala jste, že to s lidma umíte. A zjevně se ráda oblékáte… ehm, dramaticky.“ Pohlédl na mé třpytivé zelené punčocháče. Myslela jsem si, že mi zvednou náladu. Thomas na mě skoro celou snídani pozpěvoval ústřední melodii z Malé mořské víly.

Syed naťukal něco na klávesnici. „A co takhle ‚operátor linky pro dospělé‘?“

Užasle jsem na něj zírala.

Pokrčil rameny. „Vždyť jste říkala, že se ráda bavíte s lidma.“

„Ne. A nechci ani dělat v topless baru. Ani masérku. Ani operátorku webkamery. No tak, Syede.

Musí pro mě být nějaká práce, ze který by mýho tátu netrefil šlak.“

To ho zjevně vyvedlo z míry. „Už tu toho moc není, kromě práce v maloobchodě s pružnou pracovní dobou.“

„Noční doplňování regálů?“ Už jsem tu byla tolikrát, že jsem se naučila mluvit jejich řečí.

„Na to je ale pořadník. Rádi to dělají rodiče, vyhovuje jim to kvůli škole,“ vysvětlil omluvně.

Znovu se zahleděl na monitor. „Takže už nám opravdu zbývá jenom pečovatelka.“

„Utírat starým lidem zadky.“

„Bohužel, Louiso, na nic moc dalšího nemáte kvalifikaci. Kdybyste se chtěla rekvalifikovat, rád vás nasměruju na to pravé. Středisko vzdělávání dospělých nabízí spoustu kursů.“

„Ale to už jsme probírali, Syede. Když do toho půjdu, přijdu o podporu, žejo?“

„Když nebudete připravená nastoupit do práce, tak ano.“

Chvilku jsme mlčky seděli. Pohlédla jsem ke dveřím, kde stáli dva statní hlídači. Napadlo mě, zdali i oni získali tuhle práci přes úřad práce.

„Já to se starýma lidma neumím, Syede. Co měl děda mrtvici, bydlí u nás, a já to s ním vůbec nezvládám.“

„Aha. Takže nějakou zkušenost s pečovatelstvím máte.“

„Vlastně ne. Ve všem se o něj stará máma.“

„Nechtěla by teda práci vaše maminka?“

„Vtipný.“

„Nemyslím to jako vtip.“

„A já že bych se starala o dědu? Děkuju, ne. A to by vám řekl i on, mimochodem. Vážně nemáte nic v nějaký kavárně?“

„Myslím, že tu nezbývá moc kaváren, abyste v nich zaručeně našla zaměstnání, Louiso. Mohli bychom zkusit KFC. Tam by vám to mohlo jít líp.“

„Myslíte, že by mě jako mnohem víc naplňovalo nabízet prémiový Twister než kuřecí nugetky? To těžko.“

„Tak se možná budeme muset rozhlídnout po něčem v širším okolí.“

„Z města a do města jezdí jenom čtyři autobusy. To přece víte. A vím, že jste říkal, že mám zkusit ten turistický autobus, ale já jsem volala na nádraží a ten jezdí jenom do pěti. A stojí dvakrát tolik co normální autobus.“

Syed se opřel do křesla. „V téhle fázi, Louiso, musím opravdu zdůraznit, že jako zdravá a práceschopná osoba, pokud chcete i nadále splňovat podmínky pro výplatu podpory v nezaměstnanosti, musíte –“

„– prokázat, že se snažím sehnat si práci. Já vím.“

Jak jsem mohla tomu člověku vysvětlit, jak moc chci pracovat? Měl vůbec tušení, jak moc mi chybí bývalá práce? Nezaměstnanost pro mě bývala pouhý pojem, který se dokolečka omílal ve zprávách, vždycky ve spojitosti s loděnicemi nebo automobilkami. V životě bych si nepomyslela, že člověku může chybět práce, stejně jako mu chybí amputovaná končetina – je to stálý, reflexivní pocit.

Nenapadlo by mě, že kromě obvyklého strachu o peníze a budoucnost v člověku ztráta zaměstnání vyvolá taky pocit neschopnosti, že si začne připadat tak trochu k ničemu. Že je ráno mnohem těžší vstávat, než když vás neurvale probere k vědomí budík. Že vám budou chybět vaši kolegové, i když jste s nimi třeba měli jen málo společného. Nebo že se dokonce začnete rozhlížet po známých tvářích, když jdete po ulici. Když jsem poprvé zahlédla paní Pampeliškovou, jak bloumá kolem obchodů a vypadá tak bezcílně, jak jsem se sama cítila, musela jsem se ovládnout, abych se k ní nerozběhla a neobjala ji.

Ze zamyšlení mě vytrhl Syedův hlas. „Vida. No, tohle by mohlo jít.“

Zkusila jsem ze strany zamžourat na monitor.

„Zrovna to přišlo. Právě teď. Místo pečovatelky.“

„Ale já jsem říkala, že to vůbec neumím se…“

„Není to u starých lidí. Je to… pro osobní potřebu. Pomáhala byste u někoho v domě, a není to ani dvě míle od vás. ‚Pečovatelka a společnice pro handicapovaného muže.‘ Umíte řídit?“

„Ano. Ale to bych mu musela utírat –“

„Ne. Utírání zadku se nepožaduje, pokud dobře čtu.“ Projížděl text na monitoru. „Je…

kvadruplegik. Potřebuje někoho přes den, kdo by mu pomáhal s jídlem a všeobecně asistoval. Tahle práce většinou znamená, že je doprovázíte, když potřebují někam jet, pomáháte se základními věcmi, které sami nezvládnou. Ale. Nabízejí slušné peníze. O dost víc než minimální mzdu.“

„To asi proto, že k tomu patří i utírání zadku.“

„Zatelefonuju tam, aby mi potvrdili, že tam utírání zadku opravdu nepatří. Ale pokud to tak opravdu bude, půjdete tam na pohovor?“

Vyslovil to jako otázku.

Ale oba jsme věděli, co odpovím.

Povzdychla jsem, popadla kabelku a vydala se domů.

„Kristepane,“ vyprskl můj otec. „Umíte si to představit? Jako by nebyl chudák dost potrestanej, že skončil na vozíku, ještě přijde naše Lou a bude mu dělat společnost.“

„Bernarde!“ pokárala ho matka.

Za mnou se děda chechtal do svého hrnku s čajem.

2

Nejsem hloupá. To bych tady ráda zdůraznila. Jenže je těžké odpoutat se od pocitu, že vám v oddělení mozkových buněk něco schází, když máte mladší sestru, která nejenže přeskočila jeden ročník školy a chodila se mnou, ale pak byla ještě rok nade mnou.

Všechny chytré a rozumné věci dělala Katrina jako první, i když je o rok a půl mladší než já. Ať jsem přečetla jakoukoli knížku, ona ji četla jako první; ať jsem zmínila u večeře cokoli, ona už to dávno věděla. Neznám nikoho jiného, kdo by upřímně miloval zkoušení. Někdy mám pocit, že za svůj styl oblékání vděčím Trině, protože Trina vyniká v mnoha věcech, ale kombinování oblečení mezi ně nepatří. Nosí svetry a džíny. Pod pojmem elegance si představí, že si ty džíny vyžehlí.

Můj táta o mně říká, že jsem „svéráz“, protože ze sebe vysypu všechno, co mi přijde na jazyk. Prý jsem jako teta Lily, kterou jsem nikdy nepoznala. Je trochu zvláštní, když vás neustále srovnávají s někým, koho jste v životě neviděli. Sejdu třeba dolů ve fialových botách a táta kývne na mámu a podotkne: „Pamatuješ na tetu Lily a ty její fialový boty?“ a máma mlaskne a začne se řehtat, jako by to byl nějaký tajný vtip. Máma o mně říká, že jsem „osobitá“, čímž chce zdvořile vyjádřit, že nechápe, jak se oblékám.

Ale kromě krátkého období v dospívání jsem nikdy netoužila vypadat jako Trina ani jako holky ve škole; asi do čtrnácti jsem nejradši nosila klukovské oblečení a dneska se oblékám pro potěšení – můj styl závisí na tom, jakou mám ten den náladu. Nemá cenu, abych se snažila vypadat konvenčně. Jsem malá, tmavovlasá a podle táty mám „skřítkovský obličej“. Rozhodně tím nemyslí nic hezkého. Nejsem ošklivá, ale myslím, že by mě nikdo nikdy neoznačil za krásnou. Nemám v sobě takovou tu grácii.

Patrick mi říká, že jsem kočka, když si chce vrznout, ale on je v tomhle docela průhledný. Známe se už skoro sedm let.

Bylo mi šestadvacet a vlastně jsem nevěděla, co jsem zač. Dokud jsem nepřišla o práci, vůbec jsem o tom nepřemýšlela. Předpokládala jsem, že si asi vezmu Patricka, porodím pár dětí a budu bydlet jen o pár ulic dál, než kde jsem bydlela vždycky. Kromě exotického vkusu v oblékání a nepříliš vysoké postavy na mně není nic, co by mě nějak výrazně odlišovalo od lidí, které běžně potkáváte. Asi byste mi ani nevěnovali druhý pohled. Obyčejná holka, co žije obyčejný život. A mně to vlastně vůbec nevadilo.

„Na ten pohovor si musíš vzít kostým,“ nabádala mě máma. „Dneska se všichni oblíkají hrozně ležérně.“

„Jasně, protože když budu krmit nějakýho stařečka, je důležitý, abych to dělala v proužkovaným tvídu.“

„Nebuď drzá.“

„Nemůžu si dovolit koupit kostým. Co když tu práci ani nedostanu?“

„Půjčím ti svůj a vyžehlím ti nějakou hezkou halenku, a aspoň pro jednou si prosímtě nemotej tyhle –“ ukázala na mé vlasy, jako obvykle stočené do dvou tmavých uzlů po stranách hlavy – „tyhle bobky jak princezna Leia. Zkus vypadat jako normální člověk.“

Věděla jsem, že hádat se s matkou nemá cenu. A bylo mi jasné, že táta dostal nakázáno můj oděv nijak nekomentovat, když jsem vycházela z domu – vzhledem k úzké sukni poněkud nemotorně.

„Pa, zlato,“ zavolal a koutky úst mu škubaly. „Zlom vaz. Vypadáš náramně… prakticky.“

Nejtrapnější nebylo, že jsem se navlékla do matčina kostýmu ani že jeho střih byl naposledy módní na konci 80. let, ale že mi byl poněkud těsný. Cítila jsem, jak se mi pas zařezává do břicha, a přitáhla si přes něj dvouřadé sako. Jak říká táta o mámě, i drát má na sobě víc sádla.

Krátkou cestu autobusem jsem absolvovala s pocitem mírné nevolnosti. Ještě nikdy jsem nebyla na skutečném pracovním pohovoru. Do Mazané houstičky jsem nastoupila, když se se mnou Trina vsadila, že si nedokážu za den najít práci. Vešla jsem tam a prostě se Franka zeptala, jestli nepotřebuje někoho k ruce. Ten den zrovna otevřel a vypadal úplně omráčený vděčností.

Když jsem si na to teď vzpomněla, nemohla jsem si ani vybavit, jestli jsme spolu vůbec mluvili o penězích. Navrhl mi nějaký týdenní plat, já přikývla, a on mi pak každý rok oznámil, že mi trochu přidal, obvykle o něco víc, než o kolik bych si sama řekla.

Na co se tak vůbec na pohovorech ptají? A co když si mě s tím staříkem budou chtít nějak prakticky vyzkoušet, třeba abych ho nakrmila nebo vykoupala nebo tak něco? Syed tvrdil, že má mužského pečovatele, který zajišťuje jeho „intimní potřeby“ (z toho výrazu jsem se málem osypala). Úloha druhého pečovatele podle něj byla „zatím poněkud nejasná“. Představovala jsem si, jak dědoušovi utírám uslintanou pusu a třeba se hlasitě ptám: „NEDAL BYSTE SI ČAJ?“

Když se děda začal zotavovat po mrtvici, nezvládal se nejdřív o sebe postarat vůbec v ničem.

Všechno dělala máma. „Tvoje máma by zasloužila svatozář,“ komentoval to táta a já si to vyložila tak, že mu utírala zadek a neutekla místo toho s křikem z domu. Věděla jsem celkem jistě, že mě by v životě za světici nikdo neoznačil. Zvládala jsem nakrájet dědovi jídlo a uvařit mu čaj, ale jak šlo o cokoli jiného, nebyla jsem si jistá, zda v sobě mám ty správné přísady.

Granta House byl dům na druhé straně Stortfoldského hradu, hned u středověkých hradeb, na dlouhém nedlážděném úseku ulice, kde byly jen čtyři domy a obchůdek Národního památkového úřadu, přímo uprostřed turistické zóny. Kolem toho domu už jsem za život prošla snad milionkrát, aniž bych si ho vlastně pořádně všimla. Když jsem teď prošla kolem parkoviště a miniaturní železnice, které byly tak prázdné a bezútěšné, jak jen může letní atrakce v únoru být, uvědomila jsem si, že dům je větší, než jsem si představovala. Byl z červených cihel s dvojitým průčelím – takový ten dům, který nalistujete v čekárně u doktora ve starých číslech časopisu Život na venkově.

Vydala jsem se po dlouhé příjezdové cestě a snažila se nemyslet na to, jestli mě někdo nesleduje z okna. Musíte-li došlapat k domu po dlouhé příjezdové cestě, jste v nevýhodě; automaticky se ocitnete v podřízeném postavení. Zrovna jsem přemýšlela, jestli si nemám odhrnout vlasy z čela, když se dveře rozletěly a já úlekem nadskočila.

Na zápraží vyšla jakási žena, jen o málo starší než já. Měla bílé kalhoty a lékařsky vyhlížející halenu, pod paží si nesla kabát a nějakou složku. Minula mě se zdvořilým pousmáním.

„A moc děkujeme, že jste přišla,“ ozval se zevnitř něčí hlas. „Ozveme se vám. Ach.“ Ve dveřích se zjevila ženská tvář, krásná i ve středních letech, pod drahým a dokonalým účesem. Její kalhotový kostým stál pravděpodobně víc, než můj otec vydělal za měsíc.

„Vy musíte být slečna Clarková.“

„Louisa.“ Vztáhla jsem ruku, jak mi vždycky vštěpovala matka. Mladí vám dneska ani ruku nepodají, shodovali se moji rodiče. Za starých časů by člověka ani nenapadlo utrousit jenom „ahoj“, nebo co horšího, poslat vzdušnou pusu. Tahle paní nevypadala, že by něco takového uvítala.

„Jistě. Ano. Pojďte dál.“ Vymanila ruku z mojí, jak nejrychleji mohla, ale její oči na mně ulpěly déle, jako by mě už v duchu hodnotila.

„Půjdete prosím za mnou? Promluvíme si v přijímacím pokoji. Já jsem Camilla Traynorová.“

Působila vyčerpaně, jako by už tyhle věty pronesla za dnešek mockrát.

Šla jsem za ní do obrovské místnosti s francouzskými okny od stropu až k podlaze. Z masivních mahagonových garnýží elegantně splývaly těžké závěsy a podlahu pokrývaly perské koberce s bohatými vzory. Vonělo to tu včelím voskem a starožitným nábytkem. Všude stály elegantní stolečky s naleštěnými deskami, na nichž trůnily dekorativní skříňky. Na okamžik mě napadlo, kam si probůh Traynorovi pokládají šálky s čajem.

„Takže vy jste přišla na ten inzerát na pracovním úřadě, je to tak? Posaďte se, prosím.“

Listovala papíry ve složce a já se zatím nenápadně rozhlížela. Myslela jsem si, že to tu bude vypadat jako v nějakém sanatoriu, samé zvedací kladky a omyvatelné povrchy. Ale tohle bylo jako nějaký strašlivě luxusní hotel, vyzařující bohatství mnoha generací a plný milovaných předmětů, které samy o sobě vypadaly nesmírně cenné. Na příborníku stály stříbrné rámečky s fotografiemi, ale byly moc daleko a nerozeznala jsem, kdo na nich je. Paní si dál pročítala papíry a já se trochu posunula, abych měla lepší výhled.

A v tu chvíli jsem to zaslechla – zcela nezaměnitelný zvuk trhajících se stehů. Mrkla jsem dolů a zjistila, že šev na pravé straně sukně se rozpáral, a rozdrbnuté hedvábné nitě se sbíhaly nahoru jako nevzhledný otřepaný lem. Cítila jsem, jak se mi hrne do tváří červeň.

„Takže… slečno Clarková… máte nějakou zkušenost s kvadruplegií?“

Obrátila jsem se čelem k paní Traynorové a zavrtěla se, aby mi kabátek kostýmu zakryl co možná nejvíc ze sukně.

„Ne.“

„Děláte pečovatelku už dlouho?“

„Teda… já to vlastně nikdy nedělala,“ přiznala jsem, ale jako bych v hlavě uslyšela Syedův hlas, hned jsem dodala: „Ale určitě bych se to naučila.“

„Víte vůbec, co to je kvadruplegie?“

Znejistěla jsem. „No… když musíte být na vozíku?“

„I tak by se to asi dalo vyjádřit. Jsou různé stupně, ale v tomhle případě se jedná o úplnou ztrátu hybnosti nohou a velmi omezenou hybnost rukou a paží. Vadilo by vám to?“

„No, rozhodně ne tak jako jemu, že.“ Usmála jsem se, ale paní Traynorová zachovala bezvýraznou tvář. „Promiňte – já to tak –“

„Umíte řídit, slečno Clarková?“

„Ano.“

„Máte nějaké trestné body?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Camilla Traynorová si něco odškrtla ve svém seznamu.

Trhlina se zvětšovala. Viděla jsem, jak mi neúprosně šplhá vzhůru po stehně. Jestli to takhle půjde dál, budu vypadat jako tanečnice z Vegas, až si stoupnu.

„Je vám něco?“ zadívala se na mě paní Traynorová.

„Jenom je mi trochu horko. Nevadilo by vám, kdybych si sundala sako?“ Než mohla něco říct, jediným plynulým pohybem jsem si sako strhla a uvázala si ho kolem pasu, takže mi zakrylo trhlinu v sukni. „Hrozný vedro,“ usmála jsem se na ni, „když člověk přijde zvenku. Znáte to.“

Nastala kratičká odmlka a pak se paní Traynorová znovu zahleděla do své složky. „Kolik vám je let?“

„Šestadvacet.“

„A v předchozím zaměstnání jste byla šest let.“

„Ano. Měla byste tam mít kopii doporučení.“

„Hm…“ vytáhla paní Traynorová papír a úkosem na něj mrkla. „Podle vašeho předchozího zaměstnavatele jste ‚vřelá, hovorná a plná života‘.“

„Jo, za to jsem mu zaplatila.“

Zase ta kamenná tvář.

A sakra, pomyslela jsem si.

Jako by mě studovala. A ne zrovna v dobrém smyslu. Matčina halenka mi najednou začala připadat lacině; umělá vlákna se v slabém světle blýskala. Radši jsem si měla vzít svoje nejobyčejnější kalhoty a košili. Cokoli, jen ne tenhle kostým.

„A proč tedy odtamtud odcházíte, když si vás tam zjevně tolik považují?“

„Frank – to je majitel – tu kavárnu prodal. Je to ta hned pod hradem. Mazaná houstička. Teda byla,“

opravila jsem se. „Já bych tam byla moc ráda zůstala.“

Paní Traynorová přikývla – buď k tomu už neměla co dodat, nebo proto, že by snad byla také ráda, kdybych tam byla zůstala.

„A jak přesně hodláte naložit se svým životem?“

„Co prosím?“

„Po jaké životní dráze toužíte? Bylo by pro vás tohle místo odrazový můstek k další kariéře? Máte snad nějaký profesní sen, za nímž chcete jít?“

Zmateně jsem na ni hleděla.

To má být nějaký chyták?

„Já… tak daleko dopředu jsem vážně neuvažovala. Myslím, co jsem přišla o práci. Prostě –“ polkla jsem. „Prostě chci zase pracovat.“

To znělo hodně uboze. Kdo jde na pracovní pohovor, aniž by věděl, co vůbec touží dělat? Výraz paní Traynorové naznačoval, že si myslí totéž.

Odložila pero. „Takže, slečno Clarková, proč bych tedy měla zaměstnat vás, a ne řekněme tu předchozí uchazečku, která má několikaletou zkušenost s kvadruplegiky?“

Vzhlédla jsem k ní. „No… upřímně? Já nevím.“ Odpovědí mi bylo ticho, a tak jsem dodala: „Myslím, že to musíte rozhodnout vy.“

„A vás samotnou nenapadá ani jediný důvod, proč bych vám tu práci měla dát?“

Najednou mi před očima vyvstala matčina tvář. Nedokázala jsem si představit, že půjdu domů s roztrženým kostýmem a ještě navíc s tím, že jsem pokazila pohovor. A v téhle práci by se platilo víc než devět liber na hodinu.

Trochu jsem se napřímila. „No… rychle se učím. Nikdy nejsem nemocná, bydlím jen kousek od hradu a jsem silnější, než vypadám… možná bych zvládla i přesunovat vašeho manžela –“

„Mého manžela? Ale vy byste nepracovala s mým manželem. Jde o mého syna.“

„Vašeho syna?“ zamžikala jsem. „Teda… nelekám se těžký práce. Dokážu vyjít skoro s každým a…

a dělám fakt dobrej čaj,“ začala jsem blekotat do ticha. Hrozně mě rozhodilo pomyšlení, že postižený je její syn. „Totiž můj táta si myslí, že to není zrovna nejúžasnější doporučení. Ale z mojí zkušenosti se jen máloco nedá vyřešit šálkem dobrýho čaje…“

Paní Traynorová se na mě dívala tak trochu divně.

„Promiňte,“ zadrmolila jsem, když jsem si uvědomila, co jsem právě řekla. „Nechci říct, že ten problém… ta paraplegie… kvadruplegie… co má váš syn… že by se to dalo vyřešit šálkem čaje.“

„Měla bych vás upozornit, slečno Clarková, že tohle není stálé místo. Bylo by to maximálně na šest měsíců. Proto je právě plat… odpovídající. Chtěli jsme zaujmout tu pravou osobu.“

„Věřte mi, že ve srovnání se směnama v drůbežárně by i půl roku práce na Guantánamu byla zajímavá nabídka.“ Zavři už zobák, Louiso. Kousla jsem se do rtu.

Ale paní Traynorová mě zjevně nevnímala. Zaklapla desky. „Můj syn – Will – byl zraněný při dopravní nehodě, skoro přede dvěma lety. Potřebuje péči čtyřiadvacet hodin denně, z čehož většinu zajišťuje školený ošetřovatel. Já se před nedávnem vrátila do práce, a od pečovatelky bychom tedy očekávali, že mu bude přes den dělat společnost, pomůže mu s jídlem a pitím, zvládne všeobecně pomáhat a bude na něj dávat pozor, aby se mu nic nestalo.“ Camilla Traynorová sklopila oči do klína.

„Je nesmírně důležité, aby u Willa byl někdo, kdo chápe, jaká je to zodpovědnost.“

Svými slovy, dokonce i tím, jak na ně kladla důraz, jako by naznačovala, že jsem v něčem úplně tupá.

„To chápu.“ Sáhla jsem po kabelce.

„Takže chtěla byste tu práci?“

Bylo to tak nečekané, že mě nejprve napadlo, že jsem se snad přeslechla. „Prosím?“

„Potřebovali bychom, abyste začala co nejdřív. Výplatu budete dostávat jednou týdně.“

Na okamžik jsem ztratila řeč. „Vy byste radši mě než –“

„Pracovní dobu byste měla docela dlouhou – od osmi do pěti, někdy i déle. Neměla byste žádnou oficiální pauzu na oběd, ale když ho v poledne přijde obsloužit Nathan, jeho denní ošetřovatel, měla byste půlhodinku mít.“

„Nechtělo by se ode mě nic… lékařskýho?“

„Will má veškerou léčebnou péči, kterou mu můžeme poskytnout. Chceme pro něj někoho zdatného… a optimistického. Má to teď… složité, a je důležité, aby ho někdo povzbudil, aby –“

odmlčela se a zahleděla se někam ven z okna. Konečně se ke mně znovu obrátila. „No, řekněme jednoduše, že jeho duševní blaho je pro nás zrovna tak důležité jako tělesné. Chápete mě?“

„Asi ano. Musela bych nosit… nějakou uniformu?“

„Ne. Rozhodně žádnou uniformu.“ Letmo mi pohlédla na nohy. „I když možná byste mohla nosit něco… méně odhalujícího.“

Sjela jsem očima dolů a zjistila, že se mi sako posunulo a odhalilo velkorysou část stehna. „To není… promiňte. Roztrhla se mi sukně. Ona vlastně není moje.“

Ale paní Traynorová už mě zjevně neposlouchala. „Všechno vám vysvětlím, až začnete. S Willem teď zrovna není lehké vyjít, slečno Clarková. Pro vaši práci bude duševní postoj zrovna tak důležitý jako vaše možné… profesionální schopnosti. Tak. Uvidíme se tedy zítra?“

„Zítra? Vy nechcete… abych se s ním seznámila?“

„Will dneska nemá moc dobrý den. Myslím, že bude nejlepší, když ráno začneme úplně od začátku.“

Zvedla jsem se a uvědomila si, že paní Traynorová už čeká, aby mě vyprovodila.

„Dobře,“ přisvědčila jsem a posunula si mámino sako víc přes sebe. „Ehm… děkuju. Budu tady zítra v osm.“

Máma zrovna nakládala tátovi na talíř brambory. Dala mu dvě, on jí vrátil úder a sáhl do mísy ještě pro třetí a čtvrtou. Ona vykryla jeho útok, vrátila je zpátky a nakonec ho ještě klepla lžící přes kloubky prstů, když se je znovu pokusil sebrat. U malého stolu seděli rodiče, sestra s Thomasem, děda a Patrick, který ve středu vždycky chodil na večeři.

„Dědo,“ řekla matka dědečkovi, „nemá ti to maso někdo nakrájet? Trino, nakrájíš dědovi maso?“

Trina se nahnula přes stůl a zručně začala krájet maso na dědově talíři. Předtím už ho na druhé straně nakrájela Thomasovi.

„Jak moc zmrzačený je ten chlap, Lou?“

„No, asi toho moc nezmůže, když jsou ochotný pustit na něj naši dceru,“ poznamenal Bernard. Za mnou hrála televize, protože táta s Patrickem sledovali fotbal. Každou chvilku se zarazili uprostřed jídla a s plnou pusou zírali za mě na nějakou přihrávku nebo těsnou šanci.

„Já myslím, že je to úžasná příležitost. Bude pracovat ve velkým domě. Pro dobrou rodinu. Jsou hodně nóbl, zlato?“

V naší ulici byl „nóbl“ každý, kdo neměl aspoň jednoho člena rodiny v podmínce.

„Asi jo.“

„Doufám, že už si nacvičuješ pukrle,“ zakřenil se táta.

„A už jsi ho vlastně viděla?“ Trina se natáhla, aby zabránila Thomasovi shodit loktem na podlahu sklenici s džusem. „Toho invalidu? Jakej je?“

„Uvidím ho až zítra.“

„To je stejně divný. Budeš s ním každý den od rána do večera. Devět hodin. Strávíš s ním víc času než s Patrickem.“

„To není zrovna těžký,“ utrousila jsem.

Patrick naproti mně předstíral, že neslyšel.

„No, aspoň se nebudeš muset bát žádnýho sexuálního harašení, co?“ zasmál se táta.

„Bernarde!“ okřikla ho matka.

„Jenom říkám, co si stejně všichni myslí. Lepšího šéfa jsi pro svý děvče nemoh najít, co, Patricku?“

Patrick se naproti němu usmál. Navzdory matčinu úsilí zrovna odmítal brambory. V rámci přípravy na maratónský běh začátkem března teď měl měsíc bez sacharidů.

„Víš, co jsem si říkala? Že se možná budeš muset naučit znakovou řeč. Totiž jestli se nemůže dorozumívat, jak budeš vědět, co vlastně chce?“

„Ale ona neříkala, že by nemohl mluvit, mami.“ Vlastně jsem si moc nepamatovala, co paní Traynorová říkala. Pořád jsem byla v mírném šoku z toho, že jsem dostala práci.

„Možná mluví přes takovej ten strojek. Jako ten vědec. Ten, co byl v Simpsonovejch.“

„Zmetek,“ prohlásil Thomas.

„Ne, ten ne,“ mrkl na něj Bernard.

„Stephen Hawking,“ navrhl Patrick.

„To je tvoje zásluha, tohle,“ vrhla matka obviňující pohled z Thomase na tátu. Tímhle pohledem by zvládla krájet maso. „To ty ho učíš mluvit sprostě.“

„To není pravda. Já nevím, odkud to má.“

„Zmetek,“ pronesl Thomas a hleděl přitom přímo na dědu.

Trina zkřivila tvář. „To by mě asi dost děsilo, kdyby na mě mluvil přes takovej ten hlasovej přístroj.

Umíte si to představit? Při-nes-te-mi-vo-du,“ napodobila ho.

Chytrá jako čert – ale ne dost chytrá, aby se nenechala zbouchnout, jak si občas bručel táta. Jako první z rodiny studovala vysokou školu, ale pak měla Thomase a v posledním ročníku musela ze školy odejít. Máma s tátou se pořád nevzdávali naděje, že jednou vydělá rodině jmění. Nebo možná bude pracovat někde, kde nemají recepci oddělenou bezpečnostním sklem. I to by jim stačilo.

„Proč by měl mluvit jako mimozemskej robot jenom proto, že je na vozíku?“ namítla jsem.

„Ale budeš k němu muset být hrozně intimní. Přinejmenším mu budeš muset utírat pusu a dávat mu napít a tak.“

„No a? To snad není taková věda.“

„No od tebe, která jsi byla schopná dát Thomasovi plínku naruby, to fakt sedí.“

„To bylo jednou.“

„Dvakrát. A přebalovala jsi ho všehovšudy třikrát.“

Nabrala jsem si trochu fazolek a snažila se tvářit optimističtěji, než jak jsem se cítila.

Ve skutečnosti se mi podobné myšlenky začaly honit hlavou už v autobuse cestou domů. O čem se spolu tak budeme bavit? Co když na mě celý den bude jen zírat s hlavou na stranu? Nebudu z toho vedle? Co když nepochopím, co ode mě chce? Byla jsem proslulá svou neschopností o něco pečovat; po katastrofálních osudech křečka, strašilek i zlaté rybky Randolfa jsme už doma neměli nejen žádná zvířátka, ale ani pokojové rostliny. A jak moc času tam bude trávit ta jeho upjatá matka? Nelíbilo se mi pomyšlení, že mě někdo bude neustále sledovat. Paní Traynorová mi připadala jako přesně ten typ, pod jehož pohledem se vám ze šikovných rukou stanou obě levé.

„A co si o tom myslíš ty, Patricku?“

Patrick si mohutně lokl vody a pokrčil rameny.

Venku déšť bubnoval na okenní tabulky, ale v cinkání talířů a příborů to bylo sotva slyšet.

„Jsou to slušný peníze, Bernarde. A každopádně je to lepší než noční směny v drůbežárně.“

To se setkalo s všeobecným souhlasem stolujících.

„No to je fakt úžasný, že o mý nový práci nemůžete říct nic lepšího, než že je to lepší než tahat kuřecí mrtvolky po leteckým hangáru,“ zavrčela jsem.

„No, vždycky se mezitím můžeš zkusit dostat do formy a pak s Patrickem dělat nějakou tu trenérku.“

„Do formy. Tak dík, tati.“ Zrovna jsem si chtěla vzít další bramboru, ale rozmyslela jsem si to.

„No a proč ne?“ Na chvíli to vypadalo, že si máma snad vážně sedne – a všichni se na okamžik zarazili, ale kdepak, už byla zase na nohou a nalévala dědovi omáčku. „Možná by bylo dobrý se nad tím do budoucna zamyslet. S lidma to přece umíš.“

„S lidma jo, ale se sebou ne,“ odfrkl otec posměšně.

„Vždyť jsem si právě našla práci,“ naštvala jsem se. „A s lepším platem, než jsem měla předtím, jestli jste si nevšimli.“

„Jenomže to je jenom na čas,“ vložil se do toho Patrick. „Tvůj táta má pravdu. Možná by sis mohla zkusit zlepšit fyzičku, než ti to skončí. Byla bys dobrá osobní trenérka, kdyby ses trochu snažila.“

„Ale já nechci bejt osobní trenérka. Všechno to… poskakování mě zrovna moc neláká.“ Věnovala jsem Patrickovi neslyšnou nadávku, ale ten se jen zakřenil.

„Lou by nejradši měla práci, kde si může dát nohy nahoru, koukat na telku a občas dát svýmu pojízdnýmu příteli napít brčkem,“ řekla posměšně Trina.

„Jasně. Hlavně že strkat zvadlý jiřiny do kyblíků s vodou je strašně fyzicky i duševně náročný, co?“

„My si tě jenom dobíráme, zlato.“ Táta pozvedl k ústům hrnek s čajem. „Je skvělý, že máš práci. Už teď jsme na tebe moc pyšný. A vsadím se, že jakmile se v tom velkým domě pořádně rozkoukáš, už tě sakra nebudou chtít ani pustit.“

„Sakra,“ zaradoval se Thomas.

„Na mě nekoukejte,“ řekl honem táta, a dřív než stihla máma něco říct, strčil si do pusy další sousto.

3

„Tohle je přístavek. Bývaly to stáje, ale uvědomili jsme si, že to Willovi bude vyhovovat o dost víc než v domě, protože je tu jen jedno patro. Tohle je hostinský pokoj, aby tu mohl Nathan zůstat, když je potřeba. Zpočátku jsme tu někoho potřebovali dost často.“

Paní Traynorová energicky rázovala chodbou a bez ohlédnutí ukazovala na jedny dveře za druhými.

Vysoké podpatky jí na dlažbě hlasitě klapaly. Ode mě se zjevně čekalo, že s ní budu držet krok.

„Tady jsou klíče od auta. Připsala jsem vás na naši pojistku. Předpokládám, že jste mi dala správné údaje. Nathan by vám měl ukázat, jak funguje rampa. Stačí Willa správně nastavit a auto už si pak samo poradí. I když… on teď zrovna dvakrát netouží někam jezdit.“

„Je tam dost chladno,“ přisvědčila jsem.

Paní Traynorová mě zjevně nevnímala.

„V kuchyňce si můžete udělat čaj a kávu. Pořád tam doplňuji zásoby. Koupelna je tady –“

Otevřela dveře a já vykulila oči na bílý kladkostroj z kovu a umělé hmoty nakloněný nad vanou. Byl tu otevřený sprchový kout a vedle něj složený invalidní vozík. V koutě stála prosklená skříňka s úhlednými sloupky vakuově zabalených balíčků. Odsud jsem nerozeznala, co to vlastně je, ale všude to tu slabě vonělo dezinfekcí.

Paní Traynorová zavřela dveře a na okamžik se ke mně otočila. „Musím znovu zopakovat, jak je nesmírně důležité, aby s Willem někdo stále byl. Jeho předchozí pečovatelka na pár hodin zmizela, aby si nechala spravit auto, a když tu nebyla, Will… si ublížil.“ Polkla, jako by jí ta vzpomínka stále působila bolest.

„Já nikam neodejdu.“

„Je samozřejmé, že si občas budete potřebovat… trochu oddechnout. Chci jenom zdůraznit, že ho nesmíte nechávat samotného déle než řekněme deset patnáct minut. Nastane-li nějaká nevyhnutelná situace, buď zavolejte přes domácí telefon – můj muž Steven by mohl být doma ?, anebo mi zavolejte na mobil. Budete-li si potřebovat vzít volno, moc bych ocenila, kdybyste mi to mohla říct co nejdříve předem. Není vždycky jednoduché najít záskok.“

„Ne.“

Paní Traynorová otevřela skříň v předsíni. Mluvila, jako by odříkávala pečlivě naučený text.

„Bude-li zrovna Will něčím zaměstnaný, bylo by užitečné, kdybyste mohla dělat běžný úklid. Dát vyprat ložní prádlo, přejet to tu vysavačem a podobně. Čisticí prostředky jsou pod umyvadlem. Možná nebude chtít, abyste s ním pořád byla. Musíte si sami vyřešit, jak moc spolu budete.“

Paní Traynorová pohlédla na mé odění, jako by si ho teprve teď všimla. Měla jsem takovou tu hrozně chlupatou vestu, o které táta říká, že v ní vypadám jako pštros emu. Pokusila jsem se usmát.

Přišlo mi to docela náročné.

„Samozřejmě doufám, že spolu vy dva… dokážete vyjít. Bylo by hezké, kdyby vás dokázal brát jako přítelkyni spíše než placenou sílu.“

„Jasně. A co… teda… co rád dělá?“

„Dívá se na filmy. Někdy poslouchá rádio nebo hudbu. Má takové to digitální zařízení. Když mu ho dáte k ruce, zvládne ho obyčejně ovládat sám. Dokáže trochu hýbat prsty, i když je pro něj těžké věci uchopit.“

To mi trochu zvedlo náladu. Jestli má rád filmy a hudbu, tak snad musíme mít něco společného, ne?

Najednou jsem si představila, jak se spolu smějeme nějaké hollywoodské komedii, jak vysávám v ložnici a on zatím poslouchá hudbu. Možná to bude v pohodě. Možná budeme nakonec i přátelé.

Ještě nikdy jsem neměla postiženého kamaráda – jenom Trinina známého Davida, který byl hluchý, ale dal by vám záhlavec, kdybyste snad naznačili, že je postižený.

„Chcete se na něco zeptat?“

„Ne.“

„Tak pojďte, já vás představím.“ Pohlédla na hodinky. „Nathan už ho snad dooblékl.“

Přede dveřmi jsme se zarazily a paní Traynorová zaklepala. „Jste tam? Přivedla jsem ti slečnu Clarkovou, Wille.“

Žádná odpověď.

„Wille? Nathane?“

Hlas s výrazným novozélandským přízvukem. „Už můžete, paní T.“

Otevřela dveře. Obývací pokoj v přístavku budil klamný dojem rozlehlosti a celou jednu stěnu tvořily prosklené dveře, z nichž byl výhled do krajiny. V koutě tiše žhnula kamínka na dřevo, naproti obrovské televizi s plochou obrazovkou stála nízká béžová pohovka s vlněným přehozem na sedáku.

Působilo to tu vkusně a poklidně – takové severské staromládenecké hnízdečko.

Uprostřed pokoje stál černý invalidní vozík čalouněný na sedátku a opěradle ovčí kůží. Dřepěl u něj statný chlapík v bílé ošetřovatelské uniformě bez límce a upravoval sedícímu muži nohy na podnožkách vozíku. Když jsme vstoupily, vzhlédl muž na vozíku zpod střapaté kštice rozcuchaných vlasů. Jeho pohled se setkal s mým a za okamžik vydal strašlivé zasténání. Pak zkřivil ústa a znovu děsivě zaúpěl.

Jeho matka vedle mě ztuhla.

„Wille, přestaň!“

Ani na ni nepohlédl. Odkudsi z hrudi se mu vydral další prehistorický zvuk, příšerný a mučivý.

Snažila jsem se neotřást. Muž se šklebil, s hlavou stočenou ke straně a zabořenou mezi ramena, a zíral na mě s křečovitě staženou tváří. Vypadal groteskně a jaksi rozzlobeně. Uvědomila jsem si, že kloubky prstů, jimiž jsem svírala tašku, mi zbělely.

„Wille! Prosím tě,“ zaúpěla jeho matka s mírnou hysterií v hlase. „Prosím tě, nedělej to.“

Pane Bože, pomyslela jsem si, na tohle já nemám. Těžce jsem polkla. Muž na mě pořád zíral. Jako by čekal, co udělám.

„Já – já jsem Lou,“ prořízl ticho můj nezvykle roztřesený hlas. Na okamžik jsem přemýšlela, zda mu nemám podat ruku, ale pak jsem si uvědomila, že by mi s ní nemohl potřást, a místo toho jsem mu chabě zamávala. „To je zkratka od Louisy.“

K mému úžasu se mu obličej uvolnil a muž narovnal hlavu.

Will Traynor na mě vyrovnaně pohlédl a po tváři mu přelétl slabounký úsměv. „Dobrý den, slečno Clarková,“ řekl. „Prý jste moje nová hlídačka.“

Nathan doupravil podnožky, zvedl se ze země a zavrtěl hlavou. „Vy jste fakt hroznej, pane T. Úplně nemožnej.“ Zazubil se, natáhl ke mně mohutnou ruku a já mu jí chabě potřásla. Nathan vypadal, že ho vůbec nic nevyvede z míry. „Will vám právě bohužel předvedl, jak dobře umí udělat Christyho Browna. Na to si zvyknete. Není tak příšernej, jak se dělá.“

Paní Traynorová štíhlými bílými prsty svírala křížek, který měla kolem krku. Šoupala s ním na tenkém zlatém řetízku sem a tam, což byl zjevně projev nervozity. Tvář měla ztuhlou. „Tak já půjdu a vy se tu seznamte. Když budete cokoli potřebovat, zavolejte domácím telefonem. Nathan vám ozřejmí Willův režim a všechna zařízení.“

„Já jsem tady, mami. Nemusíš mluvit za mě. Mozek paralyzovanej nemám. Ještě ne.“

„No, Wille, jestli chceš být hnusný, bude asi nejlepší, aby si slečna Clarková promluvila přímo s Nathanem.“ Všimla jsem si, že se na něj při řeči nedívala. Upírala pohled na podlahu asi tři metry stranou. „Dneska pracuju z domova. Takže se tu zastavím kolem oběda, slečno Clarková.“

„Fajn,“ vydala jsem jakési zaskřehotání.

Paní Traynorová se vytratila. Tiše jsme poslouchali, jak se její úsečné kroky vzdalují chodbou směrem k hlavní části domu.

Pak přerušil ticho Nathan. „Wille, nevadilo by ti, kdybych vysvětlil slečně Clarkový, co všechno potřebuješ? Chceš pustit televizi? Nebo nějakou muziku?“

„Rádio Čtyři, prosím.“

„Jasně.“

Zašli jsme do kuchyně.

„Paní T. říkala, že nemáte s kvadruplegikama moc zkušeností.“

„Ne.“

„Dobrý. Tak já to dneska hodně zjednoduším. Tady v týhle složce máte prakticky všechno, co potřebujete o Willově režimu vědět, a taky všechny nouzový telefonní čísla. Doporučuju, abyste si to přečetla, když budete mít chvilku. Hádám, že jich budete mít dost.“

Nathan si odepnul z opasku klíč a odemkl skříňku nacpanou krabičkami a plastovými lahvičkami s léky. „Takže. Tyhle věci mám většinou na starosti já, ale potřebujete vědět, kde co je, kdyby nastala nějaká mimořádná situace. Tamhle na zdi je rozvrh, tam vidíte, co každej den bere. Když mu dáte něco navíc, zapíšete to sem –“ ukázal, „– ale nejlepší bude nechat si všechno odsouhlasit od paní T., aspoň prozatím.“

„Nevěděla jsem, že budu muset zacházet s léky.“

„Není na tom nic těžkýho. On většinou ví, co potřebuje. Ale někdy mu budete muset pomoct je spolknout. Většinou používáme tuhle kádinku. Nebo je můžete roztlouct paličkou v misce a dát mu je do pití.“

Zvedla jsem jeden štítek. Nevím, jestli jsem kdy v životě viděla pohromadě tolik léků jinde než v lékárně.

„Fajn. Takže má dvoje prášky na krevní tlak, tyhle na snížení, než jde spát, a tyhle na zvýšení, když se ráno probudí. Tyhle potřebuje dost často proti svalovejm křečím – jednu mu budete muset dát dopoledne a další odpoledne. Ty se mu polykají docela lehce, protože jsou malý a potahovaný. Tyhle jsou proti stahům močovýho měchýře, tyhle proti pálení žáhy. Ty někdy potřebuje po jídle, když mu není dobře. Tohle je antihistaminikum, to má na ráno, a tady má spreje do nosu, ale ty mu většinou dávám těsně před odchodem, takže s těma se nemusíte zabývat. Když bude mít bolesti, můžete mu dát paracetamol, a občas si bere prášky na spaní, ale bejvá po nich přes den podrážděnější, takže se je snažíme omezovat.

Tohle –“ zvedl další lahvičku, „– jsou antibiotika, ty bere každejch čtrnáct dní, když měníme cévku.

Ty mu dávám já, pokud tady jsem – kdyby ne, nechal bych vám tu jasný pokyny. Jsou dost silný. Tady jsou krabice s gumovýma rukavicema, kdybyste ho někdy musela umývat. Je tady krém, kdyby měl otlačeniny, ale co máme tu nafukovací matraci, je docela v pohodě.“

Sáhl do kapsy a podal mi další klíč. „Tohle je záložní,“ vysvětlil. „Ten nesmíte dát nikomu jinýmu.

Ani Willovi, jasný? Ručíte mi za ten klíč životem.“

„Musím si toho spoustu zapamatovat,“ polkla jsem.

„Všechno tu máte napsaný. Pro dnešek si stačí pamatovat prášky proti křečím. To jsou tyhle. Tady máte moje číslo na mobil, kdyby bylo potřeba. Když tu nejsem, tak se většinou učím, takže bych byl radši, kdybyste nevolala moc často, ale dokud si nebudete jistá, klidně volejte.“

Zírala jsem na složku před sebou. Připadalo mi, jako bych se právě chystala skládat zkoušku, na kterou jsem se nepřipravila. „A co když bude potřebovat… na záchod?“ Vzpomněla jsem si na ten kladkostroj. „Nevím, jestli bych ho, no, dokázala zvednout.“ Snažila jsem se, aby se mi v tváři nezračila panika.

Nathan zavrtěl hlavou. „To vůbec nebudete muset. Na to má cévku. Přijdu mu ji vyměnit kolem oběda. Na fyzickou péči tu nejste.“

„A na co tu teda jsem?“

Nathan se na chvíli zahleděl k zemi a pak ke mně zvedl oči. „Abyste ho zkusila trochu rozveselit?

On je trochu… trochu mrzutej. To je pochopitelný, vzhledem… k okolnostem. Ale budete se muset dost obrnit. Ta dnešní scénka, tou vás chtěl rozhodit.“

„Proto budu mít tak dobrej plat?“

„No jasně. Nic není zadarmo, co?“ Nathan mě poplácal po rameni. Rozvibrovalo se mi tím celé tělo.

„Ale on je v pohodě. Nemusíte kolem něj chodit po špičkách.“ Zaváhal. „Já ho mám rád.“

Řekl to, jako by snad byl jediný na světě.

Šla jsem za ním zpátky do obýváku. Will Traynor se přesunul s vozíkem k oknu, byl k nám otočený zády, díval se ven a poslouchal něco v rádiu.

„Tak já jsem hotovej, Wille. Chcete něco, než půjdu?“

„Ne. Díky, Nathane.“

„Nechávám vás teda ve zdatných rukou slečny Clarkový. Nashle u oběda.“

Willův přátelský pomocník si oblékal bundu a já ho sledovala se vzrůstající panikou.

„Užijte si to, vy dva,“ mrkl na mě Nathan a byl pryč.

Stála jsem uprostřed místnosti, ruce zaražené v kapsách, a nevěděla, co dělat. Will Traynor dál zíral z okna, jako bych tam vůbec nebyla.

„Nemám vám udělat čaj?“ zeptala jsem se nakonec, když už jsem to ticho nemohla dál snést.

„Á, jistě. Slečna, která se živí vařením čaje. Říkal jsem si, jak dlouho bude trvat, než se budete chtít předvést. Ne. Ne, díky.“

„Tak kafe?“

„Ne, nechci teď nic teplýho, slečno Clarková.“

„Můžete mi říkat Lou.“

„Pomůže to?“

Zamžikala jsem a na chviličku otevřela pusu. Pak ji zas zavřela. Táta mi vždycky říkal, že tak vypadám ještě hloupější, než doopravdy jsem. „No… a potřeboval byste teda něco?“

Otočil se ke mně. Na tváři měl několikatýdenní strniště a v očích nerozluštitelný výraz. Odvrátil se.

„Tak…“ zapátrala jsem po pokoji, „tak já se podívám, jestli není potřeba vyprat.“

Vyšla jsem z obýváku s bušícím srdcem. V bezpečném úkrytu kuchyně jsem vytáhla mobil a naťukala zprávu sestře.

Je to des. Nenavidi me.

Odpověď přišla během pár vteřin.

Jsi tam jenom hodinu,

ty maslo! T & M maji fakt

starost o prachy. Proste se seber

a mysli na to, kolik mas za hodinu. Pusu.

Zaklapla jsem mobil a prudce si odfoukla. Probrala jsem prádelní koš v koupelně a sesbírala ubohou čtvrtinu várky, a pak zabila pár minut pročítáním návodu k pračce. Nechtěla jsem nastavit špatný program ani provést nic, kvůli čemu by se na mě Will nebo paní Traynorová zase dívali jako na pitomečka. Pustila jsem pračku a pak jen tak stála a snažila se vymyslet, co bych tak ještě mohla legitimně dělat. Vytáhla jsem ze skříně v předsíni vysavač, projela jím sem a tam chodbu a pak i obě ložnice, přičemž jsem si celou dobu říkala, že kdyby mě teď viděli naši, trvali by na tom, že musí pořídit nějaké fotky na památku. Hostinský pokoj byl skoro prázdný, jako v hotelu. Měla jsem podezření, že tu Nathan asi zrovna často nepřespává. Pomyslela jsem si, že se mu snad ani nedivím.

Před Willovou ložnicí jsem zaváhala, ale pak jsem si řekla, že je tam potřeba vysát jako všude jinde. Po jedné straně byla přes celou zeď vestavěná police, na níž stálo asi dvacet zarámovaných fotografií.

Když jsem vysávala kolem postele, povolila jsem si na ně krátce mrknout. Byl tam nějaký muž padající na laně z útesu při bungee jumpingu, paže rozhozené jako socha Krista. Pak tam byl možná Will zřejmě někde v džungli, a pak znovu on uprostřed hloučku opilých kamarádů. Muži měli smokingy a motýlky a drželi se vzájemně kolem ramen.

Pak tam byl Will na sjezdovce vedle dívky s tmavými brýlemi a dlouhými světlými vlasy. Na tomhle obrázku byl čistě oholený a i v jasném protisvětle měla jeho tvář takovou tu nákladnou zář, které zámožní lidé dosahují tím, že jezdí třikrát do roka na dovolenou. Široká svalnatá ramena byla patrná i pod lyžařskou bundou. Pečlivě jsem položila fotografii znovu na poličku a dál vysávala kolem postele. Konečně jsem vysavač vypnula a začala navíjet šňůru. Jak jsem se shýbala, abych ji vytáhla ze zásuvky, zaregistrovala jsem koutkem oka pohyb a se slabým výkřikem nadskočila. Ve dveřích byl Will Traynor a pozoroval mě.

„To je v Courchevelu. Před dvěma a půl lety.“

Začervenala jsem se. „Omlouvám se. Jenom jsem –“

„Jenom jste si prohlížela moje fotky. A říkala si, jak to musí být hrozný, žít takovýmhle stylem a pak se stát mrzákem.“

„Ne,“ zarděla jsem se ještě víc.

„Ostatní fotky mám ve spodním šuplíku, kdyby vás zase někdy přemohla zvědavost,“ ušklíbl se.

A pak s tichým bzučením stočil vozík doprava a zmizel.

Dopoledne se chabě vleklo a rozhodlo se trvat několik let. Nepamatovala jsem si, kdy se mi naposledy minuty a hodiny tak nekonečně táhly. Snažila jsem se vymyslet si všechny možné činnosti, jimiž bych se mohla zaměstnávat, a do obýváku jsem zacházela co nejméně – věděla jsem, že se chovám zbaběle, ale bylo mi to fuk.

V jedenáct jsem Willovi donesla kádinku s vodou a prášky proti křečím, jak mi Nathan nakázal.

Položila jsem mu pilulku na jazyk a pak mu podle Nathanových pokynů přiložila kádinku k ústům.

Byla ze světlé, neprůhledné umělé hmoty, jako ty, ze kterých dřív pil Thomas, akorát že na sobě neměla obrázek Bořka stavitele. Trochu namáhavě polkl a pak mi posunkem naznačil, že ho mám nechat na pokoji.

Utřela jsem prach na policích, které vlastně oprašovat nepotřebovaly, a přemýšlela, že bych umyla pár oken. Neměla jsem dost odvahy, abych si v kuchyni pustila hudební rádio. Tušila jsem, že by měl jistě pár jízlivých poznámek o mém hudebním vkusu.

V půl jedné dorazil Nathan a s ním vtrhl dovnitř studený vzduch zvenku. Povytáhl na mě obočí.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se.

V životě jsem ještě nikoho tak ráda neviděla. „Fajn.“

„Skvělý. Můžete si teď dát půlhodinku pauzu. V tuhle denní dobu musíme s panem T. obstarat pár věcí.“

Skoro jsem se rozběhla pro kabát. Neplánovala jsem obědvat nikde venku, ale skoro se mi udělalo slabo úlevou, že můžu na chvíli vypadnout. Vyhrnula jsem si límec, hodila kabelku přes rameno a rychlou chůzí se vydala po příjezdové cestě, jako bych snad měla přesně rozmyšleno, kam chci jít.

Ve skutečnosti jsem půl hodiny brouzdala po okolních ulicích a vypouštěla horké obláčky dechu do pevně omotané šály.

V téhle části města nebyly žádné kavárny, když teď zavřeli Mazanou houstičku. Zámek tu stál opuštěný. Nejblíž odtud byla jedna hospoda, ale pochybovala jsem, že zrovna tam bych si mohla dovolit byť i jen pití, nemluvě o rychlém obědě. Na parkovišti stála samá obrovská drahá auta s nejnovějšími poznávacími značkami.

Zastavila jsem se na parkovišti, ujistila se, že mě z Granta House nikdo nemůže vidět, a vytočila sestřino číslo. „Čau.“

„Víš, že v práci nemůžu telefonovat. Nenechalas toho snad, že ne?“

„Ne. Jenom jsem potřebovala slyšet nějakej vlídnej hlas.“

„To je tak hroznej?“

„Trino, on mě nenávidí. Dívá se na mě, jako bych byla něco, co mu domů přitáhla kočka. A ani nepije čaj. Schovávám se před ním.“

„To je neuvěřitelný, tohle.“

„Cože?“

„Tak s ním prostě mluv, prokristapána. Je jasný, že je mu bídně. Je sakra uvázanej na vozíku. A ty jsi zjevně úplně nepoužitelná. Prostě si s ním povídej. Snaž se ho trochu poznat. Co nejhoršího se může stát?“

„Já nevím… nevím, jestli to vydržím.“

„Nehodlám říkat mámě, žes to po půl dni vzdala. Nedají ti žádný dávky, Lou. To nemůžeš.

Nemůžeme si to dovolit.“

Měla pravdu. Uvědomila jsem si, že ji nesnáším.

Nastala krátká odmlka. Pak na mě Trina začala mluvit nezvykle útěšně. To mě opravdu znepokojilo.

Znamenalo to, že dobře ví, že mám opravdu tu nejhorší práci na světě. „Koukni,“ domlouvala mi, „je to jenom půl roku. Prostě si odkroutíš šest měsíců, budeš mít v životopise něco užitečnýho a pak si můžeš najít nějakou práci, která tě bude fakt bavit. A hele, podívej se na to takhle – aspoň nemusíš chodit na noční do drůbežárny, ne?“

„Noční v drůbežárně by mi v porovnání s tímhle připadaly jako dovolená –“

„Už musím, Lou. Zatím čau.“

„Nechtěl byste si odpoledne někam vyjet? Můžeme si vzít auto, kdybyste chtěl.“

Nathan už byl skoro půl hodiny pryč. Protahovala jsem umývání hrnků od čaje tak dlouho, jak jsem svedla, a říkala jsem si, že jestli v tomhle tichém domě budu muset zůstat ještě jedinou hodinu, exploduje mi hlava.

Stočil ke mně hlavu. „A kam přesně byste chtěla jet?“

„Já nevím. Jen tak se projet po okolí?“ Zkoušela jsem, co někdy dělávám: předstírat, že jsem Trina.

Ona je takový ten typ, který je za všech okolností klidný a schopný, a díky tomu si na ni nikdo nic nedovolí. Sama ze sebe jsem měla pocit, že zním optimisticky a profesionálně.

„Po okolí,“ protáhl, jako by o tom přemýšlel. „A co bysme tak viděli? Stromy? Nebe?“

„Já nevím. Co tak obyčejně děláváte?“

„Nedělám nic, slečno Clarková. Nemůžu už dělat vůbec nic. Sedím. Prostě jenom existuju.“

„No,“ zkusila jsem to zase, „prej máte auto, který je předělaný pro vozík?“

„A vám dělá starost, že když ho každý den nevyvenčíte, že přestane fungovat?“

„Ne, ale –“

„Říkáte, že bych měl jít ven?“

„Prostě jsem si říkala –“

„Říkala jste si, že by mi možná malá projížďka udělala dobře? Že bych se trochu nadejchal čerstvýho vzduchu?“

„Jenom jsem chtěla –“

„Slečno Clarková, projížďka po stortfoldských okreskách můj život nijak podstatně nevylepší.“

Odvrátil se.

Hlava mu zapadla mezi ramena a já se bála, jestli mu to není nepohodlné. Nebyla ale zjevně vhodná chvíle, abych se ho zeptala. Seděli jsme mlčky.

„Chtěl byste, abych vám přinesla počítač?“

„Proč, přišla jste snad na nějaký dobrý kvadruplegický fórum, kam bych se mohl přihlásit? Život na kolečkách? Klub nehybných?“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se nasadit sebevědomý tón. „Dobře… takže… jelikož spolu teď budeme trávit spoustu času, možná bysme si mohli něco o sobě navzájem povědět –“

Najednou měl ve tváři takový výraz, že jsem se zajíkla. Zíral přímo před sebe do zdi a v čelisti mu škubalo.

„Prostě… je to docela dlouhá doba, celej den,“ pokračovala jsem. „Možná kdybyste mi třeba řekl něco o tom, co byste chtěl dělat, co máte rád… tak bych se mohla postarat… aby všechno bylo tak, jak vám to vyhovuje?“

Teď to ticho úplně zabolelo. Pomaličku pohltilo můj hlas a já netušila, co si mám počít s rukama.

Trina a její schopné jednání byly tytam.

Konečně vozík zabzučel a on se ke mně pomaličku obrátil.

„Já vám řeknu, co o vás vím, slečno Clarková. Moje matka říká, že jste hodně hovorná,“ ucedil, jako by to bylo nějaké strašlivé postižení. „Tak co kdybychom uzavřeli dohodu a vy jste v mojí přítomnosti byla hodně nehovorná?“

Polkla jsem a cítila, jak mi hoří tváře.

„Fajn,“ hlesla jsem, když jsem konečně našla hlas. „Budu v kuchyni. Kdybyste něco chtěl, zavolejte.“

„Nemůžeš to hned vzdát.“

Ležela jsem na posteli napříč s nohama opřenýma o zeď, jako jsem to dělávala v pubertě. Byla jsem tu zalezlá už od večeře, což byl u mě nezvyk. Když se narodil Thomas, přestěhovala se s ním Trina do většího pokoje a já šla do komory, která byla tak malá, že po víc jak půl hodině vás popadala klaustrofobie.

Ale mně se nechtělo být dole s mámou a dědou, protože máma po mně vrhala úzkostné pohledy a pronášela věty jako „To bude dobrý, zlato“ a „V žádný práci to první den není nic moc“ – jako kdyby snad ona v posledních dvaceti letech nějakou měla. Cítila jsem se z toho provinile. A to jsem vůbec nic neudělala.

„Já jsem neříkala, že to vzdávám.“

Trina ke mně vtrhla bez klepání, jako každý den, ačkoli já jsem u ní vždycky musela tichounce klepat, kdyby Thomas náhodou spal.

„A mohla jsem tu klidně bejt nahá. Aspoň zahulákat jsi nejdřív mohla.“

„Viděla jsem už horší věci. Máma si myslí, že dáš výpověď.“

Svezla jsem nohy ze zdi dolů a zvedla se do sedu.

„Kristepane, Trino, je to mnohem horší, než jsem si myslela. On je tak strašně nešťastnej.“

„Nemůže se ani hnout. Jasně že je nešťastnej.“

„Jenomže on je k tomu ještě jízlivej a hnusnej. Pokaždý, když něco řeknu nebo navrhnu, koukne na mě, jako že jsem úplně pitomá, nebo řekne něco, po čem si připadám jak dvouletý dítě.“

„No, nejspíš jsi asi něco pitomýho fakt řekla. Prostě si musíte na sebe zvyknout.“

„Fakt neřekla. Dávala jsem si hroznej pozor. Neřekla jsem skoro nic, jenom ‚Nechtěl byste si někam vyjet?‘ a ‚Nedal byste si čaj?‘“

„Tak je možná ze začátku na každýho takovej, dokud si nebude jistej, že se hned nevypaříš. Vsadím se, že už tam měli hromady pomocnic.“

„Nechtěl ani, abych s ním byla v jedný místnosti. Já nevím, jestli to vydržím, Katrino. Fakt nevím.

Namouduši, kdybys tam byla, tak bys to pochopila.“

Na to Trina neřekla nic, jenom na mě chvíli koukala. Pak vstala a vykoukla ze dveří, jako by kontrolovala, jestli na odpočívadle nikdo nestojí.

„Uvažuju, že bych se vrátila do školy,“ pronesla konečně.

Můj mozek potřeboval pár vteřin, než tu změnu tématu zaznamenal.

„Pane Bože,“ vyhrkla jsem, „ale –“

„Vezmu si půjčku na školný. Ale můžu dostat i nějakej zvláštní příspěvek, protože mám Thomase, a univerzita mi nabízí slevu na školným, protože…“ pokrčila trochu rozpačitě rameny, „protože prej podle nich můžu mít vynikající výsledky. Někdo jim vypadnul ze semináře obchodního podnikání, takže by mě začátkem příštího semestru mohli vzít.“

„A co Thomas?“

„Mají univerzitní školku. Přes týden můžeme bydlet v dotovaným kolejním bytě a na většinu víkendů jezdit domů.“

„Aha.“

Cítila jsem na sobě její pohled. Nevěděla jsem, jak se tvářit.

„Strašně moc potřebuju zase používat mozek. Dělat s kytkama mi zabíjí myšlení. Chci se učit. Chci se zdokonalovat. A už mám plný zuby toho, jak mám pořád zmrzlý ruce z vody.“

Obě jsme pohlédly na její ruce, které byly i v tropickém vedru našeho domu pořád zarůžovělé.

„Ale –“

„Jo. Nebudu pracovat, Lou. Nebudu moct mámě nic dávat. Možná od nich i budu trochu peněz potřebovat.“ Teď vypadala hodně nesvá. Když ke mně zvedla oči, tvářila se skoro omluvně.

Dole se máma smála něčemu v televizi. Slyšely jsme, jak něco volá na dědu. Často mu vysvětlovala zápletky pořadů, i když jsme jí věčně říkali, že to není potřeba. Nemohla jsem ze sebe vypravit ani hlásku. Význam sestřiných slov mi docházel pomalu, ale neúprosně. Připadala jsem si jako oběť mafiánů, která sleduje, jak jí kolem kotníků pomaličku tuhne beton.

„Hrozně to potřebuju, Lou. Chci pro Thomase něco víc, pro nás oba. A vrátit se do školy je jedinej způsob, jak to můžu někam dotáhnout. Já nemám žádnýho Patricka. Nevím, jestli kdy vůbec budu nějakýho Patricka mít, vzhledem k tomu, že co se narodil Thomas, neprojevil o mě nikdo sebemenší zájem. Musím se snažit sama, jak nejlíp můžu.“

Když jsem nic neřekla, dodala: „Kvůli sobě i kvůli Thomasovi.“

Přikývla jsem.

„Lou? Prosím?“

Takhle jsem sestru ještě nikdy neviděla. Bylo mi to hrozně nepříjemné. Zvedla jsem hlavu a přinutila se usmát. Když jsem konečně našla hlas, ani nezněl jako můj.

„No, jak jsi říkala, prostě si na něj budu muset zvyknout. Prvních pár dní to holt není nikdy lehký, že ne?“

4

Uplynuly dva týdny a my si vytvořili jakýs takýs zaběhaný režim. Přicházela jsem do Granta House každé ráno v osm, ohlásila se, a když Nathan pomohl Willovi s oblékáním, pečlivě jsem naslouchala potřebným pokynům ohledně Willových léků – a co bylo ještě důležitější, ohledně jeho nálady.

Po Nathanově odchodu jsem Willovi zapnula rádio nebo televizi a dala mu prášky – někdy jsem je musela roztlouct v malém moždíři mramorovou paličkou. Obyčejně tak po deseti minutách mi dal najevo, že už má mé přítomnosti dost. Pro tuhle chvíli jsem si šetřila a protahovala všechny domácí práce, jež byly v malém přístavku potřeba: prala jsem utěrky, které nebyly špinavé, nebo jsem nejrůznějšími nástavci k vysavači čistila parapety a podlažní lišty. Každou čtvrthodinu jsem svědomitě nakukovala do obýváku, přesně jak paní Traynorová nařídila. Pokaždé seděl a hleděl do nehostinné zahrady.

O něco později jsem mu někdy nosívala vodu, případně ? aby nehubl ? takový ten kaloricky hodnotný nápoj, který vypadal jako pastelově zbarvené lepidlo na tapety, anebo jsem mu dala najíst.

Mohl trochu hýbat rukama, ale pažemi ne, a tak jsem ho musela sousto po soustu krmit. Tohle bylo ze všeho nejhorší: připadalo mi strašně nepatřičné krmit dospělého chlapa a z toho pocitu trapnosti jsem si pak počínala nemotorně a nešikovně. Will to tak nenáviděl, že se na mě celou dobu ani nepodíval.

A pak krátce před jednou přicházel Nathan a já vždycky drapla kabát, vypadla ven a brouzdala ulicemi. Někdy jsem si snědla oběd na autobusové zastávce pod hradem. Byla zima a asi jsem vypadala hodně uboze, když jsem tam kousala sendvič, ale bylo mi to fuk. Nedokázala bych v tom baráku vydržet celý den.

Odpoledne jsem vždycky pustila nějaký film – Will měl členství ve filmovém klubu a každý den mu poštou chodila nová DVD –, ale nikdy mě nepozval, abych se dívala s ním, takže jsem si obvykle šla sednout do kuchyně nebo zalezla do hostinského pokoje. Začala jsem si s sebou nosit knihy a časopisy, ale připadala jsem si podivně provinile, že vlastně nepracuju, a tak jsem se nikdy nemohla na čtení pořádně soustředit. Na závěr dne se občas zastavila paní Traynorová, i když toho se mnou většinou moc nenamluvila, kromě nějakého toho „Všechno v pořádku?“, na což byla jediná přijatelná odpověď „Jistě“.

Pokaždé se zeptala Willa, jestli něco nepotřebuje; občas mu navrhla, zda by zítra nechtěl něco podniknout – výlet nebo návštěvu u nějakého kamaráda, který se po něm ptal, ale on ji skoro vždycky pohrdavě odbyl, a někdy byl vyloženě hrubý. Ona se pokaždé zatvářila ztrápeně, prsty si přejela po zlatém řetízku a zase zmizela.

Willův otec byl dobře živený pán laskavého vzezření, který obvykle přicházel, když jsem byla na odchodu. Člověk si ho dokázal představit, jak v panamáku sleduje kriketový zápas. Když opustil svou dobře placenou práci ve městě a odešel do penze, stal se správcem na hradě. Připadal mi jako dobrotivý velkostatkář, který si občas kopne do hlíny, „aby nevyšel ze cviku“. Každý den končil přesně v pět a pak si sem přišel sednout a dívat se s Willem na televizi. Někdy jsem na odchodu slyšela, jak komentuje něco ve zprávách.

Během těch prvních pár týdnů jsem měla příležitost si Willa Traynora pořádně prohlédnout. Zjistila jsem, že je zjevně rozhodnutý nevypadat ani trochu jako ten muž, kterým býval předtím: ze světle hnědých vlasů si pěstoval přerostlou, beztvarou kštici a po tváři se mu táhlo strniště. Kolem šedých očí měl vrásky z vyčerpání, nebo možná z neustálého nepohodlí (Nathan mi vysvětlil, že se Will zřídka cítí v pohodě a bez obtíží). Byl v nich prázdný pohled člověka, který jako by si vždycky udržoval mírný odstup od světa. Někdy jsem přemýšlela, zda to není jakýsi obranný mechanismus – jako by jediný způsob, jak se vyrovnat se současným stavem, bylo předstírat, že se ve skutečnosti neděje jemu.

Chtěla jsem s ním mít soucit. Opravdu jsem chtěla. Přišlo mi, že je to nejsmutnější člověk, s jakým jsem se kdy setkala – to v těch chvílích, kdy jsem ho zahlédla zírat z okna. A jak dny ubíhaly a já si uvědomila, že v jeho stavu nejde jen o to, že je upoutaný na vozík nebo že přišel o fyzickou svobodu, ale že jeho život je jedna nekonečná litanie nedůstojností a zdravotních problémů, rizik a nepohodlí, dospěla jsem k závěru, že kdybych byla Willem, taky bych se asi cítila dost bídně.

Ale Bože, jak on byl na mě hnusný. Ať jsem řekla cokoli, vždycky na to měl nabroušenou odpověď.

Když jsem se zeptala, jestli je mu dost teplo, opáčil, že kdyby potřeboval další deku, je naprosto schopný mi to oznámit. Když jsem chtěla vědět, jestli mu vysavač nepřipadá příliš hlučný – nechtěla jsem ho rušit při filmu –, zeptal se, jestli jsem snad přišla na nějaký vynález, díky kterému by vysával bezhlučně. Když jsem ho krmila, stěžoval si, že je jídlo příliš teplé nebo příliš studené, nebo že jsem mu nabídla další sousto na vidličce dřív, než dojedl to předchozí. Dokázal překroutit prakticky všechno, co jsem řekla, abych vypadala jako pitomec.

V průběhu těch prvních dvou týdnů jsem se docela dobře naučila udržovat naprosto bezvýraznou tvář a vždycky jsem se otočila a zmizela v kuchyni a mluvila na něj co možná nejmíň. Začala jsem ho nesnášet a on to určitě věděl.

Netušila jsem, že by se mi po mém starém zaměstnání mohlo stýskat ještě víc než předtím. Stýskalo se mi po Frankovi a chybělo mi, jak vždycky vypadal potěšeně, když jsem ráno přišla. Stýskalo se mi po zákaznících a jejich společnosti, po nenuceném klábosení, které se kolem mě přelévalo a odráželo jako mírné moře. Tenhle dům byl sice luxusní a překrásný, ale tichý a klidný jako márnice. Šest měsíců, říkala jsem si pro sebe, když už jsem to nemohla dál snést. Šest měsíců.

A pak jsem jednou ve čtvrtek, zrovna když jsem míchala Willovi jeho dopolední výživný nápoj, zaslechla na chodbě hlas paní Traynorové. Ale tentokrát s ní byl ještě někdo další. Čekala jsem s vidličkou v ruce. Rozeznala jsem další ženský hlas, mladý a s vybraným přízvukem, a hlas nějakého muže.

Ve dveřích kuchyně se objevila paní Traynorová a já se snažila působit zaměstnaně a energicky míchala nápoj v kelímku.

„Děláte to z vody a mléka v poměru 3 : 2?“ pohlédla na pití.

„Ano. To je ten jahodovej.“

„Za Willem přišli přátelé. Možná by bylo lepší, kdybyste –“

„Mám toho tady spoustu na práci,“ ujistila jsem ji. Vlastně se mi docela ulevilo, že od něj budu mít aspoň na hodinku pokoj. Našroubovala jsem na kelímek víčko. „Dali by si vaši hosté čaj nebo kávu?“

Zatvářila se téměř překvapeně. „Ano. To by bylo milé. Kávu. Myslím, že…“

Připadala mi ještě napjatější než jindy a pohledem pořád těkala do chodby, odkud se ozýval tichý hovor. Usoudila jsem, že za Willem asi moc návštěv nechodí.

„Myslím… že je nebudu rušit.“ Hleděla do chodby a myšlenkami byla zjevně někde daleko.

„Rupert. Je to Rupert, jeho dřívější kamarád z práce,“ obrátila se ke mně náhle.

Nabyla jsem dojem, že je to z nějakého důvodu hrozně důležité a že se o to potřebuje s někým podělit, i když to budu jenom já.

„A Alicia. Oni si… jednu dobu… byli hodně blízcí. Nějaké občerstvení bude skvělé. Díky, slečno Clarková.“

Než jsem otevřela dveře, na chvíli jsem zaváhala a pak se o ně opřela bokem, abych udržela rovně podnos, který jsem nesla před sebou.

„Paní Traynorová říkala, že byste si možná rádi dali kávu,“ řekla jsem, vešla dovnitř a položila tác na nízký stolek. Pak jsem upevnila Willovi kelímek do držáku, nastavila slámku tak, aby mu stačilo jen trochu naklonit hlavu, aby na ni dosáhl, a přitom si kradmo prohlédla jeho hosty.

Nejdříve jsem si všimla té ženy. Měla dlouhé nohy, plavé vlasy a nazlátlou pleť – taková ta žena, u níž si člověk říká, jestli jsou opravdu všichni lidé jeden druh. Vypadala jako závodní kůň. Občas jsem takové ženy vídávala: většinou si to rázovaly na hrad, za ruku vlekly značkově oblečené děti, a když přišly do kavárny, jejich hlasy se rozléhaly, křišťálově jasné a bezprostřední: „Harry, miláčku, dal by sis kávu? Mám se zeptat, jestli by ti udělali macchiato?“ Tahle žena byla přesně typ na macchiato. Vyzařovalo z ní bohatství, privilegovanost, život jako ze stránek lesklého časopisu.

Pak jsem si ji prohlédla blíž a s úlekem si uvědomila, že za a) je to žena z Willovy lyžařské fotografie, a za b) vypadá hrozně, ale hrozně nesvá.

Políbila Willa na tvář, odstoupila a rozpačitě se usmála. Měla na sobě vestu z ovčí kůže, ve které bych já vypadala jako yetti, a kolem krku uvázanou světle šedou kašmírovou šálu, se kterou si začala pohrávat, jako by se nemohla rozhodnout, zda si ji sundat nebo ne.

„Vypadáš dobře,“ řekla mu. „Vážně. Trochu ti… narostly vlasy.“

Will neřekl ani slovo. Jenom na ni hleděl, tvář ještě neproniknutelnější než jindy. Pocítila jsem chvilkovou vděčnost, že se takhle nedívá jenom na mě.

„Máš nový vozík, co?“ Muž zezadu poklepal na Willovo křeslo a se staženou bradou pochvalně přikývl, jako by obdivoval špičkové sportovní auto. „Vypadá… docela luxusně. Jako špičková technologie.“

Netušila jsem, co mám dělat. Chvilku jsem tam stála a přešlapovala, když vtom prořízl ticho Willův hlas.

„Louiso, mohla byste prosím přiložit ještě pár polínek? Myslím, že je potřeba nechat to trochu rozhořet.“

To bylo poprvé, co mě oslovil křestním jménem.

„Jasně,“ přisvědčila jsem.

Chvíli jsem se věnovala kamnům, přikládala do ohně a v koši hledala ta správně velká polínka.

„Páni, venku je ale zima,“ pronesla žena. „Je prima topit v opravdových kamnech.“

Otevřela jsem dvířka u kamen a pohrabáčem postrkovala žhnoucí polena.

„Je tady o pěkných pár stupňů chladněji než v Londýně.“

„To určitě,“ přizvukoval jí muž.

„Říkala jsem si, že bych si taky domů pořídila kamna. Prý jsou mnohem účinnější než otevřený krb.“ Alicia se trochu shýbla, aby si kamna prohlédla, jako by snad ještě v životě žádná neviděla.

„Jo, to jsem taky slyšel,“ souhlasil muž.

„Musím to prozkoumat. To je taková ta věc, kterou si člověk pořád plánuje, ale pak…“ její hlas se vytratil. „Výborná káva,“ dodala po kratší odmlce.

„A co ty, Wille, co ty celou dobu děláš?“ ozval se muž s jakousi nucenou bodrostí.

„Je to zvláštní, ale nic moc.“

„Ale co ta fyzioterapie a tak? Postupuje to nějak? Nějaký… zlepšení?“

„No, myslím, že si asi hned tak nezalyžuju, Ruperte,“ odtušil Will sarkasticky.

Skoro jsem se usmála pod vousy. Tohle byl Will, jak jsem ho znala. Dala jsem se do vymetání popela z krbu. Měla jsem pocit, že mě všichni pozorují. Ticho se zdálo být plné nevyřčených slov. Na okamžik mě napadlo, jestli mi snad nekouká ze svetru cedulka, a musela jsem bojovat s nutkáním to zkontrolovat.

„Takže…“ pronesl Will konečně. „Čemu vděčím za to potěšení? Je to už… osm měsíců?“

„Jasně, já vím. Mrzí mě to. Bylo to… Mám toho strašně moc. Mám novou práci, v Chelsea. Vedu butik Sashe Goldsteinové. Pamatuješ si na Sashu, ne? Hodně pracuju i o víkendech. V sobotu je to vždycky hrozně hektický. Není lehký vzít si volno.“ Aliciin hlas znejistěl. „Párkrát jsem ti volala.

Tvoje matka ti to nevyřídila?“

„Ve firmě je to teď docela šílený. Však víš, jaký to je, Wille. Máme teď novýho partnera. Jednoho chlápka z New Yorku. Bains. Dan Bains. Nenarazils na něj někdy?“

„Ne.“

„Ten magor snad dělá čtyřiadvacet hodin denně a čeká, že to budou dělat i všichni ostatní.“ Z jeho hlasu čišela hmatatelná úleva, že konečně našel nějaké téma, o němž nemá potíže mluvit. „Víš, jakou razí Amíci pracovní morálku – už žádný dlouhý obědy, žádný košilatý vtipy – to bys měl vidět, Wille.

Je tam teď úplně jiná atmosféra.“

„Vážně?“

„Panebože, fakt jo. Člověk tam musí sedět, ať se děje co se děje. Někdy mám pocit, že z tý židle snad už nevstanu.“

Najednou jako by někdo vysál z místnosti všechen vzduch. Někdo si odkašlal.

Vstala jsem a otřela si ruce do kalhot. „Tak já… ještě dojdu pro nějaký dřevo,“ zamumlala jsem směrem k Willovi.

A pak jsem popadla koš a prchla.

Venku bylo mrazivo, ale já tam zůstala, jak nejdéle to šlo, a ubíjela čas vybíráním polínek.

Zkoušela jsem odhadnout, jestli by nebylo lepší přijít o pár prstů kvůli omrzlinám než se tam muset vrátit. Ale byla prostě až moc zima a mně jako první zmodral ukazováček, který potřebuju při šití, a nezbylo než přiznat porážku. Vlekla jsem dříví tak pomalu, jak jsem jen mohla, a pomaličku kráčela zpátky chodbou. Když jsem došla k obýváku, pootevřenými dveřmi se ke mně donesl ženin hlas.

„Víš, Wille, vlastně máme ještě jeden důvod, proč jsme za tebou přijeli,“ vysvětlovala zrovna.

„Musíme ti… něco říct.“

Otálela jsem u dveří s košem polínek v náručí.

„Říkala jsem si – teda my jsme si říkali –, že by bylo správný, abychom ti to řekli… no, prostě je to takhle: Rupert a já se budeme brát.“

Stála jsem naprosto tiše a přemýšlela, jestli se zvládnu neslyšně otočit.

Žena chabě pokračovala: „Podívej, já vím, že je to asi pro tebe trochu šok. Já z toho vlastně byla taky docela vedle. My – ono – no, prostě začalo to až dlouho potom, co…“

Začínaly mě bolet ruce. Mrkla jsem na koš a snažila se vymyslet, co teď počít.

„No, víš přece, že ty a já… že my…“

Další významné ticho.

„Wille, prosím tě, řekni něco.“

„Blahopřeju,“ řekl konečně.

„Já vím, co si myslíš. Ale my jsme to ani jeden neplánovali. Vážně ne. Hrozně dlouho jsme byli jenom kamarádi. Kamarádi, kteří o tebe měli starost. Jenže Rupert mě po té tvojí nehodě tak úžasně podpořil –“

„To je od něj fakt ušlechtilý.“

„Prosím tě, nebuď takový. Tohle je tak hrozný. Strašně jsem se bála ti to říct. My oba.“

„To je vidět,“ odtušil Will bezvýrazně.

Rupert se do toho vložil: „Koukni, říkáme ti to jen proto, že nám oběma na tobě záleží. Nechtěli jsme, aby ses to dozvěděl od někoho jinýho. Ale víš, jak to je, život jde dál. To přece musíš vědět.

Přece jenom už jsou to dva roky.“

Nastalo ticho. Uvědomila jsem si, že už to nechci dál poslouchat, a zlehounka jsem se začala krást pryč ode dveří s takovým úsilím, až jsem tichounce zahekala. Ale když se Rupert znovu ozval, promluvil tak hlasitě, že jsem ho pořád slyšela.

„No tak, člověče. Vím, že to musí být strašně těžký… tohle všechno. Ale jestli ti na Lisse aspoň trochu záleží, přece jí musíš přát, aby měla hezký život.“

„Wille, řekni něco. Prosím tě.“

V duchu jsem viděla jeho tvář. Dokázala jsem si představit ten pohled, nerozluštitelný a přece plný jakéhosi chladného opovržení.

„Blahopřeju,“ pronesl nakonec. „Určitě spolu budete moc šťastní.“

V tu chvíli začala Alicia něco namítat – nebylo tomu rozumět –, ale Rupert ji přerušil. „Pojď, Lisso, myslím, že bysme měli jít. Wille, nepřišli jsme si pro tvoje požehnání. Chtěli jsme ti to říct ze zdvořilosti. Lissa si myslela – no, my oba jsme si mysleli –, že bys to měl vědět. Promiň, kámo.

Doufám… že se ti povede líp a snad se nám někdy ozveš, až… no víš… až se to všechno trochu usadí.“

Zaslechla jsem kroky a sklonila se nad košem dřeva, jako bych zrovna vešla dovnitř. Uslyšela jsem je jít chodbou a pak se přede mnou objevila Alicia. Oči měla zarudlé, jako by se měla každou chvíli rozplakat.

„Mohla bych si odskočit?“ zeptala se mě zastřeným, přiškrceným hlasem.

Pomalu a beze slova jsem prstem ukázala směrem ke koupelně.

Pronikavě na mě pohlédla a já si uvědomila, že se mi asi ve tváři zračí, co cítím. Nikdy jsem to neuměla moc dobře skrývat.

„Já vím, co si myslíte,“ řekla za okamžik. „Ale já se vážně snažila. Opravdu jsem se snažila. Celé měsíce. A on mě pořád jen odstrkoval.“ Tvář měla ztuhlou a zvláštně rozzlobenou. „On mě tady vůbec nechtěl. To mi dal najevo úplně jasně.“

Jako by čekala, až něco řeknu.

„Do toho mi opravdu nic není,“ hlesla jsem nakonec.

Stály jsme proti sobě.

„Víte, pomáhat můžete jen někomu, kdo o to stojí,“ vzdychla.

A pak byla pryč.

Ještě pár minut jsem čekala a poslouchala, jak se jejich auto vzdaluje od domu, a pak jsem zašla do kuchyně. Postavila jsem vodu na čaj, i když jsem na něj vůbec neměla chuť. Prolistovala jsem časopis, který už jsem jednou četla. Nakonec jsem se sebrala a vrátila se do chodby, se zafuněním popadla koš dřeva a vydala se s ním do obýváku. Než jsem vešla, lehce jsem vrazila košem do dveří, aby o mně Will věděl.

„Napadlo mě, jestli byste nechtěl –“ začala jsem.

Jenže tu nikdo nebyl.

Pokoj byl prázdný.

A pak jsem zaslechla ránu. Vyběhla jsem na chodbu, zrovna když se ozvala další, a pak třesk rozbitého skla. Rámus se ozýval z Willova pokoje. Proboha, ať si nic neudělal! Zpanikařila jsem – varování paní Traynorové jsem měla pevně vrytá do hlavy. Nechala jsem ho samotného déle než čtvrt hodiny.

Prolétla jsem chodbou, u dveří se smykem zastavila a oběma rukama se chytila zárubně. Will seděl vzpřímeně uprostřed pokoje a přes opěrky vozíku měl položenou vycházkovou hůl, takže přečnívala asi půl metru doprava jako turnajový dřevec. Na dlouhých policích nezbyla ani jediná fotografie; drahé rámečky se válely na podlaze roztřískané na kousíčky a koberec byl posetý třpytivými skleněnými střepy. Střípků a kousků dřeva měl Will plný i klín. Pohledem jsem zhodnotila tu spoušť a tep se mi pomalu vracel do normálu, když jsem si uvědomila, že mu nic není. Will ztěžka dýchal, jako by ho jeho čin stál velkou námahu.

Vozík se ke mně otočil a sklo pod ním jemně zakřupalo. Jeho oči se setkaly s mými. Byla v nich nekonečná únava. Varovaly mě, abych se neopovážila projevit mu soucit.

Pohlédla jsem mu na klín a pak se rozhlédla po podlaze. Mezi oběťmi Willova řádění jsem rozeznala jeho fotku s Alicií, jejíž obličej teď zakrýval zkroucený stříbrný rámeček.

Polkla jsem, chvíli zírala na fotku a pak pomaličku zvedla oči k Willovi. Těch pár vteřin bylo nejdelších, jaké jsem kdy zažila.

„Může se tomu píchnout kolo?“ pokývla jsem konečně směrem k vozíku. „Protože já nemám tušení, kam bych na to přidělala hever.“

Vytřeštil na mě oči. Na okamžik mě napadlo, že teď už jsem to úplně zvorala. Ale pak mu přelétl po tváři slabounký náznak úsměvu.

„Hele, ani hnout,“ nakázala jsem mu. „Dojdu pro vysavač.“

Zaslechla jsem, jak hůl spadla na podlahu. Když jsem vycházela z pokoje, měla jsem pocit, že jsem uslyšela slůvko omluvy.

U Královy hlavy bývalo ve čtvrtek večer vždycky plno a v rohu salónku bylo ještě rušněji. Seděla jsem namáčknutá mezi Patrickem a nějakým chlápkem, který se snad jmenoval Rutter, v pravidelných intervalech zírala na mosazné ozdoby z koňských postrojů přibité k dubovým trámům nad mou hlavou a na fotografie hradu na koncích trámů, a snažila se jevit alespoň matný zájem o probíhající debatu, která se točila zejména okolo poměrů tělesného tuku a sacharidové superkompenzace.

Vždycky jsem si říkala, že srazy Hailsburyského triatlonistického oddílu, pořádané jednou za čtrnáct dní, musí být noční můra každého hospodského. Alkohol jsem pila jenom já a můj zmuchlaný a prázdný pytlíček čipsů se choulil na stole sám samotinký. Všichni ostatní usrkávali minerálku nebo studovali poměry sladidel v dietní cole. Když si pak konečně objednali jídlo, jediný lísteček salátu se nesměl otřít o plnotučnou zálivku a na jediném kousku kuřete nezůstala kůžička. Já si často dávala hranolky, jen abych mohla pozorovat, jak všichni předstírají, že na ně nemají chuť.

„Phil si sáhnul na dno asi po čtyřiceti mílích. Prej i slyšel hlasy. Nohy měl jak z olova. Měl takovej ten prázdnej výraz, víš?“

„Nechal jsem si upravit na míru ty nový japonský vyvažovací boty. Normálně mi to srazilo časy na deseti mílích o patnáct minut.“

„Neber si měkkou cyklobrašnu. Když s ní Nigel dorazil do tábora, měl ji tak shrnutou, že byla jak ramínko na šaty.“

Nemůžu říct, že bych si triatlonistické srazy nějak zvlášť užívala, ale vzhledem k delší pracovní době a Patrickovu tréninkovému rozvrhu to byla jedna z mála příležitostí, kdy jsem se s ním mohla zaručeně vidět. Seděl vedle mě a navzdory příšerné zimě venku mu svalnatá stehna halily jen kraťasy.

Pro členy oddílu byla věc cti chodit co možná nejspořeji oblečení. Muži byli šlachovití a navlečení do tajemných a drahých vrstev sportovního oblečení, které mělo buď extra schopnost odvádět pot, nebo bylo lehčí než vzduch. Jmenovali se Scud, Trig a podobně a neustále si vzájemně ukazovali a zatínali nejrůznější části těla, buď aby si předvedli zranění nebo údajný přírůstek svalové hmoty. Dívky zásadně chodily nenalíčené a měly zarudlou pleť jako někdo, komu nevadí běhat míle ve sněhu a mrazu. Na mě se dívaly s mírným znechucením, nebo možná dokonce s nepochopením; nepochybně odhadovaly můj poměr svalové a tukové hmoty a shledávaly jej zcela neuspokojivým.

„Byl to děs,“ svěřovala jsem Patrickovi a přemýšlela, jestli se mě všichni pokusí zabít pohledem, když si objednám cheesecake. „Představ si, jeho přítelkyně s jeho nejlepším kamarádem.“

„Nemůžeš jí to mít za zlý,“ argumentoval. „Chceš mi snad vážně říct, že kdybych já zůstal ochrnutej od krku dolů, že bys se mnou zůstala?“

„Samozřejmě že jo.“

„Ale kdepak. A já bych to od tebe ani neočekával.“

„No ale já bych zůstala.“

„Ale já bych tě tam nechtěl. Nechtěl bych, aby se mnou někdo byl jenom ze soucitu.“

„Kdo říká, že by to bylo ze soucitu? Vždyť bys to pořád byl ty.“

„Ne, nebyl. Už bych to vůbec nebyl já.“ Pokrčil nos. „Nechtěl bych už žít. Záviset na ostatních kvůli každý maličkosti. Nechat si utírat zadek od cizích lidí –“

Jeden z mužů mezi nás strčil vyholenou hlavu. „Pate,“ zeptal se, „vyzkoušel už jsi ten novej gelovej nápoj? Jeden mi minulej tejden explodoval v batohu. V životě jsem nic takovýho neviděl.“

„Ještě ne, Trigu. Já radši banán a energy drink.“

„Dazzer si během posledního triatlonu dal dietní colu. V tisíci metrech ji pak celou vyblil. Páni, my se mu tenkrát tak chechtali.“

Vyloudila jsem chabý úsměv.

Holá lebka se stáhla a Patrick se ke mně znovu obrátil – zjevně ještě pořád přemýšlel nad Willovým osudem. „Kristepane. Představ si, co všechno bys nemohla dělat…“ Zavrtěl hlavou. „Žádný běhání, žádný kolo…“ Pohlédl na mě, jako by mu to teprve teď došlo. „A žádnej sex.“

„Jasně že bys mohl mít sex. Akorát že holka by musela bejt nahoře.“

„To bysme ovšem byli nahraný.“

„Moc vtipný.“

„Navíc když je někdo ochrnutej od krku dolů, tak bych řek, že mu… ehm… nádobíčko stejně nefunguje, jak má.“

Vzpomněla jsem si na Alicii. Já se vážně snažila, řekla. Opravdu jsem se snažila. Celé měsíce.

„Některejm lidem to určitě funguje. A navíc se to určitě dá nějak vyřešit, když máš dost…

vynalézavosti.“

„Haha,“ uchechtl se Patrick a lokl si vody. „Na to se ho musíš zejtra zeptat. Hele, sama říkáš, že je hroznej. Možná byl hroznej i před tou nehodou. Třeba to je ten pravej důvod, proč ho nechala. To tě nenapadlo?“

„Já nevím…“ vzpomněla jsem si na tu fotografii. „Vypadali spolu hrozně šťastně.“ Na druhou stranu, co může nějaká fotka dokazovat? Měla jsem doma zarámovanou fotografii, na které se na Patricka zářivě usmívám, jako by mě právě vytáhl z hořící budovy, ale ve skutečnosti jsem mu právě oznámila, že je „naprostej kretén“, na což on odpověděl srdečným „Trhni si!“

Patricka už to přestalo zajímat. „Hej, Jime… Jime, viděls už to nový ultralehký kolo? Jaký je?“

Nechala jsem ho změnit téma a přemýšlela o Aliciiných slovech. Dokázala jsem si docela dobře představit, že ji Will od sebe odstrčil. Ale přece když někoho milujete, není vaše povinnost s ním vydržet? Pomoci mu překonat depresi? V nemoci i ve zdraví, neříká se to tak?

„Ještě něco k pití?“

„Vodku s tonikem. Dietním tonikem,“ opravila jsem se, když káravě povytáhl obočí.

Patrick pokrčil rameny a vydal se k baru.

Zmocnil se mě trochu provinilý pocit, že tak propíráme mého zaměstnavatele. Zvlášť když jsem si uvědomila, že to pravděpodobně musí snášet pořád. Bylo skoro nemožné ubránit se dohadům ohledně intimnějších stránek jeho života. Přestala jsem vnímat. Mluvilo se právě o víkendovém tréninku ve Španělsku. Poslouchala jsem na půl ucha, až se vedle mě znovu zjevil Patrick a šťouchl do mě.

„Nechtělo by se ti?“

„Co?“

„Na víkend do Španělska. Místo tý dovolený v Řecku. Kdyby se ti nechtělo absolvovat těch čtyřicet mil na kole, můžeš se natáhnout u bazénu. Mohli bysme sehnat levný letenky. Je to za šest tejdnů. Teď když máš peněz jako šlupek…“

Vzpomněla jsem si na paní Traynorovou. „Já nevím… nejspíš by nebyli moc nadšený, že si beru tak brzo volno.“

„A nevadilo by ti, kdybych jel? Fakt bych si chtěl vyzkoušet nějakej výškovej trénink. Přemejšlím, že bych zkusil ten velkej.“

„Velkej co?“

„Závod. V triatlonu. Xtreme Viking. Šedesát mil na kole, třicet mil běhu a slušně dlouhá plavba v mrazivým severským moři.“

O Vikingovi se mluvilo s nábožnou úctou a jeho účastníci hrdě nosili následky svých zranění jako veteráni nějaké daleké, leč obzvlášť brutální války. Patrick si skoro pomlaskával nedočkavostí.

Pohlédla jsem na svého přítele a napadlo mě, jestli náhodou není mimozemšťan. Na okamžik mě napadlo, že jsem ho měla radši, dokud ještě pracoval v teleshoppingu a nedokázal projet kolem benzínky, aniž by doplnil zásobu tyčinek Mars.

„Ty do toho půjdeš?“

„Proč ne? Nikdy jsem nebyl v lepší formě.“

Vybavily se mi všechny ty mimořádné tréninky, nekonečné hovory o hmotnosti a vzdálenostech, kondici a výdrži. Už tak teď nebylo lehké přimět Patricka, aby mi věnoval trochu pozornosti, i když byla zrovna vhodná chvíle.

„Mohla bys to zkusit se mnou,“ navrhl, i když jsme oba věděli, že tomu sám nevěří.

„Nechám to na tobě,“ zavrtěla jsem hlavou. „Jasně. Jen do toho jdi,“ ujistila jsem ho.

A objednala jsem si ten cheesecake.

Jestli jsem si snad myslela, že po událostech předchozího dne ledová atmosféra v Granta House trochu roztaje, šeredně jsem se mýlila.

Pozdravila jsem Willa širokým úsměvem a veselým ahoj, ale on se ani neobtěžoval otočit od okna.

„Nemá dobrej den,“ zamumlal Nathan, když si oblékal kabát.

Bylo špinavé, zatažené ráno, déšť zlobně plival na okenní tabulky a bylo těžké si představit, že ještě někdy vůbec vyjde slunce. Dokonce i já jsem dneska byla zasmušilá. Nebylo tedy překvapující, že je Willovi ještě hůř. Pustila jsem se do svých dopoledních povinností a celou dobu si říkala, že na tom nezáleží. Člověk přece nemusí mít svého zaměstnavatele rád, že? Spousta lidí to tak má. Vzpomněla jsem si na Trininu šéfovou, mnohokrát rozvedenou ženu s upjatým výrazem, která kontrolovala, jak často moje sestra chodí na záchod, a neodpustila si dokonce jízlivé poznámky, pokud se jí zdálo, že Trina překročila přiměřenou vyprazdňovací kvótu. A navíc už jsem si tu odkroutila dva týdny. To znamenalo, že mi zbývá už jen pět měsíců a třináct dní práce.

Fotografie byly pečlivě naskládané ve spodní zásuvce, kam jsem je předešlého dne strčila, a já si teď dřepla na podlahu, rozložila je, začala je třídit a zkoumat, které rámečky by možná šly spravit.

Spravování věcí mi docela jde. Navíc jsem si říkala, že bych tak aspoň zabila čas poměrně užitečnou činností.

Zabývala jsem se tím asi deset minut, když mě tiché bzučení motorizovaného vozíku upozornilo, že se blíží Will.

Seděl ve dveřích a díval se na mě. Pod očima měl tmavé stíny. Nathan mi svěřil, že někdy skoro nespí. Nechtěla jsem si ani představovat, jaké to musí být, ležet uvězněný v posteli, ze které se sám nedostanete, a společností v pozdní noční hodině jsou vám jen vlastní černé myšlenky.

„Říkala jsem si, že bych se podívala, jestli některý ty rámečky nepůjdou spravit,“ vysvětlovala jsem a jeden zvedla. Byl to ten, na kterém skákal bungee jumping. Snažila jsem se tvářit vesele. Potřebuje někoho radostného, optimistického.

„Proč?“

Zamžikala jsem. „No… myslím, že některý půjdou zachránit. Přinesla jsem si lepidlo na dřevo, jestli vám nebude vadit, když to zkusím. Anebo kdybyste chtěl radši nový, můžu místo oběda skočit do města a podívat se, jestli bych nějaký nesehnala. Anebo bysme mohli jet spolu, kdybyste se chtěl podívat ven…“

„Kdo vám řekl, že je máte začít spravovat?“

Neúhybně na mě hleděl.

Ajaj, pomyslela jsem si. „Já… jenom jsem chtěla pomoct.“

„Chtěla jste napravit, co jsem včera proved.“

„Já –“

„Víte co, Louiso? Bylo by fajn, aspoň jednou jedinkrát, kdyby se někdo zajímal o to, co chci já.

Neroztřískal jsem ty fotky nešťastnou náhodou. Nebyl to ani pokus o radikální změny v interiéru.

Rozbil jsem je proto, že se na ně prostě už nechci koukat.“

Vstala jsem. „Omlouvám se, nenapadlo mě –“

„Myslela jste si, že to víte líp. Všichni si myslí, že vědí, co potřebuju. Spravíme ty podělaný fotky, aby se chudák invalida měl na co koukat. Jenže já nechci, aby na mě ty podělaný fotky čuměly, kdykoli musím ležet v posteli a čekat, dokud někdo nepřijde a z tý podělaný postele mě zase nezvedne. Jasný? Myslíte, že to zvládnete pochopit?“

Polkla jsem. „Tu s Alicií bych nespravovala, tak pitomá zase nejsem… jenom jsem si myslela, že třeba za čas si možná řeknete –“

„Kristepane…“ zasyčel ostře a odvrátil se ode mě. „Nechte si tu svou psychoterapii. Jděte si číst ty svý bulvární časopisy nebo co to děláte, když zrovna nevaříte čaj.“

Tváře mi hořely. Sledovala jsem, jak se otáčí v úzké chodbě, a vylítlo to ze mě, ještě než jsem si vůbec uvědomila, co říkám.

„Nemusel byste bejt tak hnusnej.“

Moje slova v tichu jasně zazvonila.

Vozík se zastavil. Nastalo dlouhé ticho, a pak se Will pomaličku obrátil, takže ke mně byl čelem, a rukou svíral malou ovládací páčku.

„Cože?“

Pohlédla jsem na něj a srdce mi bušilo. „Svoje přátele jste poslal někam. Fajn. Asi si to i zasloužili.

Ale já se tady den co den akorát snažím dělat všechno, jak nejlíp umím. Takže bych fakt ocenila, kdybyste mi nedělal ze života takový peklo jako všem ostatním.“

Will trochu vytřeštil oči. Kratičce zaváhal a pak znovu promluvil. „A co kdybych vám řekl, že vás tady vůbec nechci?“

„Vy mě nezaměstnáváte. Zaměstnala mě vaše matka. A pokud mi ona neřekne, že už mě tu nechce, tak tady zůstanu. Ne proto, že by mi snad na vás bůhvíjak záleželo, nebo že by mě snad tahle pitomá práce bavila, nebo že bych vám chtěla nějak změnit život, ale protože potřebuju ty peníze. Jasný?

Vážně ty peníze potřebuju.“

Will Traynor navenek téměř nezměnil výraz, ale mně se zdálo, že jsem mu ve tváři zahlédla mírné ohromení, jako by nebyl zvyklý, že s ním někdo nesouhlasí.

A kruci, pomyslela jsem si, jak mi začalo docházet, co jsem právě provedla. Tak teď jsem to fakt podělala.

Ale Will na mě jenom chvíli hleděl, a když jsem neodvrátila pohled, mírně si odfoukl, jako by se chystal říct něco nepříjemného.

„Tak to jo,“ pronesl a obrátil vozík. „Ty fotky prostě zase strčte do toho spodního šuplíku, jo?

Všechny.“

A s tichým zabzučením byl pryč.

5

Když jste najednou vrženi do úplně nového života – nebo vás aspoň tak prudce strčí někomu do života, jako by vás tváří přitiskli na jeho okno –, donutí vás to přehodnotit, kdo vlastně jste. Nebo jak můžete jiným lidem připadat.

Pro své rodiče jsem se během pouhých čtyř týdnů stala někým aspoň o pár fousů zajímavějším.

Byla jsem teď spojnicí s úplně jiným světem. Zvlášť matka se mě denně vyptávala na Granta House a jak to tam chodí, asi jako zoolog, který detailně zkoumá nějakého zvláštního neobjeveného živočicha a jeho prostředí. „Používá paní Traynorová při každým jídle plátěný ubrousky?“ chtěla třeba vědět; nebo „Myslíš, že taky luxujou každej den jako my?“ nebo „Jak dělají brambory?“

Ráno mě vysílala do práce s přísnými pokyny, abych zjistila, jakou používají značku toaletního papíru, nebo jestli mají povlečení ze směsového materiálu. Bylo pro ni hrozným zklamáním, že jsem si na nic z toho většinou nedokázala vzpomenout. Matka byla v skrytu duše přesvědčená, že nóbl lidi ve skutečnosti žijou jako čuňata – už od té doby, co jsem jí ve svých šesti letech vyprávěla o jedné velmi uhlazené spolužačce, jejíž matka nás nenechala hrát si v přijímacím pokoji, protože bychom tam „vířily prach“.

Když jsem tedy doma poreferovala, že ano, rozhodně dovolují psovi žrát v kuchyni, nebo ne, Traynorovi nevytírají každý den zápraží tak jako ona, vždycky sevřela rty, úkosem pohlédla na otce a uspokojeně pokývla, jako bych jí právě potvrdila všechno, co se kdy domnívala o nepořádnosti lepších lidí.

Jelikož záviseli na mém příjmu, nebo možná i proto, že věděli, že se mi v té práci vůbec nelíbí, dostávalo se mi doma taky trochu víc úcty. V praxi se to ovšem nijak zvlášť neprojevovalo – v tátově případě to znamenalo, že mi přestal říkat „tlustoprdko“, a máma mi po příchodu z práce obvykle přichystala hrnek čaje.

Pro Patricka ani mou sestru se nic nezměnilo – pořád jsem byla terčem jejich vtipů, pořád stejně mě objímali nebo líbali nebo na mě bručeli. Já sama jsem si vůbec nepřipadala jiná. Vypadala jsem pořád stejně a podle Triny jsem se pořád oblékala, jako bych se o šaty porvala v Armádě spásy.

Vůbec jsem netušila, co si o mně myslí většina obyvatel Granta House. Will byl neproniknutelný.

Pro Nathana jsem pravděpodobně byla jen poslední v řadě placených pomocnic. Choval se ke mně přátelsky, ale trochu odtažitě. Měla jsem pocit, že nevěří, že bych tam vydržela dlouho. Pan Traynor mi vždycky zdvořile pokývl, když jsme se míjeli na chodbě, a občas se mě zeptal, jaký byl provoz nebo jestli už jsem si u nich zvykla. Kdyby nás představili v jiném prostředí, nevím, zda by mě vůbec poznal.

Ale pro paní Traynorovou – ach Bože. Pro tu jsem očividně byla ta nejpitomější a nejméně zodpovědná osoba na světě.

Začalo to těmi fotkami. Paní Traynorové neuniklo nic, co se v domě šustlo, a já měla tušit, že rozbité rámečky bude považovat za katastrofu. Začala mě vyslýchat, jak přesně dlouho jsem nechala Willa samotného, co ten výbuch podnítilo, jak rychle jsem pak všechno uklidila. Ne že by mě snad přímo kritizovala, kdepak – byla příliš kultivovaná, než aby vůbec zvedla hlas –, ale jak při mých odpovědích pomalu mrkala, její tichá hmm, hmm při mých slovech, z toho mi bylo všechno přehledně jasné. Ani mě nepřekvapilo, když mi pak Nathan řekl, že paní Traynorová pracuje jako smírčí soudkyně.

Podle jejího názoru by bylo dobré, kdybych napříště Willa nenechávala o samotě tak dlouho, ať bude situace jakkoli ošemetná. Hmm? Možná až budu příště utírat prach, třeba bych mohla všechno postavit tak, aby to nebylo příliš blízko u kraje, a nikdo by nic nemohl nešťastnou náhodou shodit, hmm? (Zjevně chtěla raději věřit, že to byla nehoda.) Připadala jsem si před ní jako prvotřídní blbka, a logicky se ze mě pak v její přítomnosti prvotřídní blbka stávala. Vždycky přišla, zrovna když mi něco upadlo na podlahu, nebo jsem právě zápolila s knoflíky na sporáku, anebo jsem ji našla stát v chodbě s mírně popuzeným výrazem, když jsem se vracela zvenku se dřevem, jako bych byla pryč mnohem déle než ve skutečnosti.

Bylo zvláštní, že její chování se mě dotýkalo mnohem víc než Willova hrubost. Párkrát jsem byla dokonce v pokušení se jí na rovinu zeptat, jestli něco není v pořádku. Říkala jste, že mě chcete hlavně kvůli mému vystupování, ne kvůli odborným dovednostem, chtěla jsem jí říct. No tak jsem tady, a každej den jsem sakra veselá. Rázná a optimistická, přesně jak jste chtěla. Tak co vám do háje vadí?

Ale Camille Traynorové se nic takového říct nedalo. Navíc jsem měla pocit, že v tomhle domě nikdy nikdo neřekne nikomu nic přímo.

„Lily, naše poslední pomocnice, to dělala docela chytře – dávala na tuhle pánvičku dva druhy zeleniny najednou“ – to znamenalo Děláte moc velký binec.

„Možná by sis rád dal čaj, Wille“ – to doopravdy znamenalo Vůbec mě nenapadá, co bych ti řekla.

„Myslím, že tam mám ještě nějaké materiály k uspořádání“ znamenalo Chováš se hnusně a já odcházím.

Všechno pronášela s tím lehce ztrápeným výrazem a štíhlé prsty jezdily sem a tam po řetízku s křížkem. Byla tak hrozně zdrženlivá a rezervovaná. Moje máma vedle ní vypadala jako Amy Winehouseová. Vždycky jsem se zdvořile usmála, dělala jsem, že jsem si ničeho nevšimla, a pokračovala jsem v práci, za kterou mě platila.

Tedy aspoň jsem se o to snažila.

„Proč se mi sakra zas snažíte propašovat na vidličku tu mrkev?“

Mrkla jsem do talíře. Doteď jsem sledovala moderátorku v televizi a přemýšlela, jak by to vypadalo, kdybych si obarvila vlasy na stejný odstín jako ona.

„Cože? To nedělám.“

„Ale děláte. Rozmačkala jste ji a snažíte se ji schovat v omáčce. Já vás viděl.“

Začervenala jsem se. Měl pravdu. Zrovna jsem Willa krmila a oba jsme přitom roztržitě sledovali polední zprávy. K obědu byla hovězí pečeně s bramborovou kaší. Jeho matka mi nakázala, že mu musím dát na talíř tři druhy zeleniny, i když on zcela jasně prohlásil, že dneska žádnou zeleninu nechce. Snad každé jídlo, které jsem měla nařízeno připravit, muselo být tak nutričně vyvážené, až to bolelo.

„Proč se do mě snažíte cpát mrkev?“

„Nesnažím.“

„Takže v tom žádná mrkev není?“

Pohlédla jsem na maličké oranžové kousky. „No… teda…“

Vyčkávavě povytáhl obočí.

„No… asi jsem si říkala, že vám zelenina prospěje?“

Zčásti v tom byla poslušnost vůči paní Traynorové a zčásti asi síla zvyku. Byla jsem zvyklá krmit Thomase, kterému se zelenina musela rozmačkat na kašičku a maskovat se pod hromádkou brambor nebo schovávat do těstovin. Každý kousíček, který jsme do něj dostali, nám připadal jako malé vítězství.

„Tak si to ujasníme. Vy máte pocit, že mi malá lžička mrkve nějak zlepší kvalitu života?“

Když to takhle řekl, vážně to znělo dost pitomě. Ale já už se naučila, že je důležité nenechat se viditelně zastrašit ničím, co Will řekne nebo udělá.

„Máte pravdu,“ řekla jsem klidně. „Už to neudělám.“

A pak se Will Traynor zničehonic rozesmál. Smích z něj vyrazil s prudkým zajíknutím, jako by to vůbec nečekal.

„Prokristapána,“ potřásl hlavou.

Překvapeně jsem na něj zírala.

„Co ještě mi krucinál pašujete do jídla? Za chvíli mi začnete říkat, jak jede pan Mašinka do tunelu a veze na nádraží měkoučkou kapustičku.“

Minutku jsem nad tím uvažovala. „Ne,“ opáčila jsem s kamennou tváří. „Já tu mám jenom pana Vidličku. Pan Vidlička rozhodně nevypadá jako mašinka.“

To už mi Thomas před několika měsíci velmi důrazně vysvětlil.

„K tomu vás navedla moje matka?“

„Ne. Hele, Wille, já se omlouvám. Prostě jsem nad tím nepřemejšlela.“

„No to je novina.“

„No dobře, dobře. Tak já z toho tu pitomou mrkev vyndám, když vám tak strašně vadí.“

„Mně nevadí ta pitomá mrkev. Vadí mi, že mi ji pašuje do jídla bláznivá ženská, která říká příboru pan a paní Vidličkovi.“

„To byl jenom vtip. Podívejte, tak já tu mrkev vyndám a –“

Odvrátil se ode mě. „Já už nic nechci. Jenom mi udělejte čaj.“ Když jsem odcházela z místnosti, zavolal za mnou: „A ne abyste mi do něj sakra propašovala cuketu!“

Když jsem domývala nádobí, přišel Nathan. „Dneska má dobrou náladu,“ poznamenal a já mu podala hrnek čaje.

„Vážně?“ Dala jsem si sendviče v kuchyni. Venku byla lezavá zima a poslední dobou mi dům už z nějakého důvodu nepřipadal tak nevlídný.

„Povídal, že ho prej chcete otrávit. Ale říkal to tak jako v dobrým, víte, jak to myslím.“

Tahle informace mě podivně potěšila.

„No… teda…“ snažila jsem se to skrýt. „Potřebuju jenom trochu času.“

„Taky trochu víc mluví. Někdy i celý tejdny pomalu neřekl slovo, ale v posledních pár dnech má rozhodně povídavější náladu.“

Vzpomněla jsem si, jak mě Will suše varoval, že jestli krucinál nepřestanu s tím hvízdáním, bude mě muset přejet. „Myslím, že moje a jeho představy o povídavosti se trochu liší.“

„No, my si chvíli povídali o kriketu. A musím vám něco říct,“ ztišil Nathan hlas, „někdy minulej tejden se mě paní T. ptala, jestli si myslím, že si vedete dobře. Já jí řek, že podle mě jste velice profesionální, ale vím, že takhle to nemyslela. A včera přišla a povídala, že prej vás slyšela, jak se spolu smějete.“

Vybavil se mi předešlý večer. „To on se smál mně,“ opravila jsem ho. Willovi připadalo strašně legrační, že nevím, co je pesto. Řekla jsem mu totiž, že k večeři budou „nudle s tou zelenou omáčkou“.

„Ále, to je jí fuk. Jenže už je to hodně dávno, co se něčemu zasmál.“

Byla to pravda. S Willem jsme zřejmě našli snadnější způsob koexistence. Spočíval zejména v tom, že on na mě byl hrubý a já mu to čas od času oplácela. On mi oznámil, že jsem něco udělala špatně, a já mu sdělila, že jestli mu na tom tak záleží, může si o to říct hezky. On mi nadával nebo mi říkal, že jsem jak vosina v zadku, a já opáčila, že si to může bez té vosiny zkusit a uvidíme, jak mu to půjde.

Bylo to trochu nucené, ale nějak nám to oběma vyhovovalo. Někdy jako by to pro něj dokonce byla úleva, že se najde někdo, kdo na něj klidně bude hnusný, kdo mu bude odporovat nebo mu řekne, že se chová příšerně. Měla jsem podezření, že od té nehody kolem něj všichni chodí po špičkách – možná s výjimkou Nathana, s nímž Will jednal s jakýmsi automatickým respektem a který byl pravděpodobně vůči všem jeho nabroušeným poznámkám stejně imunní.

„Tak se snažte, aby si z vás dělal srandu ještě víc, jo?“

Strčila jsem hrníček do dřezu. „To myslím nebude problém.“

Změnila se nejen atmosféra v domě ? Will mě už tak často nevyháněl, že chce být o samotě, a párkrát se mě dokonce odpoledne zeptal, jestli bych se s ním nechtěla dívat na film. Nevadilo mi, když pustil Terminátora – i když jsem viděla všechny díly –, ale když mi ukázal nějaký francouzský film s titulky, krátce jsem mrkla na přebal a prohlásila, že tenhle si asi nechám ujít.

„Proč?“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám ráda filmy s titulkama.“

„To je jako říkat, že nemáte ráda filmy s hercema. Nebuďte směšná. Co na nich nemáte ráda? Že musíte při koukání i něco číst?“

„Prostě nemám moc ráda cizí filmy.“

„Všechny filmy od časů Místního hrdiny už jsou cizí. Nebo si snad myslíte, že Hollywood je předměstí Birminghamu?“

„Moc vtipný.“

Nevěřil mi, když jsem připustila, že jsem vlastně žádný film s titulky nikdy neviděla. Jenže večer si u nás televizní ovladač nárokovali naši a Patrick by se mnou snad radši chodil na večerní kursy háčkování, než aby se díval na cizojazyčný film. V nejbližším multikině dávali jenom nejnovější střílečky nebo romantické komedie a navíc bylo tak zamořené hvízdajícími puberťáky v mikinách s kapucí, že většina lidí z města už tam ani chodit nezkoušela.

„Na tenhle film se musíte podívat, Louiso. Vlastně vám to nařizuju.“ Will poodjel s vozíkem kousek dozadu a kývl ke křeslu. „Tady. Sedněte si sem. A ani hnout, dokud nebude konec. Ona v životě neviděla cizí film. Kristepane,“ brblal si.

Byl to starý film o takovém hrbáčovi, který zdědí dům na francouzském venkově. Will tvrdil, že ho natočili podle jedné slavné knihy, ale já o ní tedy v životě neslyšela. Prvních dvacet minut jsem se trochu ošívala, titulky mě iritovaly a přemýšlela jsem, jestli se Will naštve, když mu řeknu, že potřebuju na záchod.

A pak se něco stalo. Zapomněla jsem myslet na to, jak je těžké se dívat a zároveň číst titulky, zapomněla jsem na Willův rozpis léků a bylo mi jedno, jestli si paní Traynorová bude myslet, že se flákám. Začala jsem se bát o toho chudáka a jeho rodinu, které podvedli bezohlední sousedé. Když hrbáč nakonec umřel, už jsem tiše vzlykala a rukáv jsem měla celý usoplený.

„No,“ zjevil se Will náhle vedle mě a potutelně na mě mrkl. „Zjevně se vám to ani trochu nelíbilo.“

Vzhlédla jsem a překvapeně zjistila, že venku už je tma. „Vy si mě teďka vychutnáte, co?“

zamumlala jsem a sáhla po krabičce papírových kapesníků.

„Jenom trochu. Prostě mě ohromuje, že jste dosáhla požehnanýho věku – kolik vám vlastně je?“

„Šestadvacet.“

„Šestadvaceti let, a v životě neviděla film s titulkama.“ Díval se, jak si utírám oči.

Mrkla jsem do kapesníku a zjistila, že jsem přišla o všechnu řasenku. „Netušila jsem, že je to povinný,“ odsekla jsem.

„Fajn. Tak co teda děláte, Louiso Clarková, když se nedíváte na filmy?“

Zmuchlala jsem kapesník v dlani. „Vy chcete vědět, co dělám, když tu nejsem?“

„To vy jste chtěla, abysme se líp poznali. No tak mi o sobě něco povězte.“

Will měl takový zvláštní způsob vyjadřování – člověk si nikdy nebyl jistý, jestli se vám náhodou nevysmívá. Čekala jsem, že se mi každou chvíli vysměje. „Proč?“ nechápala jsem. „Proč byste to zničehonic chtěl vědět?“

„Ale prokristapána. Váš společenskej život snad není státní tajemství, ne?“ zatvářil se podrážděně.

„Já nevím…“ přemýšlela jsem. „Občas si zajdu na skleničku do hospody. Někdy se koukám na televizi. Chodím se dívat na svýho přítele, když běhá. Nic zvláštního.“

„Díváte se na svýho přítele, jak běhá.“

„Jo.“

„Ale vy sama neběháte.“

„Ne. Nejsem na to –“ shlédla jsem si na hruď – „zrovna stavěná.“

Tomu se usmál.

„A co dál?“

„Co tím myslíte, a co dál?“

„Koníčky? Cestování? Kam ráda chodíte?“

Teď už zněl skoro jako náš někdejší školní profesní poradce.

Snažila jsem se přemýšlet. „Vlastně žádný koníčky nemám. Trochu čtu. Mám ráda oblečení.“

„To se hodí,“ poznamenal suše.

„Chtěl jste to vědět. Nejsem na koníčky zrovna typ.“ Do hlasu se mi vkradl zvláštně defenzivní tón.

„Nic moc prostě nedělám, jasný? Pracuju a pak jdu domů.“

„A kde bydlíte?“

„Z druhý strany pod hradem. Na Renfrew Road.“

Zjevně mu to nic neříkalo. Pochopitelně. Lidé z obou stran hradu se spolu moc nestýkali. „Je to kousek od dvouproudovky. Jak je McDonald’s.“

Přikývl, i když netuším, jestli opravdu věděl, o čem mluvím.

„Co dovolená?“

„Jednou jsem byla ve Španělsku, s Patrickem. To je můj přítel,“ vysvětlila jsem. „Když jsem byla malá, tak jsme vlastně jezdili jenom do Dorsetu. Nebo do Tenby. Tam bydlí moje teta.“

„A co byste chtěla?“

„Jak co bych chtěla?“

„Od života.“

Zamžikala jsem. „To je trochu hlubokomyslný, ne?“

„Myslím jenom tak obecně. Nechci, abyste se mi tady psychoanalyzovala. Jenom se ptám, co byste chtěla. Vdát se? Pořídit si nějaký spratečky? Pracovat na nějakým vysněným místě? Procestovat svět?“

Nastala dlouhá odmlka.

Asi jsem věděla, že ho moje odpověď zklame, ještě než jsem ji vyslovila nahlas. „Já nevím. Vlastně jsem o tom nikdy nepřemejšlela.“

V pátek jsme jeli do nemocnice. Ještě že jsem se o Willově domluvené kontrole dozvěděla teprve až ráno – jinak bych celou noc nezamhouřila oka a děsila se, jak ho tam budu muset vézt. Ano, já umím řídit. Ale je to asi takové, jako když řeknu, že umím francouzsky. Ano, složila jsem potřebné zkoušky.

Ale od té doby jsem svou dovednost nevyužila častěji než jednou do roka. Představa, že budu muset Willa i s vozíkem naložit do speciálně uzpůsobené dodávky a bezpečně ho dopravit do sousedního města a zpátky, ve mně probouzela čirou hrůzu.

Celé týdny jsem si přála, abych v pracovní době mohla z toho domu někam vypadnout. Teď bych dala cokoli, abych tam mohla zůstat. Vyhrabala jsem nemocniční kartičku s datem kontroly z hromady šanonů týkajících se jeho zdraví – byly to obrovské pořadače nadepsané „Přeprava“, „Pojištění“, „Život s postižením“ a „Kontroly“. Vytáhla jsem ji a zkontrolovala, jestli je na ní opravdu dnešní datum. V koutku duše jsem doufala, že se Will spletl.

„Pojede s námi taky vaše matka?“

„Ne. Ta se mnou na kontroly nejezdí.“

Nedokázala jsem skrýt překvapení. Myslela bych si, že bude chtít dohlížet na všechny aspekty jeho léčby.

„Dřív jezdívala,“ vysvětlil Will. „Teď spolu máme dohodu.“

„A Nathan pojede?“

Klečela jsem před ním. Byla jsem tak nervózní, že jsem mu nadrobila do klína trochu jídla od oběda a teď jsem se to marně snažila utřít, takže měl na kalhotách slušně velkou mokrou skvrnu. Will neřekl ani slovo, jen mi nakázal, ať už se probůh přestanu omlouvat, ale mému neurčitému pocitu paniky to nijak nepomohlo.

„Proč?“

„Ale jen tak.“ Nechtěla jsem, aby věděl, jak hrozně se bojím. Většinu dopoledne, které jsem jinak obvykle trávila uklízením, jsem znovu a znovu pročítala manuál ke zvedací rampě, ale stejně jsem se děsila okamžiku, kdy bude jen a jen na mně, abych ho zvedla půl metru do vzduchu.

„No tak, Clarková. Co se děje?“

„Dobře, já prostě… prostě jsem si říkala, že by bylo napoprvé jednodušší, kdyby se mnou byl někdo, kdo ví, jak na to.“

„Na rozdíl ode mě,“ utrousil.

„Tak jsem to nemyslela.“

„Protože ode mě se rozhodně nedá čekat, že bych snad věděl něco o tom, jakou péči potřebuju?“

„Obsluhujete tu rampu snad vy?“ opáčila jsem suše. „Můžete mi snad přesně říct, jak na to?“

Chvíli na mě nevzrušeně hleděl. Možná měl původně chuť se pohádat, ale zjevně si to rozmyslel.

„To je fakt. Jo, Nathan taky pojede. Další pomocník se bude hodit. Navíc jsem si říkal, že když tam bude s váma, nebudete z toho tak vyjevená.“

„Já z toho nejsem vyjevená,“ ohradila jsem se.

„To vidím.“ Shlédl si do klína, který jsem se mu pořád ještě snažila otřít žínkou. Omáčku jsem dolů dostala, ale kalhoty měl teď úplně mokré. „Takže pojedu jako pacient, co neudrží moč?“

„Ještě nejsem hotová.“ Zapojila jsem do zásuvky fén a namířila mu ho do rozkroku.

Když mu horký vzduch začal proudit na kalhoty, povytáhl obočí.

„No jo no,“ vzdychla jsem. „Takhle jsem si páteční odpoledne taky nepředstavovala.“

„Vy jste vážně hrozně nervózní, co?“

Cítila jsem, jak si mě zkoumavě prohlíží.

„No tak, Clarková, klid. To mně fouká žhavej vzduch na genitálie, ne vám.“

Neodpověděla jsem. Jeho další slova jsem zaregistrovala i přes hučení fénu. „No tak, co se může stát nejhoršího – že bych skončil na vozíku?“

Možná to bylo pitomé, ale já si nemohla pomoct a rozesmála jsem se. To bylo snad poprvé, co se mě Will opravdu snažil povzbudit.

Zvenku vypadala dodávka jako normální osobní auto, ale když se odemkly zadní dveře, odklopila se na boku rampa a spustila se na zem. Nathan přihlížel, když jsem navedla Willův venkovní vozík (na cestování měl jiný než na doma) doprostřed rampy, zkontrolovala elektrickou bezpečnostní brzdu a naprogramovala rampu, aby ho pomaličku vyzvedla až do auta. Nathan vklouzl na sedadlo spolujezdce, připoutal Willa a zajistil kola vozíku. Usilovně jsem se snažila, aby se mi netřásly ruce.

Odbrzdila jsem ruční brzdu a pomaličku vyrazila směrem k nemocnici.

Mimo domov jako by se Will trochu zmenšil. Venku byla zima a s Nathanem jsme ho zabalili do šály a teplého kabátu, ale najednou byl tichý a tvář měl napjatou, a v otevřenějším prostoru jako by působil drobnější. Kdykoli jsem koukla do zpětného zrcátka (což bylo každou chvilku – i přes Nathanovu přítomnost jsem se děsila, že se vozík najednou nějak uvolní), hleděl z okýnka s neproniknutelnou tváří. Dokonce i když mi zhasl motor nebo jsem příliš prudce zabrzdila, což se mi povedlo několikrát, jen se maličko bolestně ušklíbl a čekal, až se zase seberu.

Než jsme dorazili do nemocnice, byla jsem regulérně zpocená jako myš. Třikrát jsem obkroužila nemocniční parkoviště, protože jsem se bála zacouvat někam jinam než na to největší místo, ale pak už jsem cítila, že se mnou oba muži ztrácejí trpělivost. Konečně jsem zase spustila rampu a Nathan mi pomohl svézt vozík na asfaltovou plochu.

„Zvládla jste to dobře,“ poplácal mě Nathan po zádech, když vylezl z auta, ale já mu moc nevěřila.

Dokud nedoprovázíte někoho, kdo je na vozíku, spousty věcí si vůbec nevšimnete. Třeba v jak mizerném stavu je většina chodníků – jsou poseté špatně zazáplatovanými děrami nebo jsou prostě hrbolaté. Když jsem pomaličku kráčela vedle Willa, všimla jsem si, jak sebou při každé nerovnosti bolestně škubne a jak často musí opatrně objíždět nějakou potenciální překážku. Nathan předstíral, že si toho nevšímá, ale já viděla, že ho taky hlídá. Will však vypadal jen zamračeně a rozhodně.

Další věc je, jak bezohledná je většina řidičů. Parkují i u sjezdů na chodnících nebo se postaví tak blízko u sebe, že vozík nemůže ani přejet přes ulici. Mě to hrozně pohoršilo a párkrát jsem dokonce byla v pokušení nechat dotyčnému za stěračem nějaký nepříjemný vzkaz, ale Nathan s Willem na to zjevně byli zvyklí. Nathan objevil vhodné místo na přechod, každý jsme kráčeli z jedné strany Willovi po boku a konečně se dostali na druhou stranu.

Co jsme vyjeli od domu, nepromluvil Will ani slovo.

Nemocnice byla naleštěná nízkopodlažní budova. Dokonalá příjmová hala připomínala spíš nějaký modernistický hotel, za což možná vděčila soukromému zdravotnímu pojištění. Stála jsem stranou, když se Will jel ohlásit recepční, a pak jsem ho s Nathanem následovala dlouhou chodbou. Nathan táhl obrovský batoh, v němž bylo všechno, co by Will během této krátké vyjížďky mohl potřebovat, od kádinek na pití až po náhradní oblečení. Balil ho dopoledne přede mnou a podrobně vyjmenovával všechny eventuality. „Asi je dobře, že to nemusíme dělat moc často,“ podotkl, když si všiml mého zděšeného výrazu.

Na kontrolu jsem s Willem nešla. S Nathanem jsme se usadili do pohodlných křesel před ordinací.

Úplně tu chyběl ten typický nemocniční pach a ve váze na parapetu byly čerstvé květiny. A ne jen tak nějaké kytky. Obrovské exotické exempláře, které jsem ani neznala jménem, rafinovaně naaranžované do minimalistických trsů.

„Co tam dělají?“ zabrblala jsem, když už jsme tam seděli půl hodiny.

Nathan vzhlédl od knížky. „To je jenom normální půlroční kontrola.“

„A co kontrolujou, jestli se uzdravuje?“

Odložil knihu. „On se neuzdravuje. Má poraněnou míchu.“

„Ale vždyť s ním děláte fyzioterapii a tak.“

„To se jenom snažím, abych ho udržel v přijatelným fyzickým stavu – aby mu nic neatrofovalo a nedemineralizovaly se mu kosti, nedělaly se mu krevní sraženiny v nohách a tak podobně.“

Pak řekl jemně, jako by mě nechtěl zklamat: „On už nikdy nebude znovu chodit, Louiso. To se stává leda ve filmech. Snažím se akorát, aby neměl bolesti a aby mu zůstal aspoň ten omezenej rozsah pohybu, kterej ještě má.“

„A on to s váma je ochotnej dělat? Tu fyzioterapii? Protože já ať mu navrhnu cokoli, nic dělat nechce.“

Nathan svraštil nos. „Jo, dělá to, ale myslím, že z toho není dvakrát nadšenej. Když jsem u něj začal, byl ještě docela odhodlanej. S rehabilitací to zkoušel dost dlouho, ale když po roce neviděl vůbec žádný zlepšení, asi už pro něj bylo dost těžký věřit, že to za to stojí.“

„Myslíte, že by to měl zkoušet dál?“

Nathan upřeně hleděl na podlahu. „Upřímně? Je kvadruplegik, má poranění míšního segmentu C5/6.

To znamená, že zhruba odsud dolů –“ sáhl si rukou na horní část hrudníku – „nic nefunguje. Na to, jak spravit míchu, ještě nikdo nepřišel.“

Zírala jsem do země a před očima měla Willovu tvář, když jsme jeli prosluněnou zimní krajinou, a vedle ní rozzářený obličej muže na lyžařské dovolené. „Ale pořád se dělají nějaký lékařský objevy, ne? Totiž… v takovýmhle zařízení… musejí přece pořád na něčem pracovat.“

„Je to docela slušná nemocnice,“ odvětil klidně.

„Naděje umírá poslední, ne?“

Nathan na mě pohlédl a pak se vrátil očima ke knize. „Jasně,“ zamumlal.

Ve tři čtvrtě na tři jsem si s Nathanovým svolením došla pro kávu. Prý může kontrola nějakou dobu trvat a že všechno ohlídá, než se vrátím. Chviličku jsem se poflakovala v přijímací hale, u novinového stánku prolistovala pár časopisů a zdržela se nad čokoládovými tyčinkami.

Jak se asi dalo čekat, při cestě zpátky jsem se ztratila a musela jsem se zeptat několika sester, kam mám jít, přičemž dvě z nich to vůbec nevěděly. Když jsem se stydnoucí kávou v ruce dorazila, chodba byla prázdná. Došla jsem ke dveřím ordinace a všimla si, že jsou pootevřené. Chvíli jsem před nimi otálela, ale v uších mi teď věčně zněla slova paní Traynorové, když mě sjela za to, že jsem ho nechala o samotě. A teď jsem to udělala zas.

„Takže se uvidíme za tři měsíce, pane Traynore,“ ozvalo se zevnitř. „Upravil jsem vám dávkování těch antispasmatik a určitě vám někdo zavolá ohledně výsledků těch testů. Nejspíš v pondělí.“

Zaslechla jsem Willa. „Můžu si tyhle vyzvednout dole v lékárně?“

„Jistě. Tady. Měli by pro vás mít i tyhle.“

Nějaký ženský hlas. „Mám tu složku odnést?“

Uvědomila jsem si, že jsou na odchodu. Zaklepala jsem a někdo zavolal, ať jdu dál. Obrátily se ke mně dva páry očí.

„Promiňte,“ zvedl se lékař ze židle, „myslel jsem, že jste fyzioterapeutka.“

„Já jsem Willova… asistentka,“ vysvětlila jsem s rukou na dveřích. Will seděl předkloněný na vozíku a Nathan mu zrovna stahoval košili. „Omlouvám se, myslela jsem, že už jste hotoví.“

„Jenom minutku, Louiso, jo?“ ozval se Will.

Zamumlala jsem omluvu a se zardělou tváří vycouvala z ordinace.

Příčinou mého šoku nebyl pohled na Willovo obnažené tělo, i když bylo tak vyhublé a zjizvené.

Nerozhodil mě ani lékařův neurčitě podrážděný pohled – stejný, jakým mě den co den častovala paní Traynorová a díky němuž jsem si neustále uvědomovala, že jsem pořád stejná neschopná husa, i když mám vyšší plat.

Ne – byly to ty vybledlé červené čáry, jimiž měl Will posetá zápěstí; dlouhé klikaté jizvy, které se nedaly schovat, ať Nathan stáhl Willovi rukávy seberychleji.

6

Začalo sněžit tak nečekaně, že jsem vycházela z domu ještě pod zářivě modrou oblohou, a ani ne za půl hodiny už jsem kráčela podél hradu, který vypadal jako dort pokrytý hustou bílou polevou.

Ploužila jsem se nahoru po příjezdové cestě, sníh mi tlumil kroky, mně už mrzly palce u nohou a třásla jsem se v příliš tenkém čínském hedvábném kabátku. Z ocelově šedého nekonečna se snášela změť obrovských bílých vloček, pro něž na Granta House nebylo skoro ani vidět. Sníh tlumil všechny zvuky a svět jako by v něm nepřirozeně zpomalil. Za pečlivě ostříhaným živým plotem se s nebývalou opatrností ploužila auta a chodci s ulekaným křikem klouzali po chodníku. Přetáhla jsem si šálu přes nos a litovala, že jsem si nevzala něco vhodnějšího než balerínky a sametové minišaty.

K mému překvapení mi neotevřel Nathan, nýbrž Willův otec.

„Je v posteli,“ vzhlédl ke mně zpod krytého zápraží. „Není mu nějak dobře. Zrovna jsem si říkal, jestli nemám zavolat doktora.“

„Kde je Nathan?“

„Má dopoledne volno. Samozřejmě zrovna dneska. Přišla nějaká ošetřovatelka z agentury, ale vypadla asi tak za šest vteřin. Jestli bude pořád takhle sněžit, nevím, co si za chvíli počneme.“ Pokrčil rameny, jako by se s takovými věcmi prostě nedalo nic dělat, a zase zmizel v chodbě – zjevně se mu ulevilo, že zodpovědnost už není na něm. „Víte, co potřebuje, že ano?“ zavolal přes rameno.

Sundala jsem si kabát a boty, a jelikož jsem věděla, že je paní Traynorová u soudu (zatrhávala vždycky datum v kalendáři ve Willově kuchyni), dala jsem si uschnout mokré ponožky na topení.

V koši s čistým prádlem byly jedny Willovy, a tak jsem si je natáhla. Byly mi legračně velké, ale bylo hrozné blaho mít zase nohy v teple a v suchu. Zavolala jsem na Willa, ale neodpověděl. Za chviličku jsem mu tedy nalila pití, tiše zaklepala a nakoukla do dveří. V šeru jsem matně rozeznala obrys těla pod peřinou. Tvrdě spal.

Vycouvala jsem, zavřela za sebou dveře a pustila se do své dopolední práce.

Mojí matce jako by dokonalý pořádek v domě přinášel téměř fyzické uspokojení. Já už tady měsíc dennodenně luxovala a uklízela, ale stejně jsem nepochopila, co na tom vidí. Měla jsem podezření, že se asi nikdy v životě nedostanu do fáze, kdy bych nebyla radši, když to někdo udělá za mě.

Ale v den jako dnešní, když byl Will zalezlý v posteli a svět venku jako by se zastavil, jsem najednou nahlédla, že propracovávat se z jednoho konce domu na druhý může přinášet jakési meditativní uspokojení. Leštila a oprašovala jsem místnost za místností, přenášela si s sebou rádio a poslouchala ho se staženým zvukem, abych Willa nerušila. V pravidelných intervalech jsem k němu nakukovala, abych se ujistila, jestli pořád dýchá, ale trochu jsem zneklidněla až v jednu hodinu, když se pořád neprobouzel.

Došla jsem s košem pro dřevo a zjistila, že už napadalo několik centimetrů sněhu. Udělala jsem Willovi čerstvé pití a zaklepala na dveře. Pak jsem zaklepala ještě jednou, tentokrát hlasitě.

„Jo?“ ozvalo se ochraptěle, jako bych ho právě vzbudila.

„To jsem já.“ Když neodpověděl, dodala jsem: „Louisa. Můžu dovnitř?“

„No, ne že bych tady předváděl šátkovej tanec.“

Pokoj byl potemnělý, závěsy pořád ještě zatažené. Vešla jsem a snažila se v šeru rozkoukat. Will ležel na boku a jednu ruku měl pokrčenou, jako by se chystal na ní podepřít – takhle ležel, už když jsem předtím nakoukla dovnitř. Někdy bylo snadné zapomenout, že se vlastně nemůže sám otočit.

Vlasy mu na jedné straně rozježeně trčely a byl úhledně zabalený v peřině. Pokoj byl prostoupený vůní teplého, neumytého mužského těla – nebylo to nepříjemné, ale jako součást pracovního dne poněkud překvapivé.

„Co byste potřeboval? Nechcete napít?“

„Potřebuju se otočit.“

Postavila jsem pití na prádelník a došla k posteli. „Co… co mám dělat?“

Opatrně polkl, jako by ho to bolelo. „Musíte mě zvednout a obrátit, a pak zvednout čelo postele.

Pojďte sem…“ kývl na mě, abych přišla blíž. „Podstrčte si ruce pod moje, spojte mi je za zádama a pak se zvedněte. Sedněte si na postel, tak si nenatáhnete záda.“

Nedalo se zastřít, že je to trochu divné. Objala jsem ho pažemi a v nose ucítila jeho vůni, jeho teplou kůži na své. Blíž už bych mu snad mohla být, jen kdybych mu začala okusovat ucho. Při tom pomyšlení se mě zmocnila mírná hysterie a já se usilovně snažila ovládnout.

„Co je?“

„Nic.“ Nadechla jsem se, spojila ruce a chvíli se vrtěla, než jsem měla pocit, že ho držím opravdu pevně. Byl rozložitější, než jsem čekala, a jaksi těžší. A pak jsem napočítala do tří a zvedla ho.

„Kristepane!“ vyjekl mi u ramene.

„Co?“ málem jsem ho pustila.

„Vy máte úplně ledový ruce.“

„No jo no. Kdyby se vám chtělo vyhrabat z postele, tak byste věděl, že tam dneska sněží.“

Měl to být napůl vtip, ale pak jsem si uvědomila, že má pod tričkem horkou kůži – jako by někde hluboko z něj sálalo prudké teplo. Když jsem ho pokládala na polštář, slabounce zaúpěl, a to jsem se snažila hýbat s ním tak jemně a pomaloučku, jak jsem jen svedla. Ukázal na dálkové ovládání, kterým se zvedala postel, aby měl hlavu a ramena vzpřímeně. „Ale ne moc,“ zamumlal. „Trochu se mi motá hlava.“

Navzdory jeho chabému protestování jsem rozsvítila lampičku na nočním stolku, abych mu viděla do tváře. „Wille, je vám dobře?“ Musela jsem to říct dvakrát, než mi odpověděl.

„Nemám zrovna dobrej den.“

„Potřebujete něco na bolest?“

„Jo… něco silnýho.“

„Tak třeba paracetamol?“

S povzdechem se zabořil do chladného polštáře.

Dala jsem mu napít z kádinky a sledovala, jak polyká.

„Děkuju,“ vydechl pak a mě se náhle zmocnilo znepokojení.

Will mi ještě nikdy za nic nepoděkoval.

Zavřel oči a já chviličku jen stála ve dveřích a pozorovala ho. Hrudník pod tričkem se mu zvedal a klesal, ústa měl pootevřená. Dýchal mělce a možná trochu víc ztěžka než jindy. Ale já ho ještě nikdy neviděla jinde než na vozíku a nebyla jsem si jistá, jestli to náhodou nezpůsobuje tlak polohy vleže.

„Běžte,“ zamumlal.

Odešla jsem.

Četla jsem si časopis a jen občas zvedla hlavu, abych se podívala, jak dům obklopuje hustý sníh a vytváří nadýchané krajiny na okenních parapetech. V půl jedné mi máma poslala esemesku, že se tátovi vůbec nepodařilo vyjet s autem. „Zavolej, než vyrazíš domů,“ nabádala mě. Nevěděla jsem, co by asi tak chtěla dělat – vyslat pro mě tátu na saních tažených bernardýnem?

Poslechla jsem si v rádiu místní zprávy – o chaosu na dálnicích, výlukách vlaků a mimořádných prázdninách, které nečekaná sněhová bouře způsobila. Zašla jsem zase k Willovi a podívala se na něj.

Nelíbilo se mi, jakou má barvu. Byl bledý, jen na tvářích mu vyrazily jasně červené skvrny.

„Wille?“ zašeptala jsem.

Ani se nepohnul.

„Wille?“

Začala se mě zmocňovat mírná panika. Ještě dvakrát jsem na něj zavolala, tentokrát hlasitěji. Bez odpovědi. Nakonec jsem se nad ním sklonila. Ve tváři se mu nic viditelně nepohnulo, ani na hrudi jsem žádný pohyb nezaznamenala. Přiblížila jsem svou tvář těsně k jeho, abych zjistila, zda vydechuje. Nic jsem ale necítila, a tak jsem vztáhla ruku a lehce se dotkla jeho tváře.

Trhl sebou a prudce otevřel oči, které byly jen kousíček od mých.

„Omlouvám se,“ vyhrkla jsem a odskočila.

Zamrkal a rozhlédl se po místnosti, jako kdyby předtím byl někde daleko odsud.

„To jsem já, Lou,“ ohlásila jsem se, protože jsem si nebyla jistá, jestli mě poznal.

Zatvářil se poněkud podrážděně. „Já vím.“

„Nedal byste si trochu polívky?“

„Ne. Díky.“ Zavřel oči.

„Další prášky na bolest?“

Lícní kosti se mu slabě leskly potem. Položila jsem ruku na peřinu – byla jaksi horká a propocená.

To mě zneklidnilo.

„Neměla bych něco udělat? Myslím, kdyby se sem Nathan nedostal?“

„Ne… jsem v pohodě,“ zamumlal a zase zavřel oči.

Prošla jsem jeho složku a snažila se zjistit, jestli mi něco neuniklo. Otevřela jsem skříňku s lékařskými potřebami, koukla na krabice s gumovými rukavicemi a gázovými obvazy a uvědomila si, že nemám nejmenší tušení, co bych s tím vším měla dělat. Zkusila jsem domácím telefonem zavolat Willova otce, ale zvonění se vytratilo do prázdna. Slyšela jsem, jak se rozléhá za dveřmi přístavku.

Zrovna jsem chtěla volat paní Traynorové, když se otevřely zadní dveře a dovnitř vstoupil Nathan zabalený do několika bachratých vrstev oblečení, na hlavě vlněnou šálu, přes kterou ho skoro nebylo vidět. S ním zafičel dovnitř studený vzduch a lehký příval sněhu.

„Ahoj,“ pozdravil mě, oklepal si sníh z bot a zabouchl za sebou dveře.

Jako by se celý dům náhle probudil ze sna.

„Díky Bohu, že jste tady,“ vyhrkla jsem. „Není mu dobře. Skoro celý dopoledne spal a prakticky nic nevypil. Nevěděla jsem, co mám dělat.“

Nathan si svlékl kabát. „Musel jsem jít celou cestu pěšky. Autobusy nejezdí.“

Šla jsem mu uvařit čaj a on se vydal podívat na Willa.

Byl zpátky, ještě než se dovařila voda. „Úplně hoří,“ oznámil. „Jak dlouho už je v tomhle stavu?“

„Celý dopoledne. Mně připadalo, že je horkej, ale on mi řekl, že chce jenom spát.“

„Panebože. Celý dopoledne? To nevíte, že nedokáže sám regulovat svoji tělesnou teplotu?“

Prosmýkl se kolem mě a začal se přehrabovat v lékárně. „Antibiotika. Ty silný.“ Vytáhl jednu nádobku, vysypal tabletku do moždíře a začal ji zuřivě drtit.

Nervózně jsem přešlapovala za ním. „Dala jsem mu paracetamol.“

„To jste mu rovnou mohla dát hašlerku.“

„Já to nevěděla. Nikdo mi to neřekl. Vždycky ho teple přikrývám.“

„Vždyť je to sakra v tý složce! Hele, Will se nepotí jako my. Vlastně se od toho místa, odkud je ochrnutý, nepotí vůbec. To znamená, že jakmile se jenom trošičku nachladí, úplně se mu rozhodí termoregulace. Běžte najít větrák. Dáme mu ho tam, dokud se nezchladí. A mokrej ručník, ten mu dáme za krk. Nemůžeme ho vzít k doktorovi, dokud nepřestane sněžit. Ta sestra z agentury musela bejt úplně pitomá. Měla si toho ráno všimnout.“

Takhle naštvaného jsem Nathana ještě neviděla. Vlastně už ani nemluvil se mnou.

Běžela jsem pro větrák.

Trvalo skoro čtyřicet minut, než se podařilo srazit Willovi teplotu na přijatelnou úroveň. Zatímco jsme čekali, až mu zaberou extra silná antipyretika, dala jsem mu podle Nathanových pokynů ručník na čelo a další kolem krku. Svlékli jsme ho, přikryli mu hrudník jemným bavlněným prostěradlem a nastavili jsme větrák tak, aby foukal přímo na něj. Bez rukávů byly jizvy na jeho pažích jasně zřetelné. Oba jsme předstírali, že je nevidíme.

Will snášel naši péči téměř mlčky a na Nathanovy otázky odpovídal jen ano nebo ne, někdy tak nezřetelně, že jsem si nebyla jistá, zda vůbec ví, co říká. Teď když jsem ho viděla na světle, uvědomila jsem si, že vypadá opravdu hrozně nemocně, a bylo mi příšerně, že jsem to nepochopila.

Omlouvala jsem se tak dlouho, až mi Nathan řekl, že už ho tím rozčiluju.

„Fajn,“ pronesl pak. „Teď se musíte koukat, co dělám. Možná že to pozdějš budete muset zvládnout sama.“

Věděla jsem, že by nebylo dobré protestovat. Ale přes všechnu snahu se mi udělalo lehce nevolno, když Nathan trochu stáhl Willovi pyžamové kalhoty, odhalil bledý pruh holé kůže na břiše, opatrně odstranil gázový obvaz přelepený přes tenkou trubičku, kterou měl Will v podbřišku, jemně ji vyčistil a zase přikryl obvazem. Ukázal mi, jak měnit sáček u postele, vysvětlil, proč vždycky musí být níž než Willovo tělo, a mě překvapilo, jak věcně jsem dokázala vyjít z pokoje s pytlíkem teplé tekutiny.

Ulevilo se mi, že se po mně Will moc nedívá – nejen proto, že by určitě měl nějakou kousavou poznámku, ale protože jsem tušila, že moje přítomnost při některém z těchto intimních úkonů by byla svým způsobem trapná i jemu.

„A je to,“ prohlásil Nathan. O hodinu později Will konečně v klidu podřimoval na čerstvě povlečené posteli a sice nevypadal úplně dobře, ale aspoň už ne tak děsivě nemocně.

„Nechte ho spát. Ale za pár hodin ho probuďte a snažte se do něj dostat co nejvíc tekutin z kádinky.

A v pět hodin další léky proti horečce, jasný? Hodinu předtím mu asi teplota zase vyletí, ale před pátou mu už nic nedávejte.“

Naškrábala jsem si to všechno do notýsku. Bála jsem se, že něco popletu.

„A dneska večer budete muset zopakovat všechno, co jsme teď dělali. Zvládnete to?“ Nathan se zase nabalil jako Eskymák a vydal se do sněhu. „Prostě si přečtěte, co máte ve složce. A nepanikařte.

Kdyby byl nějaký problém, zavolejte. Já vám všechno vysvětlím. A kdyby to bylo opravdu potřeba, tak se sem vrátím.“

Když Nathan odešel, zůstala jsem raději u Willa v pokoji, protože jsem se bála ho tam nechat samotného. V koutě stálo staré kožené křeslo s lampičkou na čtení, možná pozůstatek z Willova dřívějšího života, a já se do něj schoulila s knihou povídek, kterou jsem si vzala z knihovny.

V místnosti byl zvláštní klid. Škvírou v závěsech jsem pozorovala svět za oknem pokrytý bílým příkrovem, tichý a krásný. Uvnitř bylo teplo a ticho a mé myšlenky jen občas přerušilo cvakání a syčení ústředního topení. Četla jsem si, občas jsem mrkla na Willa, který pořád klidně spal, a uvědomila si, že ještě nikdy v životě jsem jen tak tiše neseděla a nic nedělala. Když člověk vyroste v domě, jako byl ten náš, kde se věčně vysávalo, řvala televize nebo se křičelo, není zrovna zvyklý na ticho. Ve vzácných okamžicích, kdy byla vypnutá televize, vždycky táta vytáhl stará Elvisova elpíčka a pouštěl si je na plné pecky. A kavárnou se taky nese neustálý randál a lomoz.

Tady jako bych snad slyšela svoje vlastní myšlenky. Skoro jsem slyšela, jak mi tluče srdce. Ke svému překvapení jsem zjistila, že se mi to docela líbí.

V pět hodin mi na mobilu pípla zpráva. Will se zavrtěl a já vyletěla z křesla pro telefon, jen abych ho nerušila.

Nejezdi vlaky. Nemohla byste nahodou zustat pres noc?

Nathan nemuze. Camilla Traynorova

Bez přemýšlení jsem odepsala:

To neni problem.

Zavolala jsem našim a oznámila jim, že tu zůstávám přes noc. Matce se zjevně ulevilo. A když jsem jí řekla, že mi za přespání ještě zaplatí, byla radostí bez sebe.

„Slyšels to, Bernarde?“ zavolala a zřejmě rukou částečně zakrývala telefon. „Oni jí zaplatí, že tam bude spát.“

Slyšela jsem, jak otec zvolal: „Bohu budiž chvála! Má práci snů.“

Patrickovi jsem poslala esemesku, že mě požádali, abych tu zůstala, a že mu zavolám později.

Odpověď přišla za pár vteřin.

Dam si dneska prespolni beh ve snehu.

Dobrej trenink na Norsko! Pusu, P.

Nechápala jsem, jak někdo může být tak urvaný z představy pobíhání v mrazu jen v tričku a teplácích.

Will spal. Uvařila jsem si něco k jídlu a rozmrazila trochu polévky, kdyby si Will chtěl později dát.

Zatopila jsem v kamnech, kdyby mu potom bylo natolik dobře, že by se chtěl přesunout do obýváku.

Přečetla jsem další povídku a přemýšlela, jak už je to dlouho, co jsem si naposledy koupila knihu.

Jako malá jsem četla strašně ráda, ale nemohla jsem si vzpomenout, jestli jsem od té doby četla něco jiného než časopisy. Čtenářka byla u nás Trina. Kdykoli jsem vzala do ruky knihu, skoro jako bych jí lezla do zelí. Vzpomněla jsem si, že s Thomasem odejde na univerzitu, a uvědomila si, že pořád vlastně nevím, jestli z toho mám radost nebo jsem z toho smutná – anebo něco komplikovaného mezi tím.

V sedm zavolal Nathan. Zjevně se mu ulevilo, že tu zůstanu přes noc.

„Nemohla jsem sehnat pana Traynora. Volala jsem jim i na pevnou linku, ale měli přepnuto na záznamník.“

„Jo. No, on teď bude pryč.“

„Pryč?“

Zmocnilo se mě neovladatelné zděšení při představě, že budu celou noc v domě s Willem sama.

Bála jsem se, že zase něco životně důležitého pokazím a ohrozím Willovo zdraví. „Mám teda zavolat paní Traynorový?“

Na druhé straně nastalo krátké ticho. „Ne. Radši ne.“

„Ale –“

„Hele, Lou, on totiž… on jde často pryč, když paní T. zůstává přes noc ve městě.“

Trvalo mi nějakou tu minutu, než mi došlo, o čem mluví.

„Aha.“

„No, prostě je dobře, že tam jste. Jestli jste si jistá, že Will vypadá líp, tak já přijedu hned ráno.“

Jsou hodiny, které jsou normální, a pak jsou hodiny ochromené, během nichž se čas zadrhává a zakopává a život – skutečný život – jako by existoval někde za oknem. Chvilku jsem se dívala na televizi, najedla se, poklidila v kuchyni a tiše bloumala domem. Konečně jsem zase vklouzla k Willovi do pokoje.

Když jsem zavřela dveře, zavrtěl se a pozvedl hlavu. „Kolik je hodin, Clarková?“ trochu zastřeně zamumlal do polštáře.

„Čtvrt na devět.“

Zase se položil a chvíli tu informaci zpracovával. „Můžu dostat napít?“

Jeho hlas v sobě neměl žádnou břitkost, žádný náboj. Jako by v nemoci byl najednou zranitelný.

Dala jsem mu napít a rozsvítila noční lampičku. Sedla jsem si k němu na postel a sáhla mu na čelo, jak mi to asi dělávala matka, když jsem byla malá. Pořád byl trochu teplejší, ale zdaleka ne tolik jako předtím.

„Ledový ruce.“

„Na ty už jste si stěžoval.“

„Fakt?“ řekl s upřímným překvapením.

„Dal byste si trochu polívky?“

„Ne.“

„Leží se vám pohodlně?“

Nikdy jsem nevěděla, jak nepříjemně se cítí, ale tušila jsem, že je to mnohem horší, než dává najevo.

„Bylo by fajn otočit se na druhej bok. Prostě mě převalte. Nepotřebuju si sednout.“

Přelezla jsem postel a přetočila ho tak jemně, jak jsem svedla. Už z něho nesálalo tak hrozivé horko, jen obvyklé teplo lidského těla dlouho zachumlaného pod peřinou.

„Nepotřebujete ještě něco?“

„Neměla byste už jít domů?“

„To je v pohodě,“ ujistila jsem ho. „Zůstanu tady přes noc.“

Venku už dávno zmizely poslední zbytky světla. Pořád padal sníh. Kde dopadalo světlo z okna, koupal se sníh v bledě zlatém zádumčivém jasu. Seděli jsme v poklidném tichu a nechali se hypnotizovat padajícími vločkami.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ řekla jsem nakonec. Dívala jsem se na jeho ruce na přikrývce. Bylo hrozně zvláštní, že vypadaly úplně obyčejně a zdatně a přitom byly úplně k ničemu.

„Asi to stejně uděláte.“

„Co se stalo?“ Nemohla jsem pustit z hlavy ty jizvy na jeho zápěstích. Na tuhle jednu věc jsem se nedokázala zeptat přímo.

Otevřel jedno oko. „Že jsem skončil takhle?“

Přikývla jsem a on zase zavřel oči. „Nehoda na motorce. Já na ní nejel. Já byl jenom nevinnej kolemjdoucí.“

„Myslela jsem, že to bylo při lyžování nebo bungee jumpingu nebo něčem takovým.“

„To si myslí každej. Asi si Bůh udělal srandu. Přecházel jsem ulici, přímo před domem. Ne tady,“

vysvětlil. „Před svým domem v Londýně.“

Zahleděla jsem se na knihy v knihovně. Mezi pořádně ohmatanými brožovanými svazky beletrie byly různé odborné obchodní tituly: Firemní právo, Převzetí, a seznamy jmen, která jsem neznala.

„A to nešlo, abyste nějak dál pracoval?“

„Ne. A taky v bytě už jsem nemohl bejt, a jezdit na dovolený, žít svůj život… moji bývalou přítelkyni jste myslím už poznala.“ Krátká odmlka nedokázala skrýt hořkost v jeho hlase. „Ale asi bych měl bejt vděčnej – nějakou dobu se vůbec nevědělo, jestli to přežiju.“

„Vy to nesnášíte, co? Žít tady.“

„Jo.“

„Nedalo by se nějak zařídit, abyste zase mohl žít v Londýně?“

„Ne, takhle ne.“

„Ale možná by se to mohlo zlepšit. Nathan povídal, že u těchhle zranění se pořád dělají nějaký lékařský objevy.“

Will zase zavřel oči.

Chviličku jsem vyčkávala a pak mu upravila polštář pod hlavou a přikrývku na prsou. „Nezlobte se,“ zašeptala jsem a napřímila se, „jestli se moc vyptávám. Mám jít pryč?“

„Ne. Zůstaňte chviličku. Povídejte si se mnou.“ Polkl. Zase otevřel oči a pohlédl na mě. Vypadal neuvěřitelně unaveně. „Řekněte mi něco hezkýho.“

Chvilku jsem váhala a pak jsem se opřela o polštář vedle něj. Seděli jsme skoro potmě a pozorovali sněhové vločky, na okamžik ozářené světlem, jak mizí v černé noci.

„No… o tohle jsem vždycky prosila tátu,“ začala jsem konečně. „Ale kdybych vám řekla, co on na to, budete si myslet, že jsem cvok.“

„Ještě víc, než si to myslím teď?“

„Když jsem měla zlej sen nebo mi bylo smutno nebo mě něco vystrašilo, táta mi vždycky zpíval…“

rozesmála jsem se. „Ne, já nemůžu.“

„Ale no tak.“

„Zpíval mi ‚Klapálkovu písničku‘.“

„Cože?“

„‚Klapálkovu písničku‘. Já myslela, že ji zná každej.“

„Věřte mi, Clarková,“ zamumlal, „Klapálkem jsem zcela nedotčenej.“

Zhluboka jsem se nadechla, zavřela oči a dala se do zpěvu.

Já-lá-lá-lá chci-li-li-li za-la-la-las v Klapálkově ží-lí-lí-lít ta-la-la-lam je-le-le-le mů-lů-lů-lůj ro-lo-lo-dnej kra-la-laj A chci-li-li-li si-li-li za-la-las svý-lý-lý bendžo-lo-lo vzít A hrá-lá-lá-lát, co-lo-lo vši-li-li-li-chni zna-la-laj.

„Kristepane, co to je?“

Znovu jsem se nadechla.

Je-le-le-le-nže mi-li-li bendžo-lo-lo-lo ne-le-le-le-chce hrá-lá-lát ta-la-la-lak spra-la-la-la-vit jsem ho-lo-lo-lo vzal

A ře-le-le-le-kli, stru-lu-lu-lu-ny jsou-lou-lou-lou jak drá-lá-lát to-lo-lo-lo by-ly-ly-ly-ste špa-la-la-la-tně hrál.

Nastalo krátké ticho.

„Vy jste cvok. Všichni ve vaší rodině jsou cvoci.“

„Ale vždycky to zabralo.“

„A zpíváte úplně příšerně. Doufám, že vašemu tátovi to šlo líp.“

„Nechtěl jste náhodou říct ‚Děkuju vám, slečno Clarková, že se mě snažíte rozveselit?‘“

„No, možná to plní účel asi tak stejně, jako většina psychoterapie, kterou jsem absolvoval. Fajn, Clarková,“ rozhodl se mi najednou tykat, „pověz mi ještě něco. Ale něco, u čeho se nemusí zpívat.“

Chviličku jsem uvažovala.

„No… tak dobře… tuhle jsi mi koukal na boty, žejo?“

„Těžko se dalo koukat jinam.“

„No, moje máma tvrdí, že ta vášeň pro zvláštní boty pochází z doby, kdy mi byly asi tři roky.

Koupila mi takový jasně tyrkysový, třpytivý gumáky – tehdy byly hodně neobvyklý, děti většinou měly takový ty zelený, a kdo měl štěstí, tak červený. A prej jak je máma přinesla domů, já jsem si je natáhla a už jsem je nesundala. Spala jsem v nich, koupala se v nich, nosila je do školky, celý léto.

Nejradši jsem nosila tyhle třpytivý gumáky a k tomu svý čmeláčí punčocháče.“

„Čmeláčí punčocháče?“

„Byly žlutočerně pruhovaný.“

„Nádhera.“

„To je trochu hnusný.“

„Ale je to pravda. Zní to příšerně.“

„Tobě možná připadají příšerný, jenže, a to tě možná překvapí, ne všechny holky se oblíkají tak, aby se zalíbily chlapům.“

„To je konina.“

„No to teda není!“

„Ženský dělají všechno jenom kvůli chlapům. Všichni dělají všechno jenom kvůli sexu. Nečetla jsi Červenou královnu?“

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš. Ale můžu tě ujistit, že ti nesedím na posteli a nezpívám ti ‚Klapálkovu písničku‘, protože bych si chtěla vrznout. A když mi byly tři roky, tak se mi prostě fakt hrozně líbilo mít pruhovaný nohy.“

Uvědomila jsem si, že s každou Willovou poznámkou ze mě odplouvá úzkost, která mě celý den svírala. Už jsem nebyla pečovatelka zodpovědná za nemocného invalidu. Byla jsem jenom sama sebou, seděla jsem vedle jednoho takového sarkastického chlápka a klábosila s ním.

„No a co se teda stalo s těma nádhernýma holínkama?“

„Máma je musela vyhodit. Dostala jsem z nich příšernou plíseň na nohou.“

„Rozkošný.“

„A ty punčocháče vyhodila taky.“

„Proč?“

„To jsem nikdy nezjistila. Ale zlomilo mi to srdce. Už nikdy jsem nesehnala žádný punčocháče, který bych měla tak strašně ráda. Takový už se nedělají. Anebo jestli jo, tak je nedělají na dospělý ženský.“

„To je fakt zvláštní.“

„No jen se mi posmívej. Ty jsi nikdy nic tak hrozně nemiloval?“

Pokoj byl téměř ponořený do tmy a já na něj stěží viděla. Mohla jsem rozsvítit stropní světlo, ale něco mi v tom zabránilo. A prakticky hned, jak jsem si uvědomila, co jsem vlastně řekla, jsem zatoužila, aby se to nestalo.

„Jo,“ zašeptal. „Jo, miloval.“

Ještě chvilku jsme si povídali a pak Will usnul. Ležela jsem vedle něj, pozorovala, jak dýchá, a tu a tam mě napadlo, co by asi říkal, kdyby se probudil a zjistil, že ho pozoruju – jeho přerostlé vlasy a unavené oči a rozježený začínající plnovous. Ale nedokázala jsem se ani pohnout. Hodiny byly náhle neskutečné – byla jsem na ostrově mimo čas. Kromě mě už v domě nikdo nebyl a já se pořád bála ho nechat samotného.

Chvilku po jedenácté jsem si všimla, že se zase začal potit a mělce dýchat, a tak jsem ho probudila a dala mu další léky na horečku. Neřekl nic, jen zamumlal poděkování. Převlékla jsem mu postel, a když konečně zase usnul, lehla jsem si jen půl metru od něj a o hodně později jsem usnula také.

Probudila jsem se, když mě někdo volal jménem. Byla jsem ve třídě, usnula jsem na lavici a učitelka ťukala ukazovátkem na tabuli a znovu a znovu opakovala moje jméno. Věděla jsem, že bych měla dávat pozor, že učitelka bude moje podřimování považovat za projev revolty, ale nedokázala jsem zvednout hlavu ze stolu.

„Louiso!“

„Mmmmhhhh.“

„Louiso!“

Lavice byla nějak hrozně měkká. Otevřela jsem oči. Moje jméno se mi ozývalo nad hlavou – sice jen tichým sykotem, ale velmi důrazně. Louiso!

Byla jsem v posteli. Zamrkala jsem a snažila se zaostřit, pak jsem vzhlédla a zjistila, že nade mnou stojí Camilla Traynorová. Byla navlečená v těžkém vlněném kabátě a přes rameno měla kabelku.

„Louiso!“

Prudce jsem se posadila. Vedle mě spal pod peřinou Will, s ústy pootevřenými a rukou ohnutou v pravém úhlu před sebou. Do pokoje proudilo oknem světlo chladného, jasného rána.

„Oh.“

„Co tady děláte?“

Bylo mi, jako by mě přistihla při něčem příšerném. Promnula jsem si obličej a snažila se vzpamatovat. Proč jsem tady? Co jí mám říct?

„Co děláte ve Willově posteli?“

„Will…“ zamumlala jsem tiše. „Willovi nebylo dobře… jenom jsem si myslela, že bych na něj měla dohlídnout…“

„Co tím myslíte, že mu nebylo dobře? Víte co, pojďte na chodbu.“ Rázně vyšla z pokoje a zjevně čekala, že poběžím za ní.

Vyšla jsem za ní a snažila se upravit si oblečení. Měla jsem hrozný pocit, že mám make-up rozmazaný po celém obličeji.

Zavřela za mnou dveře do Willova pokoje.

Stála jsem před ní, prohrabávala si vlasy a snažila se urovnat si myšlenky. „Will měl teplotu.

Nathan přišel a srazil mu ji, ale já nevěděla, jak to má s tou termoregulací, a chtěla jsem ho mít pod dohledem…“ Hlas jsem měla zastřený a nezřetelný. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli mluvím souvisle.

„Proč jste mi nezavolala? Jestli mu bylo špatně, měla jste mi okamžitě zavolat. Nebo panu Traynorovi.“

Jako by se mi nervové synapse náhle propojily. Pan Traynor. Proboha. Mrkla jsem na hodiny. Bylo tři čtvrtě na osm.

„Nevěděla jsem… Nathan říkal…“

„Podívejte, Louiso. To snad není taková věda. Jestli bylo Willovi tak špatně, že jste musela spát u něj v pokoji, měla jste mě kvůli tomu zavolat.“

„Ano.“

Zamrkala jsem a upřeně hleděla na podlahu.

„Nechápu, proč jste nezavolala. Zkusila jste volat pana Traynora?“může to vypadatTen den začal jako

Nathan říkal, že mám mlčet.

„Já –“

V tom okamžiku se dveře do přístavku otevřely a v nich stál pan Traynor, v podpaží složené noviny.

„Tak ses dostala zpátky!“ pozdravil svou ženu a oprašoval si z ramenou sníh. „Já se zrovna probojoval pro noviny a mléko. Silnice jsou naprosto zrádné. Musel jsem jet delší cestou, až k Hansford Corner, abych se vyhnul těm ledovým plotnám.“

Hleděla na něj a mě na okamžik napadlo, jestli si všimla, že má na sobě stejnou košili a svetr jako včera.

„Věděl jsi, že bylo Willovi v noci špatně?“

Koukl rovnou na mě. Sklopila jsem oči k nohám. Snad ještě nikdy mi nebylo tak trapně.

„Vy jste mi zkoušela volat, Louiso? Omlouvám se, ale vůbec nic jsem neslyšel. Ten domácí telefon bude asi v posledním tažení. V poslední době už se párkrát stalo, že jsem ho přeslechl. A mně taky včera nebylo zrovna dobře. Úplně jsem odpadl.“

Pořád jsem měla na nohou Willovy ponožky. Koukala jsem na ně a říkala si, jestli mě paní Traynorová zkritizuje i za ně.

Ale paní Traynorová jako by najednou byla v myšlenkách jinde. „Mám za sebou dlouhou cestu.

Myslím… že to nechám na vás. Ale jestli se něco takového ještě přihodí, okamžitě mi zavolejte.

Rozuměla jste?“

Nechtěla jsem se na pana Traynora ani podívat. „Ano,“ hlesla jsem a zmizela v kuchyni.

7

Jaro dorazilo snad přes noc, jako by se zima jako nevítaný host zničehonic nasoukala do kabátu a bez rozloučení se vytratila. Všechno bylo zelenější, silnice se koupaly v mírném slunečním svitu, najednou bylo příjemně teplo. Ve vzduchu se vznášel jakýsi vlídný květinový opar a ptáci jemně podbarvovali den svým zpěvem.

Já nic z toho nezaznamenala. Předešlého večera jsem zůstala u Patricka. Vzhledem k jeho intenzivnějšímu tréninku jsem ho viděla poprvé skoro po týdnu, ale on strávil čtyřicet minut ve vaně, kam si nasypal půl pytlíku koupelové soli, a pak byl tak vyčerpaný, že se se mnou nedokázal pomalu ani bavit. Začala jsem ho hladit po zádech ve vzácném pokusu ho svést, a on zamumlal, že je vážně hrozně unavený, a mávl rukou, jako by mě chtěl odehnat. O čtyři hodiny později jsem byla pořád ještě vzhůru a nespokojeně zírala do stropu.

Patricka jsem potkala v prvním ze svých pouhých dvou zaměstnání: zaučovala jsem se v jediném unisex kadeřnictví v Hailsbury – U břitké břitvy. Přišel zrovna, když měla majitelka Samantha spoustu práce, a chtěl ostříhat na čtyřku. Vyrobila jsem mu na hlavě něco, co později popisoval nejen jako nejhorší účes, který kdy měl, ale nejhorší účes v dějinách lidstva vůbec. O tři měsíce později jsem si uvědomila, že když si ráda hraju se svými vlastními vlasy, nemusí to nutně znamenat, že mám předpoklady, abych je upravovala někomu jinému. A tak jsem odešla a našla si práci ve Frankově kavárně.

Když jsme spolu začali chodit, pracoval Patrick jako prodejce a seznam jeho oblíbených věcí by vypadal asi takto: pivo, levná čokoláda, pasivní sport a sex (ten tedy aktivní) – v tomhle pořadí. Naše prima rande nejspíš zahrnovalo všechny čtyři výše uvedené složky. Byl spíš tuctový než pohledný a zadek měl macatější než já, ale mně se to na něm líbilo. Líbilo se mi, jak byl bytelně stavěný, měla jsem ráda ten pocit, když jsem se k němu přitiskla. Jeho táta už byl mrtvý a mně imponovalo, jak se chová k matce – starostlivě a ochranitelsky. A jeho čtyři bratři a sestry byli rodina jak z televizního seriálu. Oni se snad měli doopravdy rádi. Když jsme si spolu poprvé vyšli, nějaký tichý hlásek v mé hlavě pravil: Tenhle mužský ti nikdy neublíží , a za celých těch sedm let neudělal Patrick nic, co by mě přimělo o tom pochybovat.

A pak se z něj stal Maratonec.

Když jsem se k Patrickovi přitulila, už neměl měkké a poddajné bříško: teď bylo tvrdé a nesmiřitelné jako prkno a on si rád vyhrnoval tričko a narážel břichem do věcí, aby dokázal, jak moc je pevné. Tvář měl ostře řezanou a ošlehanou z neustálého pobytu venku, stehna samý sval. To by náhodou bylo docela sexy, kdyby ovšem ještě o sex stál. Jenže teď jsme se k tomu dostali tak dvakrát za měsíc, a já nejsem ten typ, který by si o to dokázal říct.

Čím byl fyzicky zdatnější, tím víc byl posedlý vlastním tělem, a tím míň ho zajímalo to moje.

Párkrát jsem se ho zeptala, jestli už o mě nestojí, ale odpověděl mi velice rozhodně: „Jsi nádherná,“

ujišťoval mě, „ale já jsem prostě strašně utahanej. A vůbec, nechci, abys hubla. Holky v klubu by ze všech svejch nedaly dohromady ani jedno pořádný prso.“ Chtěla jsem se zeptat, jak přesně k této složité rovnici dospěl, ale v podstatě to od něj bylo docela milé, a tak jsem to nechala být.

Chtěla jsem se zajímat o to, co dělá, vážně jsem chtěla. Chodila jsem na schůzky triatlonistického klubu, snažila jsem se bavit s přítomnými děvčaty. Jenže jsem si zanedlouho uvědomila, že jsem mezi nimi anomálie – nebyly tam žádné přítelkyně sportovců jako já; všichni ostatní v klubu byli buď svobodní, nebo byli s někým podobně fyzicky imponujícím. Partneři se vzájemně hecovali při tréninku, v peněženkách si nosili fotky, na nichž ruku v ruce dobíhali do cíle v triatlonu, nebo si samolibě porovnávali společně získané medaile. Bylo to příšerné.

„Nevím, na co si stěžuješ,“ odbyla mě moje sestra, když jsem jí o tom jednou povídala. „Co mám Thomase, spala jsem s někým přesně jednou.“

„Cože? A s kým?“

„Ále, s jedním chlápkem, co si přišel nechat uvázat kytku,“ utrousila. „Chtěla jsem se jenom ujistit, že ještě můžu.“

Všimla si, jak mi spadla čelist. „Hele, nekoukej na mě tak. Nebylo to v pracovní době. A byla to pohřební kytka. Kdyby to chtěl pro manželku, tak bych se ho nedotkla ani gladiolem.“

Ne že bych byla nějaká nymfomanka – koneckonců už jsme spolu byli dlouho. Jenže v nějakém zvráceném koutku své mysli jsem začala pochybovat o své přitažlivosti.

Patrickovi nikdy nevadil můj „kreativní“ styl oblékání, jak tomu říkal. Ale co když ke mně nebyl tak úplně upřímný? Patrickova práce, veškerý jeho společenský život se teď točil okolo kontroly nad vlastním tělem – kolem jeho zkrocení, zmenšení, zdokonalování. Co když při pohledu na všechny ty pevné oteplákované zadečky najednou shledá ten můj neuspokojivým? Co když mé křivky, které jsem vždycky považovala za příjemně smyslné, najednou jeho náročnému zraku připadnou příliš rozkydlé?

Takové myšlenky se mi zrovna neuspořádaně honily hlavou, když dovnitř vtrhla paní Traynorová a víceméně nám s Willem nařídila, ať vypadneme ven. „Poprosila jsem agenturu, aby přijeli na velký jarní úklid, takže jsem si říkala, že zatímco tady budou, mohli byste si užívat pěkného počasí venku.“

Will na mě pohlédl a nepatrně povytáhl obočí. „To vlastně není prosba, že ne, máti?“

„Jenom jsem si říkala, že by bylo prima, kdybys přišel trochu na vzduch,“ bránila se. „Rampa je nainstalovaná. Louiso, možná byste vám tam mohla donést čaj?“

Nebyl to zas tak úplně absurdní návrh. Na zahradě bylo nádherně. Jako by se s mírným oteplením všechno najednou rozhodlo být zelenější. Zdánlivě odnikud se vynořily narcisky a jejich žlutavé hlízy byly předzvěstí budoucích květů. Z hnědých větví vyrážely pupeny a trvalky se nejistě draly z temné blátivé hlíny. Otevřela jsem dveře a vydali jsme se ven. Will se držel s vozíkem na cestičce z pískovcových kamenů. Ukázal na litinovou lavičku s polštářkem, já si na ni na chvíli sedla a oba jsme nastavili tváře mdlému slunci a naslouchali hašteření vrabců v živém plotě.

„Co je s tebou?“

„Co tím myslíš?“

„Jsi hrozně ticho.“

„Vždyť jsi chtěl, abych byla zticha.“

„Ne tak moc. Jsem z toho nesvůj.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ho. „Jenom nějaký potíže s mým přítelem, jestli tě to fakt zajímá.“

„Aha,“ přikývl, „pan Běžec.“

Otevřela jsem oči, abych zjistila, jestli se mi neposmívá.

„Co se děje?“ chtěl vědět. „No tak, pověz to strýčku Willovi.“

„Ne.“

„Máti tam ty uklízečky bude prohánět jako šílený ještě aspoň hodinu. Musíme se o něčem bavit.“

Napřímila jsem se a obrátila k němu. Domácí vozík měl vybavený tlačítkem, které mu zvedalo sedadlo tak, aby mohl mluvit s lidmi z očí do očí. Sice ho moc nepoužíval, protože se mu z toho často točila hlava, ale teď ho zapnul. Musela jsem k němu vzhlédnout.

Přitáhla jsem si kabát blíž k tělu a zamžourala na něj. „Tak fajn, co bys teda rád věděl?“

„Jak dlouho už jste spolu?“ zeptal se.

„Něco přes šest let.“

Zatvářil se překvapeně. „To je dost dlouho.“

„No jo, no,“ zamumlala jsem.

Naklonila jsem se a upravila mu deku. Slunce bylo zrádné – slibovalo víc, než mohlo splnit.

Vzpomněla jsem si na Patricka, který dnes ráno vyskočil z postele přesně v 6.30 a šel si jako obvykle zaběhat. Možná bych s tím taky měla začít, abychom byli taková ta dvojice navlečená od hlavy až k patě v lykře. Nebo bych si možná měla koupit krajkové prádýlko a najít si na internetu nějaké tipy pro lepší sexuální život. Bylo mi jasné, že neudělám ani jedno.

„A čím se živí?“

„Dělá osobního trenéra.“

„Takže proto to běhání.“

„Proto to běhání.“

„A jakej je? Stačí tři slova, jestli ti to není příjemný.“

Zamyslela jsem se nad tím. „Optimistickej. Věrnej. Posedlej poměrem tělesnýho tuku.“

„To bylo šest slov.“

„Tak máš tři jako bonus. A jaká teda byla ona?“

„Kdo?“

„Alicia.“ Pohlédla jsem na něj zpříma jako předtím on na mě. Zhluboka se nadechl a vzhlédl do koruny obrovského platanu. Vlasy mu spadly do očí a já se musela držet, abych mu je neshrnula na stranu.

„Nádherná. Sexy. Náročná. Překvapivě nejistá.“

„Z čeho ta může bejt nejistá?“ vyletělo ze mě dřív, než jsem se stačila ovládnout.

Jako by ho to skoro pobavilo. „To bys byla překvapená,“ podotkl. „Holky jako Lissa tak dlouho žijou ze svýho vzhledu, až začnou mít pocit, že vlastně nic jinýho nemají. Ale to jsem ve skutečnosti trochu nespravedlivej. Umí zacházet s věcma – s oblečením, s interiéry. Umí naaranžovat věci tak, aby vypadaly krásně.“

Musela jsem se přemoci, abych neřekla, že každý by uměl udělat věci krásné, kdyby měl peněženku hlubokou jako diamantový důl.

„Dokázala přesunout v místnosti pár věcí a najednou to tam vypadalo úplně jinak. V životě jsem nepochopil, jak to dělá.“ Pokývl směrem k domu. „Tenhle přístavek taky zařídila, když jsem se sem nastěhoval.“

Přistihla jsem se, že v duchu znovu hodnotím dokonale navržený obývák. Uvědomila jsem si, že můj obdiv náhle už není tak nekomplikovaný jako předtím.

„Jak dlouho jste spolu byli?“

„Osm devět měsíců.“

„To není tak dlouho.“

„Pro mě bylo.“

„Jak jste se seznámili?“

„Na jedný večeři. Byla to obzvlášť příšerná večeře. A co vy dva?“

„V kadeřnictví. Já tam pracovala. On byl zákazník.“

„Aha. Byla jsi takovej víkendovej bonus.“

Asi jsem vypadala dost nechápavě, protože zavrtěl hlavou a tiše řekl: „To nic.“

Zevnitř bylo slyšet monotónní hučení vysavače. Uklízecí četu tvořily čtyři ženy, všechny ve stejných zástěrách. Říkala jsem si, co v tom malém přístavku budou dvě hodiny dělat.

„Chybí ti?“

Slyšela jsem, jak se uklízečky mezi sebou baví. Někdo otevřel okno a ven občas dolehl výbuch smíchu.

Will jako by se díval na něco v dálce. „Dřív jo.“ Otočil se ke mně a věcně pronesl: „Ale přemýšlel jsem o tom, a došel k závěru, že budou s Rupertem dobrej pár.“

Přikývla jsem. „Budou mít úplně neskutečnou svatbu, zplodí pár spratečků, jak ty říkáš, koupí si dům na venkově a on bude do pěti let šoustat svoji sekretářku,“ prohlásila jsem.

„Možná máš pravdu.“

Teď jsem se rozjela. „A ona na něj bude pořád trochu nabroušená, a přitom vlastně nebude vědět proč, a na obzvlášť příšernejch večeřích mu bude nadávat a ztrapňovat ho před přátelema, ale on se s ní nebude chtít rozejít, protože se bude bát, jaký by mu napařili alimenty.“

Will se ke mně obrátil.

„A budou spolu spát jednou za šest tejdnů a on bude zbožňovat jejich děti, ale ve skutečnosti jí s nima vůbec nepomůže. A ona bude mít pořád dokonalej účes, ale bude mít takovou jako staženou tvář –“ sevřela jsem rty – „z toho, jak nikdy neřekne, co si vlastně myslí, a pak začne cvičit pilates jako šílená, nebo si třeba koupí psa nebo koně a zblázní se do svýho učitele ježdění. A on ve čtyřiceti začne běhat a možná si koupí harleye, což jí bude pekelně vadit, a on bude každej den v práci koukat na všechny ty mladý chlapy v kanceláři a poslouchat v baru, koho ten víkend sbalili nebo kde byli pařit, a bude mít pocit, že se nějak stalo – a nikdy úplně nepřijde na to jak –, že s ním život vyjebal.“

Otočila jsem se.

Will na mě vytřeštěně zíral.

„Promiň,“ hlesla jsem po chvíli. „Vážně netuším, kde se to ve mně vzalo.“

„Začíná mi pana Běžce být úplně nepatrně líto.“

„Ale ne, to není kvůli němu,“ vysvětlovala jsem. „To je tím, jak jsem tolik let dělala v kavárně.

Tam člověk slyší a vidí úplně všechno. Šablony, podle kterejch se lidi chovají. To bys koukal, co všechno se může stát.“

„Tak proto ses ještě nevdala?“

Zamžikala jsem. „Asi jo.“

Nechtěla jsem přiznat, že mě ve skutečnosti ještě nikdo o ruku nepožádal.

Může to vypadat, že jsme toho moc nedělali. Ale ve skutečnosti byl každý den s Willem trošičku jiný – záleželo na jeho náladě, ale ještě víc na tom, jak velké měl bolesti. Některé dny jsem hned po příchodu z výrazu jeho tváře poznala, že se se mnou nechce bavit – že se nechce bavit s nikým –, a při takovém zjištění jsem si našla v domě nějakou práci a snažila se předvídat, co by mohl potřebovat, abych ho nemusela otravovat vyptáváním.

Bolest mu mohla způsobit spousta různých věcí. Bylo tu takové to celkové bolení způsobené ztrátou svalové hmoty – navzdory Nathanově usilovné snaze o fyzioterapii měl mnohem míň svalů, které by ho dokázaly podpírat. Byly tu bolesti břicha od zažívacích problémů, bolesti v ramenou, bolest způsobená záněty močového měchýře – ty byly zjevně navzdory všeobecnému úsilí nevyhnutelné. Měl žaludeční vřed z nadměrného užívání analgetik v rané fázi rekonvalescence, kdy je snad musel polykat jako bonbóny.

Občas měl proleženiny, když seděl příliš dlouho v jedné poloze. Párkrát musel zůstat v posteli, jen aby se mohly zahojit, ale nenáviděl, když musel ležet. Vždycky poslouchal rádio a z očí mu sršel stěží potlačovaný vztek. Taky ho bolívala hlava – říkala jsem si, že je to vedlejší projev hněvu a frustrace.

Měl tolik mentální energie a neměl si ji kde vybít. Muselo se to někde nahromadit.

Nejvíc ochromující však bylo pálení v rukou a nohou, pulsující a neúnavné, kvůli němuž se nedokázal soustředit na nic jiného. Vždycky jsem donesla lavor studené vody a máčela mu je, nebo jsem mu na ně přikládala studenou mokrou žínku v naději, že mu trochu ulevím. V čelisti mu vždycky škubal tuhý sval a občas jako by se Will prostě vytratil, jako by jediný způsob, jak se s tím utrpením vyrovnat, bylo opustit své vlastní tělo. Překvapivě jsem si zvykla na fyzické nároky, které s sebou Willův život nesl. Přišlo mi nespravedlivé, že i když nemůže své končetiny používat ani je necítí, způsobují mu tolik nepohodlí.

Navzdory všemu si však Will nikdy nestěžoval. Proto mi trvalo týdny, než jsem si vůbec všimla, že trpí. Teď už jsem dokázala dešifrovat napětí kolem jeho očí, jeho mlčení, a jak se někdy jakoby celý stáhl dovnitř. Vždycky se jen zeptal: „Mohla bys zase donést tu studenou vodu, Louiso?“ nebo prohodil: „Myslím, že by to chtělo něco na bolest.“ Někdy měl takové bolesti, že se mu z obličeje úplně vytratila barva a byl bledý jako stěna. Takové dny byly nejhorší.

Ale jindy jsme se už snášeli docela dobře. Netvářil se už smrtelně uraženě, když jsem na něj promluvila, jako ze začátku. Dneska ho zjevně nic nebolelo. Když nám paní Traynorová přišla říct, že to uklízečkám bude trvat ještě dvacet minut, připravila jsem nám oběma další pití a vydali jsme se na pomalou procházku po zahradě. Will se držel na cestičce a já se dívala, jak mi saténové lodičky v mokré trávě tmavnou vlhkostí.

„Zajímavá obuv,“ podotkl Will.

Botky byly smaragdově zelené. Objevila jsem je v jednom dobročinném obchodě. Podle Patricka jsem v nich vypadala jako skřítek transvestita.

„Víš, ty se vůbec neoblíkáš, jako bys byla odsud. Vždycky se docela těším, v jaký šílený kombinaci se zase objevíš.“

„A jak bych se teda měla oblíkat, abych byla ‚jako odsud‘?“

Zarejdoval trochu doleva, aby se vyhnul ulomené větvi na cestičce. „Do flísu. Anebo když jsi jako moje matka, tak solidní a drahý značky jako Jaeger nebo Whistles.“ Mrkl na mě. „Tak kde jsi přišla k tomu exotickýmu vkusu? Žila jsi ještě někde jinde?“

„Ne.“

„Cože, ty celej život žiješ tady? A kde jsi ještě pracovala?“

„Jenom tady.“ Otočila jsem se k němu s rukama založenýma v obranném gestu. „No a? Co je na tom tak divnýho?“

„Že je to tak malý městečko. Hrozně omezující. A všechno se tady točí kolem hradu.“ Zastavili jsme se a zahleděli se na něj, jak se tyčí na tom divném kupolovitém kopci, tak dokonalý, jako by ho namalovalo dítě. „Vždycky si říkám, že tohle je místo, kam se lidi vracejí. Když už mají všeho ostatního dost. Nebo když nemají dost představivosti, aby šli někam jinam.“

„To ti děkuju.“

„Na tomhle městě jako takovým není nic špatnýho. Ale… kristepane. Není to tu zrovna dynamický, že? Ne že by se tu rodily nějaký velký myšlenky nebo zajímaví lidi nebo příležitosti. Tady se má za rebelii, když v krámě pro turisty začnou prodávat prostírání, na kterým je miniželeznice z jinýho úhlu.“

Tomu jsem se musela zasmát. V místních novinách se zrovna minulý týden objevil článek právě o tomhle.

„Je ti šestadvacet, Clarková. Měla bys vyrazit do světa a podmanit si ho, dělat rotyku v barech, předvádět svoji podivnou garderobu pochybnejm chlápkům…“

„Já jsem tu spokojená,“ namítla jsem.

„No ale neměla bys bejt.“

„Ty rád říkáš lidem, co by měli dělat, že jo?“

„Jenom když vím, že mám pravdu,“ odtušil. „Mohla bys mi posunout to pití? Nemůžu na něj dosáhnout.“

Přehodila jsem mu brčko, aby na něj snadněji dosáhl, a čekala jsem, až se napije. V mírném chladu mu zrůžověly špičky uší.

Zašklebil se. „Páni, na holku, která se živila vařením čaje, ho teda děláš fakt strašnej.“

„To je jenom tím, že jsi zvyklej na ty lesbický čaje,“ odbyla jsem ho. „Samej lapsang souchong a bylinky.“

„Lesbický čaje!“ skoro se zakuckal smíchy. „No, rozhodně jsou lepší než tahle leštěnka na nábytek.

Kristepane. V tom by snad stála lžička.“

„Takže i ten čaj dělám blbě.“ Usadila jsem se na lavičku před ním. „Jak to, že ty můžeš komentovat úplně všecičko, co řeknu nebo udělám, ale nikdo jinej nemůže vůbec nic říct?“

„No tak prosím, Louiso Clarková. Poděl se o svoje názory.“

„Na tebe?“

Teatrálně vzdychl. „Mám na výběr?“

„Mohl by ses nechat ostříhat. Takhle vypadáš jako nějakej vandrák.“

„Teď mluvíš jako moje máti.“

„Protože vypadáš příšerně. Aspoň by ses mohl oholit. Nesvědí tě všechny ty fousy?“

Úkosem na mě pohlédl.

„Svědí, že jo? Já to věděla. Fajn – dneska odpoledne to všechno půjde pryč.“

„Ach ne.“

„Jo. Chtěl jsi slyšet můj názor. Tak ti ho říkám. Ty nemusíš dělat vůbec nic.“

„A co když řeknu, že nechci?“

„Tak to možná udělám tak jako tak. Jestli si to necháš ještě víc narůst, za chvíli ti z toho budu vybírat zbytky jídla. A na rovinu, jestli k tomu dojde, tak tě budu muset zažalovat za nadměrnej stres na pracovišti.“

Tomu se usmál, jako bych ho pobavila. Možná to bude znít trochu uboze, ale Will se usmíval tak zřídka, že když jsem z něj vyloudila aspoň tenhle jeden úsměv, až se mi z toho zatočila hlava pýchou.

„Hele, Clarková,“ pronesl, „uděláš pro mě něco?“

„Co?“

„Poškrábej mě na uchu, jo? Nebo se z toho zjevím.“

„Když tě poškrábu, necháš mě ostříhat ti vlasy? Aspoň trošičku zkrátit?“

„Nepokoušej štěstí.“

„Ticho! Neznervózňuj mě. S nůžkama to dvakrát neumím.“

Žiletky a pěnu na holení jsem našla ve skříňce v koupelně, zastrčené hluboko za balíčky s čisticími tampóny a vatou, jako by je už dlouho nikdo nepoužil. Zavolala jsem ho do koupelny, napustila jsem do umyvadla teplou vodu, poprosila ho, aby si sklopil opěrku hlavy trochu dozadu, a pak jsem mu připlácla na bradu horkou žínku.

„Co to má bejt? Otevíráš si tady holičství? A k čemu ta žínka?“

„Já nevím,“ přiznala jsem. „Takhle se to vždycky dělá ve filmu. Něco jako horká voda a ručníky, když někdo rodí.“

Neviděla jsem mu na ústa, ale kolem očí se mu objevily slaboučké vrásky smíchu. Chtěla jsem, aby tam zůstaly. Chtěla jsem, aby byl šťastný – aby jeho tvář ztratila ten utrápený, ostražitý výraz. Mlela jsem jako kolovrátek. Vyprávěla jsem mu vtipy. Začala jsem si broukat. Cokoli, abych prodloužila tu chvíli, než se mu zase vrátí do tváře zasmušilost.

Vyhrnula jsem si rukávy a začala ho mydlit pěnou na bradě a nahoru až k uším. Pak jsem se s žiletkou u jeho brady zarazila. „Možná bych ti teď měla říct, že jsem ještě nikdy neholila nic než nohy?“

Zavřel oči a opřel si hlavu. Jemně jsem mu začala oškrabovat kůži žiletkou. Ticho přerušovalo jen občasné zašplouchání, když jsem oplachovala holítko v umyvadle. Pracovala jsem mlčky a studovala přitom Willovu tvář – rýhy, které se mu táhly ke koutkům úst a zdály se vzhledem k jeho věku předčasně hluboké. Shrnula jsem mu vlasy z obličeje a všimla si výmluvných stop po stezích, možná následků nehody. Viděla jsem fialové stíny, které mu vymalovala jedna probdělá noc za druhou, i vrásku mezi očima prozrazující tichou bolest. Z kůže mu stoupalo sladké teplo, vůně pěny na holení a jakési aroma vlastní jen Willovi, nenápadné a nákladné. Postupně se vynořovala jeho tvář a já pochopila, jak snadné pro něj muselo být upoutat ženu jako Alicia.

Holila jsem ho pomaličku a pečlivě; povzbuzovalo mě, že na chviličku vypadá pokojně. Blesklo mi hlavou, že Willa se někdo dotýká, jen když je třeba provést s ním nějaký lékařský nebo rehabilitační úkon, a tak jsem mu lehounce prodlévala prsty na tváři, aby jejich pohyb pokud možno ani v nejmenším nepřipomínal odlidštěnou věcnost, s jakou s ním zacházel Nathan a jeho doktor.

Holit Willa bylo překvapivě intimní. Uvědomila jsem si, že jsem původně předpokládala, že jeho vozík bude fungovat jako bariéra; že jeho postižení nedovolí, aby se do tohoto úkonu vkradl jakýkoli náznak smyslnosti. Ale bylo zvláštní, že to nebyla pravda. Být mu tak blízko, cítit, jak se mu kůže napíná pod mými prsty, dýchat vzduch, který vydechoval, mít tvář jen pár centimetrů od té jeho, to všechno mě prostě muselo trochu vyvést z míry. Když jsem došla k druhému uchu, začala jsem si připadat rozpačitě, jako bych překročila jakousi neviditelnou hranici.

Snad Will dokázal vycítit drobnou změnu v tlaku mých prstů na své kůži, nebo byl možná jen citlivější vůči náladám lidí kolem sebe. Ale otevřel oči a zahleděl se do mých.

Nastalo krátké ticho, a pak Will s kamennou tváří pronesl: „Hlavně mi neříkej, žes mi oholila obočí.“

„Jenom jedno,“ odtušila jsem. Opláchla jsem žiletku a doufala, že než se k němu zase obrátím, vytratí se mi z tváří ruměnec. „Tak fajn,“ řekla jsem konečně. „Nemáš toho už dost? Nemá za chvilku přijít Nathan?“

„A co vlasy?“ zeptal se.

„Vážně chceš, abych tě ostříhala?“

„Když už jsi v tom…“

„Myslela jsem, že mi nevěříš.“

Pokrčil rameny, jak nejlépe svedl; byl to jen nepatrný pohyb. „Jestli pak přestaneš aspoň na pár tejdnů skuhrat, tak si říkám, že to snad nějak přežiju.“

„Páni, tvoje máma se z toho zjeví radostí,“ vyhrkla jsem a otřela mu z tváře zbloudilou kapičku holicí pěny.

„No, tím se snad nenecháme odradit, ne?“

Vlasy jsem mu ostříhala v obýváku. Zatopila jsem v kamnech, pustili jsme film – nějaký americký thriller – a já mu přehodila přes ramena ručník. Varovala jsem ho, že už jsem to dost zapomněla, ale pak jsem dodala, že to stejně nemůže být horší než teď.

„To ti teda děkuju,“ ušklíbl se.

Dala jsem se do práce; jeho vlasy mi klouzaly mezi prsty a já se snažila vzpomenout si na těch pár základních pravidel, která jsem se naučila. Will sledoval film, vypadal uvolněně a skoro spokojeně.

Občas mi o tom filmu něco pověděl – v čem ještě hrál hlavní představitel, kde ho poprvé viděl – a já vydávala neurčitě zaujaté zvuky (asi jako na Thomase, když mi předvádí hračky), i když jsem se ve skutečnosti soustředila na to, abych mu nějak příšerně nezmršila vlasy. Konečně jsem ostříhala to nejhorší a stoupla si před něj, abych se podívala, jak vypadá.

„Tak co?“ Will pozastavil DVD.

Narovnala jsem se. „Nevím, jestli jsem chtěla vidět tolik tvýho obličeje. Trochu mě to znervózňuje.“

„Táhne mi na hlavu,“ konstatoval a otáčel hlavou ze strany na stranu, jako by zkoušel, jaké to je.

„Počkej chvilku,“ řekla jsem, „přinesu dvě zrcadla. Pak se budeš moct podívat pořádně. Chce to ještě trošičku upravit. Možná uříznout jedno ucho.“

Zašla jsem do Willova pokoje a začala se prohrabovat zásuvkami, abych našla zrcátko, když vtom bouchly dveře. Ozvaly se dvoje rychlé kroky, a pak hlas paní Traynorové, úzkostně zvýšený.

„Georgino, prosím tě, nedělej to!“

Dveře do obýváku se prudce rozletěly. Popadla jsem zrcátko a vyběhla z ložnice. Neměla jsem v úmyslu znovu čelit výtkám za svou nepřítomnost. Paní Traynorová stála ve dveřích do obýváku a oběma rukama si zakrývala ústa, jako by přihlížela nějakému neviděnému konfliktu.

„Ty jsi ten nejsobečtější chlap, jakýho znám!“ křičela nějaká mladá žena. „To snad není pravda, Wille. Vždycky jsi byl sobec, ale teď jsi ještě horší!“

„Georgino!“ Došla jsem k paní Traynorové a ona po mně na okamžik hodila pohledem. „Prosím tě, nech toho!“

Vešla jsem za ní do pokoje. Will tam seděl s ručníkem na ramenou, kolem kol vozíku ležely měkké hnědé vějířky jeho vlasů, a před ním stála jakási dívka. Měla dlouhé tmavé vlasy stočené v týlu do nedbalého uzlu. Byla opálená, na sobě měla nákladně vyšisované džíny a semišové boty. Stejně jako Alicia měla překrásné, pravidelné rysy a oslnivě bílé zuby jako z reklamy na zubní pastu. Toho jsem si všimla, protože na něj s obličejem brunátným vzteky pořád ještě syčela: „To snad není pravda!

Nemůžu uvěřit, že tě něco takovýho vůbec napadlo! Co si jako myslíš –“

„Georgino, prosím!“ zvýšila paní Traynorová prudce hlas. „Tohle není vhodná chvíle.“

Will nezúčastněně zíral kamsi před sebe.

„No… Wille? Nepotřebuješ něco?“ zeptala jsem se tiše.

„A kdo vy jste?“ obrátila se ke mně dívka prudce. Teď jsem si všimla, že má oči zalité slzami.

„Georgino,“ pronesl Will, „to je Louisa Clarková, moje placená společnice a otřesně kreativní kadeřnice. Louiso, to je moje sestra Georgina. Zjevně přiletěla až z Austrálie, jenom aby na mě mohla ječet.“

„Nezlehčuj to,“ zasyčela Georgina. „Maminka mi to řekla. Řekla mi úplně všechno!“

Nikdo se ani nepohnul.

„Mám vás nechat chviličku o samotě?“ zeptala jsem se nejistě.

„To by bylo nejlepší.“ Paní Traynorová tak pevně svírala opěradlo gauče, až jí zbělely kloubky prstů.

Vyklouzla jsem z pokoje.

„Vlastně by možná bylo dobré, kdybyste si zašla na oběd, Louiso.“

Takže dneska to bude autobusová zastávka. Popadla jsem v kuchyni sendviče, nasoukala se do kabátu a vydala se po zadní cestičce pryč.

Když jsem odcházela, dolehl ke mně z domu Georginin křik: „Napadlo tě vůbec někdy, Wille, že ?

věř nebo nevěř ? tohle není jenom tvoje věc?“

Když jsem se přesně za půl hodiny vrátila, bylo v domě ticho. Nathan umýval v kuchyni hrnek.

Když mě zahlédl, otočil se. „Jak je?“

„Už je pryč?“

„Kdo?“

„Jeho sestra.“

Mrkl za sebe. „Aha. To byla jeho sestra? Jo, už je pryč. Když jsem přišel, zrovna odjížděla, brala to smykem. Měli nějakou rodinnou hádku nebo co?“

„Já nevím,“ přiznala jsem. „Zrovna jsem stříhala Willovi vlasy, když vtom vejde ta ženská a pustí se do něj. Nejdřív jsem myslela, že je to nějaká jeho další přítelkyně.“

Nathan pokrčil rameny.

Uvědomila jsem si, že by ho podrobnosti z Willova osobního života nezajímaly, ani kdyby o nich věděl.

„Ale je takovej tichej. Dobrá práce s tím oholením, mimochodem. Je fajn, žes ho vysvobodila z toho roští.“

Vrátila jsem se do obýváku. Will zíral na televizi, která byla pořád zastavená v okamžiku, kdy jsem odešla.

„Mám ti to zase zapnout?“ zeptala jsem se.

Na chviličku jako by mě neslyšel. Hlavu měl zapadlou mezi rameny a předchozí uvolněný výraz jako by se schoval za oponou. Will se zase uzavřel a zamkl za dveřmi, kterými jsem nedokázala projít.

Zamrkal, jako by si mě teprve teď všiml. „Jasně,“ řekl.

Šla jsem zrovna s košem prádla chodbou, když jsem zaslechla hlasy. Dveře do přístavku byly pootevřené a dlouhou chodbou se v tlumených vlnách nesly hlasy paní Traynorové a její dcery.

Willova sestra tiše vzlykala a z hlasu se jí vytratil všechen vztek. Zněla teď skoro dětsky.

„Přece se musí dát něco dělat. Musí být nějakej medicínskej objev. Nemůžeš ho vzít do Ameriky?

V Americe mají vždycky něco lepšího.“

„Tvůj otec všechno pozorně sleduje. Ale bohužel, miláčku, neobjevilo se nic… konkrétního.“

„Je teď tak… jinej. Jako by byl odhodlanej nevidět v ničem to dobrý.“

„Takový je od samého začátku, George. Myslím, že je to tím, že jsi ho viděla, jen když jsi tehdy přiletěla domů. To měl ještě… odhodlání. To si byl ještě jistý, že se něco změní.“

Bylo mi trochu nepříjemné poslouchat tak důvěrný rozhovor. Ale podivný tón jejich diskuse mě přilákal blíž. Potichoučku jsem se vydala ke dveřím – moje nohy jen v ponožkách se kradly po podlaze téměř neslyšně.

„Podívej, s tatínkem jsme ti to neřekli. Nechtěli jsme tě rozrušovat. Ale on se…“ paní Traynorová obtížně hledala slova, „Will se pokusil… pokusil se zabít.“

„Cože?“

„Tatínek ho našel. V zimě. Bylo to… bylo to strašlivé.“

I když její slova jen potvrdila, co už jsem uhodla, ztuhla mi krev v žilách. Zaslechla jsem zdušený vzlyk a šeptaná slova útěchy. Pak nastalo další dlouhé ticho. A pak promluvila Georgina, hlasem zastřeným bolestí:

„Takže ta holka…?“

„Ano. Louisa je tady, aby ohlídala, že se nic podobného nebude opakovat.“

Ztuhla jsem. Z koupelny na druhém konci chodby jsem slyšela, jak si Nathan a Will tiše povídají ve spokojené nevědomosti, jaký rozhovor se odehrává jen pár metrů od nich. Postoupila jsem o krok ke dveřím. Myslím, že jsem to asi věděla od chvíle, kdy jsem zahlédla jizvy na jeho zápěstích. Všechno konečně dávalo smysl: strach paní Traynorové, abych nenechávala Willa příliš dlouho o samotě; jeho odpor vůči mé přítomnosti; dlouhé hodiny, kdy jsem měla pocit, že vlastně nedělám vůbec nic užitečného. Byla jsem tu na hlídání. Nevěděla jsem to, ale Will ano, a nenáviděl mě za to.

Sáhla jsem po klice a chystala se zlehounka zavřít dveře. Uvažovala jsem, jestli to Nathan taky ví.

Ptala jsem se sama sebe, jestli je teď Will trochu spokojenější. Uvědomila jsem si, že se mi sobecky ulevilo, že Will neměl nic proti mně osobně, ale proti tomu, že jeho matka mě – nebo prostě někoho – zaměstnala, abych na něj dohlížela. Hlavou mi bzučelo tolik myšlenek, že mi skoro unikl další útržek hovoru.

„Nemůžeš mu to dovolit, mami. Musíš ho zastavit.“

„To nezáleží na nás, miláčku.“

„Ale záleží. Záleží na tom, když chce, aby ses na tom podílela!“ protestovala Georgina.

Ztuhla jsem s rukou na klice.

„Nemůžu uvěřit, žes s tím vůbec souhlasila. Co tvoje víra? Co všechno, co jsi dokázala? Proč jsi ho sakra teda vůbec posledně zachraňovala?“

Paní Traynorová pronesla uvážlivě klidným hlasem: „To není fér.“

„Ale vždyť jsi řekla, že ho tam vezmeš. Co to –“

„To si vážně myslíš, že kdybych ho odmítla, že by o to nepožádal někoho jiného?“

„Ale Dignitas? To prostě není správný. Já vím, že je to pro něj těžký, ale tebe a tatínka to zničí. Já to vím. Představ si, jak by ti bylo! A představ si všechnu tu publicitu! A co tvoje práce? A vaše pověst?! To on přece musí vědět! Je od něj sobecký, že to po tobě vůbec chce! Jak ho to mohlo napadnout? Jak to může udělat? Jak to můžeš udělat ty?“ Zase se rozplakala.

„George…“

„Nedívej se na mě tak. Mně na něm záleží, mami. Fakt. Je to můj bratr a mám ho ráda. Ale tohle nezvládnu. Nemůžu na to ani pomyslet. Není od něj správný, že to po tobě chce, a od tebe není správný, že o tom vůbec uvažuješ. A jestli do toho půjdete, nevezme tím život jenom sám sobě.“

Poodstoupila jsem od okna. V uších mi tak prudce bušila krev, že jsem skoro neslyšela odpověď paní Traynorové.

„Půl roku, George. Slíbil mi půl roku. Takže… nechci, abys o tom ještě mluvila, a už vůbec ne před někým jiným. A musíme…“ zhluboka se nadechla, „musíme se hrozně moc modlit, aby se za tu dobu stalo něco, co by ho přimělo změnit názor.“

8

Camilla

Nikdy jsem se nenadála, že budu pomáhat zabít svého syna.

I když to jen čtu, připadá mi to divné – něco takového člověk vidí v bulvárních plátcích nebo v takových těch příšerných časopisech, které vždycky koukají z tašky naší uklízečce, plných žen, jejichž dcery jim utekly s jejich druhy, historek o úžasném zhubnutí a dvouhlavých dětech.

Lidem jako já se takové věci nestávají. Nebo jsem si to alespoň myslívala. Můj život byl poměrně uspořádaný – podle moderních měřítek až obyčejný. Jsem vdaná sedmatřicet let, vychovala jsem dvě děti, nepřestala jsem pracovat, pomáhala jsem ve škole a sdružení rodičů, a jakmile už mě děti nepotřebovaly, nastoupila jsem u soudu.

Jsem soudkyní už skoro jedenáct let. Soudní síní mi už prošel celý lidský život: bezprizorní zoufalci, kteří se nedokázali sebrat ani natolik, aby se dostavili k soudu v určený čas; recidivisté; drzí a rozhněvaní mladí muži a vyčerpané matky po uši v dluzích. Je docela náročné zachovat si klid a pochopení, když vidíte pořád tytéž tváře, které opakují tytéž chyby pořád dokola. Sama jsem občas slyšela netrpělivost ve svém hlase. Někdy to bylo podivně skličující, jak lidstvo rozhodně odmítá se byť i jen pokusit o zodpovědný život.

Ani naše malé městečko, navzdory kráse místního hradu, navzdory našim mnoha památkově chráněným budovám, našim malebným turistickým stezkám, proti tomu nebylo zdaleka imunní. Naše starobylá náměstí se hemžila teenagery popíjejícími cider, doškové střechy našich chaloupek tlumily křik žen a dětí, které bili jejich manželé a otcové. Někdy jsem si připadala jako dávný král Knut, který také pronášel marné proslovy tváří v tvář vlně chaosu a plíživé devastace. Ale mám svou práci ráda.

Dělám ji, protože věřím v systém a mravní řád. Věřím v dobro a zlo, i když je to dnes velmi nemoderní.

Horší časy mi vždycky pomohla přečkat moje zahrada. Když děti odrůstaly, stala se pro mě trochu posedlostí. Mohla bych vám odrecitovat latinský název prakticky kterékoli rostliny, na kterou byste mi ukázali. Bylo zvláštní, že ve škole jsem se latinu vůbec neučila – chodila jsem na nevýznamnou soukromou dívčí střední školu, která se zaměřovala převážně na vaření a vyšívání – dovednosti, které by nám pomohly stát se dobrými manželkami. Ale ty názvy rostlin, ty vám utkví v hlavě. Stačilo mi slyšet každý jednou, abych si ho pamatovala navždy: Helleborus niger, Eremurus stenophyllus, Athyrium niponicum. Dokážu je plynule opakovat, což bych ve škole nikdy nezvládla.

Říká se, že zahradničení si může člověk užít, teprve když dosáhne určitého věku, a myslím, že je na tom něco pravdy. Zřejmě to nějak souvisí s koloběhem života. Je jaksi zázračné pozorovat nezdolný optimismus nového porostu rašícího po studené zimě; člověk může nacházet jakousi radost v tom, jak je každý rok trochu jiný, jak si příroda pokaždé usmyslí předvést v celé kráse jinou část zahrady.

Bývaly doby – zejména když se ukázalo, že nás v manželství je poněkud víc, než jsem čekala –, kdy pro mě zahrada byla útočištěm a potěšením.

Bývaly ovšem i doby, kdy to byla, upřímně řečeno, otrava. Nic vás nezklame tolik, jako když vysázíte nový záhon a on se vám neujme, nebo když vám nějaký slizký zločinec přes noc zničí celý řádek nádherného česneku. Ale i když jsem si naříkala na to, kolik mi zahrada zabere času a kolik stojí péče o ni úsilí, a jak se mi bouří klouby, když strávím celé odpoledne plením, stejně jsem to milovala.

Milovala jsem ten smyslový požitek z pobytu na čerstvém vzduchu, vůni zahrady, texturu hlíny pod svými prsty i uspokojení z toho, jak věci žijí a září, uchváceny vlastní pomíjivou krásou.

Po Willově nehodě jsem rok na zahradu ani nesáhla. Nebylo to jen nedostatkem času, i když ty nekonečné hodiny strávené v nemocnici, popojížďky autem sem a tam a všechny ty schůzky – ach Bože, ty schůzky – ho zabíraly tolik. Vzala jsem si v práci na půl roku volno z rodinných důvodů a stejně jsem neměla dost času.

Ale ve skutečnosti jsem v tom prostě najednou neviděla žádný smysl. Najala jsem zahradníka, aby zahradu udržoval, a myslím, že skoro rok jsem jí nevěnovala víc než zběžný pohled.

Teprve když jsme přivezli Willa domů, když jsme nechali adaptovat a připravit přístavek, pro mě zase mělo smysl ji udělat krásnou. Musela jsem svému synovi poskytnout něco, na co se bude moci dívat. Potřebovala jsem mu beze slov ukázat, že všechno se může změnit, vyrůst či uvadnout, ale že život jde dál. Že jsme všichni součástí jednoho velikého cyklu, jakéhosi plánu, kterému může rozumět jenom Bůh. Tohle jsem mu pochopitelně nemohla říct slovy – s Willem jsme si toho nikdy moc říct neuměli –, ale chtěla jsem mu to ukázat. Jako tichý slib, chcete-li, že je něco, co nás přesahuje, že existuje slibnější budoucnost.

Steven se prohraboval v krbu. Pohrabáčem zručně přerovnal zbývající ohořelá polena, až do komína vzlétl roj zářících jisker, a pak hodil doprostřed nové polínko. Pak jako vždycky poodstoupil a s tichým zalíbením sledoval, jak se plameny rozhořívají, a pak si oprášil ruce o manšestrové kalhoty.

Když jsem vstoupila, otočil se. Podala jsem mu skleničku.

„Díky. Přijde George dolů?“

„Zřejmě ne.“

„Co dělá?“

„Dívá se nahoře na televizi. Nechce nikoho vidět. Ptala jsem se jí.“

„Ona si to rozmyslí. Asi je ještě unavená z letadla.“

„To doufám, Stevene. Nemá nás teď zrovna moc ráda.“

Tiše jsme stáli a dívali se do ohně. Místnost byla tichá a temná, jen okenní tabulky jemně drnčely, jak do nich bičoval vítr a déšť.

„Je tam hnusně.“

„Ano.“

Do pokoje přiťapkala naše fenka, se zafuněním sebou plácla před krb a vleže k nám oddaně vzhlédla.

„Tak co si o tom myslíš?“ pronesl. „O tom stříhání.“

„Nevím. Chtěla bych věřit, že je to dobré znamení.“

„Ta Louisa je docela svéráz, že?“

Všimla jsem si, jak se můj muž pro sebe pousmál. Tu ne, prosím, projelo mi hlavou, ale pak jsem tu myšlenku zadusila.

„Ano, řekla bych, že je.“

„Myslíš, že je na to ta pravá?“

Než jsem odpověděla, lokla jsem si ze skleničky. Na dva prsty ginu, plátek citronu a spousta toniku.

„Kdo ví?“ řekla jsem. „Myslím, že už vůbec netuším, co je správné a co špatné.“

„Líbí se mu. Určitě se mu líbí. Tuhle jsme si spolu povídali, jak jsme koukali na zprávy, a on se o ní dvakrát zmínil. To ještě nikdy neudělal.“

„Ano. Hm. Být tebou, nedělala bych si radši plané naděje.“

„Musíš být taková?“

Steven se odvrátil od ohně. Cítila jsem jeho pohled – možná si všiml nových vrásek kolem mých očí, možná zaznamenal, že se mi v poslední době ústa proměnila v tenkou, úzkostně sevřenou čárku.

Pohlédl na zlatý křížek, který jsem teď nosila pořád na krku. Nelíbilo se mi, když si mě takhle prohlížel. Nikdy jsem se nemohla ubránit pocitu, že mě porovnává s někým jiným.

„Jsem jenom realistická.“

„Mluvíš… mluvíš, jako bys už čekala, že se to stane.“

„Znám svého syna.“

„Našeho syna.“

„Ano. Našeho syna.“ Ale je to spíš můj syn, pomyslela jsem si. Tys tu pro něj nikdy nebyl. Aspoň ne citově. Vždycky jsi byl ten nepřítomný, na něhož se Will snažil udělat dojem.

„On si to rozmyslí,“ ujišťoval se Steven. „Ještě je spousta času.“

Stáli jsme tam. Dlouze jsem upila ze skleničky – chladný led kontrastoval s teplem ohně.

„Pořád si říkám…“ začala jsem s očima upřenýma do krbu, „pořád si říkám, že jsem něco propásla.“

Můj muž mě stále pozoroval. Cítila jsem na sobě jeho oči, ale nedokázala jsem mu pohled opětovat.

Možná se v tu chvíli chtěl pokusit o nějaké vstřícné gesto. Ale myslím, že na to už jsme zašli příliš daleko.

Napil se. „Můžeš dělat jenom, co se dělat dá, miláčku.“

„To si dobře uvědomuju. Ale to moc nestačí, že ne?“

Obrátil se zpět k ohni a začal zbytečně přehrabovat polínka, dokud jsem se neotočila a tiše neodešla.

A on dobře věděl, že to udělám.

Když mi Will prvně řekl, co si přeje, musel to opakovat dvakrát, protože jsem si byla jistá, že jsem mu poprvé špatně rozuměla. Když jsem si uvědomila, co má v úmyslu, dokázala jsem zůstat v klidu.

Pak jsem mu oznámila, že je to absurdní, a odkráčela z místnosti. Vím, že je nečestná výhoda využít toho, že od muže na vozíku můžete odejít. Mezi přístavkem a hlavní částí domu jsou dva schůdky a Will by je bez Nathanovy pomoci nedokázal překonat. Zavřela jsem dveře do přístavku, stála v chodbě a v uších mi stále zněla synova klidná slova.

Myslím, že jsem se snad půl hodiny ani nepohnula.

Odmítl to nechat jen tak. Will, ten vždycky musí mít poslední slovo. Opakoval svůj požadavek pokaždé, když jsem za ním přišla, až jsem se k tomu každý den musela skoro přemlouvat. Já takhle nechci žít, máti. Takový život jsem si nevybral. Nemám žádné vyhlídky na uzdravení, takže považuju za naprosto pochopitelné, že ho chci ukončit tak, jak uznám za vhodné. Když jsem ho poslouchala, dokázala jsem si živě představit, jaký býval na obchodních jednáních, jak si vedl v povolání, které ho učinilo tak bohatým a arogantním. Byl prostě zvyklý, že ho lidé poslouchají. Nedokázal snést pomyšlení, že mám jistým způsobem moc určovat mu jeho budoucnost, že se ze mě najednou zase stala matka.

Musel se pokusit o sebevraždu, abych souhlasila. Ne kvůli tomu, že by mi to zakazovala moje víra – i když vyhlídka, že vlastní zoufalství přivede Willa do pekla, byla strašlivá. (Rozhodla jsem se věřit, že Bůh, dobrotivý Bůh, porozumí našemu utrpení a odpustí nám naše hříchy.) Jenže jedno o mateřství nikdo nepochopí, pokud se nestane něčí matkou: že před sebou nikdy nevidíte jen toho dospělého chlapa – divokého, neoholeného, páchnoucího, tvrdohlavého, s nevyleštěnými botami a sbírkou pokut za parkování a bouřlivým milostným životem. Vidíte všechny, kterými kdy byl, prolínající se v jediného člověka.

Podívala jsem se na Willa a viděla miminko, které jsem nosívala v náručí s očima zamženýma zamilováním, a nemohla uvěřit, že jsem stvořila nového človíčka. Viděla jsem batole, které se natahuje po mojí ruce, viděla jsem školáka, jenž hněvivě pláče, protože ho nějaký jiný kluk trápil.

Viděla jsem jeho zranitelná místa, jeho lásku, jeho minulost. A on po mně chtěl, abych to všechno zničila, toho malého chlapečka i toho dospělého muže; všechnu tu lásku, celou tu minulost.

A pak, dvaadvacátého ledna, když jsem celý den trčela u soudu a přede mnou defiloval nepřetržitý zástup zlodějíčků a nepojištěných řidičů a uplakaných či zuřivých bývalých manželů, vešel Steven do přístavku a objevil našeho syna téměř v bezvědomí; hlava mu klimbala u opěrky vozíku a kola oblévalo moře temné lepkavé krve. V zadní chodbě objevil rezavý hřebík, který vyčuhoval sotva centimetr z nějakého kvapně dokončeného dřevěného obložení, přitiskl k němu ruku a pak pojížděl s vozíkem dopředu a dozadu, až si roztrhal zápěstí na cáry. Dodnes si nedokážu představit, jaké ho muselo pohánět odhodlání, i když musel třeštit bolestí. Podle doktorů ho od smrti dělilo méně než dvacet minut.

Nebylo to volání o pomoc, konstatovali s dokonalou zdrženlivostí.

Když mi v nemocnici oznámili, že Will bude žít, vyšla jsem na zahradu a začala běsnit. Zuřila jsem na Boha, na přírodu, na osud, který srazil naši rodinu až na samé dno. Když o tom teď přemýšlím, musela jsem asi vypadat jako šílenec. Stála jsem v chladném večeru na zahradě a mrštila velkou sklenicí brandy snad sedm metrů daleko, přímo do keříků Euonymus compactus, a začala ječet tak, že můj hlas prořízl vzduch, odrazil se od zdí hradu a jeho ozvěna se rozlehla do dáli. Víte, měla jsem strašlivý vztek, že všude kolem mě se všechno může hýbat a ohýbat a růst a množit se, ale z mého syna – z mého vitálního, charismatického, překrásného chlapce – se stala tahle věc. Nehybná, zchřadlá, zkrvavená, trpící. Krása okolo mě mi najednou připadala obscénní. Řvala jsem a řvala a nadávala – vůbec jsem nevěděla, že znám tak sprostá slova –, až vyšel ven Steven, stoupl si za mě, položil mi ruku na rameno a stál tak, dokud se neujistil, že už budu zticha.

On to nechápal, víte. Ještě mu to nedošlo. Že to Will zase zkusí. Že budeme muset žít v ustavičné ostražitosti a čekat, co přijde příště, co strašlivého si způsobí tentokrát. Budeme se dívat na svět jeho očima – hledat možné jedy, ostré předměty, zapojit stejnou vynalézavost, s níž on mohl dokončit dílo, které započal ten zatracený motorkář. Naše životy by se smrskly jen na tu možnost tohoto jediného činu. A on měl proti nám výhodu – nemusel přemýšlet o ničem jiném než o tom, chápete?

Za dva týdny jsem Willovi řekla: „Tak dobře.“

Pochopitelně.

Co jiného jsem asi tak mohla dělat?

9

Tu noc jsem nespala. Ležela jsem ve své komůrce, zírala do stropu a pečlivě rekonstruovala události uplynulých dvou měsíců na základě toho, co jsem teď věděla. Jako by se všechno proměnilo, roztříštilo, usadilo jinde a zformovalo do obrazu, jejž jsem stěží poznávala.

Připadala jsem si jako napálený hlupák; spolupachatel, který neměl ani tušení, do čeho se namočil.

Napadalo mě, jak se asi museli vskrytu smát mým pokusům krmit Willa zeleninou nebo mu ostříhat vlasy – drobnosti, po kterých mu mělo být líp. Jaký to ve skutečnosti mělo smysl?

Znovu a znovu jsem v hlavě přemílala rozhovor, jejž jsem vyslechla, a snažila se vyložit si ho nějak jinak, snažila se přesvědčit samu sebe, že jsem ho špatně pochopila. Ale Dignitas byla organizace pro asistovanou sebevraždu, ne nějaké rekreační zařízení. Nechtělo se mi věřit, že Camilla Traynorová může vůbec o něčem takovém pro svého syna uvažovat. Ano, připadalo mi, že se k němu chová chladně, a asi i rozpačitě. Nedokázala jsem si moc představit, že ho někdy objala tak, jako moje matka objímala nás – prudce a radostně, dokud jsme se jí nevymanily a nezačaly žadonit, ať nás pustí. Když mám být upřímná, prostě jsem si myslela, že takhle se v lepších rodinách prostě ke svým dětem chovají. Koneckonců jsem zrovna přelouskala Willův výtisk Lásky v chladném světě od Nancy Mitfordové. Ale dobrovolně a aktivně se podílet na smrti vlastního syna?

Zpětně mi její chování připadalo ještě mnohem chladnější a z jejího jednání na mě čišely jakési hrozivé úmysly. Měla jsem vztek na ni i na Willa. Zuřila jsem, že mě nechali hrát komedii. Měla jsem vztek za všechny ty chvíle, kdy jsem koumala, jak mu vylepšit život, jak mu dopřát větší pohodlí nebo spokojenost. A kdykoli mě vztek opustil, zmocnil se mě smutek. Vzpomněla jsem si, jak se jí zlomil hlas, když se pokoušela utěšit Georginu, a hrozně jsem se pro ni rmoutila. Uvědomovala jsem si, že je v bezvýchodné situaci.

Ale hlavně jsem byla bez sebe hrůzou. Děsilo mě, co jsem se dozvěděla. Jak se dá den za dnem žít s tím, že prostě jen zabíjíte čas do své smrti? Jak se může tenhle muž, jehož kůži jsem dnes dopoledne cítila pod prsty – teplou a živou –, rozhodnout, že už prostě nebude? Jak je možné, že za půl roku bude s všeobecným souhlasem tahle kůže hnít pod zemí?

Nemohla jsem to nikomu říct. To na tom bylo skoro nejhorší. Byla jsem teď komplicem v tajném plánu Traynorových. Zmocnila se mě ochablost a netečnost. Zavolala jsem Patrickovi, že mi není dobře a že zůstanu doma. To vůbec nevadí, ujistil mě, půjde si prý zaběhnout desítku. V atletickém klubu bude stejně nejspíš až po deváté. Uvidíme se v sobotu. Zněl roztržitě, jako by už byl myšlenkami jinde, na nějaké bájné běžecké dráze.

Odmítla jsem večeři. Ležela jsem v posteli tak dlouho, až mé myšlenky potemněly a vykrystalizovaly do takové podoby, kterou už jsem nedokázala snést, takže jsem se v půl deváté vydala dolů, tiše se usadila vedle dědy, který byl jediný v naší rodině, kdo se mě zaručeně nebude na nic vyptávat, a tiše se dívala na televizi. Děda seděl ve svém oblíbeném křesle a skelným pohledem upřeně zíral na obrazovku. Nikdy jsem nevěděla, jestli se opravdu dívá, nebo jestli je myšlenkami někde úplně jinde.

„Určitě nic nechceš, zlato?“ zjevila se vedle mě máma s hrnkem čaje. V naší rodině panovalo přesvědčení, že šálek čaje vyléčí prakticky všechno na světě.

„Ne. Nemám hlad, díky.“

Viděla jsem, jak mrkla na tátu. Bylo mi jasné, že později budou po straně bručet, že mě u Traynorových přetěžují, že starat se o tak postiženého člověka je na mě prostě příliš. Věděla jsem, že si budou vyčítat, jak mě přesvědčovali, že mám tu práci vzít.

A já je při tom musela nechat.

Paradoxně byl Will nazítří v dobré formě – byl neobvykle výřečný, tvrdohlavý a útočný. Mluvil možná víc než kdykoli předtím. Jako by se se mnou chtěl pustit do souboje, a byl zklamaný, že jsem odmítla hrát s ním.

„Tak kdy na mně teda dokonáš tu katastrofu?“

Zrovna jsem poklízela v obýváku. Vzhlédla jsem od polštářků, které jsem natřepávala na gauči.

„Cože?“

„Vlasy. Ostříhalas mě jen tak napůl. Vypadám teď jak nějakej viktoriánskej sirotek. Nebo nějakej alternativní magor z umělecký čtvrti.“ Natočil hlavu, abych na své dílo lépe viděla. „Jestli to teda není jen další projev tvýho nekonvenčního stylu.“

„Chceš, abych ti to ještě ostříhala?“

„No, zjevně ti to dělalo radost. A bylo by fajn, kdybych nemusel vypadat, jako že patřím do blázince.“

Mlčky jsem si došla pro ručník a nůžky.

„Nathan je rozhodně mnohem spokojenější, protože prej teď konečně vypadám jako chlap,“ oznámil mi. „I když mě upozornil, že když jsi mi teď uvedla obličej do původního stavu, budu potřebovat oholit každej den.“

„Ach,“ hlesla jsem.

„Nevadí ti to, že ne? O víkendech prostě budu muset vydržet se stylovým strništěm.“

Nedokázala jsem se s ním bavit. Nemohla jsem se mu ani pořádně podívat do očí. Bylo to jako zjistit, že vám přítel byl nevěrný. Vím, že to zní divně, ale přišlo mi, jako by mě zradil.

„Clarková?“

„Hm?“

„Máš zjevně další znepokojivě tichej den. Kam se ztratila ta, co je tak ukecaná, až to skoro jde na nervy?“

„Promiň,“ odtušila jsem.

„Zase něco s panem Běžcem? Co provedl teď? Snad ti neutekl?“

„Ne.“ Ukazováčkem a prostředníčkem jsem uchopila jemný pramínek Willových vlasů a zvedla nůžky, abych ustřihla, co mi přečuhovalo nad prsty. Ale ruka s nůžkami mi ztuhla. Jak to provedou?

Dají mu nějakou injekci? Nebo se dávají léky? Anebo člověka prostě nechají v místnosti s hromadou žiletek?

„Vypadáš unaveně. Nechtěl jsem nic říkat, když jsi přišla, ale vypadáš sakra příšerně.“

„Ach.“

Jak se pomáhá umřít někomu, kdo nemůže hýbat rukama ani nohama? Pohled mi sjel k jeho zápěstím, vždycky schovaným v dlouhých rukávech. Celé týdny jsem si myslela, že je to prostě proto, že je zimomřivější než my ostatní. Další lež.

„Clarková?“

„No?“

Ještě že jsem stála za ním. Nechtěla jsem, aby mi viděl do tváře.

Zaváhal. Vzadu na šíji, až dosud schovanou pod vlasy, byl ještě bledší než jinde. Kůži tu měl jemnou, bílou a zvláštně zranitelnou.

„Hele, omlouvám se za svoji sestru. Ona… ona byla hrozně rozčilená, ale to neznamená, že měla právo se chovat hrubě. Ona je někdy taková přímočará. Neuvědomuje si, že třeba může někomu lézt dost na nervy.“ Odmlčel se. „Proto se jí možná líbí v Austrálii.“

„Myslíš proto, že si tam lidi říkají pravdu?“

„Cože?“

„Nic. Zvedni trochu hlavu, prosímtě.“

Šmikala jsem a česala a metodicky se mu propracovávala po celé hlavě, až byl každičký vlásek ustřižený nebo zarovnaný a zbyl jen jemný poprašek vlasů kolem jeho nohou.

Do odpoledne se mi to všechno srovnalo v hlavě. Will se díval se svým otcem na televizi a já si vytáhla z tiskárny list papíru A4, z kelímku na kuchyňském okně si vzala pero a sepsala, co chci říct.

Složila jsem papír, našla obálku, nadepsala ji jménem jeho matky a nechala ji na kuchyňském stole.

Když jsem večer odcházela, Will a jeho otec si povídali. Právě teď se Will dokonce smál. Zarazila jsem se v chodbě s kabelkou přes rameno a poslouchala. Čemu se má co smát? Co mu může přijít tak veselé, když zbývá už jen pár týdnů, než si vezme život?

„Tak já jdu,“ zavolala jsem do dveří a vydala se pryč.

„Počkej, Clarková –“ začal, ale já už jsem za sebou zavřela dveře.

Celou krátkou cestu autobusem jsem se snažila vymyslet, co řeknu našim. Budou zuřit, že jsem odešla z práce, kterou oni považují za dokonale vyhovující a dobře placenou. Až matka překoná prvotní šok, zatváří se ztrápeně, ale bude mě obhajovat a naznačí, že toho možná na mě bylo moc.

Otec se pravděpodobně zeptá, proč nemůžu být víc jako moje sestra. Dělal to každou chvíli, i když já si přece nezničila život tím, že bych otěhotněla, a nezůstala jsem závislá na finanční podpoře a hlídacích službách zbytku rodiny. Nic takového se ale doma nesmělo vyslovit, protože podle mojí matky by se tím naznačovalo, že Thomas není požehnáním. A všechny děti jsou Boží požehnání, dokonce i takové, které každou chvíli říkají do hajzlu a jejichž existence znamená, že polovina potenciálně výdělečně činných osob v naší domácnosti si ve skutečnosti žádné pořádné zaměstnání najít nemůže.

Nedokážu jim říct pravdu. Věděla jsem, že Willovi ani jeho rodině nic nedlužím, ale nemohla bych ho vystavit zvědavým pohledům sousedů.

To všechno se mi honilo hlavou, když jsem vystoupila z autobusu a vydala se z kopce dolů. A pak jsem došla na roh naší ulice, uslyšela křik, ucítila ve vzduchu slabé vibrace a na okamžik jsem na všechno zapomněla.

Kolem našeho domu se shromáždil menší zástup lidí. Zrychlila jsem krok v obavě, že se něco přihodilo, ale pak jsem na zápraží spatřila naše, jak natahují krky, a uvědomila si, že vůbec nejde o náš dům. Byla to jen další v dlouhém sledu drobných válek, jimiž se vyznačovalo manželství našich sousedů.

Že Richard Grisham není zrovna nejvěrnější manžel, to nebyla u nás v ulici žádná novina. Ale soudě podle představení, které se odehrávalo na jejich předzahrádce, to možná byla novina pro jeho ženu.

„Ty sis snad myslel, že jsem úplně blbá! Měla na sobě tvý triko! To triko, co jsem ti nechala udělat k narozeninám!“

„Miláčku… Dympno… není to, jak si myslíš.“

„A já ti šla pro tu tvou debilní sekanou s vajíčkem! A ona se tam natřásá v tvým triku, jako by se nechumelilo! A to já sekanou s vajíčkem ani nemám ráda!“

Zpomalila jsem, protlačila se shlukem lidí až k našim vrátkům a sledovala, jak Richard uhýbá před vrženým DVD přehrávačem, následovaným párem bot.

„Jak dlouho už takhle vyvádějí?“

Matka tu stála se zástěrou úhledně zastrčenou za pasem. Teď svěsila založené ruce a koukla na hodinky. „No, už dobrou třičtvrtěhodinu. Bernarde, že už je to dobrá třičtvrtěhodina?“

„To záleží na tom, jestli to počítáš od tý doby, co mu vyházela ven oblečení, nebo od chvíle, co ho tu on našel.“

„Řekla bych, že od tý doby, co přišel domů.“

Otec to uvážil. „Tak to je spíš jen půlhodinka. Ale v první čtvrthodině se jí podařilo vyházet z okna docela slušnou hromadu.“

„Tatínek říká, že jestli ho tentokrát vážně vyhodí, zkusí od ní koupit Richardovo nářadí.“

Zástup se mezitím rozrostl a Dympna Grishamová zjevně sebeméně nezamýšlela skončit. Ba dokonce jako by ji rozšíření řad diváctva ještě povzbudilo.

„Odnes si k ní všechny ty svoje čuňárny!“ zaječela a vyhodila z okna záplavu časopisů.

To vyvolalo mezi obecenstvem mírný aplaus.

„Uvidíme, jak se jí bude líbit, že s nima půlku soboty prosedíš na záchodě, co?“ Zmizela v domě a pak se znovu zjevila u okna a vyvrhla obsah prádelního koše na nezaházené zbytky trávníku. „A tady máš ty svý zaprasený spodky! Uvidíme, jestli jí budeš ještě připadat jako takovej – jak že to bylo? – sexy hřebec, když ti je bude muset dennodenně prát!“

Richard se marně snažil posbírat do náručí věci přistávající na trávníku. Křičel něco do okna, ale v tom všeobecném pokřikování a pískotu mu skoro nebylo rozumět. Jako by na okamžik přiznával porážku, protlačil se davem, odemkl si auto, naházel plnou náruč věcí na zadní sedadlo a zabouchl dveře. Zvláštní věc – zatímco jeho sbírka cédéček a videoher byla předtím docela v kursu, o jeho špinavé prádlo nikdo nestál.

Křach. Obecenstvo na chvíli ztichlo, když na cestičce přistálo Richardovo stereo.

Nevěřícně vzhlédl. „Ty mrcho jedna střelená!“

„Takže ty šoustáš tu nemocema prolezlou šilhavou obludu ze servisu, ale já jsem střelená mrcha!?“

Matka se obrátila k otci. „Nedal by sis čaj, Bernarde? Myslím, že začíná bejt trochu chladno.“

Táta neodtrhl pohled od sousedního domu. „To by bylo prima, zlato. Díky.“

Máma zašla do domu, a já si najednou všimla toho auta. Bylo to tak nečekané, že jsem ho nejdřív vůbec nepoznala – tmavomodrý mercedes paní Traynorové, nízký a nenápadný. Zastavila, vykoukla z auta na scénu odehrávající se na chodníku, na okamžik zaváhala, ale pak vystoupila. Rozhlédla se po okolních domech, možná kontrolovala čísla. A pak mě zahlédla.

Seběhla jsem od vchodu na cestičku, ještě než se táta stihl zeptat, kam letím. Paní Traynorová stála kousek od zástupu přihlížejících a zírala na ten hukot asi jako Marie Antoinetta pozorující dav vzbouřených rolníků.

„Rodinný konflikt,“ vysvětlila jsem.

Odvrátila se, jako by se skoro styděla, že jsem ji přistihla. „Aha.“

„Na jejich poměry je to ještě docela konstruktivní. Chodí do manželský poradny.“

V elegantním vlněném kostýmku, s perlami na krku a drahým účesem byla v naší ulici hrozně nápadná a její odlišnost ve srovnání se všemi těmi tepláky a levnými materiály v zářivých konfekčních barvách bila do očí. Působila přísně a strnule, ještě víc, než když mě tehdy našla spát ve Willově pokoji. V nějakém odlehlém koutku mysli jsem si uvědomila, že Camilla Traynorová mi opravdu scházet nebude.

„Říkala jsem si, že bychom si spolu mohly promluvit.“ Musela zvýšit hlas, aby ji přes všechno to povzbuzování bylo slyšet.

Paní Grishamová zrovna vyhazovala Richardovo drahé víno. Každou roztříštěnou lahev přivítal nadšený jekot a další procítěné naléhání pana Grishama. Mezi nohama přítomných se vinula stružka červeného vína a stékala do strouhy.

Mrkla jsem na shromážděný dav a pak se ohlédla na náš dům. Nedokázala jsem si představit, že bych vzala paní Traynorovou do našeho obýváku s podlahou posetou mašinkami, kde by děda tiše pochrupoval před televizí, máma by všude rozprašovala osvěžovač vzduchu, aby přebila smrad z tátových ponožek, a Thomas by sem občas vběhl, aby poslal novou návštěvu do hajzlu.

„No… teď se to moc nehodí.“

„Možná bychom si mohly promluvit u mě v autě? Podívejte, Louiso, stačí mi pět minut. To nám snad dlužíte.“

Když jsem nastupovala do auta, několik sousedů se po mně ohlédlo. Měla jsem štěstí, že horkou novinkou večera byli Grishamovi, jinak by se mohlo začít mluvit o mně. Když jste u nás v ulici nastoupili do drahého auta, znamenalo to, že jste buď sbalili fotbalistu, nebo vás právě sebrali policisté v civilu.

Dveře tiše a luxusně zaklaply a najednou bylo ticho. Uvnitř to vonělo kůží a kromě mě a paní Traynorové tu nebylo vůbec nic. Žádné papírky od bonbonů, žádné bláto, žádné zapomenuté hračky nebo parfémované visačky, jež měly přebít zápach mléka, které tu někdo rozlil před třemi měsíci.

„Myslela jsem, že s Willem docela vycházíte,“ pronesla, jako by mluvila k někomu přímo před sebou. Když jsem neodpověděla, dodala: „Nejste snad spokojená s platem?“

„Tím to není.“

„Chtěla byste delší pauzu na oběd? Uvědomuji si, že ji máte dost krátkou. Mohla bych poprosit Nathana, jestli by –“

„Pracovní doba není problém. Ani peníze.“

„Tak proč –“

„Já vážně nechci –“

„Podívejte, nemůžete prostě dát okamžitou výpověď a očekávat, že se ani nezeptám, co to má pro všechno na světě znamenat.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Slyšela jsem vás. Vás a vaši dceru. Včera večer. A nechci… nechci se na tom podílet.“

„Ach.“

Seděly jsme mlčky. Pan Grisham se právě pokoušel vyrazit domovní dveře a paní Grishamová mu zatím házela z okna na hlavu všechno, co jí přišlo pod ruku. Volba střeliva – role toaletního papíru, krabice s tampony, záchodová štětka, lahvičky šamponu – naznačovala, že je právě v koupelně.

„Prosím, neodcházejte,“ hlesla paní Traynorová tichounce. „Willovi je s vámi dobře. Tak dobře už mu dlouho nebylo. Já… bylo by pro nás moc těžké nahradit vás někým jiným.“

„Ale vy… vy ho chcete vzít do tý instituce, kde lidi páchají sebevraždu. Dignitas.“

„Ne. Udělám všechno, co budu moci, aby to neudělal.“

„Jako co – budete se modlit?“

Věnovala mi pohled, který by moje matka označila za „staromódní“. „Vždyť už jste si musela všimnout, že když se Will rozhodne, že bude nepřístupný, nikdo s tím nic moc nezmůže.“

„Už to všechno chápu,“ oznámila jsem jí. „Já jsem tam vlastně jenom proto, abych ohlídala, že nebude švindlovat a neoddělá se dřív, než mu vyprší ta půlroční lhůta. Je to tak, žejo?“

„Ne. Tak to není.“

„Tak proto vám nezáleželo na tom, jestli mám kvalifikaci.“

„Říkala jsem si, že jste radostná, optimistická a jiná. Nevypadala jste jako ošetřovatelka. Nechovala jste se jako všechny ty ostatní. Myslela jsem si… myslela jsem, že byste ho dokázala povzbudit. A vy to dokážete – vy ho opravdu povzbuzujete, Louiso. Když jsem ho včera viděla bez těch příšerných vousů… vypadá to, že jste jedna z mála, kdo na něj dokáže nějak zapůsobit.“

Z okna vyletěly lůžkoviny smotané do jedné velké koule. Prostěradla se na okamžik ladně napnula, než přistála na trávníku. Dvě děti jedno popadly, natáhly si ho nad hlavou a začaly se s ním honit po zahrádce.

„Nemyslíte, že by bylo fér se mi zmínit, že ho mám vlastně jenom hlídat, aby si neublížil?“

Camilla Traynorová vzdychla jako někdo, kdo je nucen cosi zdvořile vysvětlit úplnému idiotovi.

Přemýšlela jsem, zda si uvědomuje, že ať řekne cokoli, ten druhý se vždycky cítí jako blbec. Říkala jsem si, jestli si to ve skutečnosti nepěstuje záměrně. Nevím, jestli bych někdy dokázala probudit v někom pocit méněcennosti.

„To tak možná bylo, když jste poprvé přišla… ale jsem přesvědčená, že Will dodrží slovo. Slíbil mi šest měsíců a ty mi dá. My ten čas potřebujeme, Louiso. Potřebujeme ho, abychom mu ukázali, že má nějaké možnosti. Doufala jsem, že ho to přesvědčí, že může vést život, který by si užíval, i když to není takový život, jaký si sám plánoval.“

„Ale všechno jsou to lži! Lhala jste mi a všichni si lžete navzájem!“

Jako by mě vůbec neslyšela. Obrátila se ke mně a z kabelky vytáhla šekovou knížku, v ruce připravené pero.

„Podívejte, co byste chtěla? Zdvojnásobím vám plat. Řekněte mi, kolik chcete.“

„Nechci vaše peníze.“

„Tak auto. Nějaké zaměstnanecké výhody. Prémie?“

„Ne.“

„Tak… jak vás mám přesvědčit, abyste si to rozmyslela?“

„Nezlobte se. Já prostě nemůžu –“

Chystala jsem se vystoupit z auta. Rychle vztáhla ruku. Ucítila jsem ji na své paži, podivnou a radioaktivní. Obě jsme na ni hleděly.

„Podepsala jste smlouvu, slečno Clarková,“ zasyčela. „Podepsala jste smlouvu a zavázala se v ní, že pro nás budete šest měsíců pracovat. Jak to počítám, odpracovala jste si pouze dva. Jenom žádám, abyste dostála svým smluvním povinnostem.“

Mluvila ostře a pronikavě. Shlédla jsem na její ruku a všimla si, že se třese.

Polkla. „Prosím.“

Ode dveří nás sledovali moji rodiče, v rukou hrnky s čajem. Byli jediní dva, kdo se nedíval na divadlo u sousedů. Když si uvědomili, že jsem si jich všimla, rozpačitě se odvrátili. Všimla jsem si, že otec má na nohou své kostkované trepky se skvrnami od barvy.

Vzala jsem za kliku u dveří. „Paní Traynorová, já prostě nemůžu jen přihlížet a nic nedělat… to je prostě hrozně divný. S tím já nechci nic mít.“

„Rozmyslete si to ještě. Zítra je Velký pátek – jestli jen potřebujete trochu času, řeknu Willovi, že máte nějaké rodinné povinnosti. A přes víkend si to promyslete. Ale prosím, vraťte se. Vraťte se a pomozte mu.“

Bez ohlédnutí jsem zašla do domu. Usadila jsem se v obýváku a zírala na televizi. Rodiče přišli za mnou dovnitř, koukli se po sobě a předstírali, že mě nesledují.

Trvalo skoro jedenáct minut, než jsem zaslechla, jak paní Traynorová konečně nastartovala auto a odjela.

Moje sestra se na mě vrhla do pěti minut, co přišla domů: vyletěla po schodech a rozrazila mi dveře do pokoje.

„Jasně, jen pojď dál,“ utrousila jsem ironicky. Ležela jsem na posteli s nohama opřenýma o zeď a zírala do stropu. Měla jsem na sobě punčocháče a modré lesklé kraťasy, které jsem teď měla nevábně shrnuté nahoře na stehnech.

Katrina stanula ve dveřích. „Je to pravda?“

„Myslíš, jestli Dympna Grishamová konečně vyhodila svýho falešnýho, nanicovatýho záletnýho manžela a –“

„Nehraj to na mě. Myslím s tvou prací.“

Palcem u nohy jsem objížděla vzor na tapetě. „Jo, dala jsem výpověď. Jo, vím, že máma s tátou z toho nemají zrovna radost. Jo, jo, jo, ať na mě chceš vychrlit cokoli.“

Opatrně zavřela dveře, pak ztěžka dopadla na mou postel a sprostě zaklela. „To snad sakra není možný!“

Strčila mi do nohou tak, že mi sklouzly po zdi a já skončila skoro ležmo na posteli. Zvedla jsem se do sedu. „Auvajs!“

Tvář měla úplně brunátnou. „To snad nemyslíš vážně. Máma je dole úplně zhroucená. Táta se tváří, že on je v pohodě, ale taky je z toho hotovej. Jak to jako budou dělat s penězma? Víš, že táta má už takhle strach, že přijde o práci. Proč bys ksakru zahazovala takovou slušnou práci?“

„Přestaň mi kázat, Trino.“

„No někdo musí! Takovej plat nikde jinde nedostaneš. A jak to bude vypadat v tvým životopisu?“

„Ale no tak, nedělej, že tady jde o něco jinýho, než o tebe a co ty chceš!“

„Cože?“

„Tobě je fuk, co budu dělat, hlavně když si budeš moct znova dělat úžasnou kariéru. Akorát potřebuješ, abych zajišťovala rodinnej rozpočet a ještě se ti k tomu starala o dítě. Všichni ostatní se můžou jít bodnout.“ Věděla jsem, že jsem zlá a nevraživá, ale nemohla jsem si pomoct. Do téhle šlamastiky nás koneckonců dostaly sestřiny trable. Vyhřezly ze mě všechny ty roky zášti. „Všichni musíme makat, i kdybysme to nenáviděli, aby si naše Katrinka mohla realizovat svý ambice.“

„Tady nejde o mě!“

„Ne?“

„Ne, jde o to, že nedokážeš vydržet v jediný slušný práci, o kterou jsi za celý měsíce zavadila.“

„O mojí práci víš úplně kulový, jasný?!“

„Vím, žes tam měla mnohem víc než minimální mzdu. Což je asi tak všechno, co potřebuju vědět.“

„V životě nejde jenom o peníze, víš?“

„Jo? No tak to jdi dolů říct mámě a tátovi.“

„Ani mi krucinál nezkoušej kázat o penězích, když jsi už roky do týhle domácnosti nepřispěla ani vindrou!“

„Víš, že si to nemůžu dovolit kvůli Thomasovi!“

Začala jsem strkat sestru ven ze dveří. Nevzpomínám si, kdy jsem na ni naposledy vztáhla ruku, ale právě teď jsem měla strašně silné nutkání někoho praštit a bála jsem se, co bych provedla, kdyby tu se mnou zůstala. „Jdi do hajzlu, Trino. Jasný? Vypadni a nech mě na pokoji!“

Přibouchla jsem sestře dveře před nosem. A když jsem slyšela, jak pomaličku schází po schodech, rozhodla jsem se, že nebudu myslet na to, co asi řekne našim a jak to všichni budou považovat za další důkaz mé katastrofální neschopnosti dělat něco pořádného. Rozhodla jsem se nemyslet na Syeda na úřadu práce a jak mu asi budu vysvětlovat, proč jsem odešla z té nejlépe placené nekvalifikované práce. Rozhodla jsem se nemyslet na drůbežárnu a jak někde hluboko v jejích útrobách pravděpodobně pořád ještě visí igelitová kombinéza a hygienická čepice s mou jmenovkou.

Znovu jsem si lehla a myslela na Willa. Přemýšlela jsem o jeho hněvu a jeho smutku. Přemýšlela jsem o tom, co mi řekla jeho matka – že jsem jedna z mála, kdo na něj dokáže zapůsobit. Vzpomněla jsem si, jak se snažil nesmát „Klapálkově písničce“ toho večera, kdy se za oknem snášel zlatavý sníh.

Myslela jsem na teplou kůži a jemné vlasy a ruce živého člověka, který je mnohem chytřejší a zábavnější, než já kdy budu, a který přesto nevidí žádnou lepší budoucnost než se sprovodit ze světa.

A nakonec jsem se s hlavou zabořenou do polštáře rozplakala, protože mi můj život náhle připadal mnohem temnější a komplikovanější, než jsem si kdy dokázala představit, a já se toužila vrátit v čase do doby, kdy mou nejzávažnější starostí bylo, jestli jsme s Frankem objednali dost rozinkových šneků.

Ozvalo se zaklepání.

Vysmrkala jsem se. „Jdi do hajzlu, Katrino.“

„Omlouvám se.“

Zírala jsem na dveře.

Hlas měla zdušený, jako by mluvila s pusou přitisknutou na klíčovou dírku. „Nesu víno. Hele, pusť mě proboha dovnitř, nebo mě máma uslyší. Mám pod svetrem dva hrnky s Bořkem stavitelem a dobře víš, jak vyvádí, když se v patře pije.“

Slezla jsem z postele a otevřela dveře.

Mrkla na můj uslzený obličej a rychle za sebou zavřela dveře. „Tak fajn,“ pronesla, odšroubovala víčko a nalila mi do hrnku víno, „co se doopravdy stalo?“

Upřeně jsem na sestru pohlédla. „Nikomu nesmíš říct, co ti povím. Ani tátovi. A už vůbec ne mámě.“

A pak jsem jí to řekla.

Musela jsem to někomu říct.

Bylo hodně věcí, kvůli kterým jsem svou sestru neměla ráda. Ještě před pár lety bych vám mohla ukázat celé naškrábané seznamy, které jsem na toto téma sepisovala. Nesnášela jsem ji za to, že má husté rovné vlasy, zatímco moje se začnou třepit a lámat, jakmile je mám delší než k ramenům.

Nesnášela jsem ji, protože jí člověk nikdy nemohl říct nic, co už by ona dávno nevěděla. Nenáviděla jsem, že celou dobu mé školní docházky si učitelé nemohli pomoct a museli mi tichým hlasem sdělovat, jak hrozně je chytrá, jako by její genialita automaticky znamenala, že budu muset celý život žít v jejím stínu. Nesnášela jsem ji za to, že musím v šestadvaceti letech bydlet v malé komůrce v rodinném dvojdomku, jen aby ona a její nemanželský syn mohli mít větší pokoj. Ale občas jsem byla vážně ráda, že je moje sestra.

Protože Katrina neječela hrůzou. Netvářila se otřeseně a netrvala na tom, že to musím povědět mámě a tátovi. Ani jednou mi neřekla, že jsem udělala chybu, když jsem odešla.

Zhluboka si lokla vína. „Šmarjá.“

„Jo, přesně.“

„A ono je to dokonce legální. Nemůžou mu v tom nijak zabránit.“

„Já vím.“

„Ty bláho. To mi hlava nebere.“

Jen co jsem jí to povídala, vypily jsme každá dvě skleničky, a já cítila, jak se mi po tvářích rozlévá horkost. „To pomyšlení, že bych od něj měla odejít, je hrozný. Ale v tomhle já nemůžu jet, Trino.

Nemůžu.“

„Hm.“ Zamyslela se. Moje sestra skutečně dokáže nasadit „přemýšlivý výraz“. Když se tak tváří, lidi vždycky čekají, než na ni promluví. Táta říká, že můj přemýšlivý výraz působí, jako když se mi chce na záchod.

„Nevím, co mám dělat,“ zoufala jsem si.

Vzhlédla ke mně a tvář se jí náhle rozjasnila. „To je jednoduchý!“

„Jednoduchý.“

Nalila nám každé ještě skleničku. „Ajaj. Koukám, že už jsme to dorazily. Jasně. Jednoduchý. Oni mají dost peněz, ne?“

„Nechci jejich prachy. Nabídla mi vyšší plat. O to přece ale nejde.“

„Zmlkni. Ne pro tebe, ty kozo blbá. Oni mají dost svejch peněz a on po tý nehodě nejspíš dostal balík z pojištění. No tak jim řekneš, že chceš nějakej rozpočet, a ty prachy pak použiješ a využiješ těch – kolik že to je? – čtyř měsíců, který ti zbejvají. A přiměješ Willa změnit názor.“

„Cože?“

„Donutíš ho změnit názor. Říkala jsi, že většinu času trčí doma, ne? No tak začneš něčím malým, a jakmile ho zase dostaneš ven, musíš vymyslet spoustu úžasnejch věcí, který bys s ním mohla podniknout; cokoli, kvůli čemu by zase chtěl žít – dobrodružství, cestování, plavání s delfínama, cokoli –, a pak to uděláte. Já ti pomůžu. Kouknu se v knihovně na internet. Vsadím se, že pro něj můžeme najít spoustu úžasnejch věcí. Něco, co by ho doopravdy potěšilo.“

Vytřeštěně jsem na ni zírala.

„Katrino…“

„Jo, já vím.“ Zazubila se na mě a já se začala usmívat. „Jsem prostě geniální.“

10

Vypadali poněkud překvapeně. No, to bylo vlastně ještě slabé slovo. Paní Traynorová se zatvářila šokovaně, pak poněkud znepokojeně, a nakonec nasadila úplně bezvýraznou masku. Její dcera se choulila na gauči vedle ní a jen se na mě zlostně mračila – dělala takový ten obličej, o kterém mě matka vždycky varovala, že jestli se obrátí vítr, tak mi to zůstane. To nebyla zrovna ta nadšená reakce, v kterou jsem doufala.

„Ale co tedy vlastně chcete dělat?“

„Ještě nevím. Moje sestra umí skvěle dělat výzkum. Snaží se zrovna zjistit, co všechno můžou kvadruplegikové dělat. Ale já jsem chtěla nejdřív zjistit, jestli byste byli ochotní do toho jít.“

Byli jsme v přijímacím pokoji – v tomtéž, kde jsem seděla při prvním pohovoru, jenže tentokrát se na pohovku usadila paní Traynorová s dcerou a mezi nimi se uvelebil jejich starý uslintaný pes. Pan Traynor stál u krbu. Měla jsem na sobě tmavě modrý džínový kabátek ve stylu francouzských rolníků, minišaty a vysoké vojenské boty. Zpětně jsem si uvědomila, že na přednesení svého plánu jsem si asi mohla obléci něco profesionálnějšího.

„Chci si to ujasnit,“ předklonila se Camilla Traynorová. „Vy chcete brát Willa ven z domu.“

„Ano.“

„A chcete s ním podniknout spoustu ‚dobrodružství‘,“ pronesla vyděšeně, jako bych snad navrhovala, že mu amatérsky provedu laparoskopii.

„Ano. Jak jsem říkala, ještě nevím, co se vlastně dá dělat. Ale chci ho prostě dostat ven, trošku mu rozšířit obzory. Možná můžeme nejdřív dělat něco tady v okolí, a pak snad brzo něco trošku dál.“

„Myslíte cestovat do zahraničí?“

„Do zahraničí…?“ zamžikala jsem. „Spíš jsem si říkala, že bych ho vzala do hospody. Nebo na nějaký představení, pro začátek.“

„Will poslední dva roky téměř nebyl venku z domu, kromě kontrol v nemocnici.“

„No, já vím… myslela jsem si, že bych ho zkusila přesvědčit, aby to změnil.“

„A vy byste ty dobrodružství pochopitelně podnikala s ním,“ utrousila Georgina Traynorová.

„Koukněte, nejde o nic mimořádnýho. Spíš myslím, že bych ho prostě dostala z domu, aspoň pro začátek. Na procházku kolem hradu nebo do hospody. Jestli nakonec pojedeme na Floridu plavat s delfínama, tak to bude nádhera. Ale teď bych ho opravdu jenom chtěla dostat z domu a přivést ho na jiný myšlenky.“ Radši jsem nedodala, že jen při pouhém pomyšlení, že bych s Willem sama jela do nemocnice, se pořád ještě rosím studeným potem. Cestovat s ním do zahraničí mi připadalo asi tak pravděpodobné, jako že někdy uběhnu maratón.

„Myslím, že je to báječný nápad,“ vložil se do toho pan Traynor. „Podle mě by bylo skvělé, kdyby se Will dostal trochu ven. Víš, že mu to nijak neprospívá, když musí den co den zírat na čtyři stejné stěny.“

„Vždyť jsme se ho snažili dostat ven, Stevene,“ namítla paní Traynorová. „Nechceme ho přece nechat hnít doma. Zkoušela jsem to mockrát.“

„Já vím, miláčku, ale úspěšní jsme moc nebyli, že? Jestli tady Louisa přijde s něčím, co bude Will ochotný zkusit, tak to přece může být jedině dobře, ne?“

„No právě, ‚ochotný zkusit‘, na tom to celé stojí a padá.“

„Byl to jenom nápad,“ pokrčila jsem rameny. Najednou se mě zmocnilo popuzení. Bylo mi jasné, co si myslí. „Jestli nechcete, abych se do toho pouštěla…“

„…tak odejdete?“ zpříma na mě pohlédla.

Neodvrátila jsem oči. Už jsem z ní neměla strach. Protože teď jsem věděla, že není o nic lepší než já. Že je to žena, která by klidně nechala svého syna, aby jí umřel před očima.

„Ano, asi odejdu.“

„Takže nás vlastně vydíráte.“

„Georgino!“

„No, proč bychom si to neřekli na rovinu, tati.“

Trochu jsem se napřímila. „Ne. Nevydírám. Jenom říkám, na čem jsem ochotná se podílet. Nemůžu jen tak sedět a tiše čekat, až se Will… no…“ odmlčela jsem se.

Všichni jsme zírali do šálků s čajem.

„Jak jsem řekla,“ pronesla paní Traynorová pevně, „já myslím, že je to výborný nápad. Jestli se vám Willa podaří přesvědčit, nevidím na tom nic špatného. Hrozně by se mi líbilo, kdyby jel někam na dovolenou. Prostě… prostě nám jen řekněte, co od nás budete potřebovat.“

„Něco mě napadlo,“ položil pan Traynor ruku na rameno své dceři. „Možná bys mohla jet s nimi, Georgino.“

„Mně by to nevadilo,“ pokrčila jsem rameny. Byla to pravda. Protože šance, že se mi povede Willa dostat někam na dovolenou, byla asi taková, jako že se zúčastním vědomostní televizní soutěže.

Georgina Traynorová se rozpačitě zavrtěla. „To nejde. Víte přece, že za čtrnáct dní začínám v nový práci. Nemůžu hned po nástupu zas načas přijet do Anglie.“

„Ty se zase vracíš do Austrálie?“

„Netvař se tak překvapeně. Přece jsem ti říkala, že jsem přijela jenom na návštěvu.“

„Jenom jsem si myslela, že… vzhledem k… poslednímu vývoji bys tu mohla chtít zůstat trochu déle.“ Camilla Traynorová počastovala dceru pohledem, jaký by Willovi nikdy nevěnovala, ať by se k ní choval sebehruběji.

„Je to fakt dobrá práce, mami. O takovou jsem se poslední dva roky snažila.“ Georgina mrkla po otci. „Nemůžu dát celej svůj život k ledu jenom kvůli Willovu duševnímu rozpoložení.“

Nastalo dlouhé ticho.

„To není fér. Kdybych byla na vozíku já, taky byste po Willovi chtěli, aby odložil všechny svý plány?“

Paní Traynorová nevěnovala dceři jediný pohled. Hleděla jsem na svůj seznam a pořád dokolečka si pročítala poslední odstavec.

„Já mám taky život,“ ohradila se Georgina.

„Co kdybychom to probrali jindy?“ Pan Traynor položil dceři ruku na rameno a jemně ho stiskl.

„To je dobrý nápad.“ Paní Traynorová se začala probírat papíry, které měla před sebou. „Tak dobře.

Navrhuju tohle. Chci vědět, co všechno plánujete,“ pohlédla na mě. „Chci na to udělat rozpočet, a jestli to půjde, chtěla bych od vás nějaký časový rozvrh, abych si mohla naplánovat volno a mohla s vámi. Mám nějakou nevybranou dovolenou –“

„Ne.“

Všechny jsme se otočily na pana Traynora. Pohladil psa po hlavě a tvářil se mírně, ale pevně prohlásil: „Ne. Myslím, že bys s nimi neměla jezdit, Camillo. Will by měl mít možnost podniknout to sám.“

„Will to sám nezvládne, Stevene. Když Will někam jede, je toho potřeba strašně moc zařídit. Je to strašně složité. Nemůžeme to přece nechat jen na –“

„Ne, miláčku,“ řekl znovu. „Willovi může pomoct Nathan a Louisa si poradí.“

„Ale –“

„Will se zase musí cítit jako chlap. To ale nepůjde, když ho jeho matka – anebo jeho sestra – bude pořád obskakovat.“

V tu chvíli mi na chviličku přišlo paní Traynorové líto. Pořád měla ten svůj povýšený výraz, ale pod tím vypadala poněkud bezradně, jako by nemohla pochopit, co to její muž vlastně dělá. Ruka jí zabloudila k řetízku na krku.

„Já se o něj postarám,“ ujistila jsem je. „A řeknu vám s předstihem o všem, co budeme mít v plánu.“

Paní Traynorové tak ztuhla tvář, že jí přímo pod lícní kostí viditelně pulsoval drobný sval.

Přemýšlela jsem, zda mě v tu chvíli opravdu nenávidí.

„Já taky chci, aby Will žil,“ řekla jsem nakonec.

„To my chápeme,“ přikývl pan Traynor. „A moc si vážíme vašeho odhodlání. A diskrétnosti.“

Uvažovala jsem, zda se to poslední slůvko týká Willa, nebo něčeho úplně jiného, ale pak pan Traynor vstal a já si uvědomila, že to je signál, abych odešla. Georgina a její matka pořád seděly mlčky na pohovce. Tušila jsem, že jakmile vypadnu, bude se tu ještě moc a moc mluvit.

„Tak dobře,“ uzavřela jsem to. „Všechno vám sepíšu, jakmile si to sesumíruju. Už brzo. Nemáme moc…“

Pan Traynor mě poplácal po rameni.

„Já vím. Prostě nám dejte vědět, co vymyslíte,“ řekl.

Trina si dýchala na ruce a nohama bezděčně podupovala, jako by pochodovala na místě. Měla na hlavě můj tmavě zelený baret a mě otrávilo, že jí sluší mnohem víc než mně. Sklonila se, ukázala do seznamu, který před chvilkou vytáhla z kapsy, a pak mi ho podala.

„Asi budeš muset vyškrtnout číslo tři, nebo to aspoň odložit, až se trochu oteplí.“

Mrkla jsem do seznamu. „Basketbal pro kvadruplegiky? Vždyť ani nevím, jestli má rád basketbal.“

„Na tom nesejde. Krucinál, tady je ale kosa.“ Stáhla si baret dolů přes uši. „Důležitý je, že bude mít možnost zjistit, co se dá všechno dělat. Uvidí, že jiní lidi jsou na tom úplně stejně špatně jako on, a přitom sportujou a tak.“

„Já nevím. Vždyť ani neudrží hrníček. To asi budou spíš paraplegici. Nechápu, jak by se dalo házet míčem, když člověku neslouží ruce.“

„Ty to nechápeš. Vždyť on nemusí zrovna něco dělat – chceme mu jenom rozšířit obzory, ne?

Ukážeme mu, co dělaj jiný postižený lidi.“

„Když myslíš…“

Mezi diváky to zahučelo. Běžci se už objevili na dohled. Když jsem si stoupla na špičky, rozeznala jsem je asi dvě míle odsud, dole v údolí – malá skupinka pohupujících se bílých teček, která se v chladu plahočila po mokré šedivé silnici. Stály jsme na vrcholku příhodně pojmenovaného Větrného vršku téměř čtyřicet minut a já už necítila nohy.

„Koukala jsem, co se děje tady v okolí, a jestli nechceš jezdit moc daleko, tak bude za pár tejdnů zápas ve sportovním středisku. Může si dokonce vsadit na výsledek.“

„Vsadit?“

„Může se tak trochu zapojit a nemusí ani hrát. Jé, koukej, támhle jsou. Za jak dlouho myslíš, že doběhnou k nám?“

Stály jsme u cílové pásky. Nad našimi hlavami v ostrém větru unaveně pleskal plachtovinový transparent s nápisem „Jarní triatlon – cíl“.

„To nevím. Dvacet minut? Možná dýl? Mám tady pro případ nouze jednu tyčinku Mars, jestli chceš kousek.“ Sáhla jsem do kapsy. Jednou rukou jsem nedokázala udržet seznam tak, aby se netřepetal.

„Tak na co jsi ještě přišla?“

„Říkala jsi, že chceš vyrazit trochu dál, žejo?“ Ukázala mi na prsty. „Vzala sis tu větší půlku!“

„Tak si vem tuhle. Mám pocit, že si Traynorovi myslí, že si chci užívat na jejich účet.“

„Cože, protože ho chceš na pár mizernejch dnů vzít ven? Šmarjá. Měli by být vděčný, že se někdo takhle snaží. Ne že by oni něco dělali.“

Trina chňapla po druhém kousku tyčinky. „Takže… Myslím, že je to číslo pět. Je to takovej počítačovej kurs, na kterej by mohl jít. Dají tam člověku na hlavu takovou věc, má to na sobě takovej špalíček, a oni pak můžou jen hejbat hlavou a ťukat do klávesnice. Na internetu je spousta fór pro kvadruplegiky. Mohl by si tam najít spoustu novejch známejch. Znamenalo by to, že by nemusel ani pořád někam jezdit. S pár lidma jsem se na těch diskusích dokonce bavila. Připadali mi milí. Docela –“ pokrčila rameny – „docela normální.“

Mlčky jsme jedly rozpůlenou tyčinku Mars a pozorovaly blížící se skupinu ztrápeně vyhlížejících běžců. Patricka jsem neobjevila. Nikdy se mi to nepovedlo. Měl takovou tu tvář, která se v davu vždycky okamžitě ztratí.

Trina ukázala na papírek.

„No a teď koukni na kulturní sekci. Je tam koncert pořádanej speciálně pro lidi s postižením. Říkala jsi, že je hodně kulturní člověk, ne? No tak tady by mohl jenom sedět a nechat se unášet hudbou. To by ho mělo trochu rozptýlit, ne? Derek, ten kníratej od nás z práce, mi o tom povídal. Prej tam může bejt docela kravál, kvůli všem těm postiženejm, co tam trochu ječí, ale myslím, že by si to i tak užil.“

Nakrčila jsem nos. „Já nevím, Trino –“

„Tebe akorát vyděsilo, že jsem řekla slovo ‚kultura‘. Přece stačí, když tam s ním budeš. A nebudeš šustit sáčkem od brambůrků. Anebo kdybys chtěla něco odvážnějšího…“ zazubila se na mě, „je tu taky striptýzovej klub. Na to bys ho mohla vzít do Londýna.“

„Mám vzít svýho zaměstnavatele, aby se mohl koukat na striptérky?“

„Vždyť jsi povídala, že pro něj děláš všechno, meješ ho a krmíš a tak. Nechápu, proč bys vedle něj nemohla sedět jakoby nic, když se mu postaví.“

„Trino!“

„No musí mu to přece chybět. Mohla bys mu třeba i zaplatit exotickou tanečnici, aby mu zatancovala na klíně.“

Několik hlav v davu se k nám otočilo. Sestra se zasmála. Ona se takhle dokázala o sexu klidně bavit. Jako by to byla nějaká rekreační činnost. Jako by na tom vůbec nesešlo.

„A pak tady máme na druhou stranu větší výlety. Nevím, co by se ti líbilo, ale mohli byste třeba jet ochutnávat víno na Loiru… to není na začátek tak daleko.“

„Může se kvadruplegik vůbec opít?“

„Já nevím. To se zeptej jeho.“

Zamračila jsem se na seznam. „Takže… teď půjdu a oznámím Traynorovým, že hodlám jejich sebedestruktivního ochrnutýho syna opít, utratím jejich prachy za striptérky a exotický tanečnice a pak ho odvleču na olympiádu pro postižený…“

Trina mi seznam vytrhla. „No, nevšimla jsem si, že bys ty přišla s něčím podnětnějším.“

„Jenom jsem si myslela… já nevím.“ Zamnula jsem si nos. „Abych řekla pravdu, trochu mě to děsí.

Dá mi práci i ho jenom dostat na zahradu.“

„To ale není zrovna dobrej přístup, žejo. Jé, koukni. Už jsou tady. Měly bysme se usmívat.“

Prodraly jsme se před ostatní a začaly fandit. Nebylo zrovna snadné vyloudit ze sebe motivující zvuky v dostatečné intenzitě, když máte pusu tak zmrzlou, že se s ní skoro nedá hýbat.

Pak jsem zahlédla Patricka: běžel v zástupu lopotících se těl s hlavou skloněnou a obličejem lesklým potem, šlachy na krku se mu napínaly a měl ztrhanou tvář, jako by právě podstupoval nějaké mučení. Věděla jsem, že jakmile proběhne cílem, celý se rozzáří, jako by se musel ponořit až do hloubi svého já, aby se dostal do rauše.

„Jeď, Patricku!“ zavolala jsem chabě.

A on se kolem mě mihl a mířil k cíli.

Neprojevila jsem patřičné nadšení pro Trinin akční seznam, takže sestra se mnou dva dny nemluvila. Naši si toho ani nevšimli – byli bez sebe radostí, že jsem se rozhodla v zaměstnání zůstat.

Vedení továrny na nábytek svolalo na konec týdne několik schůzí a otec byl přesvědčený, že bude mezi propuštěnými. Probírkou ještě nikdo nad čtyřicet neprošel.

„Jsme hrozně vděční, že nám tolik přispíváš, zlato,“ ujišťovala mě máma tak často, až mi to bylo trochu trapné.

Byl to zvláštní týden. Trina se začala chystat do školy a já se každý den musela tajně krást nahoru a pročesávat tašky, které už si sbalila, abych zjistila, co z mých věcí si plánuje odvézt. Většina mých šatů byla mimo nebezpečí, ale už jsem zachránila fén, svoje falešné sluneční brýle Prada a svoji oblíbenou toaletní tašku s citrónky. Když jsem na ni kvůli tomu vlítla, vždycky jen pokrčila rameny: „Vždyť to stejně nepoužíváš…“ jako by na tom snad záleželo.

To byla prostě typická Trina. Myslela si, že má na všechno svaté právo. I když už měla Thomase, pořád jí zůstal ten pocit, že je rodinný benjamínek – pevně zakořeněné přesvědčení, že celý svět se opravdu točí jen kolem ní. Když jsme byly malé a ona ztropila šílenou scénu, protože chtěla něco mého, máma mě vždycky prosila, ať jí to „prostě dám“, jen aby byl doma trochu klid. To už bylo skoro dvacet let a pořád se prakticky nic nezměnilo. Museli jsme hlídat Thomase, aby si Trina mohla vyjít; živit ho, aby si Trina nemusela dělat starosti; kupovat jí obzvlášť krásné dárky k narozeninám a k Vánocům, protože když má Thomase, „musí si toho spoustu odepřít“. No, moji tašku s citrónky si teda odepřít bude muset. Přilepila jsem si na dveře ceduli: „Moje věci jsou MOJE. VYPADNI.“ Trina ji strhla a stěžovala si mámě, že v životě neviděla, aby se někdo choval tak nedospěle, a že i ten Thomas má mnohem víc rozumu než já.

Ale něco mě napadlo. Když Trina jednou večer odešla do školy, usadila jsem se v kuchyni, kde máma rovnala tátovy košile na žehlení.

„Mami…“

„Ano, zlato?“

„Myslíš, že až bude Trina pryč, že bych si mohla vzít její pokoj?“

Máma se zarazila s napůl složenou košilí přitisknutou k hrudi. „To nevím… Nad tím jsem vůbec nepřemejšlela.“

„Totiž když tam s Thomasem nebudou, tak by bylo fér, abych měla pořádnej pokoj. Připadá mi hloupý, že by měl zůstat prázdnej, když oni budou stejně pryč.“

Máma přikývla a pečlivě uložila košili do prádelního koše. „To máš asi pravdu.“

„A ten pokoj by stejně správně měl bejt můj, když jsem starší a vůbec. Dostala ho jenom proto, že měla Thomase.“

Máma přitakala mojí logice. „To je fakt. Promluvím o tom s Trinou,“ slíbila mi.

Když o tom tak zpětně přemýšlím, bývalo by asi lepší se o tom napřed zmínit mojí sestře.

O tři hodiny později vtrhla s vražednou tváří do obýváku.

„Takhle rychle bys mě odepsala, jo?“

Děda sebou v křesle trhl a bezděčně si přitiskl ruku na prsa.

Vzhlédla jsem od televize. „O čem to mluvíš?“

„Kde jako budeme s Thomasem o víkendech? Do komory se oba nevejdeme. Není tam místo ani na dvě postele.“

„Přesně. A já tam už trčím pět let.“ Vědomí, že nejsem až tak úplně v právu, mi přibarvilo hlas ještě větší popuzeností, než jsem zamýšlela.

„Nemůžeš si vzít můj pokoj. To není fér.“

„Vždyť v něm ani nebudeš!“

„Ale já ho potřebuju! S Thomasem se do komory prostě nenacpeme! Tati, řekni jí něco!“

Otec zabořil bradu někam hluboko pod límec a složil si ruce na prsou. Nesnášel, když jsme se hádaly, a vždycky radši nechával mámu, ať to vyřeší. „Trochu se zklidněte, holky,“ zamumlal jenom.

Dědeček zavrtěl hlavou, jako by nechápal nikoho z nás. V poslední době vrtěl hlavou ohromně často.

„Ty jsi neuvěřitelná. Teď už se nedivím, žes mi tak nadšeně pomáhala, abych mohla odejít!“

„Cože? Takže když jsi žadonila, abych neodcházela z práce, abych ti mohla dávat peníze, měla jsem ve skutečnosti celou dobu nějakej zlovolnej plán, jo?“

„Ty jsi tak pokrytecká!“

„Katrino, uklidni se,“ zjevila se máma ve dveřích. Z gumových rukavic jí odkapávala mydlinková pěna na koberec. „Můžeme si o tom snad promluvit v klidu. Nechci, abyste tady dědu rozrušovaly.“

Katrině vyrazily na tvářích rudé skvrny, jako když byla malá a nedostala, co chtěla. „Ona totiž chce, abych odešla! O to tady jde. Nemůže se dočkat, až vypadnu, protože žárlí, že já se sebou něco fakt dělám. Jenom mi chce dělat potíže, abych se už nemohla vrátit!“

„Vždyť ani není jistý, jestli sem vůbec o víkendech budeš jezdit!“ zaječela jsem uraženě.

„Potřebuju bydlet v pokoji, ne ve skříni, a tys celou dobu měla ten nejlepší pokoj jenom proto, žes byla tak blbá a nechala ses zbouchnout!“

„Louiso!“ vykřikla matka.

„No, kdybys ty nebyla tak tupá, že si ani nedokážeš najít pořádnou práci, mohla už bys dávno mít svý vlastní bydlení. Stará jsi na to dost. Nebo v čem je problém? Konečně ti došlo, že Patrick s tebou nikdy chtít bydlet nebude?“

„Tak dost!“ zaburácel otec do ohromeného ticha. „To by stačilo! Trino, mazej do kuchyně. Louiso, ty si sedni a drž zobák. Už takhle mám v životě dost stresu, a ještě abych musel poslouchat, jak na sebe ječíte!“

„Jestli si myslíš, že ti teď pomůžu s tím tvým debilním seznamem, tak to jsi na omylu,“ zasyčela na mě Trina, když ji matka vystrkovala ze dveří.

„Fajn. Stejně jsem od tebe pomoct nechtěla, ty vyžírko!“ odsekla jsem a rychle uhnula, když po mně táta mrštil televizním programem.

V sobotu dopoledne jsem se vypravila do knihovny. Nebyla jsem tam snad už od školních let – dost možná ze strachu, že si vzpomenou na tu Judy Blumeovou, kterou jsem ztratila v sedmé třídě, a že jakmile projdu mezi pilíři viktoriánských vrat, chňapne po mně ulepená úřední pracka a bude požadovat 3 853 liber na pokutách.

Bylo to tam jiné, než jsem si pamatovala. Polovinu knih zjevně nahradila CD a DVD a veliké police plné audioknih, a byly tu dokonce i stojánky s přáníčky. Z dětského knižního koutku se ozýval zpěv a tleskání – probíhal tam zrovna nějaký kroužek matek s dětmi. Lidé si četli časopisy a tiše si povídali. Kout, kde kdysi klimbávali staří pánové nad volně dostupnými novinami, byl pryč, a místo něj tu byl veliký oválný stůl, po jehož obvodu byly nasázené počítače. Nesměle jsem k jednomu z nich usedla a doufala, že mě nikdo nesleduje. Počítače byly sestřina doména, stejně jako knihy. Naštěstí tu zjevně počítali s lidmi jako já, kterých se u počítače zmocňuje čirý děs. Zastavila se u mě knihovnice a podala mi kartičku a zalaminovaný papír s pokyny. Nestála mi za zády, jen zašeptala, že kdybych ještě potřebovala pomoc, bude u přepážky, a pak už jsem zůstala sama v křesílku s viklavým kolečkem, před sebou prázdnou obrazovku.

Už celé roky jsem nepřišla do styku s jiným počítačem než s Patrickovým. Používá ho jenom k vyhledávání cvičebních plánů nebo objednávání knih o sportovní technice z Amazonu. A vážně nechci vědět, jestli s ním dělá ještě něco jiného. Ale postupovala jsem podle pokynů od knihovnice a všechno dvakrát kontrolovala. A ono to kupodivu fungovalo. A nejen to – bylo to vážně jednoduché.

Za čtyři hodiny jsem dala dohromady zárodek svého vlastního seznamu.

A o té Judy Blumeové se nikdo ani nezmínil. No, možná to bylo proto, že jsem použila sestřinu průkazku.

Cestou domů jsem zaskočila do papírnictví a koupila si kalendář. Nebyl to ten měsíční, kde se překlápějí listy na nový obrázek Justina Timberlaka nebo horských poníků. Byl to nástěnný kalendář, jaké visívají v kancelářích a permanentním fixem se do nich vyznačuje, kdo má kdy dovolenou.

Zakoupila jsem ho rázně a výkonně, jako by mě nic netěšilo víc než pohroužit se do administrativní činnosti.

Doma ve svém pokojíčku jsem kalendář rozbalila, opatrně ho připíchla na dveře a vyznačila do něj den, kdy jsem nastoupila u Traynorových, na začátku února. Pak jsem se dala do počítání a vyznačila si datum 12. srpna – teď už do něj zbývaly necelé čtyři měsíce. Poodstoupila jsem a chvíli na něj hleděla, jako bych chtěla tomu černému kolečku dodat závažnost, kterou předznamenávalo. A jak jsem tam tak stála, začala jsem si uvědomovat, jaký úkol na sebe beru.

Do těchhle bílých čtverečků budu muset nacpat tolik věcí, které by vedly k pocitu štěstí, spokojenosti nebo potěšení, že by vydaly za celý život. Budu je muset zaplnit všemi pozitivními zážitky, které se mi podaří vymyslet pro muže, jemuž neslouží ruce a nohy, a nemůže je tak uskutečnit sám. Zbývaly mi necelé čtyři měsíce předtištěných čtverečků, do nichž budu muset nacpat procházky, výlety, návštěvy, obědy a koncerty. Budu muset promyslet všechny praktické detaily, jak všechny ty akce uskutečnit, a pečlivě všechno připravit a nastudovat, aby nedopadly špatně.

A pak budu muset přesvědčit Willa, aby je se mnou vůbec podnikl.

Zírala jsem na kalendář a ruka s perem mi ztuhla. Tenhle zalaminovaný list papíru najednou představoval obrovskou zodpovědnost.

Mám sto sedmnáct dnů, během nichž musím Willa Traynora přesvědčit, že má proč žít.

11

Někde ohlašují změnu ročních období tažní ptáci nebo střídání přílivu a odlivu. V našem městečku to byl návrat turistů. Nejdřív to byly jenom váhavé skupinky, které vystupovaly z vlaku nebo aut v pestrobarevných nepromokavých bundách, v rukou průvodce a členské průkazky Spolku na ochranu památek. Jak se čas vlekl kupředu a oteplilo se, začaly je se syčením a říháním vyvrhovat autobusy, které ucpávaly hlavní třídu, a všude po hradě se pak potulovali Američané, Japonci a smečky zahraničních školáků.

V zimních měsících bylo skoro všechno zavřené. Bohatší majitelé obchodů využili dlouhých pochmurných měsíců, aby zmizeli do svých prázdninových sídel v zahraničí, zatímco ti odhodlanější pořádali vánoční akce a vydělávali na občasných koncertech vánočních koled nebo slavnostních řemeslných trzích na hradě. Ale jakmile teploty vystoupaly výš, parkoviště kolem hradu byla posetá auty, v místních hospodách se prudce zvýšil počet žádostí o farmářův talíř, zkrátka stačilo pár slunných nedělí a naše ospalé trhové městečko se zase proměnilo v tradiční anglickou turistickou destinaci.

Vydala jsem se do kopce a cestou se vyhýbala letošním raným přírůstkům, kteří tu postávali, svírali neoprenové ledvinky a ohmatané turistické průvodce a fotoaparáty měli nachystané ke zvěčnění jarního hradu. Na pár z nich jsem se usmála, jiné zvěčnila nabídnutými foťáky. Někteří místní na turistickou sezónu nadávali – že jsou na silnicích zácpy, že jsou veřejné záchodky věčně natřískané, že se U mazané houstičky věčně někdo dožaduje podivných pokrmů („Vy neděláte suši? Ani temaki?“).

Ale mně to nevadilo. Měla jsem ráda ten závan cizího vzduchu, detailní výřez z životů tolik vzdálených od toho mého. Ráda jsem naslouchala různým přízvukům a snažila se přijít na to, odkud jejich majitelé pochází, a prohlížela si, jak se oblékají lidé, kteří v životě neviděli katalog Nextu ani si nekoupili balení kalhotek po pěti u Markse a Spencera.

„Vypadáš nějak vesele,“ podotkl Will, když jsem v chodbě shodila kabelku. Jeho tón naznačoval, že je to skoro urážka.

„To proto, že je to dneska.“

„Co je dneska?“

„Náš výlet. Bereme Nathana na dostihy.“

Will s Nathanem na sebe pohlédli. Málem jsem se rozesmála. Když jsem zjistila, jaké je počasí, hrozně se mi ulevilo; jakmile jsem zahlédla slunce, věděla jsem, že všechno bude v pohodě.

„Na dostihy?“

„Jo. Rovinový dostihy v…“ vytáhla jsem z kapsy notýsek, „v Longfieldu. Když teď vyjedeme, budem tam akorát na třetí závod. A já vsadila pět liber na Chlapáka na výhru i na umístění, takže bysme si měli pohnout.“

„Dostihy.“

„Jo. Nathan ještě nikdy na dostizích nebyl.“

Na počest této příležitosti jsem si vzala své modré prošívané minišaty, kolem krku si uvázala šátek lemovaný vzorem koňských udidel a natáhla kožené jezdecké boty.

Will si mě chvíli pečlivě prohlížel, pak zacouval s vozíkem a zatočil, aby lépe viděl na svého pečovatele. „Takže ty už po tom dlouho prahneš, Nathane?“

Vrhla jsem po Nathanovi varovný pohled.

„Jóóó,“ protáhl a usmál se. „Jasně že jo. Vzhůru na koníčky!“

Samozřejmě jsem ho předem instruovala. V pátek jsem mu zavolala, aby mi řekl, v který den si ho můžu vypůjčit. Traynorovi souhlasili, že mu uhradí všechny přesčasy (Willova sestra se vrátila do Austrálie a myslím, že chtěli mít jistotu, že mě bude doprovázet někdo, kdo „má rozum“), ale já až do neděle nevěděla jistě, co vlastně podnikneme. Tohle mi připadalo pro začátek ideální – prima výlet a není to ani půl hodiny autem.

„A co kdybych řekl, že nechci jet?“

„Tak mi dlužíš čtyřicet liber,“ oznámila jsem mu.

„Čtyřicet babek? Jak jsi na to přišla?“

„Za moji výhru. Pět liber na výhru i umístění, kurs osm k jedný.“ Pokrčila jsem rameny. „Chlapák to má jistý.“

Zjevně jsem ho vyvedla z míry.

Nathan se plácl rukama do kolen. „To zní skvěle! A máme na to krásný počasí,“ dodal. „Mám nám zabalit něco k obědu?“

„Ne,“ odmítla jsem. „Je tam krásná restaurace. Jestli to můj kůň dá, bude oběd na mě.“

„Takže ty jezdíš často, jo?“ zvedl Will obočí.

Ale než mohl říct něco dalšího, nacpali jsme ho do kabátu a já vyběhla ven, abych zacouvala s autem.

Víte, měla jsem to všechno krásně naplánované. Na závodiště bychom dorazili v překrásný slunečný den. Kolem nás se budou řítit naleštění, dlouhonozí plnokrevníci a jejich žokejům bude vítr nadouvat hedvábné dresy. Možná tam bude i nějaká ta dechová kapela. Na tribunách bude plno fandících diváků a my si najdeme místečko, odkud budeme moci mávat vítěznými sázenkami. Ke slovu přijde Willův sklon k soutěživosti a on neodolá a bude počítat pravděpodobnost a snažit se, aby vyhrál víc než Nathan nebo já. Všechno jsem to měla vymyšlené. A pak, až už nás přestane bavit sledovat koně, půjdeme do té vyhlášené dostihové restaurace a dáme si nějaké fantastické jídlo.

Měla jsem radši poslouchat svého otce. „Chceš slyšet příklad ze života, kdy naděje zvítězí nad zkušeností?“ říkal vždycky. „Když si plánuješ bezvadnej rodinnej výlet.“

Začalo to už na parkovišti. Dorazili jsme tam bez nehody; já už si trochu víc věřila, že Willa nepřevrhnu, i když pojedu rychleji než dvacítkou. V knihovně jsem si našla trasu cesty a skoro celou cestu jsem radostně štěbetala, jak je dneska krásně modrá obloha, jak pěkná je tu krajina, jak není žádný provoz. U vstupu na závodiště nebyla žádná fronta, i když tedy vypadalo poněkud méně velkolepě, než jak jsem si představovala, a parkoviště bylo jasně označené.

Jenže mě nikdo neupozornil, že se parkuje na trávě, a ještě ke všemu na trávě, přes kterou se po větší část deštivé zimy jezdilo. Zacouvali jsme na parkovací místo (což nebylo těžké, protože tu bylo poloprázdno), a jakmile jsme spustili rampu, Nathan se zatvářil ustaraně.

„Je to moc měkký,“ varoval mě. „Zaboří se.“

Mrkla jsem k tribunám. „Ale přece když ho dostaneme na tu cestičku, bude to v pohodě?“

„Ten vozík je těžkej jako kráva,“ zavrtěl hlavou, „a je to skoro patnáct metrů.“

„Ale no tak. Tyhle vozíky se snad musejí dělat tak, aby zvládly trochu měkkýho terénu.“

Opatrně jsem s Willovým vozíkem vycouvala a pak sledovala, jak se mu kola noří několik centimetrů do bláta.

Will neřekl ani slovo. Vypadal, že není ve své kůži, a po většinu půlhodinové jízdy seděl mlčky.

Stáli jsme vedle něj a vrtali se v ovládání vozíku. Zvedl se větřík a Willovi zrůžověly tváře.

„No tak,“ povzbuzovala jsem, „zkusíme to ručně. Spolu ho tam určitě dostaneme.“

Naklonili jsme vozík dozadu. Chopila jsem se jedné rukojeti, Nathan druhé, a vlekli jsme vozík k cestičce. Šlo to pomaličku, hlavně proto, že jsem musela pořád zastavovat, jelikož mě bolely ruce, a původně čisťounké boty mi obalovalo bláto. Když jsme se konečně dostali na cestičku, sklouzla Willovi deka a nějak se zachytila do kol vozíku, takže jeden roh se roztrhl a umazal od bláta.

„To neřeš,“ utrousil Will suše, „vždyť je to jen kašmír.“

Nevšímala jsem si ho. „No vida. Tak to jsme zvládli. A teď si to půjdem užít.“

Ach ano. Užít si. Koho to napadlo, že bude dobré instalovat na dostihovém závodišti turnikety?

Přece tu nepotřebovali kontrolovat dav, ne? Nevšimla jsem si, že by se tu potulovaly zástupy skandujících dostihových fanoušků, kteří by hrozili výtržnostmi, jestli to Charlieho miláček ve třetím dostihu nedá, nebo bouřící se stájnice, které by bylo nutno izolovat a zadržet venku. Mrkli jsme na turniket, pak zase na Willův vozík, a pak jsme s Nathanem pohlédli jeden na druhého.

Nathan zašel k pokladně a vysvětlil ženě uvnitř, jaké máme potíže. Naklonila hlavu, aby na Willa viděla, a pak ukázala na vzdálený konec tribuny.

„Vchod pro postižené je tamhle,“ informovala nás. Slovo postižené vyslovila tak precizně, jako by se chystala zúčastnit soutěže ve výslovnosti. Vchod byl dobrých dvě stě metrů daleko. Když jsme se tam konečně dostali, modré nebe náhle zmizelo a vystřídala je nečekaná přeprška. A já si samozřejmě nevzala deštník. S neúnavnou veselostí jsem vykládala, jak je to směšné a absurdní, ale i mně samotné to znělo pronikavě a protivně.

„Clarková,“ přerušil mě Will konečně, „zklidni to trochu, jo? Už je to únavný.“

Koupili jsme si lístky na tribunu a já skoro omdlela úlevou, že jsme konečně tam. Zavezla jsem Willa do kryté zóny hned vedle hlavní tribuny. Nathan mu začal připravovat pití a já jsem měla chviličku, abych se rozhlédla po zbytku dostihového obecenstva.

Navzdory občasnému poprchávání bylo pod tribunou docela příjemně. Nad námi byl prosklený balkón, na němž muži v oblecích nabízeli skleničky se šampaňským dámám v koktejlkách. Vypadalo to tam teple a útulně a já si říkala, že to bude asi ta VIP zóna, která byla u pokladen inzerovaná společně s astronomickou cenou. Osazenstvo balkónu mělo malé odznáčky na červených šňůrkách, které označovaly jejich výjimečné postavení. Na okamžik mě napadlo, jestli by se ty modré nedaly přemalovat jinou barvou, ale pak jsem usoudila, že jako jediní přítomní s invalidním vozíkem bychom byli asi trochu nápadní.

Na tribuně vedle nás postávali s polystyrenovými kelímky s kávou nebo placatkami v rukou muži v tvídových oblecích a ženy v elegantních prošívaných kabátech. Vypadali poněkud všedněji a měli modré odznáčky jako my. Tušila jsem, že řada z nich budou trenéři a ošetřovatelé, prostě nějací lidé od koní. Úplně dole stáli u malých bílých tabulí bookmakeři a máváním pažemi signalizovali něco, čemu jsem nerozuměla. Čmárali na tabuli pořád nové kombinace čísel a pak je zas mazali lemem rukávu.

A jako v nějaké parodii třídního systému se okolo padoku shromáždila skupinka mužů v pruhovaných tričkách s límečkem a plechovkami piva v rukou, kteří tu zjevně byli na nějakém společném výletě. Měli oholené hlavy, takže to možná byli nějací vojáci. V pravidelných intervalech se dávali do zpěvu, pouštěli se do nějaké hlučné fyzické potyčky, vráželi do sebe hlavami nebo chytali jeden druhého za krk. Když jsem kolem nich procházela na toalety, pokřikovali na mě kvůli krátké sukni (byla jsem zjevně jediná na celé tribuně, kdo byl v sukni) a já jim za zády ukázala vztyčený prostředník. Pak o mě ale ztratili zájem, protože asi sedm nebo osm koní se začalo vzájemně obíhat a pak se s řemeslnou zručností seřadili do startovacích boxů a připravovali se na další dostih.

A pak jsem leknutím poskočila, když zástup kolem nás zaburácel a koně vyrazili. Stála jsem jako přikovaná, pozorovala je a nedokázala jsem potlačit příval vzrušení při pohledu na jejich náhle vlající ocasy a horečné úsilí jejich pestrobarevných jezdců, kteří se drali o místo. Když vítěz proběhl cílem, nadšené povzbuzování bylo přímo nakažlivé.

Dívali jsme se na Sisterwoodský pohár a na dostih pro nezvítězivší a Nathan vyhrál šest liber na sázku vítěz-místo. Will si vsadit odmítl. Sledoval každý dostih, ale nepromluvil ani slovo a hlavu měl zabořenou do vysokého límce kabátu. Usoudila jsem, že možná už tak dlouho nebyl venku, že je to teď pro něj všechno trochu zvláštní, a rozhodla jsem se, že si toho prostě nebudu všímat.

„Hele, tohle bude asi tvůj závod, Hempworthův pohár,“ vzhlédl Nathan k monitoru. „Na koho že sis to vsadila? Na Chlapáka?“ zazubil se. „Nikdy by mě nenapadlo, jaká zábava je sázet, když ty koně fakt vidíš.“

„Víš, já ti to neřekla, ale já jsem taky ještě nikdy nebyla na dostizích,“ přiznala jsem se Nathanovi.

„To si děláš srandu.“

„A v životě jsem neseděla na koni. Moje máma se koní děsně bojí. Nepustila by mě ani do stájí.“

„Moje sestra má dva, bydlí poblíž Christchurche. Jsou jak její děti. Utratí za ně všechny peníze,“

pokrčil rameny. „A to je ani nakonec nesní.“

Náhle se ozval Will. „Tak kolik ještě musíme vidět dostihů, abysme ti splnili životní touhu?“

„Nebuď takovej morous. Říká se, že by si člověk měl všechno vyzkoušet aspoň jednou,“ opáčila jsem.

„Myslím, že dostihy patří do stejný kategorie jako ‚provozovat incest a tancovat kozáčka‘.“

„To ty mi věčně říkáš, abych si rozšiřovala obzory. Líbí se ti to, a nepředstírej, že ne,“ odbyla jsem ho.

A pak koně vyrazili. Chlapákův jezdec měl fialovo-žluté káro. Sledovala jsem, jak koně protáhl kolem bílé bariéry, kůň natáhl hlavu a žokej ho zuřivě vyjížděl rukama i nohama.

„Jeď, chlape!“ strhlo to Nathana proti jeho vůli. Pěsti měl zaťaté a oči upíral na rozmazaný shluk koní, kteří uháněli po vzdáleném konci závodní dráhy.

„No tak, Chlapáku!“ křičela jsem. „Mám u tebe biftek k večeři!“ Dívala jsem se, jak se marně snaží drát dopředu, nozdry má roztažené a uši přitištěné k hlavě. Srdce mi skočilo až do krku. A pak, když se přiblížili na poslední furlong, jsem se v povzbuzování postupně odmlčela. „No dobře, tak aspoň kafe,“ hlesla jsem. „Kafe by mi stačilo…“

Tribuna okolo nás začala ječet a burácet. Dvě sedadla od nás nějaká holčička divoce skákala a hlas měla od křiku úplně ochraptělý. Přistihla jsem se, že poskakuju na špičkách. A pak jsem očima sjela dolů a zjistila, že Will má zavřené oči a mezi obočím má mělkou vrásku. Odtrhla jsem pozornost od dění na dráze a klekla si k němu.

„Jsi v pohodě, Wille?“ přisunula jsem se blíž k němu. „Nepotřebuješ něco?“ Musela jsem křičet, aby mě přes ten kravál bylo slyšet.

„Skotskou,“ utrousil, „dvojitou.“

Vytřeštila jsem na něj oči a on ke mně zvedl pohled. Vypadal, že toho má úplně plné zuby.

„Nepůjdem na oběd?“ řekla jsem Nathanovi.

Chlapák, ten čtyřnohý hochštapler, proběhl cílovou čárou na bídném šestém místě. Dav se zase rozjásal a z ampliónu se ozval hlasatel: Dámy a pánové, tento dostih přesvědčivě vyhrává Krásná dáma, a za ní pak Zimní slunce, a o dvě délky za ním na třetím místě Barney Rubble.

Tlačila jsem Willův vozík mezi nevšímavými hloučky lidí a schválně jim najížděla na paty, když nereagovali ani na druhé zavolání.

Když jsme dorazili k výtahu, Will se ozval: „Takže Clarková, znamená to, že mi dlužíš čtyřicet babek?“

Restaurace byla čerstvě po rekonstrukci a kuchyni teď šéfoval jeden televizní kuchař, jehož tvář zdobila plakáty rozvěšené všude po závodišti. Jídelní lístek jsem si našla předem.

„Jako hlavní specialitu tady mají kachnu v pomerančový omáčce,“ oznámila jsem svým dvěma společníkům. „Má to údajně být v retro stylu sedmdesátejch let.“

„Jako tvoje oblečení,“ ušklíbl se Will.

Když jsme teď byli v teple a pryč od davů, jako by se trochu rozveselil. Neuchýlil se do svého osamělého světa, ale začal se rozhlížet. V žaludku už mi kručelo a těšila jsem se na pořádný teplý oběd. Willova matka mi dala osmdesát liber na „drobné výdaje“. Rozhodla jsem se, že si jídlo zaplatím sama a ukážu jí účet, a tak jsem si beze strachu mohla objednat z jídelního lístku úplně cokoli – ať už pečenou retro kachnu, nebo něco jiného.

„Chodíš rád do restaurací, Nathane?“ zeptala jsem se.

„Já si radši objednám jídlo domů a k tomu pivko,“ přiznal Nathan, „ale dneska si dám něco rád.“

„Kdy ses byl naposledy někde najíst, Wille?“ zajímala jsem se.

S Nathanem na sebe pohlédli. „Co jsem tu já, tak ne,“ odpověděl mi Nathan.

„Je to možná zvláštní, ale nijak zvlášť netoužím nechat se krmit před cizíma lidma.“

„Tak si řekneme o stůl, kde bys mohl sedět zády do místnosti,“ ujistila jsem ho. Tohle jsem očekávala. „A jestli tu budou nějaký slavný lidi, tvoje smůla.“

„Ublácený malý závodiště v březnu – už vidím, jak se to tu hemží celebritama.“

„Já si to od tebe nenechám zkazit, Wille,“ oznámila jsem mu, když se dveře výtahu otevřely. „Víš, kdy jsem naposledy jedla někde venku? Na narozeninový oslavě pro čtyřletý spratečky v jediný bowlingový restauraci v Hailsbury, a nebylo tam nic, co by neskončilo pocákaný těstem. Včetně těch dětí.“

Vydali jsme se chodbou pokrytou kobercem. Restaurace byla za prosklenou stěnou po jedné straně a já si všimla, že je tam plno volných stolů. V žaludku mi kručelo v očekávání jídla.

„Dobrý den,“ přistoupila jsem k recepční. „Prosila bych stůl pro tři.“ Nedívej se na Willa, prosím, zapřísahala jsem ženu neslyšně. Neuváděj ho do rozpaků. Je hrozně důležitý, aby si to užil.

„Odznak, prosím,“ řekla.

„Jakže?“

„Váš VIP odznak.“

Nechápavě jsem na ni hleděla.

„Tato restaurace je jen pro majitele VIP odznaku.“

Mrkla jsem za sebe na Willa s Nathanem. Neslyšeli mě, ale netrpělivě na mě čekali. Nathan pomáhal Willovi z kabátu.

„Ehm… já netušila, že nemůžeme jít na jídlo, kam chceme. Máme modré odznaky.“

Usmála se. „Je mi líto,“ zavrtěla hlavou. „Dovnitř smí jen majitelé VIP odznaků. Máme to uvedeno v propagačních letácích.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Dobře. A jsou tu ještě jiné restaurace?“

„Bohužel, Vážnice, naše neformální sekce, se právě rekonstruuje, ale u tribun jsou stánky, kde si můžete dát něco k jídlu.“ Všimla si mého zdrceného výrazu a dodala: „Docela dobré jídlo mají U veselého prasátka. Dostanete pečené vepřové v housce. Mají k tomu i jablečnou omáčku.“

„U stánku.“

„Ano.“

Naklonila jsem se k ní. „Prosím vás,“ řekla jsem s naléhavostí v hlase. „Jsme zdaleka a našemu kamarádovi nedělá chladno dobře. Dalo by se nějak zařídit, abychom si u vás mohli sednout? Jenom ho potřebujeme na chvíli dostat do tepla. Moc mi záleží na tom, aby si to tu užil.“

Nakrčila nos. „Je mi opravdu líto,“ zavrtěla hlavou, „ale nemůžu porušovat pravidla, přišla bych o místo. Ale dole je takový salonek pro postižené, dají se tam zavřít dveře. Není odtamtud vidět na závodiště, ale je tam příjemně. Je tam topení a tak. Mohli byste se tam najíst.“

Zírala jsem na ni. Cítila jsem, jak se mi tělo od nohou vzhůru napíná. Myslím, že jsem asi úplně ztuhla.

Zahleděla jsem se jí na jmenovku. „Sharon,“ spustila jsem, „vždyť ještě nemáte skoro žádné stoly obsazené. Přece by bylo lepší mít víc zákazníků než mít půlku restaurace prázdnou, ne? A jenom kvůli nějakému nepochopitelnému předpisu z pravidel sociální hierarchie?“

Pod zapuštěnými světly se jí v úsměvu zaleskly zuby. „Madam, já jsem vám to už vysvětlila.

Kdybychom porušili pravidla kvůli vám, museli bychom je pak porušit i kvůli ostatním.“

„Ale to nedává smysl,“ namítala jsem. „Je pondělí, poledne a prší. Vy tu máte volný stoly. My bychom se chtěli najíst. Chceme si dát pořádný jídlo se vším všudy, s ubrousky na stole a tak.

Nechceme jíst housky s vepřovým v nějaký šatně bez výhledu, ať je tam útulně, jak chce.“

Ostatní hosté se začali obracet na židlích a zvědavě pozorovali scénu u dveří. Willovi bylo zjevně trapně. S Nathanem už si uvědomili, že něco neklape.

„V tom případě je mi líto, ale měli jste si koupit VIP odznaky.“

„Fajn,“ sáhla jsem do kabelky, začala se v ní přehrabovat a hledat peněženku. „Kolik teda stojí VIP

odznak?“ Z kabelky se vysypaly kapesníčky, použité lístky na autobus a jedno z Thomasových autíček. Bylo mi to jedno. Zařídím Willovi oběd v luxusní restauraci. „Tady. Kolik? Dalších deset liber? Dvacet?“ Strčila jsem před ni hrst bankovek.

Shlédla mi na ruku. „Je mi líto, madam, ale tady odznaky neprodáváme. Tohle je restaurace. Budete muset jít zpátky do pokladny.“

„Do tý, co je až na druhým konci závodiště.“

„Ano.“

Hleděly jsme na sebe.

Přerušil nás Willův hlas. „Louiso, pojď.“

Oči se mi náhle zalily slzami. „Ne,“ trvala jsem na svém. „Tohle je absurdní! Jeli jsme sem takovou dálku. Vy tady zůstaňte a já nám půjdu koupit ty odznaky. A pak si dáme oběd.“

„Louiso, já nemám hlad.“

„Když se najíme, bude nám hned líp. Můžeme se pak ještě koukat na koně. Bude to v pohodě.“

Nathan ke mně přistoupil a dotkl se mé paže. „Louiso, myslím, že Will už chce fakt jet domů.“

Teď už nás sledovala celá restaurace. Hosté nás přejeli pohledem, oči jim sklouzly po mně k Willovi a zastřely se mírným soucitem nebo odporem. Cítila jsem to za něj. Připadala jsem si absolutně nemožná. Vzhlédla jsem k ženě, která měla aspoň tolik slušnosti, že se zatvářila poněkud rozpačitě, když Will promluvil.

„No, tak vám děkuju,“ zavrčela jsem na ni. „Dík, že jste byla tak zatraceně ochotná.“

„Clarková…“ ozvalo se Willovi v hlase varování.

„Jsem ráda, že jste tak flexibilní. Určitě vás doporučím všem svým známým.“

„Louiso!“

Popadla jsem kabelku a vrazila si ji pod paži.

„Zapomněla jste si tu autíčko,“ volala za mnou, ale já už pochodovala ze dveří, které mi Nathan úslužně podržel.

„No a, potřebuje snad sakra taky odznak?“ hodila jsem po ní a zašla za nimi do výtahu.

Mlčky jsme jeli dolů. Po většinu krátké cesty výtahem jsem se snažila ovládnout ruce, aby se mi netřásly vzteky.

Dojeli jsme do spodní haly a Nathan zamumlal: „Možná bysme si u nějakýho toho stánku měli něco dát. Už jsme několik hodin nejedli.“ Mrkl po Willovi, takže mi bylo jasné, o kom ve skutečnosti mluví.

„Fajn,“ prohlásila jsem vesele. Mírně jsem se nadechla. „Mám hrozně ráda tu křupavou kůžičku na pečeným vepřovým. Jdeme na to.“

Objednali jsme si tři housky s vepřovým, kůžičkou a jablečnou omáčkou a pustili se do nich schovaní pod pruhovanou markýzou. Sedla jsem si na malý odpadkový koš, abych byla ve stejné výšce jako Will, a podávala mu přiměřená sousta masa, která jsem podle potřeby ještě roztrhala prsty. Dvě prodavačky za pultem předstíraly, že se na nás nedívají. Všimla jsem si, jak koutkem oka Willa sledují, a když si myslely, že se nedíváme, pravidelně si spolu šeptaly. Chudák, jako bych je skoro slyšela. To je hroznej život. Vrhla jsem na ně nevlídný pohled – jen ať si zkusí se na něj takhle koukat!

Snažila jsem se raději si moc nepředstavovat, jak asi Willovi musí být.

Přestalo pršet, ale závodiště pocuchané větrem vypadalo najednou hrozně bezútěšně – hnědé i zelené plochy byly poseté odhozenými sázenkami, obzor byl monotónní a prázdný. Auta na parkovišti v dešti prořídla a zdálky k nám doléhal zkreslený zvuk ampliónu, jak se zrovna běžel nějaký další dostih.

„Myslím, že bysme asi měli vyrazit domů,“ prohlásil Nathan a utřel si pusu. „Teda, bylo to vážně prima, ale bude lepší, když se vyhneme špičce, ne?“

„Fajn,“ hlesla jsem. Zmačkala jsem papírový ubrousek a hodila ho do koše. Will odmítl poslední třetinu housky.

„Nechutnalo mu?“ zavolala na mě prodavačka, když Nathan začal tlačit Willa přes trávník.

„Nevím. Možná by mu chutnalo víc, kdyby k tomu neměl extra porci očumování,“ odsekla jsem jí a mrskla zbytkem housky do koše.

Jenomže dostat se k autu a vyjet zase po rampě nebylo jen tak. Za těch pár hodin, které jsme strávili na závodišti, rozjezdila přijíždějící a odjíždějící auta parkoviště v bahnité moře. I když Nathan zabíral s impozantní silou a já pomáhala, jak mohla, nedokázali jsme dostat vozík ani na půl cesty přes trávník k autu. Kola podkluzovala a kvílela, ale nedokázala se zachytit, aby zvládla přejet ten poslední kousíček. S Nathanem se nám nohy smekaly v blátě a to nám postupně obalovalo boty.

„To nepůjde,“ utrousil Will.

Odmítla jsem ho poslouchat. Nemohla jsem snést pomyšlení, že by náš společný den měl skončit zrovna takhle.

„Asi budeme potřebovat pomoc,“ vzdal to Nathan. „Nedokážu ho ani dostat zpátky na pěšinu.

Uvíznul.“

Will si slyšitelně povzdechl. Takhle naštvaného jsem ho ještě neviděla.

„Kdybych trochu sklopil přední sedadlo, mohl bych tě tam přenést, Wille. A pak bysme s Louisou mohli zkusit dostat dovnitř vozík.“

Will procedil mezi zuby: „Nehodlám zakončit odpoledne jako pytel brambor.“

„Nezlob se, kámo,“ řekl Nathan, „ale tohle s Lou sami nezvládneme. Hele, Lou, ty jsi hezčí než já.

Jdi zmermomocnit nějakejch pár pomocníků, jo?“

Nevěřila bych, že může tolik lidí odmítnout pomoc, když jde o invalidní vozík uvízlý v blátě, zvlášť když je prosí děvče v minisukni a s tím nejroztomilejším úsměvem. Obyčejně to s cizími lidmi moc neumím, ale zoufalství mi dodalo odvahu. Přecházela jsem od jedné skupinky diváků na hlavní tribuně ke druhé a prosila, jestli by mi nemohli na pár minut pomoci. Mrkli na mě a na moje oblečení, jako bych snad na ně připravovala nějakou past.

„Je to pro muže na vozíku,“ vysvětlovala jsem, „trochu uvízl.“

„My zrovna čekáme na další dostih,“ vymlouvali se, nebo jen utrousili „Nezlobte se“, nebo „Budete muset počkat až po půl třetí, na tenhle dostih jsme vsadili pětistovku“.

Dokonce mě napadlo, že bych odchytila pár žokejů. Jenže když jsem přišla k padoku, zjistila jsem, že jsou ještě drobnější než já.

Když jsem došla k předváděcímu výběhu, byla jsem už rozžhavená do běla potlačovaným vztekem.

Myslím, že už jsem asi na lidi spíš vrčela, než se usmívala. A tady, haleluja, jsem konečně spatřila ty chlápky v pruhovaných tričkách. Na zádech měli nápisy „Markyho poslední jízda“ a v rukou svírali plechovky s pivem. Podle přízvuku byli asi odněkud ze severovýchodu a bylo docela jasné, že v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách si od pití zřejmě moc neodpočinuli. Když jsem k nim došla, začali jásat, a já se musela ovládnout, abych jim zase neukázala prostředník.

„Zasměj se na nás trochu, zlato, Marky se tenhle víkend loučí se svobodou,“ zablábolil jeden a připlácl mi jednu obrovskou tlapu na rameno.

„Je pondělí.“ Ruku jsem mu sundala a snažila se neotřást.

„Si děláš srandu, fakt už je pondělí?“ odpotácel se pár kroků dozadu. „No tak to bys mu měla dát aspoň pusu.“

„Já jsem vás vlastně přišla poprosit o pomoc,“ vysvětlovala jsem.

„Já ti pomůžu, s čím budeš chtít, kočičko,“ chlípně na mě mrkl.

Jeho kamarádi se kolem něj jemně kývali jako vodní rostliny.

„Ne, vážně. Potřebuju pomoc pro kamaráda. Tamhle na parkovišti.“

„Promiň, kočičko, ale nevím, jestli jsem zrovna v stavu ti pomoct.“

„Hele, už bude. Už bude další dostih, Marky. Nevsadil sis? Já myslím, že jsem si sázel.“

Zase se obrátili k závodní dráze a o mě se už přestali zajímat. Pohlédla jsem přes rameno na parkoviště a spatřila schouleného Willa a Nathana, jak marně tahá za madla vozíku. Představila jsem si, jak se vracíme domů a oznamujeme Willovým rodičům, že jsme nechali Willův superdrahý vozík na dostihovém parkovišti. A pak jsem si všimla toho tetování.

„Je to voják,“ pronesla jsem hlasitě. „Vysloužilej.“

Jeden po druhém se otočili.

„Byl raněnej. V Iráku. My jsme mu jenom chtěli dopřát hezkej den. A teď nám nikdo nepomůže.“

Při té řeči se mi zalily oči slzami.

„Veterán? To nemyslíš vážně. Kde je?“

„Na parkovišti. Prosila jsem tolik lidí, ale nikdo nám prostě nechce pomoct.“

Zjevně potřebovali minutku nebo dvě, než zpracovali, co jim říkám. Ale pak se po sobě ohromeně podívali.

„No tak, chlapi. To nemůžeme tak nechat.“ Kolébali se v neuspořádaném sledu za mnou. Slyšela jsem, jak si mezi sebou nevěřícně mumlají. „Civilové zasraný… nemaj tuchu, jaký to je…“

Když jsme došli na místo, Nathan stál u Willa a přikrýval mu ramena další dekou. Will měl hlavu schovanou před zimou hluboko v límci kabátu.

„Tihle hrozně hodní pánové se nabídli, že nám pomůžou,“ oznámila jsem.

Nathan zíral na plechovky s pivem. Musela jsem připustit, že by se člověk musel hodně snažit, aby si je představil jako rytířskou zbroj.

„Kam ho potřebujete dostat?“ zeptal se jeden z nich.

Ostatní Willa obstoupili a kývli mu na pozdrav. Jeden mu nabídl pivo a zjevně mu nedocházelo, že si ho Will nemůže vzít.

Nathan mávl rukou k autu. „Nakonec dozadu do auta. Jenomže na to ho potřebujeme dostat zpátky na cestičku a pak k němu zacouvat s autem.“

„To nemusíte,“ zahlaholil jeden a plácl Nathana po zádech. „My ho k tomu autu dostanem, žejo, chlapi?“

Ozval se sborový souhlas. Muži se začali stavět kolem Willova vozíku.

Znepokojeně jsem se zavrtěla. „Já nevím… to byste ho museli nést docela daleko,“ odvážila jsem se hlesnout. „A ten vozík je strašně těžkej.“

Byli ožralí jak dogy. Někteří pomalu ani neudrželi plechovky s pitím. Jeden z nich mi vrazil plechovku s pivem do ruky.

„Žádný strachy, zlato. Pro spolubojovníka cokoli, žejo, kluci?“

„My tě v tom nenecháme, kámo. Kamaráda nikdy nenecháme ležet, co?“

Všimla jsem si Nathanova tázavého výrazu a zuřivě na něj zavrtěla hlavou. Will pravděpodobně nehodlal nic říct. Vypadal zasmušile, ale když se muži shromáždili kolem jeho vozíku a na výzvu ho zvedli, zatvářil se mírně vyděšeně.

„Z jaký je jednotky, zlato?“

Snažila jsem se vyloudit úsměv a horečně lovila v paměti názvy. „Pěší…“ vydolovala jsem ze sebe.

„Jedenáctej pěší.“

„Jedenáctej pěší neznám,“ zamračil se jeden.

„Je to nová jednotka,“ koktala jsem, „přísně tajná. Jsou nasazený v Iráku.“

Tenisky jim klouzaly v blátě a mně poskočilo srdce v hrudi. Willův vozík se vznášel kousek nad zemí jako nějaká nosítka. Nathan běžel pro Willovu tašku a odemkl auto před námi.

„Ti se cvičili v Cattericku?“

„Jo, přesně tam,“ přisvědčila jsem a honem změnila téma. „Tak kdo z vás se to vlastně žení?“

Než se mi konečně podařilo Markyho a jeho kámošů zbavit, vyměnili jsme si telefonní čísla.

Udělali mezi sebou sbírku a nabídli nám skoro čtyřicet liber jako příspěvek na Willovu rehabilitaci.

Přestali nám je nutit, až když jsem jim řekla, že by Willovi udělalo největší radost, kdyby si místo toho za nás dali rundu. Musela jsem jim všem jednomu po druhém dát pusu. Když jsem skončila, skoro se mi motala hlava z alkoholových výparů. Mávala jsem jim, dokud nezmizeli zpátky na tribuně, a Nathan zatroubil, abych si nastoupila.

„Ti byli moc hodný, co?“ prohodila jsem rozzářeně, když jsem startovala auto.

„Ten vysokej mi vylil na pravou nohu celý svoje pivo,“ ucedil Will. „Smrdím jak pivovar.“

„To snad není možný,“ pronesl Nathan, když jsem konečně vyrazila k hlavnímu vchodu. „Koukněte.

Tamhle u tribuny je vyhrazený parkoviště pro invalidy. A je celý vyasfaltovaný.“

Po zbytek dne Will téměř nepromluvil. Rozloučil se s Nathanem, kterého jsme zavezli domů, a pak se odmlčel. Já si razila cestu nahoru k hradu, který se s chladnějším počasím zase vylidnil, a konečně jsem zaparkovala před přístavkem.

Spustila jsem Willův vozík dolů, zavezla ho dovnitř a udělala mu teplé pití. Přezula jsem mu boty a převlékla kalhoty, hodila ty potřísněné pivem do pračky a rozdělala oheň, aby se zahřál. Pustila jsem televizi a zatáhla závěsy, aby tu bylo útulněji – možná víc než jindy, když jsme byli takovou dobu venku v chladnu. Ale teprve když jsem si s ním sedla v obýváku a začala usrkávat čaj, uvědomila jsem si, že se mnou nemluví. Ne proto, že by byl tak vyčerpaný nebo že by se chtěl dívat na televizi. Prostě se mnou nemluvil.

„Co… děje se něco?“ zeptala jsem se, když mi už potřetí neodpověděl na nějakou poznámku ohledně místních zpráv.

„To mi řekni ty, Clarková.“

Překvapeně jsem na něj pohlédla. „Mrzí mě to,“ vypravila jsem ze sebe nakonec. „Vím, že to dneska nevyšlo, zrovna jak jsem plánovala. Ale měl to být jenom prima výlet. Myslela jsem si, že by sis to mohl užít.“

Nedodala jsem, že byl celou dobu schválně nabručený, že si nedokáže představit, co všechno jsem musela absolvovat, jen aby se aspoň snažil bavit, a že on se ani nepokusil si to užít. Neřekla jsem mu, že kdyby mě byl nechal koupit ty pitomé odznaky, mohli jsme si dát bezvadný oběd a na to všechno ostatní zapomenout.

„To je přesně ono.“

„Co?“

„No, že jsi úplně stejná jako všichni ostatní.“

„Co tím chceš jako říct?“

„Kdyby ses obtěžovala se mě zeptat, Clarková, kdyby ses aspoň jednou obtěžovala se se mnou poradit, než jsi naplánovala tenhle takzvanej prima výlet, mohl jsem ti to říct. Nesnáším koně a dostihy. Odjakživa je nesnáším. Ale tebe ani nenapadlo se mě zeptat. Rozhodla ses, co bys chtěla, abych dělal, a pak jsi to prostě zařídila. Udělala jsi to přesně jako všichni ostatní. Rozhodla jsi za mě.“

Polkla jsem.

„Nechtěla jsem –“

„Jenže jsi to udělala.“

Otočil se s vozíkem zády ke mně, a já si po pár minutách ticha uvědomila, že mi dal odchod.

12

Můžu vám říct naprosto přesně, kdy jsem přišla o svou nebojácnost.

Bylo to skoro před sedmi lety, v posledních ospalých, teplem rozostřených červencových dnech, kdy uzounké uličky pod hradem překypovaly turisty a vzduchem se nesl dupot jejich bloumajících nohou a vyzvánění všudypřítomných zmrzlinářských aut, jež lemovala vršek kopce.

Předešlého měsíce zemřela po dlouhé nemoci moje babička a celé léto tak bylo zastřené slabým závojem smutku, jenž jemně tlumil veškeré naše konání; brzdil mé i sestřiny sklony k dramatickým výstupům a narušil náš obvyklý průběh léta během krátkých prázdnin a volných dnů. Matka většinu dní prostála u dřezu s nádobím a záda měla ztuhlá, jak se usilovně snažila potlačovat slzy; otec se každé ráno vytratil do práce s pochmurně odhodlaným výrazem, vracel se s tváří lesklou horkem, a dokud si neotevřel jedno pivo, nedokázal ani promluvit. Sestra měla prázdniny po prvním ročníku na univerzitě a myslí už byla někde daleko od našeho městečka. Mně bylo dvacet a za necelé tři měsíce jsem měla potkat Patricka. Užívala jsem si jedno z těch vzácných lét, kdy je člověk absolutně svobodný – žádná finanční zodpovědnost, žádné dluhy, žádné povinnosti, které by mi zabíraly čas.

Chodila jsem na letní brigádu a měla jsem moře času, abych mohla experimentovat s líčením, nosit podpatky, z nichž se otci bolestně křivila tvář, a prostě jen tak zkoumat, co jsem vlastně zač.

Tenkrát jsem se oblékala úplně normálně. Tedy měla bych spíš říct, že jsem nosila, co nosily všechny ostatní holky ve městě – dlouhé vlasy hozené přes rameno, tmavě modré džíny a obepnutá trička, která zdůrazňovala štíhlounký pas a trčící ňadra. Strávily jsme hodiny dolaďováním lesku na rty a výběrem přesného odstínu pro kouřové líčení. Slušelo nám úplně všechno, ale stejně jsme si věčně stěžovaly na neexistující celulitidu a neviditelné vady pleti.

A já měla nápady. Chtěla jsem dělat spoustu věcí. Můj spolužák podnikl cestu kolem světa a vrátil se jaksi vzdálený a neproniknutelný, jako by to už nebyl ten jedenáctiletý kluk s okopanými botami, který na hodinách francouzštiny foukával bubliny ze slin. Já si v náhlém hnutí mysli zamluvila levnou letenku do Austrálie a zrovna jsem hledala někoho, kdo by jel se mnou. Líbil se mi exotický přídech a záhadnost, jež mu cestování dodalo. Přinesl s sebou mírný závan široširého světa, což bylo jaksi tajemně přitažlivé. Tady o mně všichni všechno věděli. A když měl člověk sestru jako já, nemohl na to ani nikdy zapomenout.

Byl zrovna pátek a já strávila celý den brigádou na parkovišti, společně s dalšími bývalými spolužačkami. Naváděly jsme návštěvníky na řemeslný trh nahoře na hradě. Celý den jsme se smály, ve slunečním žáru do sebe házely pití s bublinkami, obloha byla modrá a hradební zdi se na slunci třpytily. Nebyl snad jediný turista, který by se na mě ten den neusmál. Je opravdu těžké se nesmát na skupinku veselých, rozesmátých děvčat. Měly jsme dostat třicet liber, ale organizátoři trhu byli s návštěvností tak spokojení, že nám dali každé pětilibrovku navíc. Oslavily jsme to tím, že jsme se opily s kluky, kteří pracovali na druhém parkovišti, u informačního centra. Byli uhlazení, měli trika s límečkem a zplihlé vlasy. Jeden se jmenoval Ed, dva byli na univerzitě – pořád si nemůžu vzpomenout kde – a taky si tu vydělávali na prázdninové cestování. Po týdnu brigády měli spoustu peněz, a když nám došly zdroje, vůbec jim nevadilo pozvat na drink pár rozjařených místních děvčat, která pohazovala vlasy a vzájemně si seděla na klíně a pištěla a vtipkovala a myslela si o nich, že jsou na úrovni. Mladíci mluvili úplně jiným jazykem: bavili se o přerušení studia, o létě stráveném v Jižní Americe, jak procestovat s batůžkem Thajsko a kdo se bude ucházet o zahraniční stipendium. My jsme poslouchaly a popíjely a já si vzpomínám, že u zahrádky restaurace, kde jsme se váleli na trávníku, se zastavila moje sestra. Měla na sobě nějakou prehistorickou mikinu s kapucí, nebyla nalíčená a já úplně zapomněla, že jsme měly sraz. Řekla jsem jí, ať mámě a tátovi vyřídí, že se vrátím někdy po třicítce.

Z nějakého důvodu mi to přišlo neskutečně vtipné. Pohoršeně zvedla obočí a odpochodovala pryč, jako bych byla ten nejpříšernější člověk na světě.

Když u Červeného lva zavřeli, usadili jsme se všichni uprostřed hradního bludiště. Někdo z kluků přelezl bránu a nám se s četnými srážkami a hihňáním podařilo najít cestu doprostřed. Popíjeli jsme silný cider a někdo nechal kolovat jointa. Vzpomínám si, jak jsem hleděla na hvězdnou oblohu a cítila, jak se rozplývám v jejích nezměrných hlubinách a jak se pode mnou země jemně pohupovala a kymácela, jako bych byla na palubě obrovské lodi. Někdo hrál na kytaru a já měla na nohou růžové saténové lodičky na podpatku, které jsem skopla do vysoké trávy a už se pro ně nikdy nevrátila. Asi jsem si myslela, že jsem vládkyně vesmíru.

Asi po půl hodině jsem si uvědomila, že ostatní děvčata jsou pryč.

Našla mě moje sestra, uprostřed bludiště, po nějaké době, když noční mraky zastřely hvězdy. Jak už jsem říkala, je ohromně chytrá. Rozhodně chytřejší než já.

Jediná ze všech lidí, které znám, dokázala vždycky bezpečně najít cestu ven z bludiště.

„Tomuhle se budeš smát. Přihlásila jsem se do knihovny.“

Will byl u své sbírky cédéček. Otočil se s vozíkem a čekal, dokud jsem mu neupevnila do držáku pití. „Vážně? A co čteš?“

„Ále, nic rozumnýho. To by se ti nelíbilo. Samá červená knihovna. Ale mě to baví.“

„Tuhle jsi četla moji Flannery O’Connorovou.“ Upil si z hrníčku. „Když jsem byl nemocnej.“

„Myslíš ty povídky? Nechápu, že sis toho všimnul.“

„Nemohl jsem si nevšimnout. Nechala jsi ji venku. Já ji nemůžu zvednout.“

„Aha.“

„Tak ty slátaniny nečti. Vem si tu O’Connorovou domů a přečti si radši to.“

Už jsem chtěla odmítnout, když jsem si uvědomila, že vlastně nevím, proč bych to dělala. „Tak jo.

Přinesu ji zpátky, hned jak to dočtu.“

„Pustíš nějakou muziku, Clarková?“

„Co bys rád?“

Řekl mi to a pokývl příslušným směrem, a já se prohrabala cédéčky, až jsem našla to pravé.

„Mám jednoho kamaráda, hraje první housle v Královským symfonickým orchestru. Volal mi, že tu budou příští týden hrát. Zrovna tuhle skladbu. Znáš ji?“

„O vážný hudbě nevím vůbec nic. No, táta někdy omylem přeladí na Classic FM, ale –“

„Tys ještě nikdy nebyla na koncertě?“

„Ne.“

Vypadal upřímně šokovaný.

„No, jednou jsem byla na Westlife. Ale nevím, jestli se to počítá. Chtěla je vidět moje sestra. Jo, a na svý dvaadvacátý narozeniny jsem měla jít na Robbieho Williamse, ale přiotrávila jsem se jídlem.“

Will na mě vrhl jeden ze svých pohledů – takový ten, který naznačoval, že jsem snad několik let musela být zavřená u někoho ve sklepě.

„Měla bys jít. Nabídl mi lístky. Bude to vážně dobrý. Vezmi svoji mámu.“

Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Kdepak. Máma vůbec nikam nechodí. A stejně to není nic pro mě.“

„Asi jako nebyly nic pro tebe filmy s titulkama?“

Zamračila jsem se na něj. „Nejsem žádnej tvůj projekt, Wille. Tohle není žádná My Fair Lady.“

„ Pygmalion. “

„Cože?“

„Ta hra, o který mluvíš. Jmenuje se Pygmalion. My Fair Lady je jenom takovej zparchantělej odvar.“

Probodla jsem ho nasupeným pohledem. Nezabralo to. Pustila jsem cédéčko. Když jsem se otočila, pořád ještě vrtěl hlavou.

„Ty jsi ale fakt strašnej snob, Clarková.“

„Cože? Já!?“

„Odpíráš si spoustu různých zkušeností, protože si namlouváš, že ‚to není pro někoho jako ty‘.“

„No ale není.“

„Jak to můžeš vědět? Nic neděláš, nikde jsi nebyla, můžeš snad mít vůbec nějakou představu, co jsi vlastně zač?“

Jak by někdo jako on vůbec mohl tušit, jaké je to být mnou? Skoro jsem na něj byla naštvaná, že to úmyslně nechápe.

„No tak. Buď trochu otevřenější.“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože by mi to bylo nepříjemný. Zdálo by se… zdálo by se mi, že to všichni vědí.“

„Kdo? Co vědí?“

„Všichni by to věděli, že tam nepatřím.“

„A jak si myslíš, že se cítím já?“

Hleděli jsme na sebe.

„Clarková, ať jdu kam jdu, všichni na mě teď koukají, jako že tam nepatřím.“

Hudba začala hrát a my mlčky poslouchali. Willův otec u nich na chodbě telefonoval a do přístavku se donesl jeho tlumený smích, jako by byl někde hrozně daleko. Vchod pro postižené je tamhle, řekla ta pokladní na dostizích. Jako by snad byl jiný živočišný druh.

Zírala jsem na obal cédéčka. „Půjdu, když půjdeš se mnou.“

„Ale sama nepůjdeš.“

„Ani náhodou.“

Chvíli jsme seděli a on o tom přemítal. „Panebože, ty jsi jak vosina v zadku.“

„To mi říkáš pořád.“

Tentokrát jsem nic neplánovala. Vůbec nic jsem od toho nečekala. Jen jsem tiše doufala, že po té katastrofě na dostizích bude Will ještě vůbec ochotný vyjít z domu. Jeho kamarád houslista nám poslal slíbené volňásky i s informačním letáčkem ohledně místa konání. Bylo to odsud čtyřicet minut jízdy. Na tohle jsem se připravila – zjistila jsem, kde se nachází parkoviště pro postižené, a předem tam zavolala, abych se poradila, jak nejlépe Willa dostat s vozíkem na jeho místo. Rozhodli, že nás usadí vepředu a mně přistaví vedle Willa skládací židli.

„Vlastně je to to nejlepší místo,“ ujistila mě pokladní vesele. „Nějak to na vás víc působí, když sedíte skoro v orchestřišti, poblíž hudebníků. Mockrát už mě to lákalo si tam taky sednout.“

Ptala se dokonce, jestli bychom nechtěli, aby pro nás někdo přišel na parkoviště a pomohl nám usadit se na místo. Bála jsem se ale, že by si tak Will připadal až moc nápadný, a s poděkováním jsem odmítla.

Jak se ten večer blížil, nevěděla jsem, kdo z nás dvou je nervóznější, jestli Will nebo já. Ostře jsem si uvědomovala, jaká katastrofa byl náš předchozí výlet, a paní Traynorová tomu zrovna moc nepomohla: čtrnáctkrát přišla do přístavku a zase odešla, aby se ujistila, kdy a kde se ta akce koná a co přesně to vlastně budeme dělat.

Willovy večerní procedury zaberou docela dost času, varovala mě. Potřebovala se ujistit, že se o něj někdo postará. Nathan měl zrovna jiné plány. Pan Traynor si zřejmě hodlal někam vyjít.

„Zabere to minimálně půl hodiny,“ vysvětlovala.

„A je to hrozně únavný,“ dodal Will.

Došlo mi, že hledá výmluvy, proč zůstat doma. „Já to udělám,“ ujistila jsem oba. „Když mi Will řekne, co a jak. Nevadí mi to, ráda pomůžu.“ Vypadlo to ze mě dřív, než jsem si uvědomila, k čemu se vlastně zavazuji.

„No, tak to se oba máme na co těšit,“ zavrčel Will mrzutě, když jeho matka odešla. „Ty se budeš moct vynadívat na můj holej zadek a mě bude umejvat někdo, kdo se složí při pohledu na nahý tělo.“

„Já se neskládám při pohledu na nahý tělo!“

„Clarková, v životě jsem neviděl, že by někdo byl tak hrozně nesvůj z lidskýho těla jako ty. Chováš se, jako by snad bylo radioaktivní.“

„Tak ať ti pomůže tvoje máma,“ vyštěkla jsem na něj.

„Jasně, už se na to úplně třesu.“

A pak tu byl problém s oblečením. Nevěděla jsem, co na sebe.

Na dostihy jsem se oblékla nevhodně. Jak můžu vědět, že to zase nezopakuju? Zeptala jsem se Willa, co by se hodilo nejlíp, a on na mě koukl, jako bych se zbláznila. „Bude tam zhasnuto,“ vysvětlil mi, „na tebe se nikdo koukat nebude. Všichni budou soustředění na hudbu.“

„To teda vůbec nic nevíš o ženských,“ usadila jsem ho.

Nakonec jsem si s sebou do práce přinesla čtyři různé modely – všechny jsem je dotáhla autobusem v tátově prastarém obalu na obleky. Jen tak jsem se dokázala přemluvit, abych tam vůbec šla.

Nathan dorazil na večerní směnu v půl šesté, a zatímco se staral o Willa, já se zavřela do koupelny, abych se připravila. Nejdřív jsem si oblékla šaty, kterým jsem říkala „umělecké“ – zelený kaftan pošitý velikánskými jantarovými korálky. Představovala jsem si, že kdo chodí na koncerty, bude asi dost bohémský a extravagantní. Když jsem vešla do obýváku, Will i Nathan na mě vytřeštili oči.

„Ne,“ prohlásil Will kategoricky.

„Něco takovýho by si možná vzala moje máma,“ ušklíbl se Nathan.

„A žes nikdy neřek, že tvoje máma je Nana Mouskouriová,“ podotkl Will.

Zaplula jsem znovu do koupelny a slyšela, jak se pochechtávají.

Druhý model byly velmi strohé černé šaty šikmého střihu s bílým límečkem a manžetami, které jsem si ušila sama. Podle mě působily velmi elegantně a pařížsky.

„Vypadáš, že se chystáš servírovat zmrzlinu,“ prohlásil Will.

„No teda, ale byla by z tebe skvělá služtička,“ pronesl Nathan pochvalně. „Nestyď se a nos to tady přes den. Fakt.“

„Za chvíli po ní budeš chtít, aby oprašovala podlahový lišty, ne?“

„No, když už o tom mluvíš, tak jsou trochu zaprášený…“

„Za tohle,“ zavrčela jsem na ně, „dostanete zejtra oba do čaje čistič na sporáky.“

Rovnou jsem vyřadila model číslo tři – žluté kalhoty s širokými nohavicemi, neboť jsem tušila, že by měl Will nějaké poznámky o čmelácích, a místo toho jsem si oblékla variantu číslo čtyři, retro šaty z temně rudého saténu. Byly ušité ve skromnějších časech a já se vždycky musela tajně modlit, abych vůbec dokázala vytáhnout zip nad pas, ale měla jsem v nich siluetu filmové hvězdičky z padesátých let a byly nesmírně efektní – takový ten kus oděvu, ve kterém se člověk prostě musí cítit dobře. Přes ramena jsem si přehodila stříbrné bolerko, kolem krku uvázala šedý šáteček, abych zakryla velký výstřih, nanesla si rtěnku v barvě šatů a vyšla do obýváku.

„ Fíííí-ha,“ prohlásil Nathan obdivně.

Will přejel mé šaty pohledem odshora až dolů. Teprve teď jsem si uvědomila, že je převlečený do košile a saka. Hladce oholený a se zastřiženými vlasy byl nečekaně pohledný. Při pohledu na něj jsem se musela usmát. Ne ani tak kvůli tomu, jak vypadal, ale protože prokázal nějakou snahu.

„To je ono,“ pronesl bezvýrazným, podivně odměřeným tónem. A když jsem vztáhla ruce, abych si upravila výstřih, dodal: „Ale sundej ten kabátek.“

Měl pravdu. Věděla jsem, že se k tomu tak úplně nehodí. Svlékla jsem bolerko, pečlivě ho složila a přehodila přes opěradlo křesla.

„A ten šátek taky.“

Ruka mi vystřelila ke krku. „Šátek taky? Proč?“

„Nehodí se k tomu. A vypadáš, jako že se pod ním snažíš něco schovat.“

„Ale když… no, pak mi bude každej koukat do výstřihu.“

„No a?“ pokrčil rameny. „Hele, Clarková, když chceš nosit takovýhle šaty, musíš je nosit sebevědomě. Musí ti padnout nejenom fyzicky, ale i duševně.“

„To můžeš jenom ty, Wille Traynore, vysvětlovat ženský, jak má nosit šaty.“

Ale šátek jsem si sundala.

Nathan šel zabalit Willovi tašku a já přemýšlela, co bych ještě dodala o té jeho nadřazenosti, ale pak jsem se otočila a zjistila, že se na mě pořád dívá.

„Vypadáš skvěle, Clarková,“ řekl tiše. „Vážně.“

U obyčejných lidí – nebo jak by asi řekla Camilla Traynorová, u „nižších tříd“ – jsem při pohledu na Willa zaznamenala několik základních reakcí. Většina na něj civěla. Někteří se třeba soucitně usmáli, vyjádřili účast, nebo se mě teatrálním šepotem vyptávali, co se mu stalo. Často jsem byla v pokušení říct: „Bohužel se připletl do cesty tajné službě,“ jen abych viděla, jak budou reagovat, ale nikdy jsem to neudělala.

U lidí ze střední třídy, tam to bylo jinak. Ti předstírali, že se nedívají, ale samozřejmě to taky dělali. Byli moc zdvořilí, než aby otevřeně civěli. Místo toho reagovali jaksi podivně – když Willa zaregistrovali, záměrně se na něj přestali dívat. Teprve když kolem nich projel, rychle po něm mrkli, ale celou dobu se okatě bavili s někým jiným. Samozřejmě že ne o něm. To by nebylo zdvořilé.

Procházeli jsme foyer koncertní síně, kde postávaly skupinky elegantně oblečených lidí, v jedné ruce kabelky a programy, ve druhé gin s tonikem, a já viděla, jak se tahle reakce přelévá od jednoho hloučku ke druhému jako jemná vlna, která nás provázela až do první řady. Nevím, jestli si toho Will taky všiml. Někdy jsem si říkala, že asi jediný způsob, jak se s tím vyrovnat, je nevšímat si toho.

Usadili jsme se jako jediní dva v první řadě uprostřed. Napravo od nás byl taky nějaký muž na vozíku a vesele rozprávěl s dvěma ženami, mezi nimiž seděl. Pozorovala jsem je a doufala, že si jich všimne i Will. Ale ten zíral přímo před sebe s hlavou zabořenou mezi ramena, jako by se snažil stát neviditelným.

Tohle bude fiasko, ozval se ve mně slabý hlásek.

„Nepotřebuješ nic?“ šeptla jsem mu.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. Pak polkl. „Vlastně jo. Něco mě tlačí na límci.“

Naklonila jsem se k němu a přejela prstem po vnitřní straně límce; uvnitř zůstala nylonová cedulka.

Zatáhla jsem za ni ve snaze ji odtrhnout, ale tvrdošíjně odolávala.

„Je to nová košile. Vadí ti to hodně?“

„Ne, říkám to jenom tak, aby řeč nestála.“

„Máme v tý tašce nějaký nůžky?“

„Já nevím, Clarková. Věř tomu nebo ne, ale málokdy si ji balím sám.“

Nůžky tam nebyly. Mrkla jsem za sebe, kde se ostatní návštěvníci usazovali, šeptali si a pročítali programy. Jestli se Will nebude moci uvolnit a soustředit jen na hudbu, bude celý tenhle podnik k ničemu. Další katastrofu jsem si nemohla dovolit.

„Nehýbej se,“ nařídila jsem mu.

„Co –“

Než stihl domluvit, naklonila jsem se, jemně mu odtáhla límec košile od krku, přiložila k němu ústa a uchopila obtěžující štítek do zubů. Trvalo mi několik vteřin, než jsem ho překousla, a já zavřela oči a snažila se nevnímat jeho čistou mužskou vůni a jeho kůži na své a snažila se nemyslet na to, jak nevhodně se chovám. A pak cedulka konečně povolila. Narovnala jsem hlavu a triumfálně otevřela oči s odtrženou etiketou v zubech.

„A je to!“ pronesla jsem, vytáhla si cedulku z pusy a mrskla s ní za sedadla.

Will na mě civěl.

„No co?“

Otočila jsem se na sedadle a zjistila, že ostatní diváci najednou s ohromným zaujetím studují své programy. Pak jsem se zase obrátila k Willovi.

„Ale prosím tě, jako by ještě nikdy neviděli žádnou holku, jak okusuje chlapovi límec.“

To ho zjevně na chvíli umlčelo. Will párkrát zamrkal a jako by chtěl zavrtět hlavou. Pobaveně jsem si všimla, že mu krk úplně zrudl.

Narovnala jsem si sukni. „Koneckonců,“ pronesla jsem, „myslím, že bysme oba měli být rádi, žes tu cedulku neměl v kalhotech.“

A než na to mohl něco říct, vyšli na pódium hudebníci ve smokinzích a večerních šatech a obecenstvo ztichlo. Proti své vůli jsem se zachvěla vzrušením. Složila jsem si ruce do klína a narovnala se. Hudebníci začali ladit, a pak se náhle sál naplnil jediným zvukem – nic tak živoucího a plastického jsem ještě neslyšela. Naskočila mi husí kůže a zajíkla jsem se.

Will na mě úkosem pohlédl a ve tváři se mu ještě zračilo veselí z předchozího okamžiku. Tak fajn, jako by říkal , užijeme si to.

Předstoupil dirigent, dvakrát zaklepal taktovkou o pultík a rozhostil se naprostý klid. Úplně jsem to ticho cítila; celý sál byl bdělý a nedočkavý. Pak dirigent mávl taktovkou a najednou nebylo nic než zvuk. Cítila jsem hudbu celým tělem, nejenom v uších: proudila skrze mě, obklopovala mě, rozechvěla mi všechny smysly. V kůži mi mravenčilo a dlaně mi zvlhly. O ničem takovém Will nemluvil. Myslela jsem si, že se budu nudit. Ale bylo to to nejkrásnější, co jsem kdy slyšela.

A hudba nečekaným způsobem probouzela mou představivost; poslouchala jsem a najednou mě napadaly věci, na které jsem si už léta nevzpomněla; zalévaly mě dávné pocity, ale vzdouvaly se ve mně i nové představy a myšlenky, jako by hudba rozpínala a zkreslovala mé vnímání. Bylo to na mě skoro moc, ale nechtěla jsem, aby to skončilo. Chtěla jsem tu zůstat sedět navždycky. Mrkla jsem pokradmu na Willa. Byl úplně pohroužený do hudby a najednou byl úplně bezprostřední. Odvrátila jsem se – najednou se mě zmocnil neočekávaný strach na něj pohlédnout. Bála jsem se, jaké může mít pocity, jak hluboce může pociťovat svou ztrátu, jak velký může mít strach. Jeho život dalece přesahoval veškeré mé zkušenosti. Kdo jsem, abych mu mohla říkat, jak ho má žít?

Willův kamarád nám poslal vzkaz, abychom za ním po koncertě přišli do zákulisí, ale Will nechtěl.

Zkusila jsem ho přemluvit, ale z jeho zatvrzelého výrazu jsem pochopila, že ho nepřesvědčím.

Nedivila jsem se tomu. Vzpomněla jsem si, jak se na něj dívali jeho bývalí kolegové, na tu směs soucitu a odporu v jejich tvářích, ale někde uvnitř také hlubokou úlevu, že jim samotným se takové ráně osudu podařilo uniknout. Tušila jsem, že taková setkání dokáže snášet jen v omezeném množství.

Čekali jsme, dokud se sál nevylidnil, a pak jsem ho svezla výtahem na parkoviště a bez nehody ho naložila do auta. Moc jsem nemluvila; v hlavě mi pořád ještě zněla hudba a já nechtěla, aby utichla.

Pořád jsem se k ní v myšlenkách vracela a vzpomínala, jak se Willův kamarád úplně ponořil do hry.

Neuvědomila jsem si, že hudba dokáže v člověku něco otevřít a přenést ho někam, kam se skladateli původně ani nesnilo. Zanechala po sobě ve vzduchu otisk, jako by si ji člověk odnášel s sebou. Když jsme seděli a poslouchali, na chvíli jsem dokonce úplně zapomněla, že je Will vedle mě.

Zastavili jsme před přístavkem. Před námi vyčníval za zdí hrad, zaplavený světlem měsíce, a poklidně na nás shlížel z vrcholku kopce.

„Takže vážná hudba není nic pro tebe.“

Mrkla jsem do zpětného zrcátka. Will se usmíval.

„Vůbec se mi to nelíbilo.“

„To jsem viděl.“

„A zvlášť se mi nelíbil ten kousek na konci, jak hrály jenom samotný housle.“

„To bylo poznat, že se ti to nelíbí. Úplně tě to rozbrečelo, jak ti to přišlo hrozný.“

Zazubila jsem se na něj. „Hrozně jsem si to užila,“ přiznala jsem. „Nevím, jestli by se mi líbila všechna vážná hudba, ale tohle mi přišlo úžasný.“ Zamnula jsem si nos. „Děkuju. Děkuju, žes mě vzal s sebou.“

Seděli jsme a mlčky hleděli na hrad. Obvykle se v noci koupal v takové oranžové záři světel rozesetých po hradbách. Ale dnes v noci, ve světle úplňku, jako by byl zalitý nadpozemskou modří.

„Jakou hudbu asi hrávali tam, co myslíš?“ zadumala jsem se. „Něco přece určitě poslouchali.“

„Na hradě? Něco středověkýho. Loutny a smyčce. Já to zrovna nemusím, ale mám pár věcí, který ti můžu půjčit, kdybys chtěla. Jestli chceš mít kompletní zážitek, měla by sis to pustit do sluchátek a projít se po hradě.“

„Kdepak, já na hrad vůbec nechodím.“

„To je tak vždycky, když člověk bydlí hned vedle.“

Odvětila jsem něco neurčitého. Ještě chvíli jsme seděli a poslouchali, jak motor pomalu dotikává.

„Tak jo,“ rozepnula jsem si pás. „Měli bysme jít domů. Čekají nás večerní procedury.“

„Počkej ještě chvilku, Clarková.“

Otočila jsem se. Will měl tvář ve stínu a já nedokázala rozeznat jeho výraz.

„Ještě vydrž. Jenom minutku.“

„Jsi v pohodě?“ Pohled mi sklouzl k vozíku v obavě, že se mu někde něco přiskříplo nebo zachytilo, že jsem něco pokazila.

„Je mi fajn. Jenom prostě…“

Hleděla jsem mu na světlý límec košile, který se odrážel proti tmavé barvě jeho saka.

„Ještě nechci jít dovnitř. Chci tu jenom chvíli posedět a nemuset myslet na…“ polkl.

I v tomhle šeru bylo vidět, jak je to pro něj namáhavé.

„Jenom… jenom chci být zase mužský, co si vyšel na koncert s děvčetem v červených šatech. Ještě na pár minut.“

Pustila jsem kliku dveří.

„Jasně.“

Zavřela jsem oči, opřela si hlavu a ještě chvíli jsme tam seděli, ponoření do vzpomínek na hudbu, napůl ukrytí ve stínu hradu, jenž se tyčil na kopci zalitém měsíčním svitem.

Nikdy jsme vlastně se sestrou nemluvily o tom, co se té noci v bludišti stalo. Nejsem si jistá, že bychom to vůbec dokázaly vyjádřit. Chvíli mě držela v náručí, pak mi pomohla hledat šaty a pak dlouho marně hledala ve vysoké trávě moje boty, až jsem jí řekla, že na tom nesejde. Stejně bych si je už nikdy znovu neobula. A pak jsme se pomaličku vydaly domů – já byla bosá a ona se do mě zavěsila, i když jsme takhle spolu nešly od té doby, co byla v první třídě a máma trvala na tom, že ji nesmím nikdy nechat chodit samotnou.

Když jsme došly domů, stály jsme chvilku na zápraží a ona mi navlhčeným kapesníčkem otřela vlasy a oči, a pak jsme odemkly a zašly dovnitř, jako by se vůbec nic nestalo.

Táta byl ještě vzhůru a díval se na nějaký fotbalový zápas. „Jdete trochu pozdě, holky,“ zavolal na nás. „Já vím, že je pátek, ale stejně…“

„Jasně, tati,“ odvětily jsme jednohlasně.

Tehdy jsem bydlela v pokoji, který dnes patří dědovi. Rychle jsem vyběhla po schodech, a než mohla sestra něco říct, zaklapla jsem za sebou dveře.

Týden nato jsem si nechala ostříhat vlasy nakrátko. Zrušila jsem letenku. S děvčaty ze školy už jsem nikdy nikam nešla. Máma byla příliš pohlcená smutkem, než aby si něčeho všimla, a táta přičítal jakoukoli změnu nálady v domě i můj nový zvyk zamykat se v pokoji „ženským potížím“. Konečně jsem přišla na to, kdo jsem, a byl to úplně někdo jiný než ta rozesmátá holka, která popíjela s cizími kluky. Byla to dívka, která by si v životě neoblékla nic, co by se byť jen vzdáleně dalo považovat za svůdné. Nebo by to aspoň nepřipadalo svůdné mužům, kteří chodili k Červenému lvovi.

Život se vrátil do obvyklých kolejí. Začala jsem pracovat v kadeřnictví, pak jsem dostala práci U mazané houstičky a všechno to hodila za hlavu.

Od toho dne už jsem prošla kolem hradu snad pěttisíckrát.

Ale v bludišti už jsem nikdy nebyla.

13

Patrick stál u závodní dráhy, poskakoval na místě a nové tričko a šortky značky Nike se mu mírně lepily ke zpoceným končetinám. Zastavila jsem se tu, abych ho pozdravila a řekla mu, že dnes večer nepřijdu do hospody na sraz triatlonistů. Nathan měl volno a já se nabídla, že za něj večer u Willa zaskočím.

„To už bude třetí sraz, kterej jsi vynechala.“

„Vážně?“ počítala jsem na prstech. „No asi jo.“

„Příští týden musíš přijít. Budeme domlouvat cestu na Vikinga. A ještě jsi mi neřekla, co bys chtěla podniknout na svý narozeniny.“ Začal se protahovat: vysoko vykopl nohu a přitiskl si koleno na prsa.

„Možná bysme mohli do kina? Nechci chodit na žádnou velkou večeři, když jsem v tréninku.“

„No, máma s tátou pro mě plánujou večeři na oslavu.“

Chytil se za patu a koleno mu směřovalo k zemi.

Nemohla jsem si nevšimnout, jak podivně šlachovité má teď nohy.

„No, to není zrovna rande, žejo?“

„Multikino taky ne. Kromě toho si myslím, že bych jim měla vyhovět. Máma je teď taková nešťastná.“

Trina se předešlý víkend odstěhovala (bez tašky s citrónky – tu jsem zachránila večer předtím).

Máma byla úplně zničená – bylo to snad ještě horší, než když odešla Trina na univerzitu poprvé.

Chyběl jí Thomas, jako by jí uřízli končetinu. Hračky, které se válely všude po obýváku od té doby, co byl miminko, teď byly uklizené v krabicích. Ve spíži nebyly žádné čokoládové tyčinky ani balení dětských pitíček. Neměla už důvod chodit pro něj ve čtvrt na čtyři do školky a cestou domů se nemohla s nikým zastavit. Byla to vlastně jediná příležitost, kdy máma vycházela z domu. Teď nechodila vůbec nikam, jen jednou za týden jela s tátou nakupovat.

Tři dny bezradně bloumala domem a pak se pustila do jarního úklidu s takovou vervou, že to vyděsilo i dědu. Bezzubými ústy němě protestoval, když se snažila vysávat i pod křeslem, v němž seděl, nebo mu oklepávala ramena prachovkou. Trina se rozhodla, že prvních pár týdnů nebude jezdit domů, aby si Thomas mohl zvyknout. Každý večer telefonovala, máma si s ní popovídala a pak dobrou půlhodinu brečela zavřená v ložnici.

„Poslední dobou jsi v práci hodně dlouho. Skoro se nevídáme.“

„No, ty zase pořád trénuješ. A jsou za to slušný peníze, Patricku. Přece nebudu říkat, že nechci dělat přesčas.“

S tím těžko mohl polemizovat.

Ještě nikdy v životě jsem si nevydělávala tolik peněz. Dávala jsem našim dvakrát tolik co dřív, každý měsíc jsem si odkládala něco na spoření a ještě mi zbývalo víc, než jsem vůbec mohla utratit.

Zčásti kvůli dlouhé pracovní době, protože když jsem se konečně dostala z Granta House, nikde už neměli otevřeno. A druhý důvod byl jednoduše ten, že jsem vlastně vůbec neměla chuť chodit na nákupy. Veškerý volný čas jsem teď trávila v knihovně a hledala něco na internetu.

Z počítače se mi otevíral celý svět v nesčetných rovinách, a mě to vábilo jako zpěv sirény.

Začalo to tím děkovným dopisem. Za pár dní po koncertě jsem navrhla Willovi, že bychom měli napsat jeho kamarádovi houslistovi a poděkovat mu.

„Koupila jsem cestou moc hezký přání,“ oznámila jsem mu. „Nadiktuj mi, co bys tam chtěl napsat.

Přinesla jsem si i svoje parádní pero.“

„Ani mě nenapadne,“ odtušil Will.

„Cože?“

„Slyšelas, ne?“

„Tebe ani nenapadne? Ten člověk nám zajistil místa v první řadě. Sám jsi říkal, jak to bylo úžasný.

Aspoň poděkovat bys mu mohl!“

Will měl tvář strnulou a nehybnou.

Položila jsem pero. „Nebo sis tak zvyknul, že vždycky všechno dostaneš, že máš pocit, že za to ani nemusíš děkovat?“

„Ty vůbec nemáš představu, Clarková, jak je to hrozný, když za tebe musí někdo psát, co chceš říct.

A ještě když k tomu přidáš ‚psáno jménem…‘, to je tak hrozně… ponižující.“

„Jo? No pořád lepší než se na to vykašlat,“ zavrčela jsem. „Já mu teda rozhodně poděkuju. A jestli chceš bejt takhle protivnej, tak se o tobě vůbec nezmíním.“

Poděkování jsem napsala a poslala a už o tom nemluvila. Ale Willova slova se mi toho večera pořád honila hlavou, a tak jsem cestou domů zašla do knihovny. Našla jsem si neobsazený počítač a pustila si internet. Začala jsem hledat, jestli existuje nějaké zařízení, s jehož pomocí by Will mohl sám psát.

Za hodinku jsem měla hned tři – software pro rozpoznávání hlasu, pak program, který se ovládal mrkáním, a ještě to psací zařízení, o němž se zmínila moje sestra, které se upevňovalo na hlavu.

Will podle očekávání ohrnul nos nad náhlavní soupravou, ale uznal, že ten hlasový program by mohl být užitečný, a během týdne se nám s Nathanovou pomocí povedlo instalovat ho Willovi do počítače a upevnit mu počítač na podložce k vozíku tak, že už nepotřeboval, aby za něj někdo psal. Ze začátku se trochu styděl, ale když jsem mu řekla, že má všechno začínat slovy „Zapište si, slečno Clarková“, raději se překonal.

Ani paní Traynorová proti tomu nemohla nic namítat. „Jestli najdete ještě nějaká zařízení, která by se podle vás mohla hodit,“ pronesla se staženými ústy, jako by nemohla uvěřit, že tohle je opravdu jednoznačně dobrá věc, „dejte nám vědět.“ Nervózně pohlédla na Willa, jako by se bála, že snad počítač strhne bradou.

Za tři dny, zrovna když jsem vyrážela do práce, přišel pošťák s dopisem. Otevřela jsem ho v autobuse a říkala jsem si, že to asi bude předčasné přání k narozeninám od nějakých vzdálených příbuzných. Uvnitř byl dopis psaný na počítači:

Milá Clarková,

tohle Ti posílám, abys viděla, že nejsem jenom sobeckej neřád. A vážím si toho, co pro mě děláš.

Díky.

Will

Tak mě to rozesmálo, že se mě řidič autobusu zeptal, jestli jsem snad vyhrála v loterii.

Po letech strávených v komoře, kdy jsem šaty musela mít na stojanu v chodbě, mi Trinin pokoj připadal jako palác. První večer jsem se v něm zatočila dokolečka s rozpaženýma rukama a užívala si prostou skutečnost, že se nedotýkám dvou stěn najednou. Zašla jsem do hobbymarketu, koupila si barvu a nové rolety a taky novou noční lampičku a nějaké police, které jsem si sama smontovala. Ne že bych byla bůhvíjaká kutilka, ale asi jsem prostě chtěla zkusit, jestli to zvládnu.

Pustila jsem se do předělávání: každý večer jsem po příchodu z práce hodinu malovala, a ke konci týdne musel i táta připustit, že se mi to vážně povedlo. Chvíli zíral na zarovnaný kraj malby u stropu, sáhl na rolety, které jsem sama pověsila, a pak mě poplácal po rameni. „To ses vážně vyznamenala, Lou.“

Koupila jsem si nový přehoz na postel, koberec a pár velikých polštářů – kdyby se třeba někdy někdo zastavil a chtěl se u mě chvíli povalovat. Ne že by se to snad někdy stalo. Kalendář jsem zase pověsila zezadu na dveře. Neviděl ho nikdo než já. Nikdo jiný by stejně nevěděl, co vlastně znamená.

Připadala jsem si trochu provinile, když jsme postavili Thomasovu skládací postýlku vedle Trininy v komoře, protože tam už v podstatě nezbylo na podlaze žádné místo, ale pak jsem si to logicky ospravedlnila – stejně už tu vlastně nebydlí. A v komoře budou jenom spát. Bylo nesmyslné, aby velký pokoj zůstával celé týdny prázdný.

Každý den jsem cestou do práce přemýšlela, kam ještě bych mohla Willa vzít. Neměla jsem žádný souhrnný plán – každý den jsem se jen snažila ho někam dostat a starala se, aby byl spokojený.

Některé dny – když ho pálily končetiny nebo když ho přemohla infekce, bylo mu bídně a v horečkách ležel v posteli – byly náročnější než jiné. Ale když byl dobrý den, už několikrát se mi ho podařilo vytáhnout na jarní sluníčko. Věděla jsem, že Will nejvíc ze všeho nesnáší projevy soucitu od cizích lidí, a tak jsem ho vozila po místních výletních místech, kde jsme mohli být třeba na hodinku sami.

Připravila jsem nám piknik, my se usadili někde na kraji pole a jen si tak užívali jarní větřík a že jsme venku.

„Můj přítel by tě rád poznal,“ řekla jsem mu jednou odpoledne, když jsem mu lámala kousky sendviče se sýrem a okurkou.

Dnes jsem nás zavezla pár mil za město na kopeček, odkud jsme měli výhled na hrad, který se tyčil naproti přes údolí a oddělovaly jej od nás louky s pasoucími se jehňaty.

„Proč?“

„Chce vědět, s kým trávím všechny ty dlouhý večery.“

Bylo zvláštní, že ho to zjevně docela potěšilo.

„Pan Běžec.“

„A naši asi taky.“

„To mě vždycky hrozně znervózní, když mě holka chce seznámit se svýma rodičema. Jak se vůbec má tvoje máma?“

„Pořád stejně.“

„A co ta tátova práce? Něco novýho?“

„Ne. Teď mu říkají, že prej příští týden. Každopádně se ptali, jestli bych tě nechtěla pozvat na večeři na svoje narozeniny, tenhle pátek. Bude to úplně neformální. Vlastně jenom rodina. Ale to je v pohodě, já jim řekla, že bys nešel.“

„Kdo říká, že bych nešel?“

„Vždyť nesnášíš cizí lidi. Vadí ti, když před lidma musíš jíst. A můj přítel se ti nepozdává. Připadá mi to celkem jasný.“

Už jsem přišla na to, jak na něj. Když jsem chtěla Willa k něčemu přimět, ideální bylo říct mu, že by se mu do toho stejně určitě nechtělo. Měl v sobě jakési tvrdohlavé rebelantství, které mu prostě nedovolilo to snést.

Will chvilku žvýkal. „Kdepak. Na tvý narozeniny půjdu. Tvoje máma aspoň přijde na jiný myšlenky, když už nic jinýho.“

„Vážně? No páni, až jí to řeknu, začne ještě dneska večer cídit a šůrovat.“

„Jsi si jistá, že je to tvoje pravá matka? Neměly byste si být aspoň trochu geneticky podobný? Ještě sendvič, Clarková. A víc okurek, prosím.“

Dělala jsem si jenom napůl legraci. Při pomyšlení, že k nám přijde na návštěvu ochrnutý člověk, propadla máma naprosté panice. Zakryla si tvář dlaněmi a pak začala přerovnávat věci na komodě, jako by měl dorazit každou minutou.

„Ale co když bude potřebovat na záchod? Nemáme dole koupelnu. Nevím, jestli by ho táta dokázal vynést nahoru. Já bych mu pomohla, ale bála bych se, kde ho chytit. Zvládl by to Patrick?“

„O tohle si nemusíš dělat starost. Fakt ne.“

„A co jídlo? Musí se mu to mixovat? Je něco, co nesmí?“

„Ne, jenom potřebuje pomoct s nabíráním.“

„A to bude dělat kdo?“

„Přece já. Klid, mami. Je milej. Bude se ti líbit.“

A tak jsme všechno dohodli. Nathan Willa vyzvedne a doveze k nám a za dvě hodiny ho zase odveze domů a připraví ho na noc. Nabídla jsem se, že to udělám, ale oba trvali na tom, že si mám místo toho na svoje narozeniny „pořádně zapařit“. Evidentně ještě nepoznali moje rodiče.

Přesně v půl osmé jsem otevřela dveře a na zápraží stáli Will s Nathanem. Will měl na sobě elegantní košili a sako. Nevěděla jsem, jestli mě má těšit, že se Will tak snažil, nebo si dělat starost, že máma se teď celé dvě hodiny bude soužit, že se neoblékla dost vybraně.

„Nazdar.“

Táta za mnou vyšel do chodby. „A hele. Byla ta rampa v pohodě, kluci?“ Celé odpoledne vyráběl z dřevotřísky rampu na venkovní schodiště.

Nathan opatrně vyvezl Willa nahoru a zajel s ním do naší úzké předsíně. „Prima,“ ujistil ho Nathan, když jsem za nimi zavřela dveře. „Je bezvadná. Ve spoustě nemocnic mají horší.“

„Bernard Clark,“ napřáhl otec ruku k Nathanovi a potřásl si s ním. Natáhl ruku i k Willovi, ale rychle ji zase svěsil a rozpačitě se začervenal. „Bernard. Pardon, já… nevím, jak se zdraví… když vám nemůžu potřást…“ zakoktal se.

„Pukrle bude stačit.“

Táta na něj vytřeštil oči, ale pak si uvědomil, že Will žertuje, a úlevně se rozesmál. „Haha!“

poplácal Willa po rameni. „Jasně, pukrle. To je dobrý. Hahaha!“

To prolomilo ledy. Nathan na mě mrkl a se zamáváním se rozloučil a já odvezla Willa do kuchyně.

Máma naštěstí zrovna držela mísu se zapékanou zeleninou, takže nemusela propadnout podobným obavám.

„Mami, tohle je Will. Wille, to je Josephine.“

„Jenom Josie,“ věnovala mu zářivý úsměv. Na rukou měla velikánské chňapky až k loktům. „Moc ráda vás konečně poznávám, Wille.“

„Moc mě těší,“ usmál se na ni. „Nenechte se rušit.“

Odložila mísu a přihladila si vlasy – to bylo u mámy vždycky dobré znamení. Škoda že si předtím zapomněla sundat chňapku.

„Pardon,“ omlouvala se. „Dělám pečeni. To se musí vždycky správně načasovat, však víte.“

„Vlastně nevím,“ řekl Will. „Já vařit vůbec neumím. Ale dobrý jídlo si dám rád. Proto jsem se na dnešek moc těšil.“

„Takže…“ otevřel táta ledničku. „Jak to uděláme? Máte nějaký speciální hrnek na pivo, Wille?“

Kdyby se to stalo tátovi, sdělila jsem Willovi, měl by hotový speciální půllitr ještě dřív, než by ho posadili na vozík.

„Člověk musí vědět, co je důležitý,“ uchechtl se táta. Zalovila jsem ve Willově tašce a našla jeho kelímek.

„Pivo si dám rád. Díky.“

Usrkl si a já stála v kuchyni a najednou jsem si uvědomila, jak maličký a omšelý je náš domek, že na zdech jsou tapety z osmdesátých let a kuchyňská linka má promáčknutá dvířka. Willův dům byl zařízený s vytříbeným vkusem, všechno strohé a krásné. Náš dům vypadal, jako by devadesát procent zařízení pocházelo z místního bazaru. Veškeré volné místo na stěnách zabíraly Thomasovy pomačkané obrázky. Ale pokud si toho Will všiml, nijak to nekomentoval. S tátou rychle našli společné téma, což byla moje celková neschopnost. Nevadilo mi to. Hlavně že byli oba spokojení.

„Představte si, jednou nacouvala do zahrazovacího sloupku a tvrdila, že za to prej mohl ten sloupek…“

„Měl byste vidět, jak mi spouští rampu. Někdy si připadám, že nevystupuju z auta, ale letím po sjezdovce…“

Táta vybuchl smíchem.

Nechala jsem je, ať se baví. Máma vyšla za mnou z kuchyně, celá nervózní. Položila na jídelní stůl podnos se skleničkami a pak mrkla na hodiny. „Kde je Patrick?“

„Měl přijet hned po tréninku,“ pokrčila jsem rameny. „Možná ho něco zdrželo.“

„To nemohl aspoň na tvoje narozeniny vynechat? Jestli brzo nedorazí, tak se to kuře zkazí.“

„Mami, to bude dobrý.“

Počkala jsem, až odloží tác, a pak jsem ji objala. Byla úplně ztuhlá úzkostí. Náhle mě zalila vlna soucitu. Asi nebylo jednoduché být mou matkou.

„Vážně. Všechno bude v pohodě.“

Pustila mě, dala mi pusu na čelo a přihladila si rukama zástěru. „Škoda že tu není tvoje sestra. Není správný slavit bez ní.“

Mně to tedy docela správné připadalo. Aspoň pro jednou jsem si užívala, že jsem středem pozornosti. Možná to bylo dětinské, ale bylo to tak. Byla jsem ráda, že se mi Will s tátou smějí. Byla jsem šťastná, že celá večeře – od pečeného kuřete až po čokoládovou pěnu – sestávala jen z mých oblíbených jídel. Líbilo se mi, že můžu být, kým chci, aniž by mi sestřin hlas připomínal, kým jsem bývala dřív.

Ozval se domovní zvonek a máma zamávala rukama. „Už je tady! Lou, co kdybys začala nosit na stůl?“

Patrick byl pořád ještě rudý z námahy na dráze. „Všechno nejlepší, lásko,“ sklonil se ke mně a dal mi pusu. Voněl vodou po holení a deodorantem a kůži měl teplou a čerstvě vysprchovanou.

„Radši jdi rovnou dál,“ pokývla jsem směrem k obýváku. „Máma se hroutí ze správnýho načasování.“

„Aha.“ Mrkl na hodinky. „Promiň. Asi jsem ztratil pojem o čase.“

„No, tvůj čas to není, co?“

„Cože?“

„Nic.“

Táta přestěhoval náš velký rozkládací stůl do obýváku. Podle mých pokynů taky odsunul jeden z gaučů k protější zdi, aby Will mohl bez problémů vjet dovnitř. Zajel s vozíkem, kam jsem mu ukázala, a pak si trochu přizvedl sedák, aby seděl ve stejné výšce jako ostatní. Já si sedla po jeho levici a Patrick se usadil naproti nám. S Willem a s dědou si kývli na pozdrav. Předem jsem Patricka varovala, že mu nemá podávat ruku. Když jsem se usadila, všimla jsem si, že si Will Patricka prohlíží, a na okamžik jsem uvažovala, jestli se bude k mému příteli chovat stejně příjemně jako k mým rodičům.

Will mi pokývl hlavou. „Koukni se dozadu do vozíku, je tam něco k večeři.“

Zaklonila jsem se, zalovila rukou v jeho tašce a vytáhla lahev šampaňského Laurent-Perrier.

„Na narozeniny by si člověk vždycky měl dát šampaňský,“ podotkl Will.

„No teda,“ zvolala máma, když vešla s talíři. „To je skvělý! Ale nemáme skleničky na šampaňský.“

„Tyhle budou stačit,“ ujistil ji Will.

„Já to otevřu.“ Patrick sáhl po lahvi, rozmotal drátek a přitlačil palce pod zátku. Pořád pokukoval po Willovi, jako by byl úplně jiný, než čekal.

„Když to uděláte takhle,“ podotkl Will, „bude to úplně všude.“ Maličko zvedl ruku v neurčitém gestu. „Zjistil jsem, že podržet zátku a otáčet lahví je mnohem bezpečnější.“

„To se hned pozná, že Will o šampaňském něco ví,“ poznamenal táta. „Tak to vidíš, Patricku. Takže otáčet lahví? Kdo by to byl řekl?“

„Já jsem to věděl,“ ohradil se Patrick. „Přesně takhle jsem to chtěl udělat.“

Šampaňské se podařilo bezpečně otevřít a rozlít a všichni mi připili k narozeninám.

Děda zavolal něco, co znělo jako „Tak, tak!“

Povstala jsem a uklonila se. Měla jsem žluté áčkové minišaty ze šedesátých let, které jsem sehnala v dobročinném obchodě. Prodavačka si myslela, že by mohly být z toho slavného londýnského obchodu Biba, i když cedulku někdo odstřihl.

„Kéž je tohle rok, kdy naše Lou konečně dospěje,“ pronesl otec. „Chtěl jsem původně říct ‚kdy udělá něco se svým životem‘, ale vypadá to, že se do toho konečně pustila. Musím říct, Wille, že co u vás začala pracovat, tak se – no, prostě se úplně překonává.“

„Jsme na ni moc pyšný,“ připojila se máma. „A moc vděčný. Teda vám jsme vděčný. Že jste ji zaměstnal, myslím.“

„To já mám být za co vděčný,“ opáčil Will. Úkosem po mně mrkl.

„Na Lou,“ prohlásil otec, „ať se jí pořád daří.“

„A na ty, kdo tu s námi dneska nejsou,“ dodala máma.

„No páni,“ poznamenala jsem, „asi bych měla mít narozeniny častějš. Většinu času mi všichni akorát nadáváte.“

Všichni se dali do hovoru a táta se pustil do nějaké další historky o mé nemožnosti a máma se hlasitě rozesmála. Jejich veselí mě potěšilo. Táta vypadal v posledních týdnech tak zlomeně a máma měla zapadlé oči a byla roztržitá, jako by její skutečné já bylo pořád někde pryč. Chtěla jsem si vychutnat tuhle chvíli, kdy oba na okamžik zapomněli na své potíže, užít si společné žertování a rodinnou náklonnost. Na okamžik mě napadlo, že by mi ani nevadilo, kdyby tu byl Thomas.

A vlastně by tu mohla být i Trina.

Tak jsem se zabrala do svých vlastních myšlenek, že mi chvilku trvalo, než jsem si všimla Patrickova výrazu. Něco jsem říkala dědovi a přitom jsem krmila Willa; stočila jsem si mezi prsty kousek uzeného lososa a podala ho Willovi k ústům. Byla to už tak bezděčná součást mého každodenního života, že teprve když jsem spatřila Patrickovu šokovanou tvář, uvědomila jsem si, jak intimní je to gesto.

Will něco povídal tátovi a já upřeně hleděla na Patricka a přála si, aby toho nechal. Po jeho levici seděl děda, s dychtivým požitkem uzobával ze svého talíře a vydával u toho zvuky, kterým jsme říkali „jídelní“ – tichounce a spokojeně si mumlal a pochrochtával.

„Ten losos je výborný,“ složil Will matce poklonu. „Chutná opravdu báječně.“

„No, nemíváme ho zrovna každej den,“ usmála se na něj, „ale dneska jsme chtěli mít něco zvláštního.“

Přestaň civět, naléhala jsem na Patricka v duchu.

Konečně zachytil můj pohled a odvrátil se. Tvářil se vztekle.

Dala jsem Willovi další sousto lososa a pak kousek chleba, když jsem si všimla, jak se po něm podíval. V tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem už tak naladěná na Willovy potřeby, že mi stačilo na něj mrknout, abych věděla, co chce. Patrick naproti mně jedl se skloněnou hlavou, krájel si lososa na malé kousíčky a zuřivě je nabodával vidličkou. Chleba nechal.

„Patricku,“ oslovil ho Will, jako by snad vycítil, jak jsem nesvá, „Louisa říkala, že děláte osobního trenéra. Co to vlastně znamená?“

Kéž by se byl nezeptal. Patrick se pustil do svého reklamního proslovu, vykládal o osobní motivaci a jak je ve zdravém těle zdravý duch. Pak plynule přešel na svůj tréninkový program na Vikinga – poreferoval o teplotách v Severním moři, jaké procento tělesného tuku je potřeba pro maratónský běh a odříkal své nejlepší časy v každé disciplíně. V tomhle okamžiku jsem ho obvykle přestávala vnímat, ale když teď Will seděl vedle mě, musela jsem pořád myslet na to, jak je to od něj hrozně nemístné.

Proč prostě nemohl říct něco neurčitého a nechat to být?

„Vlastně když mi Lou povídala, že přijdete, řekl jsem si, že se kouknu do literatury, jestli bych vám náhodou nemohl doporučit nějakou fyzioterapii.“

Zakuckala jsem se šampaňským. „To je hrozně odborná záležitost, Patricku. Nevím, jestli bys na to byl ten pravý.“

„Ale já přece jsem odborník. Dělám i sportovní úrazy. Mám zdravotnickej výcvik.“

„Tohle ale není podvrtnutej kotník, Pate! No tak.“

„Před pár lety jsem spolupracoval s jedním chlapíkem, a ten měl klienta paraplegika. Dneska už je prej skoro zdravej. Dělá triatlon a tak vůbec.“

„No teda,“ podivila se matka.

„Povídal mi o nových výzkumech, který se dělají v Kanadě. Prej se dají svaly vycvičit, aby si vzpomněly, jak mají fungovat. Když je člověk dost procvičuje, každej den, je to jako synapse v mozku, může se to obnovit. Vsadím se, že kdybysme vám sestavili nějakej opravdu dobrej program, za chvíli byste zjistil, že se vám obnovuje svalová paměť. Vždyť Lou povídala, že jste předtím býval docela sportovec.“

„Patricku!“ řekla jsem důrazně. „O tomhle vůbec nic nevíš.“

„Jenom se snažím –“

„No tak toho nech. Fakticky.“

U stolu se rozhostilo ticho. Táta si odkašlal a pak se za to omluvil. Děda se po nás mlčky a ostražitě rozhlížel.

Máma jako by se chystala nabídnout všem ještě chleba, ale pak si to zjevně rozmyslela.

Patrick se znovu ozval a v hlase mu zazníval lehce mučednický tón. „Jenom jsem si myslel, že by ty výzkumy mohly být užitečný. Ale už budu mlčet.“

Will zvedl hlavu a usmál se s nic neříkajícím, zdvořilým výrazem. „Určitě to povedu v patrnosti.“

Vstala jsem, abych sklidila talíře, protože jsem chtěla uniknout od stolu. Jenže máma mi vynadala a nařídila mi, že si mám zase sednout.

„Jsi přece oslavenkyně,“ kárala mě, jako by snad někdy nechala ostatní něco dělat. „Bernarde, co kdybys došel pro to kuře?“

„Chacha. Tak doufejme, že už přestalo pobíhat,“ prohodil táta a vycenil zuby v jakémsi úšklebku.

Dál už večeře probíhala bez nehody. Bylo zřejmé, že moji rodiče jsou Willem úplně okouzleni.

Patrick už tolik ne a s Willem prakticky nepromluvil. Zhruba ve chvíli, kdy máma začala servírovat pečené brambory – a táta se jako obvykle snažil uzmout si nějakou navíc –, jsem si přestala dělat starosti. Táta se vyptával Willa na všechno možné – na jeho předchozí život, dokonce i na tu nehodu, a Will byl zjevně natolik v pohodě, že mu upřímně odpovídal. Vlastně jsem se dozvěděla docela dost věcí, o kterých mi nikdy neřekl. Kupříkladu náplň jeho práce působila dost významně, i když ji zlehčoval. Kupoval a prodával společnosti a vždycky na tom dokázal vydělat. Táta to musel zkusit několikrát, než z něj vypáčil, že v jeho pojetí představoval zisk šesti-nebo sedmimístnou sumu.

Vyjeveně jsem na Willa zírala a snažila se najít v muži, kterého jsem znala, toho nemilosrdného obchodníka, jehož teď popisoval. Táta mu pověděl o společnosti, která se chystá převzít továrnu na nábytek, a když uvedl jméno, Will skoro omluvně přikývl a dodal, že je zná. Ano, on sám by do toho asi taky šel. Bohužel to pro tátovo zaměstnání neznělo zrovna nadějně.

Máma na Willa štěbetala a hrozně ho obskakovala. Při pohledu na její úsměv jsem si uvědomila, že někdy během večeře se z Willa stal prostě inteligentní mladý muž u jejího stolu. Není divu, že byl Patrick naštvaný.

„Bude dort?“ pronesl najednou děda, když máma sklízela nádobí ze stolu.

Bylo to tak překvapivě zřetelné, že jsme na sebe s tátou ohromeně pohlédli. U stolu se rozhostilo ticho.

„Ne,“ obešla jsem stůl a dala dědovi pusu. „Ne, dědo, promiň. Ale bude čokoládová pěna. Tu ty rád.“

Souhlasně přikývl. Máma se rozzářeně usmívala. Myslím, že lepší dárek jí nikdo z nás nemohl dát.

Na stole se objevila čokoládová pěna a s ní rozměrný hranatý dárek, velký asi jako telefonní seznam a zabalený v hedvábném papíru.

„Už je čas na dárky?“ ozval se Patrick. „Tak jo. Tady máš ode mě.“ Usmál se na mě a položil dárek na stůl.

Vyloudila jsem úsměv na oplátku. Teď opravdu nebyla vhodná chvíle na hádky.

„No tak,“ vyzval mě táta, „otevři je.“

Nejdřív jsem rozbalila dárek od našich. Pečlivě jsem rozloupla obal, abych ho nepotrhala. Uvnitř bylo album s fotografiemi a na každé stránce byla fotka z jednoho roku mého života. Já jako miminko; já s Trinou jako vážné holčičky s buclatými tvářičkami; můj první den na střední škole, se skřipcem ve vlasech a v příliš velké sukni. Z posledních let tu byl obrázek mě a Patricka – ten, na kterém jsem ho posílala do háje. A pak já v šedé sukni, první den v novém zaměstnání. Mezi stránkami byly vložené Thomasovy obrázky naší rodiny, dopisy ze školních výletů, které si máma schovala a v nichž jsem dětským písmem vyprávěla o dnu stráveném na pláži, ztracené zmrzlině a zlodějském rackovi.

Prolistovala jsem album a jen na chvilku se zarazila, když jsem spatřila tu dívku s dlouhými tmavými vlasy, hozenými přes rameno. Rychle jsem obrátila stránku.

„Můžu se podívat?“ zeptal se Will.

„Poslední rok… se zrovna nepovedl,“ vysvětlovala mu máma, když jsem před ním převracela stránky. „Totiž, jsme celkem v pohodě, ale víte, jak to všechno je. A pak děda viděl nějakej pořad v televizi, jak si člověk může vyrábět vlastní dárky, a já jsem si říkala, že to by… víte… to by opravdu něco znamenalo.“

„Moc to pro mě znamená, mami,“ vhrkly mi slzy do očí. „Je to úžasný. Děkuju.“

„Některý ty fotky vybíral děda,“ dodala.

„Je to krásný,“ řekl Will.

„Je to úžasný,“ hlesla jsem znovu.

Máma s tátou na sebe vrhli hluboce úlevný pohled a já v životě neviděla nic smutnějšího.

„Teď můj,“ přistrčil mi Patrick přes stůl malou krabičku. Otevírala jsem ji pomalu a na okamžik se mě zmocnil neurčitý děs, že je to snad zásnubní prsten. Na to jsem nebyla připravená. Ještě jsem si ani nezvykla, že mám svůj vlastní pokoj. Odklopila jsem víčko a na temně modrém sametu ležel tenoučký zlatý řetízek s přívěskem ve tvaru hvězdičky. Byl jemný a líbezný a ani trochu ke mně neseděl.

Takové šperky jsem v životě nenosila.

Chvíli jsem na něj hleděla a přemýšlela, co říct. „Je krásnej,“ šeptla jsem nakonec a Patrick se naklonil přes stůl a zapnul mi ho kolem krku.

„Jsem rád, že se ti líbí,“ usmál se Patrick a políbil mě na ústa. Můžu s jistotou říct, že takovou pusu mi před mými rodiči ještě nikdy nedal.

Will mě sledoval s bezvýraznou tváří.

„No, myslím, že bysme si měli dát ten dezert,“ prohlásil táta, „než nám úplně zteplá.“ Hlasitě se zasmál vlastnímu vtipu. Šampaňské mu nesmírně zvedlo náladu.

„Taky mám pro tebe něco v tašce,“ pronesl Will tiše. „Vzadu na vozíku. Je to v oranžovým obalu.“

Vytáhla jsem dárek z batohu.

Matka se zarazila se lžící v ruce. „Vy máte pro Lou dárek, Wille? To je od vás hrozně hezký. Že je to od něj hezký, Bernarde?“

„To rozhodně.“

Balicí papír měl na sobě pestrobarevná čínská kimona. Nemusela jsem si ho ani moc prohlížet, abych věděla, že si ho určitě schovám. Možná si podle něj vytvořím i něco na sebe. Stáhla jsem stužku a schovala si ji stranou na později. Zvedla jsem papír a pak ještě hedvábný papír pod ním a pak na mě vykoukly zvláštně povědomé černé a žluté proužky.

Vytáhla jsem předmět z balíčku a v rukou jsem držela dva páry černožlutých punčocháčů. V dospělé velikosti, neprůhledné, z tak jemné vlny, že mi skoro proklouzly mezi prsty.

„To snad není možný,“ vydechla jsem. Dala jsem se do smíchu – radostně, nečekaně. „Panebože!

Kdes je sehnal?“

„Nechal jsem je udělat na zakázku. Určitě tě potěší, že jsem tu paní instruoval svým zbrusu novým hlasovým programem.“

„Punčocháče?“ řekli táta s Patrickem jednohlasně.

„Akorát že ty nejlepší punčocháče na světě!“

Máma na ně zamžourala. „Víš co, Louiso, mám takovej pocit, že když jsi byla ještě malinká, měla jsi přesně takový.“

S Willem jsme na sebe koukli.

Nemohla jsem se přestat usmívat. „Musím si je hned oblíknout,“ vyskočila jsem.

„Kristepane, bude vypadat jak Včelka Mája,“ potřásl táta hlavou.

„Ale Bernarde, vždyť má narozeniny. Ať si vezme, co chce.“

Vyběhla jsem do chodby a jedny z punčocháčů si natáhla. Propnula jsem špičku a zaobdivovala se jejich komičnosti. Myslím, že mi snad ještě žádný dárek v životě neudělal takovou radost.

Vrátila jsem se do obýváku. Will vydal pochvalný pokřik. Děda plácl dlaněmi do stolu. Máma s tátou se rozesmáli. Patrick na mě jen civěl.

„Ani nemůžu říct, jakou z nich mám radost,“ rozplývala jsem se. „Děkuju. Děkuju!“ Vztáhla jsem ruku a pohladila ho po rameni. „Vážně moc děkuju.“

„Je tam taky přání,“ usmál se na mě. „Ale to si otevři až jindy.“

Když Will odjížděl, naši s ním hrozně nadělali.

Táta byl opilý a pořád mu děkoval, že mě zaměstnal, a donutil ho slíbit, že zase přijde. „Jestli přijdu o práci, možná někdy přijdu a budeme se spolu koukat na fotbal,“ prohlásil.

„To by bylo fajn,“ pokývl Will, i když já ho v životě neviděla sledovat fotbalový zápas.

Máma mu vnutila trochu zbylé čokoládové pěny, kterou mu zabalila do plastové krabičky s víčkem.

„Když vám tak chutnala…“

To je ale džentlmen, opakovali pak pořád dokola ještě dobrou hodinu po jeho odchodu. Opravdový džentlmen.

Patrick vyšel do předsíně s rukama vraženýma hluboko v kapsách, jako by snad bojoval s pokušením potřást Willovi rukou. A to byl můj velkomyslnější závěr.

„Rád jsem vás poznal, Patricku,“ pronesl Will. „A díky za ty… rady.“

„Ále, jenom se snažím pomoct svojí holce, aby se jí v práci všechno dařilo,“ prohlásil Patrick. „To je všechno.“ Položil jednoznačný důraz na slovo svojí.

„No, máte vážně štěstí,“ utrousil Will, když ho Nathan vyvážel ven. „Koupel na lůžku dává fakt dobrou.“ Řekl to tak rychle, že se za ním zavřely dveře, než si Patrick vůbec stačil uvědomit, co to vlastně slyšel.

„Neřekla jsi mi, že ho koupeš.“

Dojeli jsme k Patrickovi – měl byt v novostavbě na kraji města. Inzeroval se jako „loftový byt“, i když dům měl výhled na nákupní středisko a neměl víc než tři patra.

„Co to jako znamená, že mu umejváš ptáka?“

„Neumejvám mu ptáka!“ Popadla jsem čisticí mléko – jednu z mála věcí, kterou jsem si u Patricka směla nechávat – a rozmáchlými tahy si začala odličovat obličej.

„Ale vždyť to povídal.“

„Akorát si z tebe utahoval. A potom, co jsi do něj donekonečna šil, jakej bejval sportovec, tak se ani nedivím.“

„Tak co pro něj teda vlastně děláš? Zjevně jsi mi neřekla všechno.“

„Někdy ho umývám, ale vždycky si nechává spodní prádlo.“

Patrickův zlobný pohled byl víc než výmluvný. Konečně se odvrátil, stáhl si ponožky a mrštil s nimi do koše na špinavé prádlo. „Tohle přece nemáš dělat. Říkalo se, že nic lékařskýho a nic intimního. Tohle nemáš mít v popisu práce.“ Najednou ho něco napadlo. „Mohla bys je žalovat!

Neříká se tomu oprávněná výpověď, když ti najednou změní pracovní podmínky?“

„Nebuď směšnej. A dělám to proto, že Nathan nemá vždycky čas a pro Willa je hrozný, když ho obstarává někdo úplně cizí z agentury. A navíc už jsem si zvykla. Vlastně mi to nevadí.“

Jak jsem mu mohla vysvětlit, že se pro vás něčí tělo může stát tak všední a důvěrně známé?

Dokázala jsem Willovi zručně a profesionálně vyměnit hadičku nebo mu omývat nahou horní polovinu těla a klidně si s ním přitom povídat. Už jsem se ani neotřásala při pohledu na jeho jizvy.

Jeden čas jsem v něm dokázala vidět jen potenciálního sebevraha. Teď to byl prostě Will – nesnesitelný, náladový, inteligentní, zábavný Will, který se mnou jednal blahosklonně a rád se choval jako profesor Higgins k Líze Doolittlové. Jeho tělo bylo jen součást celku, jen jedna z věcí, s nimiž bylo třeba se pravidelně vypořádat, a pak jsme si mohli zase povídat. Vlastně tělo z něj teď bylo to nejmíň zajímavé.

„Já prostě nechápu… po tom všem, čím jsme spolu prošli… a jak dlouho ti trvalo, než jsi mě vůbec nechala na sebe sáhnout… a tady ti najednou vůbec nevadí osahávat úplně cizího chlapa –“

„Mohli bysme toho dneska nechat, Patricku? Mám narozeniny.“

„Já jsem s tím nezačal! Já se nebavil o koupání a vůbec!“

„Je to proto, že je hezkej?“ zaútočila jsem. „Je to tak? Bylo by pro tebe jednodušší, kdyby vypadal, no, jako opravdovej invalida?“

„Takže tobě připadá hezkej, jo?“

Přetáhla jsem si šaty přes hlavu a začala si opatrně stahovat punčocháče. Teď se už vytratily i poslední zbytečky mé dobré nálady. „To snad není možný. Nemůžu uvěřit, že na něj žárlíš.“

„Já na něj nežárlím!“ odsekl pohrdavě. „Jak bych moh žárlit na nějakýho mrzáka?“

Toho večera jsme se s Patrickem milovali. No, „milovali“ je asi příliš silný výraz. Byl to sex, nekonečná akce, při níž mi zjevně hodlal demonstrovat svou fyzickou zdatnost, sílu a vitalitu. Trvalo to hodiny. Kdyby mě přitom mohl pověsit na lustr, snad by to i udělal. Bylo fajn připadat si zase žádoucí, být středem Patrickovy pozornosti po tolika měsících odtažitosti. Ale v koutku mysli jsem celou dobu zůstala chladná a rezervovaná. Tušila jsem, že to vlastně vůbec nedělá pro mě. To mi došlo docela rychle. Tohle představení bylo kvůli Willovi.

„Tak co, jaký to bylo?“ objal mě potom a políbil mě na čelo. Mírně jsme se lepili potem.

„Skvělý,“ hlesla jsem.

„Miluju tě, lásko.“

A pak se spokojeně odvalil, hodil si ruku přes hlavu a během chvilky spal.

Když jsem ani po chvíli neusnula, vstala jsem a šla si dolů pro kabelku. Prohrabovala jsem se v ní a hledala tu knihu povídek od Flannery O’Connorové. Jak jsem ji vytahovala, vypadla z kabelky obálka.

Překvapeně jsem na ni hleděla. Willovo přání. U stolu jsem ho neotevřela, a tak jsem to udělala teď.

Uprostřed jsem cítila něco nezvykle měkkého. Opatrně jsem vytáhla přání z obálky a rozevřela ho.

Uvnitř bylo deset nových padesátilibrových bankovek. Dvakrát jsem je přepočítala a nemohla uvěřit svým očím. V přání stálo:

Narozeninová prémie. Nedělej štráchy.

Je to zákonná povinnost.

W.

14

Květen byl podivný měsíc. Noviny i televize byly plné zpráv na téma „právo na smrt“. Nějaká žena trpící degenerativním onemocněním žádala, aby bylo zákonem stanoveno, že její manžel nebude stíhán za to, že ji doprovodí do Dignitas, až už své utrpení nebude moci snést. A nějaký mladý fotbalista přesvědčil své rodiče, aby ho tam vzali, a spáchal sebevraždu. Vložila se do toho policie.

Mělo se o tom debatovat ve Sněmovně lordů.

Sledovala jsem všechny zprávy, poslouchala právní argumentaci odpůrců eutanazie i vážených odborníků na etiku a nemohla jsem se rozhodnout, na čí straně vlastně stojím. Bylo zvláštní, že jsem si s tím Willa vlastně nespojovala.

My jsme zatím pomalu rozšiřovali spektrum Willových výletů – i vzdálenost, na niž byl ochotný cestovat. Byli jsme v divadle, zajeli jsme se mrknout na vystoupení lidových tanečníků (Will zachoval při pohledu na rolničky na nohou a mávání kapesníky kamennou tvář, ale poněkud zrůžověl tou námahou), jednoho večera jsme vyrazili na koncert pod širým nebem v zahradách nedalekého panského sídla (to se líbilo víc jemu než mně) a jednou do multikina, kde jsme kvůli tomu, že jsem se nepodívala předem, zhlédli film o nějaké smrtelně nemocné dívce.

Ale věděla jsem, že ty zprávy taky sleduje. Co jsme pořídili ten nový software, začal víc používat počítač, a místo aby jezdil myší, pohyboval palcem po dotykové ploše. Bylo to lopotné, ale mohl si díky tomu každý den číst na internetu noviny. Jednou ráno jsem mu nesla čaj a zjistila, že si čte o tom mladém fotbalistovi – podrobnou reportáž o tom, co všechno musel podniknout, aby mohl zemřít.

Když Will zjistil, že stojím za ním, vypnul monitor. To drobné gesto mi něco sevřelo v hrudi a trvalo dobrou půlhodinu, než se mi ulevilo.

Našla jsem si ten článek v knihovně. Začala jsem číst noviny. Zjistila jsem, kdy argumentují víc do hloubky a že nejužitečnější informace nejsou vždycky jen fakta oholená až na dřeň.

Bulvární plátky rodiče toho fotbalisty roznesly na kopytech. Jak ho mohli nechat umřít? křičely jejich titulky. Nemohla jsem si pomoct, viděla jsem to stejně. Leovi McInerneymu bylo čtyřiadvacet let. Žil se svým postižením skoro tři roky, ne o moc déle než Will. Přece byl ještě mladý na to, aby se rozhodl, že už nemá pro co žít. Jenže pak se mi dostal do ruky ten článek, který četl Will – ne něčí názor, ale důkladně podložená reportáž o tom, co se vlastně v životě toho mladíka událo. Autor článku byl zjevně v kontaktu s chlapcovými rodiči.

Leo hrál fotbal už od tří let, stálo tam. Fotbal byl celý jeho život. Zranil se při nešťastném pokusu o zastavení v poli – pravděpodobnost takové nehody je „milion k jedné“, říkali. Snažili se ho všemožně povzbuzovat, ukázat mu, že jeho život má pořád cenu. Ale on se nořil stále hlouběji do depresí. Byl sportovec, který nejenže nemohl sportovat, ale nemohl se ani pohnout, a občas nemohl bez pomoci ani dýchat. Nic už ho netěšilo. Žil v trvalých bolestech, trápily ho infekce a závisel na neustálé péči druhých. Stýskalo se mu po kamarádech, ale odmítal se s nimi stýkat. Své dívce oznámil, že už se s ní nechce vídat. Rodičům denně říkal, že už nechce žít. Vysvětloval, že pomyšlení, že jiní lidé třeba nežijí ani zpoloviny tak, jak si on plánoval, je pro něj nesnesitelné, že je to utrpení.

Dvakrát se pokusil spáchat sebevraždu vyhladověním, až skončil v nemocnici, a když se vrátil domů, prosil rodiče, aby ho ve spánku udusili. Když jsem to dočetla, seděla jsem v knihovně s pěstmi přitisknutými k očím, dokud jsem zase nedokázala dýchat bez vzlyků.

Táta přišel o práci. Nesl to docela statečně. Ten den dorazil domů, převlékl se do košile s kravatou a vyrazil dalším autobusem do města, zaregistrovat se na úřadu práce.

Mámě řekl, že se rozhodl vzít úplně cokoli, i když je zkušený řemeslník s léty praxe. „Nemyslím, že si můžeme dovolit vybírat,“ odbyl její námitky.

Ale jestli jsem si těžko hledala práci já, pro pětapadesátiletého muže, který měl celý život jen jedno zaměstnání, byly vyhlídky ještě nepříznivější. Nevezmou ho ani jako skladníka nebo pracovníka ostrahy, řekl zoufale, když se vrátil z další série pohovorů. Radši vezmou nějakého nespolehlivého namyšleného sedmnáctiletého fracka, protože jim stát bude kompenzovat jeho plat, ale zralého muže s prokazatelnou praxí, toho ne. Po dvou týdnech neustálého odmítání s mámou uznali, že bude muset požádat o podporu, aby to zatím nějak překlenuli, a celé večery pak studovali nesrozumitelné padesátistránkové formuláře, kde chtěli vědět, kolik lidí doma používá pračku a kdy naposledy vycestovali do zahraničí (táta odhadoval, že to bylo někdy v roce 1988). Peníze, které jsem dostala od Willa k narozeninám, jsem strčila do pokladničky ve spíži. Říkala jsem si, že se jim třeba uleví, když budou vědět, že mají nějaké zajištění.

Když jsem se ráno probudila, našla jsem je v obálce podstrčené pode dveřmi.

Dorazili turisté a město se začalo zalidňovat. Pan Traynor byl doma čím dál méně – jak přibývalo návštěvníků, prodlužovala se mu i pracovní doba. Jednou ve čtvrtek jsem ho odpoledne zahlédla ve městě, když jsem se cestou domů stavila v čistírně. To by samo o sobě nebylo nijak zvláštní, až na to, že si vedl kolem ramen nějakou rudovlasou ženu, která očividně nebyla paní Traynorová. Když mě zahlédl, odskočil od ní jako opařený.

Odvrátila jsem se a předstírala, že si prohlížím něco ve výloze; nebyla jsem si jistá, jestli mu dát najevo, že jsem je viděla, a usilovně jsem se snažila na to zapomenout.

V ten pátek, kdy tátu propustili, dostal Will pozvánku na svatbu – od Alicie a Ruperta. Tedy přesněji řečeno, oznámení přišlo od pana a paní Dewarových, Aliciiných rodičů, kteří srdečně zvali Willa, aby byl přítomen sňatku jejich dcery s Rupertem Freshwellem. Dorazilo v obálce ze silného pergamenu a byl k němu přiložen i program oslavy a tlustý složený seznam darů, které mohli hosté novomanželům zakoupit v obchodech, o nichž jsem v životě neslyšela.

„Ta má teda drzost,“ komentovala jsem to, když jsem si prohlížela tlustou kartičku se zlatým okrajem a zlatě raženým písmem. „Mám to vyhodit?“

„Jak chceš.“ Will dával celým tělem najevo rozhodnou lhostejnost.

Studovala jsem seznam. „Co je to sakra vůbec kuskusiér?“

Možná to byla rychlost, s jakou se otočil a začal se zase zaobírat počítačem. Možná to byl tón jeho hlasu. Ale z nějakého důvodu jsem pozvánku nevyhodila. Pečlivě jsem ji uložila do složky v kuchyni.

Will mi dal další knihu povídek, kterou objednal z Amazonu, a výtisk Červené královny. Bylo mi jasné, že tohle vůbec nebude kniha pro mě. „Vždyť to nemá ani příběh,“ namítala jsem, když jsem si přečetla text vzadu na obálce.

„No a?“ opáčil Will. „Snaž se trochu překonat.“

Zkusila jsem to – ne proto, že bych snad toužila studovat genetiku, ale proto, že jsem nesnesla pomyšlení, jak do mě bude Will rýpat, když to neudělám. Takový on teď byl. Vlastně se choval trochu jako tyran. Opravdu nejvíc mě rozčilovalo, když mě vyslýchal, kolik jsem toho přečetla, jen aby se ujistil, že jsem to opravdu splnila.

„Nejsi můj učitel,“ brblala jsem.

„Díky Bohu,“ odtušil vždycky procítěně.

Tahle kniha byla ale překvapivě docela čtivá. Pojednávala o jakési bitvě o přežití. Tvrdilo se v ní, že ženy si vůbec nevybírají muže, protože by je snad milovaly. Samice každého druhu prý vždycky chtějí toho nejsilnějšího samce, aby zajistily svým potomkům co nejlepší šanci na přežití. Prý si nemohou pomoci, tak to zkrátka v přírodě chodí.

S tím jsem nesouhlasila. A autorova argumentace se mi nelíbila. Jeho přesvědčování mělo nepříjemný podtext. Will byl v jeho očích fyzicky slabý, poškozený. To ho činilo biologicky bezvýznamným. Jeho život by tak neměl vůbec žádnou cenu.

Will o tom řečnil většinu odpoledne, až jsem to nevydržela a skočila mu do řeči. „Jenže ten Matt Ridley nepočítal s jednou věcí,“ prohlásila jsem.

Will vzhlédl od monitoru počítače. „Jo, a s čím?“

„Co když je ten geneticky nejkvalitnější samec tak trochu vůl?“

Třetí sobotu v květnu přijela domů Trina s Thomasem. Máma vyletěla z domu a na cestičku, sotva se objevili v ulici. Přitiskla k sobě Thomase a tvrdila, že za tu dobu, co byli pryč, vyrostl snad o deset centimetrů. Úplně se prý změnil, je už takový dospělý, úplný malý chlap. Trina si nechala ostříhat vlasy a vypadala zvláštně kultivovaně. Měla sáčko, které jsem na ní předtím nikdy neviděla, a páskové sandály. Trochu zlomyslně jsem přemýšlela, kde na to vzala peníze.

„Tak jak to jde?“ zeptala jsem se, zatímco máma se procházela s Thomasem po zahradě a ukazovala mu žabky v jezírku. Táta se díval s dědou na fotbal a zrovna něco zvolal s mírným podrážděním nad údajně další promarněnou šancí.

„Skvěle. Vážně bezvadně. Totiž samozřejmě není lehký, že mi nikdo nepomůže s Thomasem, a trvalo dost dlouho, než si v tý školce zvyknul.“ Naklonila se ke mně. „Ale to nesmíš mámě povědět – já jí řekla, že je v pohodě.“

„Ale ta škola tě baví?“

Trině se rozzářila tvář úsměvem. „Je to super. Ani si neumíš představit, Lou, jak je to úžasný zase používat mozek. Mám pocit, jako že mi už dlouhou dobu něco hrozně velkýho scházelo… a teď jsem to zase našla. Zní to namyšleně?“

Zavrtěla jsem hlavou. Vlastně jsem za ni měla radost. Chtěla jsem jí povědět o knihovně a počítačích a o všem, co dělám pro Willa. Ale říkala jsem si, že tohle by asi měla být její chvíle.

Usadily jsme se do skládacích křesílek pod otrhaný slunečník a usrkávaly z hrnků čaj. Všimla jsem si, že má na nehtech samé správné barvy.

„Mámě se stejská,“ řekla jsem jí.

„Odteď už budeme jezdit skoro každej víkend. Jenom jsem potřebovala… Lou, to nebylo jenom kvůli tomu, aby si Thomas zvyknul. Potřebovala jsem bejt na chvíli ode všeho pryč. Prostě jsem potřebovala trochu času, abych mohla bejt někdo jinej.“

Vypadala trochu jako někdo jiný. Bylo to zvláštní. Stačilo pár týdnů z domova a už člověk ztratil to důvěrné pouto. Přišlo mi, že je na nejlepší cestě stát se někým, o kom nevím, co si myslet. Zmocnil se mě podivný pocit, že mě nechává za sebou.

„Máma povídala, že ten tvůj invalida tu byl na večeři.“

„Není to žádnej můj invalida. Jmenuje se Will.“

„Tak pardon. Will. Takže to jde dobře, myslím s tím projektem pro život?“

„Jakž takž. Něco se povedlo víc, něco míň.“ Pověděla jsem jí o tom fiasku na dostizích i o nečekaném úspěchu houslového koncertu. Vyprávěla jsem jí o našich společných piknicích a ona se smála, když jsem líčila svou narozeninovou oslavu.

„Myslíš…“ bylo zřejmé, že se snaží přijít na co nejvhodnější formulaci, „…myslíš, že vyhraješ?“

Jako by to byla nějaká soutěž.

Utrhla jsem jeden úponek zimolezu a začala z něj obírat lístky. „Já nevím. Myslím, že budu muset trochu přitvrdit.“ Poreferovala jsem o tom, co mi paní Traynorová řekla ohledně cesty do zahraničí.

„Nechce se mi ale věřit, že jsi šla na houslovej koncert. Zrovna ty!“

„Mně se to líbilo.“

Povytáhla obočí.

„Ne, vážně. Fakt se mi to líbilo. Bylo to takový… emotivní.“

Pozorně na mě hleděla. „Máma říká, že je fakt milej.“

„Je milej.“

„A hezkej.“

„Poškozená páteř přece neznamená, že se z člověka stane Quasimodo.“ Hlavně prosím tě neříkej nic o tom, jaká je to strašlivá škoda, prosila jsem ji v duchu.

Ale možná byla sestra chytřejší, než jsem si myslela. „No, ale mámu to rozhodně překvapilo.

Myslím, že čekala toho Quasimoda.“

„To je ten problém, Trino,“ vzdychla jsem a vylila zbytek čaje do záhonu. „To čekají všichni.“

Máma měla při večeři skvělou náladu. Udělala Trině její oblíbené jídlo, lasagne, a Thomas směl výjimečně zůstat déle vzhůru. Jedli jsme a povídali a smáli se a bavili se o bezpečných tématech – o fotbalovém týmu a o mojí práci a o tom, jací jsou Trinini spolužáci. Máma se snad stokrát zeptala Triny, jestli to opravdu sama zvládá a jestli opravdu nepotřebuje něco pro Thomase – jako by jí to snad mohli dát. Byla jsem ráda, že jsem Trinu předem varovala, jak málo mají peněz. Taktně a přesvědčivě odmítla. Teprve po večeři mě napadlo zeptat se, jestli je to vážně pravda.

Té noci mě kolem půlnoci probudil pláč. Byl to Thomas v komoře. Slyšela jsem, jak se ho Trina pokouší utěšit a ukonejšit, jak rozsvěcí a zhasíná světlo, jak přestýlá postel. Ležela jsem ve tmě, pozorovala světlo pouliční lampy, které dopadalo skrze rolety na můj nově vymalovaný strop, a čekala, až bude klid. Ale ve dvě ráno se to slabounké kvílení ozvalo znovu. Tentokrát jsem slyšela, jak máma ťape po chodbě, a pak tlumený hovor. A pak Thomas konečně zase ztichl.

Ve čtyři ráno mě probudilo vrznutí dveří. Ospale jsem zamrkala a otočila se ke světlu. Ve dveřích se rýsovala Thomasova postavička. Příliš velké pyžamo mu plandalo kolem nohou a mazlicí dečku zpola táhl po podlaze. Neviděla jsem mu do tváře, ale stál tam nejistě, jako by nevěděl, co si počít.

„Pojď sem, Thomasi,“ vyzvala jsem ho šeptem. Vydal se ke mně a já si uvědomila, že pořád napůl spí. Ťapal ke mně nejistým krokem, palec měl vražený v puse a svou drahocennou deku si tiskl k boku. Nadzvedla jsem peřinu a on si vlezl ke mně do postele, rozčepýřenou hlavičku zabořil do druhého polštáře a stočil se do klubíčka. Přikryla jsem ho, chvíli na něj hleděla a žasla jsem, jak rozhodně a okamžitě dokáže znovu usnout.

„Dobrou, kulíšku,“ zašeptala jsem a dala mu pusu na čelo a on ke mně vztáhl buclatou ručičku a popadl moje tričko, jako by se chtěl ujistit, že mu nikam neuteču.

„Byl jsi všude možně, tak kde to bylo nejlepší?“

Seděli jsme pod přístřeškem a čekali, až přejde náhlá přeháňka, abychom se mohli projít v zadních zahradách hradu. Will nerad chodil do hlavního areálu – bylo tam moc čumilů. Ale zeleninová zahrada byla takový skrytý klenot, kam chodilo jen málo lidí. Ovocné sady a záhonky oddělovaly cestičky pokryté medově zlatým štěrkem, které Willův vozík s přehledem zvládal.

„Nejlepší v jakým smyslu? A co je tohle?“

Odlila jsem z lahve trochu polévky a přidržela mu ji u úst. „Rajská polívka.“

„Fajn. Kruci, je to horký. Počkej s tím chviličku.“ Zahleděl se do dálky. „Když mi bylo třicet, vylezl jsem na Kilimandžáro. To bylo docela neuvěřitelný.“

„Jak je to vysoko?“

„Něco přes šest tisíc tři sta metrů na vrchol Uhuru. Ale tak těch posledních tři sta jsem se spíš plazil. Ta vejška dá člověku zabrat.“

„Byla tam zima?“

„Ne…“ usmál se na mě. „To není jako Mount Everest. Aspoň ne v tom ročním období, kdy jsem tam byl.“ Zase se zahleděl do neurčita, na chviličku ztracený ve vzpomínkách. „Bylo to nádherný.

Říkají tomu střecha Afriky. Když tam vylezeš, máš pocit, že snad vidíš až na konec světa.“

Will se na okamžik odmlčel. Pozorovala jsem ho a říkala si, kde asi teď doopravdy je. Vždycky, když jsme si takhle povídali, podobal se tomu klukovi od nás ze třídy, který se od nás vzdálil, když se vydal do světa.

„A kde ještě se ti líbilo?“

„Na Mauriciu, v zálivu Trou d’Eau Douce. Milí lidi, krásný pláže, skvělý potápění. Co ještě…

Národní park Tsavo v Keni; všude červená hlína a divoký zvířata. Yosemity, to je v Kalifornii. Jsou tam tak vysoký skalní stěny, že to hlava ani nedokáže pojmout.“

Vyprávěl mi, jak jeden večer lezl na skálu, pak se usadil na římse několik set metrů nad zemí, musel se zašpendlit do spacáku a ten připevnit ke skále, protože kdyby se ve spánku převalil, mohlo by to špatně dopadnout.

„Teď jsi tak akorát popsal moji nejhorší noční můru.“

„Mám rád i civilizovanější místa. Sydney, tam se mi líbilo hrozně. Severní teritorium. Island. Mají tam takový místo, jenom kousek od letiště, kde se člověk může vykoupat v termálních pramenech. Je to taková zvláštní krajina, jak po jaderný katastrofě. Jo, a taky cesta přes střední Čínu. Dojel jsem do takový vesnice, asi dva dny jízdy od hlavního města Sečuánský provincie, a lidi tam po mně plivali, protože ještě v životě neviděli bělocha.“

„Je vůbec nějaký místo, kde jsi nebyl?“

Zase si usrkl polévky. „V Severní Koreji?“ přemýšlel. „Jo, vlastně jsem nikdy nebyl v Disneylandu.

To se počítá? Dokonce ani v Eurodisney.“

„Já si jednou zamluvila letenku do Austrálie. Ale nakonec jsem nejela.“

Překvapeně se ke mně otočil.

„Něco mi do toho vlezlo. To je v pohodě. Možná se tam jednou podívám.“

„Žádný ‚možná‘. Musíš odsud vypadnout, Clarková. Slib mi, že nestrávíš zbytek života zašitá v týhle příšerný parodii na prostírání.“

„Proč ti to mám slibovat?“ snažila jsem se o lehký tón. „Ty někam pojedeš?“

„Já prostě… nesnesu pomyšlení, že tady ztvrdneš navždycky.“ Polkl. „Na to jsi moc chytrá. Moc zajímavá.“ Odvrátil pohled. „Máš jenom jeden život. Je to vlastně tvoje povinnost, prožít ho co možná naplno.“

„Fajn,“ řekla jsem opatrně, „tak mi teda řekni, kam bych měla jet. Kam bys jel ty, kdyby sis mohl vybrat?“

„Jako teď?“

„Jako teď. A nesmíš říct Kilimandžáro. Musí to bejt někde, kam bych si dokázala představit, že taky pojedu.“

Když Will roztál ve tváři, vypadal jako někdo úplně jiný. Teď se mu na rtech usadil úsměv a kolem očí se mu objevily potěšené vějířky vrásek. „Paříž. Sedl bych si na zahrádku v nějaký kavárně v Le Marais, popíjel kafe a zbodnul talíř teplých croissantů s nesoleným máslem a jahodovým džemem.“

„Le Marais?“

„To je taková malá čtvrť v centru Paříže. Jsou tam dlážděný uličky a polorozpadlý domy a všude samí teplouši a ortodoxní Židi a dámy v pokročilým věku, který kdysi vypadaly jako Brigitte Bardotová. To je to nejlepší místo.“

Obrátila jsem se k němu a ztišila hlas. „Mohli bysme jet spolu,“ navrhla jsem. „Můžeme jet Eurostarem. To by byla hračka. Myslím, že by s náma ani nemusel Nathan. V Paříži jsem nikdy nebyla. Ráda bych jela. Fakt hrozně ráda. Zvlášť s někým, kdo se tam vyzná. Co ty na to, Wille?“

Už jsem se viděla v té kavárně. Seděla jsem u toho stolku, možná se kochala novým párem francouzských bot zakoupeným v nějakém elegantním malém butiku nebo uždibovala pečivo pařížsky rudými nehty. Skoro jsem cítila chuť kávy a čichala kouř z gauloisek od vedlejšího stolu.

„Ne.“

„Cože?“ Chviličku mi trvalo, než jsem se od toho stolku vrátila do reality.

„Ne.“

„Ale vždyť jsi teď říkal –“

„Ty to nechápeš, Clarková. Nechci tam jet s touhle – s touhle věcí.“ Ukázal na vozík a pronesl tišším hlasem: „Chtěl bych být v Paříži jako já, jako svý starý já. Chci sedět na židli, hezky se opřít ve svejch oblíbenejch šatech, a kolem budou chodit krásný francouzský holky a pokukovat po mně, asi tak jako po každým chlápkovi, kterej by tam seděl. A ne že se rychle odvrátí, když si všimnou, že tam sedí nějakej chlap v kočárku pro dospělý.“

„Ale mohli bysme to aspoň zkusit,“ snažila jsem se. „Nemuselo by to tak –“

„Ne. Ne, nemohli. Protože právě teď můžu zavřít oči a budu přesně vědět, jaký to je sedět na Rue des Francs-Bourgeois s cigaretou v ruce, přede mnou na stole ve vysoký sklenici studenej mandarinkovej džus, někde voní biftek a v dálce je slyšet, jak někdo jede na mopedu. Pamatuju si všechny ty pocity.“

Polkl. „Kdybysme tam jeli a já musel sedět v tomhle zatraceným krámu, všechny ty vzpomínky, všechny ty pocity by se vypařily, přemazaly by se, až by se mi nedařilo zajet ke stolu, nezvládal bych pařížský obrubníky, taxíky by nás nechtěly vozit a baterie k tomu zasranýmu vozíku by nepasovala do francouzský zásuvky. Jasný?“

Hlas se mu zatvrdil. Zašroubovala jsem termosku. Pečlivě jsem si přitom prohlížela boty, protože jsem nechtěla, aby mi viděl do tváře.

„Fajn,“ řekla jsem.

„Fajn.“ Will se zhluboka nadechl.

Pod námi zastavil před bránou do hradu autobus a vyvrhl další várku návštěvníků. Mlčky jsme sledovali, jak poslušně v řadě za sebou pochodují z vozu a do staré pevnosti, celí natěšení, že budou moci zírat na pozůstatky z jiné doby.

Možná si uvědomil, že jsem poněkud zaražená, protože se ke mně trošičku naklonil a pronesl mírnějším hlasem: „Takže, Clarková, vypadá to, že už neprší. Kam se dneska vypravíme? Do bludiště?“

„Ne,“ vyhrkla jsem rychleji, než bych si byla přála, a všimla jsem si Willova tázavého pohledu.

„Trpíš klaustrofobií?“

„Něco takovýho.“ Začala jsem sbírat věci. „Radši půjdeme domů.“

Příští víkend jsem v noci sešla dolů, abych si natočila trochu vody. Nemohla jsem usnout a vstát mi přišlo alespoň marginálně lepší než ležet v posteli a snažit se zahnat rozvířenou změť myšlenek.

Nerada jsem byla v noci vzhůru. Musela jsem pořád myslet na to, jestli Will na druhé straně kopce taky nespí, a ve svých představách jsem se dobývala do jeho mysli. Bylo to hrozně temné místo.

Musela jsem pohlédnout pravdě do očí: nedostala jsem se s ním zatím vůbec nikam. Čas běžel a já ho ani nedokázala přemluvit, aby se mnou jel do Paříže. A když mi řekl proč, těžko jsem se s ním mohla hádat. Vždycky přišel s dobrým důvodem, proč odmítnout v podstatě každý delší výlet, který jsem mu navrhla. A když jsem mu nemohla říct, proč se ho tak usilovně snažím někam vytáhnout, neměla jsem moc prostoru k přesvědčování.

Prošla jsem kolem obýváku a vtom jsem něco zaslechla – tlumené zakašlání, nebo možná zdušený výkřik. Zarazila jsem se, vrátila se zpátky a nakoukla do dveří. Jemně jsem do nich zatlačila. Na podlaze obýváku ležely polštáře z gauče, uspořádané do jakési provizorní postele, a na nich pod přikrývkou pro hosty leželi moji rodiče, s hlavami hned u plynových kamínek. Chvíli jsme na sebe v šeru vyjeveně hleděli a já nehybně svírala v rukou sklenici.

„Co – co tady děláte?“

Máma se zvedla na lokti. „Pšššt, ne tak nahlas! No…“ mrkla na otce, „říkali jsme si, že by to chtělo změnu.“

„Cože?“

„Že to chce změnu,“ pohlédla zase na otce, jako by od něj čekala podporu.

„Dali jsme Trině naši postel,“ vysvětlil táta. Měl na sobě staré modré tričko s dírou na rameni a vlasy mu na jedné straně trčely. „S Thomasem jim nebylo v komoře nejlíp. Řekli jsme, že můžou spát u nás.“

„Ale přece nemůžete spát tady dole! To přece nemůže bejt pohodlný.“

„Jsme v pohodě, zlato,“ ujišťoval mě táta. „Vážně.“

Beze slova jsem tam stála a snažila se to pochopit, když dodal: „Je to jenom na víkendy. A ty přece nemůžeš spát v komoře. Potřebuješ se pořádně vyspat, když…“ polkl, „…když jsi jediná, kdo tady má práci.“

Táta se mi ani nedokázal podívat do očí, moula jeden.

„Jdi si zase lehnout, Lou. No tak. My jsme v pohodě.“ Máma mě prakticky vyhnala.

Vyšla jsem zase nahoru a neslyšně ťapala po koberci. Matně jsem vnímala, jak si naši dole něco krátce šeptají.

Před ložnicí jsem se na chvíli zarazila a teprve teď jsem zaslechla, co jsem si předtím neuvědomila – jak Thomas uvnitř tiše pochrupuje. Pak jsem se pomaličku odkradla naproti do svého pokoje a opatrně za sebou zavřela dveře. Ležela jsem ve své veliké posteli a zírala z okna na pouliční lampy, až jsem za svítání – konečně, bohudík – na pár drahocenných hodin usnula.

V kalendáři mi zbývalo sedmdesát devět dnů. Zase se mě zmocnila úzkost.

Nebyla jsem sama.

Paní Traynorová si vyčíhala, až jednou pomáhal Willovi s obědem Nathan, a pak mě poprosila, abych s ní šla do velkého domu. Usadila mě v obýváku a zeptala se, jak to podle mě vypadá.

„No, chodíme teď mnohem víc ven,“ začala jsem.

Jakoby souhlasně přikývla.

„Taky mnohem víc mluví.“

„Možná s vámi.“ Uniklo jí jakési pozasmání, které vlastně vůbec smíchem nebylo. „Už jste se s ním bavila o té cestě do ciziny?“

„Ještě ne. Řeknu mu to. Jenomže… víte, jaký je.“

„Mně opravdu nevadí,“ ujistila mě, „když budete chtít někam jet. Vím, že jsme ze začátku z toho vašeho nápadu nebyli zrovna nadšení, ale hodně jsme se o tom bavili a oba souhlasíme, že…“

Chvíli jsme seděly mlčky. Paní Traynorová mi udělala kávu do šálku s podšálkem. Napila jsem se.

S podšálkem v klíně jsem si vždycky připadala na šedesát.

„No, Will mi říkal, že byl u vás doma.“

„Jo, na moje narozeniny. Naši mi uspořádali večeři na oslavu.“

„A jak se choval?“

„Skvěle. Vážně skvěle. Byl hrozně milej na moji mámu.“ Při té vzpomínce jsem se musela usmát.

„Totiž ona je trochu skleslá, protože se moje sestra a její chlapeček odstěhovali. Mámě se po nich stejská. Myslím, že… že ji prostě chtěl přivést na jiný myšlenky.“

Paní Traynorová se zatvářila překvapeně. „To od něj bylo… pozorné.“

„Maminka si to taky myslí.“

Zamíchala si kávu. „Ani si nevzpomínám, kdy s námi byl Will naposledy ochotný povečeřet.“

Ještě chvilku takhle sondovala. Nikdy se mě na nic nezeptala přímo, pochopitelně – to nebyl její styl. Ale já pro ni neměla odpověď, po které toužila. Někdy jsem měla pocit, že je Will trochu spokojenější – bez reptání si se mnou vyrazil, škádlil mě, popichoval, a jako by se trochu víc zajímal o svět mimo domov; jenže co jsem mohla doopravdy vědět? Cítila jsem, že Will má obrovský vnitřní svět, do kterého mě nenechá ani nakouknout. V uplynulých pár týdnech se mě zmocnilo nepříjemné tušení, že je ten svět čím dál větší.

„Zdá se trochu spokojenější,“ pronesla, ale spíš to znělo, jako by se o tom ujišťovala.

„Myslím, že jo.“

„Nás to hrozně –“ mrkla po mně – „potěšilo, že je zase trochu jako ten starý Will. Jsem si dobře vědoma, že za všechna ta zlepšení vděčíme vám.“

„Za všechna ne.“

„Já k němu nedokázala proniknout. Vůbec mě k sobě nepustil.“ Odložila si šálek s talířkem na koleno. „Will je hrozně zvláštní člověk. Už od jeho puberty jsem pořád musela bojovat s pocitem, že jsem v jeho očích něco udělala špatně. Nikdy jsem ale nepřišla na to, co to vlastně bylo.“ Snažila se zasmát, ale vůbec to neznělo jako smích. Krátce na mě pohlédla a pak se odvrátila.

Předstírala jsem, že upíjím kávu, ačkoli jsem už měla šálek prázdný.

„Vycházíte dobře se svou matkou, Louiso?“

„Ano,“ přisvědčila jsem a dodala: „Zato moje sestra mě přivádí k šílenství.“

Paní Traynorová pohlédla z velikého okna, za nímž se její vzácná zahrada právě probouzela ke květu – kvítky se vkusně mísily ve světlounkých růžových, fialkových a modrých odstínech.

„Zbývá nám jen dva a půl měsíce,“ promluvila, aniž by se ke mně otočila.

Odložila jsem šálek na stůl. Opatrně, aby nezařinčel. „Já dělám, co můžu, paní Traynorová.“

„Já vím, Louiso,“ přikývla.

Vzdálila jsem se.

Leo McInerney zemřel dvaadvacátého května v anonymním švýcarském bytě. Na sobě měl svůj oblíbený fotbalový dres a rodiče mu seděli po boku. Jeho mladší bratr odmítl přijet, ale vydal prohlášení, že svého bratra nadevše miluje a podporuje. V 15.47 vypil Leo mléčný roztok smrtících barbiturátů a podle jeho rodičů během pár minut upadl do zdánlivě hlubokého spánku. Krátce po čtvrté hodině jej pozorovatel, který celé věci přihlížel a zároveň vše natáčel videokamerou, aby předešel veškerým spekulacím o možném zločinu, prohlásil za mrtvého.

„Vypadal tak pokojně,“ řekla podle tisku jeho matka. „To jediné mě s tím smiřuje.“

Společně s Leovým otcem se třikrát podrobili policejnímu výslechu a čelili hrozbě trestního stíhání.

Domů jim chodily nenávistné dopisy. Vypadala dobře o dvacet let starší, než byla. Ale přesto měla ve tváři ještě něco jiného; kromě zármutku a hněvu a úzkosti a vyčerpání se v ní zračila ještě jakási hluboká, hluboká úleva.

„Konečně zase vypadal jako náš Leo.“

15

„No tak ven s tím, Clarková. Jakou vzrušující akci plánuješ na dnešní večer?“

Byli jsme na zahradě. Nathan s Willem cvičil – jemně mu zvedal kolena a přitahoval k hrudi. Will ležel na dece s tváří obrácenou ke slunci a s roztaženými pažemi, jako by se opaloval. Já si sedla na trávu vedle nich a jedla sendviče. Už jsem málokdy chodila na oběd pryč.

„Proč?“

„Jsem zvědavej. Zajímá mě, jak trávíš čas, když nejsi tady.“

„No… dneska mě čeká jeden souboj v pokročilým bojovým umění a pak si zaskočím vrtulníkem na večeři do Monte Carla. Cestou zpátky se možná stavím v Cannes na koktejl. Když asi tak – hmm – asi tak ve dvě ráno zvedneš hlavu, tak ti cestou domů zamávám,“ prohlásila jsem. Rozloupla jsem od sebe sendvič a zkoumala náplň. „No, asi si dočtu knížku.“

Will mrkl na Nathana. „Mám u tebe pětku,“ zazubil se.

Nathan sáhl do kapsy. „Jako vždycky,“ povzdychl.

Vyjeveně jsem na ně pohlédla. „Co jako vždycky?“ zamračila jsem se, když Nathan strčil Willovi do ruky desetilibrovku.

„Will říkal, že si budeš číst. Já tvrdil, že budeš koukat na televizi. Vždycky vyhraje.“

Zarazila jsem se se sendvičem napůl cesty k ústům. „Vždycky? Tak vy si teď sázíte na to, jak nudnej vedu život?“

„Tak bysme to zrovna nevyjádřili,“ ujišťoval mě Will, ale jeho mírně provinilý pohled mluvil za vše.

Napřímila jsem se. „Takže si to ujasníme. Vy dva se sázíte o prachy, jestli si v pátek večer budu číst doma knížku, nebo koukat na televizi?“

„Ne,“ opravil mě Will. „Já si pokaždý vsadil na to, že se půjdeš koukat na pana Běžce, jak uhání po dráze.“

Nathan pustil Willovu nohu, natáhl mu paži a začal ji od zápěstí směrem k lokti masírovat.

„A co kdybych řekla, že budu dělat něco úplně jinýho?“

„Vždyť nikdy nic jinýho neděláš,“ podotkl Nathan.

„Tak víte co? Tohle si vezmu.“ Vyškubla jsem bankovku Willovi z ruky. „Protože dneska jste se spletli.“

„Ale vždyť jsi říkala, že si budeš číst!“ protestoval.

„Když teď mám tohle,“ zamávala jsem desetilibrovkou, „tak půjdu do kina. A máte to. Zákon nezamýšlenejch důsledků, nebo jak se tomu říká.“

Zvedla jsem se, strčila peníze do kapsy a zbytky oběda nacpala do hnědého papírového pytlíku.

Když jsem se vydala pryč, usmívala jsem se, ale najednou mě z nějakého podivného důvodu, který jsem si právě teď nedokázala vysvětlit, zaštípaly v očích slzy.

Než jsem toho rána přišla do Granta House, hodinu jsem pracovala na svém kalendáři. Někdy jsem jen tak seděla na posteli a civěla na něj s fixou v ruce a snažila se vymyslet, kam bych Willa příště mohla vzít. Pořád ještě jsem nebyla přesvědčená, že bych dokázala dostat Willa někam dál, a představa, že někde zůstaneme přes noc, byť i s Nathanovou pomocí, mě děsila.

Pročítala jsem místní noviny a projížděla zprávy o fotbalových zápasech a venkovských slavnostech, ale po tom fiasku na dostizích jsem měla strach, že by Willovi uvízl vozík v trávě. Bála jsem se, že si mezi tolika lidmi bude připadat příliš na očích. Musela jsem vyloučit všechno, kde se nějak vyskytovali koně, což v našem kraji zahrnovalo překvapivou spoustu venkovních podniků. Bylo mi jasné, že by nestál o to dívat se, jak Patrick běhá, a kriket ani ragby ho nezajímaly. Někdy mě neschopnost vymyslet něco nového úplně ochromovala.

Možná měli Will s Nathanem pravdu. Možná jsem nudná. Možná jsem ta nejmíň způsobilá osoba na světě, která by mohla pro Willa vymýšlet věci, jež by mu vrátily chuť k životu.

Knížky nebo televize.

Když se to vezme takhle, těžko uvěřit, že bych to mohla dokázat.

Když Nathan odešel, přijel za mnou Will do kuchyně. Seděla jsem u malého stolu, škrábala mu brambory k večeři, a když se objevil ve dveřích, ani jsem nevzhlédla. Pozoroval mě tak dlouho, až mi z toho rozpaky zrůžověly uši.

„Víš,“ pronesla jsem konečně, „mohla jsem na tebe bejt taky hnusná. Mohla jsem poznamenat, že ty taky vůbec nic neděláš.“

„Nevím, jestli by mi Nathan nabídnul dobrej kurs na to, jestli si půjdu večer zatancovat,“ ušklíbl se Will.

„Já vím, že to byl vtip,“ pokračovala jsem a vyhodila přitom dlouhý kus bramborové slupky. „Ale prostě jsi mi tím docela ublížil. Jestli si s Nathanem chcete sázet na můj nudnej život, musíte mi o tom říkat? Nemohli jste si z toho dělat srandu, když u toho nejsem?“

Chvíli mlčel. Když jsem konečně vzhlédla, pozoroval mě. „Promiň,“ řekl.

„Nevypadáš zrovna lítostivě.“

„No… tak dobře… možná jsem chtěl, abys to slyšela. Chtěl jsem, aby ses zamyslela nad tím, co děláš.“

„Co jako, že mi život utíká a já s tím nic nedělám…?“

„Vlastně jo.“

„Kristepane, Wille. Co kdybys mi přestal říkat, co mám dělat? Co když mě baví koukat na televizi?

Co když se mi nechce dělat nic jinýho než si číst?“ Můj hlas nabíral řezavý tón. „Co když jsem utahaná, když přijdu domů? Co když nepotřebuju den co den něco úžasnýho podnikat?“

„Ale možná jednou budeš litovat, žes to neudělala,“ řekl tiše. „Víš, co bych dělal já, kdybych byl na tvým místě?“

Odložila jsem škrabku. „Předpokládám, že mi to povíš.“

„Jo. A vůbec mi to nebude blbý. Chodil bych do večerní školy. Učil bych se na švadlenu nebo módní návrhářku nebo prostě bych dělal něco s tím, co máš opravdu ráda.“ Ukázal na mé minišaty ve stylu Emilia Pucciho inspirované šedesátými lety, které kdysi bývaly závěsy v dědově pokoji.

Když je můj táta uviděl, ukázal na mě a zařval: „Hele, Lou, zatáhni se!“ a ještě dobrých pět minut se nemohl přestat smát.

„Snažil bych se zjistit, co můžu podnikat, aby to moc nestálo – nějaký fitness cvičení, plavání, dobrovolná pomoc, cokoli. Učil bych se hrát na nějakej nástroj nebo chodil venčit něčího psa na dlouhý procházky, nebo –“

„Fajn, fajn, chápu,“ přerušila jsem ho podrážděně. „Ale já nejsem ty, Wille.“

„To máš štěstí.“

Chvíli jsme jen tak seděli. Will zajel do kuchyně a zvedl si sedák vozíku, takže jsme si hleděli přes stůl do očí.

„Fajn,“ řekla jsem, „cos teda dělal po práci ty? Že to bylo tak hodnotný?“

„No, neměl jsem po práci zrovna moc času, ale snažil jsem se každej den dělat aspoň něco. Chodil jsem lézt na stěnu do haly, hrál jsem squash, chodil jsem na koncerty, zkoušel jsem nový restaurace –“

„To se to dělají věci, když má člověk peníze,“ namítla jsem.

„A chodil jsem běhat. No vážně,“ ohradil se, když jsem nevěřícně povytáhla obočí.

„A snažil jsem se učit jazyky zemí, kam bych možná chtěl jednou jet. A vídal jsem se s kamarádama – nebo s lidma, o kterejch jsem si myslel, že jsou mý kamarádi…“ Na okamžik se zarazil. „A plánoval jsem si výpravy. Hledal jsem místa, kde jsem ještě nebyl, nebo věci, u kterejch bych se bál nebo se musel vybičovat až na doraz. Jednou jsem přeplaval Lamanšskej průliv. Lítal jsem na kluzáku. Šplhal jsem na hory a dolů sjížděl na lyžích. Jo –“ dodal, když jsem ho už chtěla přerušit, „já vím, že na spoustu z toho jsou potřeba peníze, ale na spoustu zas ne. A kromě toho jak si asi myslíš, že jsem si ty prachy vydělal?“

„Žes odíral jiný finančníky?“

„Přišel jsem na to, co by mě těšilo, a přišel jsem na to, co chci dělat, a pak jsem se kvalifikoval na práci, která mi pomohla ty dvě věci uskutečnit.“

„Říkáš to, jako by to bylo děsně jednoduchý.“

„Ale ono je to jednoduchý,“ trval na svém. „Jenže to chce taky spoustu tvrdý práce. A lidem se nechce hodně a tvrdě pracovat.“

Doškrábala jsem brambory. Vyhodila jsem slupky do koše a postavila kastrol na sporák, abych je měla připravené na později. Otočila jsem se, rukama se vyšvihla na stůl čelem k němu a komíhala nohama.

„Vedl jsi hrozně nabitej život, co?“

„Jo, to jo.“ Přijel ještě blíž a zvedl vozík tak, že se mi skoro díval do očí. „Proto mě tak štveš, Clarková. Protože vidím, jaký máš nadání, všechnu tu…“ pokrčil rameny, „…všechnu tu energii a originalitu a –“

„Hlavně neříkej potenciál.“

„…potenciál. Jo. Potenciál. A zaboha nepochopím, jak můžeš bejt spokojená s takovým zaprděným životem. S životem, kterej se celej odehraje v okruhu sedmi kilometrů a nebude v něm nikdo, kdo by tě něčím překvapil nebo ti ukázal věci, ze kterejch se ti zamotá hlava a ani z toho v noci neusneš.“

„Takže tím mi chceš říct, že bych měla dělat něco hodnotnějšího než ti škrábat brambory k večeři.“

„Říkám ti, že je tu pro tebe celej širej svět. Ale že ti budu moc vděčnej, když mi napřed oškrábeš ty brambory.“ Usmál se na mě a já mu musela úsměv opětovat.

„Nemyslíš –“ začala jsem, ale pak jsem se odmlčela.

„Povídej.“

„Nemyslíš, že je to teď pro tebe vlastně těžší… totiž zvyknout si? Protože jsi toho dřív tolik dělal?“

„To se mě jako ptáš, jestli lituju, že jsem to všechno dělal?“

„Jenom si říkám, jestli by to pro tebe nebylo jednodušší. Kdybys vedl prostší život. Teda jednodušší žít jako dneska.“

„V životě, v životě nebudu litovat ničeho, co jsem udělal. Protože když člověk skončí na vozíku, většinu času můžeš cestovat jenom ve vzpomínkách.“ Usmál se, ale byl to strnulý úsměv, jako by ho stál hodně úsilí. „Takže jestli chceš vědět, jestli bych radši vzpomínal na výhled na hrad od sámošky nebo na ty roztomilý obchůdky dole u kruhovýho objezdu, tak ne. Měl jsem fajn život, díky za optání.“

Sklouzla jsem ze stolu. Nevěděla jsem, jak k tomu vlastně došlo, ale znovu jsem měla pocit, že mě svými argumenty zahnal do kouta. Sáhla jsem pro prkýnko v odkapávači.

„A Lou? Omlouvám se. Za tu sázku.“

„Jo. Jasně.“ Odvrátila jsem se a začala umývat prkýnko ve dřezu. „Nemysli si, že ti teď snad tu pětku vrátím.“

Dva dny nato skončil Will v nemocnici s infekcí. Jenom preventivní opatření, povídali, i když bylo všem zřejmé, že má hrozné bolesti. Někteří kvadruplegici nic necítí, ale Will sice nevnímal teplotní změny, ale od prsou dolů cítil doteky i bolest. Dvakrát jsem za ním zašla, donesla mu nějakou muziku a něco dobrého na zub a nabídla se, že mu budu dělat společnost, ale najednou mi nezvykle připadalo, že tam překážím, a rychle mi došlo, že Will nestojí o zvláštní pozornost. Nařídil mi, že mám jít domů a užívat si, že mám čas jen pro sebe.

Ještě před rokem bych byla ty tři dny promarnila; asi bych se courala po obchodech, možná zašla s Patrickem na oběd. Možná bych se dívala na televizi a možná bych učinila marný pokus roztřídit si oblečení. Možná bych hodně spala.

Teď jsem si ale připadala hrozně neklidná a vykolejená. Chyběl mi důvod ráno brzo vstát, scházelo mi, že den nemá jasný účel.

Trvalo mi půl dopoledne, než jsem přišla na to, že bych ten čas mohla strávit nějak užitečně. Vydala jsem se do knihovny a dala se do pátrání. Našla jsem tolik stránek o kvadruplegicích, kolik jsem svedla, a přišla na další věci, které můžeme podniknout, až bude Willovi líp. Vypracovala jsem si seznamy a ke každé položce připsala soupis vybavení, které bychom pro každou akci mohli potřebovat.

Objevila jsem diskusní fóra pro lidi s úrazy páteře a zjistila, že mezi námi žijí tisíce mužů i žen, kteří jsou na tom jako Will – vedou neviditelné životy v Londýně, Sydney a Vancouveru, nebo dokonce kousek od nás, někdy s pomocí přátel a rodiny, někdy jsou žalostně sami.

Nebyla jsem jediná pečovatelka, která se o tyhle stránky zajímala. Dívky chtěly vědět, jak pomoci svému příteli, aby zase získal odvahu vyjít do světa, manželové se chtěli poradit o nejnovějších lékařských vymoženostech. Pak tu byly taky reklamy na vozíky, které dokážou jezdit po písku i v terénu, důmyslné kladkostroje nebo nafukovací pomůcky do koupele.

Diskuse se jen hemžily nejrůznějšími kódy. Přišla jsem na to, že SCI je poranění míchy, TZ je tělesně zdravý, UTI je infekce močových cest. Zjistila jsem, že postižení typu C4/5 je mnohem horší než C11/12, u něhož zůstane většině lidí zachovaná hybnost paží i trupu. Byly tu příběhy lásky i ztráty; manželé, kteří s obtížemi zápolili s postižením své drahé polovičky, nebo dokonce svých malých dětí. Byly tu manželky, které se cítily provinile, jelikož se předtím modlily, aby je manžel přestal mlátit – a pak zjistily, že už to nikdy nedokáže. Byli tu manželové, kteří chtěli opustit svou postiženou ženu, ale báli se, co na to řekne jejich okolí. Dalo se tu najít vyčerpání i zoufalství, ale i spousta černého humoru – dobře míněné hlouposti zdravých lidí, vtípky o explodujících katetrizačních sáčcích nebo o nehodách v opilosti. Padání z vozíku byla zjevně běžná záležitost. A pak tu byly i debaty o sebevraždě – jedni ji chtěli spáchat, jiní je přesvědčovali, ať tomu ještě dají trochu času, ať se naučí dívat na život z jiné stránky. Všechno jsem to pročetla a měla jsem pocit, že jsem konečně skrytě pochopila, co se Willovi honí hlavou.

V poledne jsem opustila knihovnu a vydala se na krátkou procházku po městě, abych si trochu provětrala hlavu. Dopřála jsem si sendvič s garnáty, usadila se s ním na zídce a pozorovala labutě v jezírku pod hradem. Bylo dost teplo, abych si mohla sundat kabát, a já nastavila tvář sluníčku. Bylo překvapivě uklidňující pozorovat, jak svět kolem mě pokračuje svým běžným tempem. Po celém dopoledni stráveném ve světě lidí uvězněných vlastním tělem mi jen možnost vyjít si na procházku a najíst se na sluníčku připadala jako ohromná svoboda.

Dojedla jsem, vydala se zpátky do knihovny a zase se usadila u počítače. Zhluboka jsem se nadechla a napsala:

Ahoj, jsem kamarádka a pečovatelka C5/6 kvadruplegika, je mu 35 let. Dřív býval hrozně úspěšný a dynamický a má potíže zvyknout si na nový život. Vlastně jsem se dozvěděla, že už nechce žít, a snažím se přijít na to, jak ho přesvědčit, aby si to rozmyslel. Mohl by mi prosím někdo poradit, jak to dokázat? Napadá vás něco, co by ho mohlo těšit, nebo jak bych ho mohla přimět, aby se začal dívat na věci jinak? Za všechny rady budu hrozně vděčná.

Dala jsem si přezdívku Pilná včelka. Pak jsem se opřela na židli, chvilku si nerozhodně okusovala nehet na palci, a nakonec klikla na „Odeslat“.

Když jsem příštího rána znovu zasedla k počítači, měla jsem čtrnáct odpovědí. Nalogovala jsem se na diskusní fórum a vyjeveně zamrkala na seznam jmen a reakcí lidí z celého světa, které přišly během včerejška a dnešní noci. V prvním vzkazu stálo:

Ahoj, Pilná včelko,

vítej v diskusi. Pro Tvého kamaráda je určitě hrozná útěcha, že se o něj někdo tak stará.

Tak to si nejsem tak jistá, pomyslela jsem si.

Většina z nás tady si v určité chvíli sáhla až na dno. Možná je na tom Tvůj kamarád teď stejně.

Nedovol mu, aby tě odstrkoval. Zůstaň optimistka. A připomeň mu, že jemu nepřísluší rozhodovat, kdy vstoupíme do života a kdy z něj odejdeme, to právo náleží jen Bohu. To on se ve své moudrosti rozhodl změnit Tvému příteli život, a možná se z toho může poučit – Přeskočila jsem na další vzkaz.

Milá Včelko,

nedá se svítit, být ochrnutej může být fakt děs. A jestli byl Tvůj kámoš hodně aktivní a vlivnej, bude to pro něj obzvlášť náročný. Tohle pomohlo mně: pořád mít společnost, i když jsem na to zrovna neměl náladu. Dobrý jídlo. Dobrý doktoři. Dobrý léky, když je potřeba, tak i antidepresiva. Nepíšeš, odkud jsi, ale kdybys ho zkontaktovala s dalšíma lidma s SCI, možná by to pomohlo. Mně se do toho napřed moc nechtělo (myslím, že jsem si v koutku duše odmítal připustit, že jsem ochrnutej), ale fakt pomáhá, když víš, že v tom nejsi sám.

Jo a hlavně ho nenech koukat na takový filmy jako Skafandr a motýl. Strašně deprimující zážitek!

Dej vědět, jak to půjde.

Všechno dobrý,

Ritchie

Vyhledala jsem si film Skafandr a motýl. „Příběh o muži, jenž po mozkové příhodě ochrne na celé tělo, a o jeho úsilí komunikovat se světem,“ stálo v popisu. Zapsala jsem si název do notýsku; nevěděla jsem, jestli proto, abych před ním Willa uchránila, nebo abych se nezapomněla na něj sama podívat.

Další dvě reakce byly od nějakého adventisty a pak od muže, který navrhoval možné způsoby, jak Willa rozveselit, jež zcela jistě nebyly součástí mé pracovní smlouvy. Začervenala jsem se a spěšně přerolovala dál v děsu, že by mi někdo zezadu koukal na monitor. A pak jsem se zarazila u další odpovědi.

Ahoj, Pilná včelko,

proč myslíš, že musíš svého kamaráda nebo svěřence nebo kdo to je přesvědčit, aby změnil názor?

Kdybych přišel na způsob, jak důstojně zemřít, a kdybych nevěděl, jak by to moji rodinu zdrtilo, už bych to dávno udělal. Trčím na vozíku už osmým rokem a můj život je jedno velké ponížení a frustrace. Dokážeš si opravdu představit sebe samu na jeho místě? Víš, jaké to je, když se bez pomoci nedokážeš ani vyprázdnit? Jaké je vědět, že budeš už navždycky uvězněná v posteli, že se nedokážeš ani najíst, obléknout nebo komunikovat se světem bez něčí pomoci? Že už nikdy nebudeš mít sex? Že tě čekají samé proleženiny a nemoci, možná i dýchání s respirátorem? Zdá se, že jsi milá holka, a určitě to myslíš dobře. Ale za týden už se o něj možná nebudeš starat Ty. Možná to bude někdo jiný, kdo ho bude deprimovat, nebo ho třeba vůbec nebude mít rád. Stejně jako u všeho ostatního, ani tohle on teď nemůže ovlivnit. My s SCI víme, že nemáme pod kontrolou prakticky nic – nemůžeme ovlivnit, kdo nás nakrmí, oblékne, umyje, předepíše nám léky. S tímhle vědomím se žije strašně těžce.

Takže myslím, že se ptáš špatně. Kdo jste vy TZ, abyste rozhodovali, jak máme žít? Jestli takový život pro Tvého přítele není, neměla by ses spíš ptát, jak mu ho pomoci ukončit?

Hodně štěstí přeje

Gforce, Missouri, USA

Ohromeně jsem na ten vzkaz zírala a prsty mi na chviličku ztuhly na klávesnici. Pak jsem sjela níž.

Další reakce byly od jiných kvadruplegiků, kteří Gforce kritizovali za tak pochmurná slova a ujišťovali, že oni našli cestu, jak jít dál, že jejich životy stojí za to. Proběhla tu krátká hádka, která už neměla s Willem skoro nic společného.

A pak se diskuse zase stočila zpět k mé prosbě. Navrhovali mi antidepresiva a masáže, popisovali zázračná uzdravení nebo líčili příběhy o tom, jak jejich životy získaly novou hodnotu. Bylo tu i pár praktických tipů: ochutnávka vín, hudba, umění, speciálně upravené klávesnice.

„Potřebuje partnerku,“ mínila Grace31 z Birminghamu. „Když bude mít v životě lásku, bude mít pocit, že to zvládne. Bez toho už bych byla mockrát úplně na dně.“

Ta slova se mi honila hlavou ještě dlouho po odchodu z knihovny.

Ve čtvrtek Willa pustili z nemocnice. Dojela jsem pro něj upravenou dodávkou a odvezla ho domů.

Byl bledý a vyčerpaný a celou cestu netečně hleděl z okýnka.

„Tam se nedá spát,“ vysvětlil mi, když jsem se ptala, jestli mu nic není. „Na vedlejší posteli vždycky někdo sténá.“

Oznámila jsem mu, že mu dávám víkend na zotavenou, ale pak že mám naplánovanou spoustu akcí.

Řekla jsem, že jsem si vzala jeho rady k srdci a hodlám zkoušet nové věci a on zkrátka bude muset se mnou. Lstivě jsem tak přesunula pozornost na sebe, věděla jsem totiž, že jinak ho nikam nedostanu.

Vlastně jsem pro nadcházejících pár týdnů vypracovala podrobný harmonogram. Každou akci jsem si pečlivě vyznačila v kalendáři černou barvou a červenou fixou pak připsala, jaká opatření je třeba podniknout, a zeleně připojila vybavení, které budu potřebovat. Pokaždé když jsem mrkla na dveře, mnou projelo mírné vzrušení – jednak že jsem tak organizovaná, ale i proto, že jeden z těch podniků by možná mohl změnit Willův náhled na život.

Jak vždycky říká táta, mozek je v naší rodině moje sestra.

Návštěva galerie netrvala ani dvacet minut, a to jsem do toho počítala, i jak jsme třikrát objížděli blok, abych našla vhodné místo k zaparkování. Jakmile jsme vešli dovnitř ? a ještě jsem za ním ani nezavřela dveře ? prohlásil, že celá výstava je úplně příšerná. Ptala jsem se proč, a on opáčil, že když to sama nevidím, on mi to nevysvětlí. Z kina jsme museli odejít, když nám personál omluvně oznámil, že jim nefunguje výtah. Další akce, například nezdařený pokus jít si zaplavat, byly časově i organizačně náročnější – musela jsem předem zavolat do bazénu, poprosit Nathana, aby zůstal přesčas… a když jsme dorazili, potřebovala jsem už jen termosku s horkou čokoládou, kterou jsme v naprostém tichu vypili na parkovišti rekreačního střediska, neboť Will kategoricky odmítl jít dovnitř.

Následující středu jsme šli na koncert zpěváka, kterého Will už jednou slyšel živě zpívat v New Yorku. Tenhle výlet se povedl. Will naslouchal hudbě s výrazem naprostého soustředění. Většinu času jako by tu Will až tak úplně nebyl, jako by částí sebe sama vždycky zápolil s bolestí, vzpomínkami nebo černými myšlenkami. Ale s hudbou to bylo jiné.

A další den jsem ho vzala na degustaci vín v rámci propagační akce, kterou jistá vinice pořádala ve specializovaném obchodě s vínem. Musela jsem Nathanovi slíbit, že Willa neopiju. Každou sklenici jsem přidržela Willovi pod nosem a on poznal, co to je, ještě než vůbec ochutnal. Musela jsem se ovládat, abych nevyprskla smíchy, když pak vyplivl víno do svého kelímku (vypadalo to hrozně legračně), a on na mě podmračeně koukl a prohlásil, že jsem jak malé dítě. Majitele nejdřív podivně vyvedlo z míry, že má v obchodě muže na vozíku, ale pak na něj Will udělal ohromný dojem.

S postupujícím odpolednem si k němu přisedl, otevíral další a další lahve a debatoval s Willem o oblastech a hroznech, a já mezitím bloumala obchodem, zkoumala viněty a upřímně řečeno se trochu nudila.

„No tak, Clarková. Trochu se vzdělávej,“ pokývl mi, abych si sedla vedle něj.

„Nemůžu. Máma mě vždycky učila, že plivat je neslušný.“

Oba muži se po sobě podívali, jako bych já byla ten cvok. Ale Will víno pokaždé nevyplivl, já se dobře dívala. A po zbytek odpoledne byl podezřele hovorný, mnohem víc se smál a byl ještě bojovnější než jindy.

A pak jsme cestou domů projížděli městečkem, kudy jsme normálně nemívali cestu, a když jsme bez hnutí seděli v zácpě, rozhlédla jsem se a spatřila tetovací salón.

„Vždycky jsem docela chtěla tetování,“ prohodila jsem.

Měla jsem už vědět, že před Willem člověk takové věci nemůže vůbec vypouštět z úst. Tlachání mu nic neříkalo. Okamžitě chtěl vědět, proč ho tedy nemám.

„Ale… vlastně nevím. Asi mě vždycky zarazilo, co by tomu všichni řekli.“

„Proč? Co by řekli?“

„Táta nesnáší tetování.“

„Kolik že ti to je?“

„A Patrick je taky nesnáší.“

„A on sám nikdy nedělá nic, co by se ti nemuselo líbit.“

„Mohla bych dostat klaustrofobii. Nebo bych si to mohla rozmyslet, až už by to bylo hotový.“

„Tak si to přece můžeš nechat odstranit laserem, ne?“

Mrkla jsem na něj ve zpětném zrcátku. V očích měl jiskřičky.

„No tak,“ vyzval mě. „Co by sis nechala udělat?“

Zjistila jsem, že se usmívám. „Já nevím. Žádnýho hada. Ani ničí jméno.“

„Tak srdíčko s nápisem ‚maminka‘ jsem fakt nečekal.“

„Slibuješ, že se nebudeš smát?“

„Tak to slíbit teda nemůžu. Kristepane, nechceš si snad dát udělat nějaký starý indický moudro v sanskrtu nebo něco takovýho, že ne? Co mě nezabije, to mě posílí.“

„Ne. Nechala bych si udělat včelu. Malinkou černožlutou včeličku. Mám včely hrozně ráda.“

Přikývl, jako by to bylo naprosto rozumné přání. „A kde bys ji chtěla mít? Nebo se radši nemám ptát?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Na rameni? Na boku?“

„Zastav,“ nařídil mi.

„Proč, je ti něco?“

„Prostě zastav. Tamhle je místo. Koukni, po levý straně.“

Zajela jsem k obrubníku a koukla na něj přes rameno. „No tak pojď,“ vyzval mě. „Stejně už dneska nemáme žádnej program.“

„Kam mám jít?“

„No do toho tetovacího salónu.“

Dala jsem se do smíchu. „No jasně.“

„Proč ne?“

„Ty jsi vážně polykal a neplival.“

„Neodpověděla jsi mi.“

Obrátila jsem se na sedadle. On to myslel vážně.

„Nemůžu se přece nechat tetovat. Jen tak.“

„Proč ne?“

„Protože…“

„Protože tvůj přítel to neschvaluje. Protože pořád musíš bejt poslušná holčička, i když je ti sedmadvacet. Protože tě to moc děsí. No tak, Clarková. Užívej si trochu. Co ti brání?“

Pohlédla jsem na průčelí tetovacího salónu před sebou. V poněkud špinavé výloze viselo velké neonové srdce a zarámované fotografie Angeliny Jolie a Mickeyho Rourka.

Moje úvahy přerušil Willův hlas. „Tak fajn. Když ty, tak já taky.“

Otočila jsem se k němu. „Ty by ses dal tetovat?“

„Jestli tě to přesvědčí, abys aspoň jednou vystoupila z tý svojí škatulky…“

Zhasla jsem motor. Chvíli jsme poslouchali, jak postupně dotikává, a vnímali monotónní hučení aut, která stála v koloně vedle nás.

„Ale to je dost natrvalo.“

„Ne dost, to je úplně natrvalo.“

„Patrick bude hrozně naštvanej.“

„To už jsi říkala.“

„A nejspíš dostaneme žloutenku ze špinavejch jehel. A umřem pomalou, strašlivou a bolestivou smrtí.“ Otočila jsem se k Willovi. „Stejně by nám to nemohli udělat hned. Myslím jako právě teď.“

„Asi ne. Ale co kdybysme se aspoň šli zeptat?“

Za dvě hodiny jsme vyšli ze salónu, já o osmdesát liber lehčí a s chirurgickou náplastí na boku, kde mi ještě zasychal inkoust. Je to docela malé tetování, vysvětlil mi tatér, takže můžeme na jeden zátah udělat obrysy i barvu, a bylo to. Hotovo. Byla jsem potetovaná. Nebo jak by nepochybně řekl Patrick, poznamenaná na celý život. Pod bílým obvazem se schovával buclatý čmeláček, jehož jsem vybrala z laminovaného kroužkového pořadače plného obrázků, který nám tatér po příchodu nabídl. Byla jsem skoro bez sebe vzrušením. Pořád jsem se kroutila, abych se na tetování mrkla, až mi Will řekl, ať toho nechám, než si něco vykloubím.

Bylo to zvláštní, ale Will byl v salónu úplně uvolněný a spokojený. Nebyli tam z něj nijak vyjevení.

Prý už pár kvadruplegiků tetovali, což vysvětlovalo, jak bez potíží s ním manipulovali. Překvapilo je, když jim Will řekl, že jehlu cítí. Prý před šesti týdny dodělali tetování jednomu paraplegikovi, který si nechal dělat iluzivní bionický obraz přes celou nohu.

Jeden tatér se šroubem v uchu vzal Willa do vedlejší místnosti a spolu s mým tatérem ho položili na speciální stůl, takže jsem z něj otevřenými dveřmi viděla jen dolní část nohou. Přes bzučení tetovací jehly jsem slyšela, jak si spolu šeptají a smějí se, a do nosu mě štípal zápach dezinfekce.

Když se mi jehla poprvé zakousla do kůže, kousla jsem se do rtu, odhodlaná před Willem nekvičet.

Myslela jsem na to, co asi vedle dělá, snažila se poslouchat, o čem si tam povídají, a přemýšlela, co si nechá vytetovat. Skončil později než já a odmítl mi své tetování ukázat. Měla jsem podezření, že bude nějak souviset s Alicií.

„Ty máš na mě úplně hroznej vliv, Wille Traynore,“ brblala jsem, když jsem otevírala dveře dodávky a spouštěla rampu. Ale nemohla jsem se přestat usmívat.

„Ukaž.“

Rozhlédla jsem se po ulici, pak jsem se otočila a trošičku si odhrnula náplast na boku.

„To je skvělý. Ta včelička se mi moc líbí. Vážně.“

„Po zbytek života budu muset před našima nosit kalhoty s vysokým pasem.“ Pomohla jsem mu navést vozík na rampu a zvedla ji. „Ale počkej, jen až se tvoje máma dozví, že ses nechal tetovat…“

„Řeknu jí, že ta holka z obecní bytovky mě svedla na šikmou plochu.“

„Tak fajn, Traynore, teď mi ukaž to svoje.“

Nevzrušeně na mě mrkl s mírným úsměškem. „Stejně mi budeš muset vyměnit náplast, až dorazíme domů.“

„Jasně. Jako bych to ještě nikdy nedělala. No tak. Nepojedu, dokud mi ho neukážeš.“

„Tak mi zvedni košili. Na pravý straně. Tvojí pravý straně.“

Naklonila jsem se mezi předními sedadly, povytáhla mu košili a odlepila gázový polštářek. Z jeho bledé kůže temně vystupoval černobíle pruhovaný obdélníček, tak malý, že jsem se musela podívat ještě jednou, než mi došlo, co je tam napsáno.

Spotřebujte do: 19. března 2007

Chvíli jsem na to zírala. Pak jsem se skoro rozesmála, a pak se mi oči zalily slzami. „To je –“

„Den, kdy jsem měl tu nehodu. Jo.“ Zvedl oči k nebi. „Ale proboha, hlavně mi tady nezačni fňukat, Clarková. To mělo bejt vtipný.“

„Je to vtipný. I když teda dost ubohým způsobem.“

„Nathanovi se to bude líbit. Ale no tak, nekoukej se na mě takhle. To není, jako kdybych si zohavil dokonalý tělo, žejo?“

Stáhla jsem Willovi košili a pak jsem se otočila a nastartovala. Nevěděla jsem, co říct. Neměla jsem tušení, co to má všechno znamenat. Chce tím snad vyjádřit, že už se začíná smiřovat se svou situací?

Nebo jen zase vyjadřuje opovržení vůči vlastnímu tělu?

„Hele, Clarková, udělej pro mě něco,“ řekl, když jsem se už chystala vyjet. „Sáhni mi do batohu. Do tý zazipovaný kapsy.“

Mrkla jsem do zpětného zrcátka a zase zatáhla ruční brzdu. Natáhla jsem se mezi sedadly, sáhla do batohu a začala v něm šátrat podle jeho pokynů.

„Chceš prášky na bolest?“ Byla jsem jen pár centimetrů od jeho obličeje. Měl ve tváři nejvíc barvy od chvíle, co se vrátil z nemocnice. „Mám nějaký u sebe…“

„Ne. Hledej dál.“

Vytáhla jsem nějaký papírek a zase si sedla. Byla to složená desetilibrová bankovka.

„Tu máš. Pětka pro případ nouze.“

„No a?“

„Je tvoje.“

„Za co?“

„Za to tetování,“ zazubil se na mě. „Dokud sis nesedla do toho křesla, ani na chvíli jsem nevěřil, že to fakt uděláš.“

16

Nedalo se svítit: naše spací uspořádání prostě nefungovalo. Vždycky když přijela Trina na víkend, rozjela se v Clarkovic rodině dlouhá noční hra škatulata, hejbejte se. Po páteční večeři máma s tátou nabídli Trině svůj pokoj, ale ta souhlasila jen po předchozím ujištění, že kdepak, nejsou ani trochu naštvaní, a že Thomasovi se mnohem líp bude spát v pokoji, kde to zná. Tak se aspoň všichni pořádně vyspí, dodali.

Jenže když měli máma s tátou spát dole, potřebovali tam mít vlastní peřinu, polštáře a dokonce i prostěradla, protože máma prostě nemohla spát, když neměla postel tak, jak byla zvyklá. Takže po večeři s Trinou kompletně převlékly rodičovskou postel, včetně ochranné podložky pod prostěradlo, kdyby Thomas měl v noci nehodu. Máminy a tátovy lůžkoviny se složily a strčily do kouta v obýváku, kde do nich Thomas skákal a zahrabával se a natahoval si prostěradlo přes židle jako stan.

Děda nabídl k dispozici svůj pokoj, ale nikdo ho nechtěl. Byly tam cítit jeho zažloutlé výtisky Dostihového světa a tabák Old Holborn a úklid by zabral celý víkend. Já se střídavě svíjela provinilostí – tohle všechno byla koneckonců moje vina ?, ale přitom jsem věděla, že se rozhodně nenabídnu, že se vrátím do komory. Z té zatuchlé místnůstky bez oken jsem měla jakousi noční můru. Jen při představě, že bych tam zase spala, se mi svírala hruď. Bylo mi sedmadvacet a byla jsem náš hlavní živitel. Přece nebudu spát ve skříni.

Jeden víkend jsem se nabídla, že bych přespala u Patricka, a všem se tajně ulevilo. Jenže když jsem tu nebyla, otlapkal mi Thomas ulepenými prstíky nové rolety a počmáral mi nový přehoz na postel permanentní fixou, načež se máma s tátou usnesli, že bude nejlepší, když v mém pokoji budou spát oni a Trina s Thomasem půjdou k nim, kde zřejmě nějaká ta dekorace fixou nevadí.

Když máma vzala v úvahu, kolik postelí navíc se muselo převlékat a následně prát povlečení, musela připustit, že si moc nepomůže, když budu v pátek a v sobotu spát u Patricka.

A pak tu byl Patrick. Ten byl teď jako posedlý. Jedl, pil, žil a dýchal jen pro svůj extrémní severský závod. V jeho bytě, obyčejně jen spoře zařízeném a dokonale uklizeném, teď všude visely tréninkové rozpisy a dietní programy. Pořídil si nové odlehčené kolo, které ubytoval v předsíni a já jsem na něj nesměla ani sáhnout, abych snad nějak nerozhodila jeho dokonale vyvážené a odlehčené závodní vlastnosti.

Taky skoro nebyl doma, dokonce ani v pátek a v sobotu. Při jeho tréninku a mé pracovní době jsme si zvykli, že spolu už netrávíme tolik času. Mohla jsem za ním chodit na dráhu a dívat se, jak se lopotí dokolečka dokola, dokud neurazí stanovený počet kilometrů, nebo jsem mohla zůstat sama doma a dívat se na televizi, schoulená v rohu jeho obrovské kožené sedačky. V lednici nebylo žádné jídlo kromě plátků krůtích prsou a odporných energetických nápojů, které se konzistencí blížily žabím vajíčkům. S Trinou jsme jeden ochutnaly, ale okamžitě jsme ho vyplivly a teatrálně naznačovaly zvracení, jako malé děti.

Popravdě řečeno se mi v Patrickově bytě vůbec nelíbilo. Koupil si ho před rokem, když měl konečně pocit, že to jeho máma sama zvládne. V podnikání se mu dařilo a vysvětlil mi, jak je důležité, aby aspoň jeden z nás vlastnil nějakou nemovitost. To měl být asi signál, že bychom si mohli promluvit o tom, zda spolu budeme bydlet, ale nějak k tomu nedošlo a my jsme ani jeden netoužil vytahovat témata, která nám byla poněkud nepříjemná. Následkem toho jsem v tom bytě neměla vůbec nic svého, navzdory našemu několikaletému vztahu. Nikdy jsem mu to nedokázala říct, ale radši bych stejně bydlela v našem domě, ve všem tom rámusu a binci, než v tom neosobním, bezvýrazném mládeneckém bytě s přiděleným parkovacím místem a exkluzivním výhledem na hrad.

A kromě toho jsem tam byla poněkud osamělá.

„Musím se držet rozpisu, lásko,“ ospravedlňoval se, když jsem si mu stěžovala. „Jestli v týhle fázi nedám minimálně šestatřicet kiláků, nikdy to nestihnu v limitu.“ A pak mě informoval, jak je na tom momentálně se syndromem tibiální hrany, nebo po mně chtěl podat sprej proti bolesti.

Když zrovna netrénoval, donekonečna vysedával s ostatními členy týmu, vzájemně si porovnávali vybavení a dolaďovali organizaci cesty. Když jsem mezi nimi seděla, připadalo mi, že snad mluví korejsky. Netušila jsem, o čem to vlastně mluví, a ani jsem nijak zvlášť netoužila do toho proniknout.

A za sedm týdnů jsem s nimi měla jet do Norska. Ještě jsem nevymyslela, jak mám Patrickovi říct, že jsem se s Traynorovými nedomlouvala na žádném volnu. Jak bych mohla? V době konání Xtreme Vikinga už mi do vypršení lhůty nebude zbývat ani týden. Asi ode mě bylo dětinské, že jsem to vůbec nechtěla řešit, ale popravdě řečeno jsem v duchu viděla jen Willa a hodiny odtikávající čas do konce.

Ničemu jinému jsem jaksi nedokázala věnovat pozornost.

Paradoxně se mi u Patricka ani nespalo dobře. Nevím proč, ale kdykoli jsem šla do práce přímo od něj, připadalo mi, že mluvím přes tlusté sklo, a na kruzích pod očima jsem se mohla houpat. Začala jsem si na temné stíny plácat korektor stejně ledabylými tahy, jako bych malovala zeď.

„Co se děje, Clarková?“ zeptal se Will.

Otevřela jsem oči. Byl hned u mě a pozoroval mě s hlavou nakloněnou na stranu. Zmocnilo se mě tušení, že už takhle sedí nějakou dobu. Ruka mi automaticky vyletěla k ústům, jestli mi náhodou neteče z koutku slina.

Z filmu, na který jsem se měla dívat, už zbýval jen sled pomaličku se posouvajících titulků.

„Nic. Promiň. Jenom je tady horko,“ napřímila jsem se.

„To už je podruhý za tři dny, cos mi tady usnula.“ Hleděl mi do tváře. „A vypadáš úplně příšerně.“

A tak jsem mu to řekla. Pověděla jsem mu o sestře, a jak to máme se spaním a jak kvůli tomu nechci dělat vlny, protože kdykoli se podívám na tátu, vidím mu ve tváři to sotva skrývané zoufalství, že nedokáže pro rodinu zajistit ani dům, kde bychom se všichni vyspali.

„Pořád ještě nic nesehnal?“

„Ne. Myslím, že je to kvůli věku. Ale my se o tom nebavíme. Je to…“ pokrčila jsem rameny.

„Všem je to hrozně nepříjemný.“

Počkali jsme, až film dohraje, a pak jsem vstala, vytáhla DVD z přehrávače a uložila ho zpátky do obalu. Nějak mi nepřipadalo správné, že obtěžuju Willa se svými problémy. Vedle těch jeho působily trapně banálně.

„Já si zvyknu,“ ujistila jsem ho. „Bude to v pohodě, fakt.“

Po zbytek odpoledne byl Will jaksi zamyšlený. Umyla jsem nádobí a pak jsem mu pustila počítač.

Když jsem mu nesla pití, otočil se s vozíkem ke mně.

„To je jednoduchý,“ pronesl, jako bychom celou tu dobu vedli rozhovor. „Můžeš o víkendech přespávat tady. Je tady jeden pokoj navíc, aspoň se využije.“

Ztuhla jsem s kelímkem v ruce. „To přece nemůžu.“

„Proč ne? No tak, já ti to nebudu platit jako přesčasy.“

Strčila jsem mu kelímek do držáku. „Ale co by tomu řekla tvoje máma?“

„Nemám tušení.“

Zřejmě jsem vypadala znepokojeně, protože dodal: „Neboj, já jsem slušnej kluk.“

„Cože?“

„Jestli se bojíš, že mám snad nějaký zákeřný plány, jak tě svedu, vždycky mi můžeš odpojit baterii.“

„Moc vtipný.“

„Vážně, rozmysli si to. Můžeš to mít jako záložní možnost. Všechno se může změnit dřív, než se naděješ. Tvoje sestra se třeba rozhodne, že vlastně nechce trávit každej víkend doma. Nebo se může s někým seznámit. Může se změnit milion věcí.“

A ty tu taky za dva měsíce nemusíš být, řekla jsem mu v duchu, a okamžitě jsem se za tu myšlenku nenáviděla.

„Jedno mi řekni,“ hodil po mně na odchodu z místnosti, „proč tě k sobě nevezme pan Běžec?“

„Ale jo, on by mě vzal,“ připustila jsem.

Podíval se na mě, jako by to chtěl rozebírat dál.

Ale pak si to zjevně rozmyslel. „Jak jsem říkal,“ pokrčil rameny, „ta nabídka platí.“

Tyhle věci měl Will rád:

1. Dívat se na filmy, zvlášť cizí filmy s titulky. Občas se nechal přemluvit na nějaký akční thriller, někdy i na nějakou tu epickou romantiku, ale romantické komedie striktně odmítal. Když jsem si někdy dovolila nějakou půjčit, celých 120 minut dokázal posměšně odfrkovat nebo upozorňovat na hrozná klišé v zápletce, takže jsem si to nakonec vůbec neužila.

2. Poslouchat vážnou hudbu. Hrozně moc toho o ní věděl. Líbily se mu i nějaké moderní věci, ale jazz považoval převážně za nesmyslnou snobárnu. Když jednou odpoledne spatřil obsah mého MP3

přehrávače, smál se tak, až si málem vytrhl jednu hadičku.

3. Sedět na zahradě, když bylo teď teplo. Někdy jsem jen stála u okna a pozorovala ho, jak si se zakloněnou hlavou užívá slunce na tváři. Když jsem obdivovala, jak se dokáže tak zklidnit a užívat si přítomný okamžik – což jsem já v životě nedokázala ?, podotkl, že když člověk nemůže hýbat rukama ani nohama, nemá moc na vybranou.

4. Nutit mě do čtení nejrůznějších knih a časopisů a pak si o nich povídat. Vědění je moc, Clarková, říkal vždycky. Nejdřív mi to hrozně vadilo – připadala jsem si jako ve škole při zkoušení, jak dobře si dokážu něco zapamatovat. Ale po čase jsem si uvědomila, že pro Willa neexistovaly špatné odpovědi.

Měl naopak rád, když jsem se s ním hádala. Chtěl vědět, co si myslím o zprávách v novinách, nesouhlasil se mnou ohledně postav v knížkách. Měl zjevně vyhraněný názor úplně na všechno – co dělá vláda, jestli by nějaká společnost měla koupit jinou, jestli by měl jít někdo do vězení. Když měl pocit, že se dost nesnažím nebo že jen papouškuju, co jsem slyšela od rodičů nebo od Patricka, vždycky jen rozhodně prohlásil: „Ne. To nestačí.“ A když jsem řekla, že o něčem nic nevím, vypadal tak zklamaně, že jsem se na něj začala chystat předem, a abych si připadala připravená, četla jsem teď noviny v autobuse cestou do práce. „To je dobrý, Clarková,“ chválil mě a já se rozzářila bezděčným úsměvem, a pak jsem si nadávala, že jsem mu zase skočila na tu jeho blahosklonnost.

5. Holení. Jednou za dva dny jsem mu teď namydlila tvář a uvedla ho do přijatelného stavu. Když zrovna neměl špatný den, opřel se dozadu, zavřel oči, a ve tváři se mu zračilo téměř fyzické potěšení.

Možná jsem si to jen namlouvala. Možná jsem viděla, co jsem chtěla vidět. Ale vždycky seděl úplně mlčky, když jsem mu jemně přejížděla žiletkou po bradě, vyhlazovala a oškrabovala, a když pak otevřel oči, tvář mu roztála, jako by se probouzel z obzvlášť příjemného spánku. Měl teď v obličeji trochu lepší barvu, jak jsme trávili čas venku; snadno se opálil. Schovávala jsem žiletky nahoře v koupelnové skříňce, zastrčené za velikou lahví kondicionéru.

6. Dělat chlapské věci. Obzvlášť s Nathanem. Občas se před večerním ošetřováním usadili v koutě zahrady a Nathan jim oběma otevřel pivo. Někdy jsem slyšela, jak se baví o ragby nebo vtipkují o nějaké ženě, kterou viděli v televizi, a já jsem Willa vůbec nepoznávala. Ale chápala jsem, že to potřebuje; potřeboval někoho, s kým se mohl chovat jako chlap a dělat chlapské věci. Byl to malý kousek normálna v jeho podivném, izolovaném životě.

7. Komentovat můj šatník. Vlastně bych spíš měla říct, že nad ním v úžasu povytahoval obočí. Až na ty černožluté punčocháče. Vzala jsem si je na sebe dvakrát a on nikdy nic neřekl, jen přikývl, jako by konečně něco na světě bylo správně.

„Ty jsi prej tuhle viděla ve městě mýho tátu.“

„Co? Jo.“ Zrovna jsem věšela prádlo na šňůru. Byla schovaná v koutě, kterému paní Traynorová říkala kuchyňská zahrada. Asi nechtěla, aby jí něco tak všedního jako pověšené prádlo narušovalo výhled na bylinkové záhony. Moje máma vyvěšovala bílé prádlo skoro jako svoji pýchu. Jako by vyzývala sousedky: Zkuste tohle trumfnout, dámy! Táta měl co dělat, aby jí rozmluvil druhý otočný věšák na předzahrádce.

„Ptal se mě, jestli ses mi o tom zmínila.“

„Aha.“ Zachovávala jsem usilovně bezvýraznou tvář. A pak, protože zjevně čekal, co řeknu, jsem dodala: „Jak vidíš, tak ne.“

„Byl tam s někým?“

Hodila jsem poslední kolíček zpátky do pytlíku, zarolovala ho a strčila do prázdného prádelního koše. Obrátila jsem se k němu.

„Jo.“

„S nějakou ženou.“

„Jo.“

„Byla zrzavá?“

„Jo.“

Will nad tím chviličku uvažoval.

„Mrzí mě, jestli máš pocit, že jsem ti to měla říct,“ začala jsem, „ale… ale zdálo se mi, že mi do toho nic není.“

„O tom se nikdy nemluví snadno.“

„Ne.“

„Jestli tě to utěší, Clarková, tak to není poprvé,“ utrousil a zamířil zpátky do domu.

Deirdre Bellowsová mě musela oslovit dvakrát, než jsem konečně zvedla hlavu. Škrábala jsem si do notýsku názvy různých míst s otazníky, pro a proti, a skoro jsem zapomněla, že vlastně jedu autobusem. Snažila jsem se vymyslet, jak dostat Willa do divadla. V dojezdu do dvou hodin od nás bylo jenom jedno a hráli v něm zrovna muzikál Oklahoma! Neuměla jsem si představit, že si Will bude pokyvovat do rytmu „Krásného rána“, ale všechna divadla, kde hrály vážné věci, byla v Londýně.

A Londýn mi pořád ještě připadal jako holá nemožnost.

V podstatě to bylo tak, že jsem sice dokázala dostat Willa z domu, ale vyčerpali jsme už skoro všechno, co bylo do jedné hodiny jízdy, a já netušila, jak ho přimět vypravit se někam dál.

„Koukám, že jsi někde ve svým světě, co, Louiso?“

„Jé, ahoj Deirdre,“ posunula jsem se na sedadle, abych jí udělala místo.

Deirdre se kamarádila s mámou už od dětských let. Měla obchod s bytovým textilem a byla třikrát rozvedená. Vlasy měla tak husté, že to klidně mohla být paruka, a její masitá, smutná tvář jako by říkala, že pořád ještě čeká, kdy si pro ni přijede nějaký ten princ na bílém koni.

„Normálně autobusem nejezdím, ale teď mám auto v servisu. Jak se máš? Tvoje máma mi povídala o tvojí práci. Zní to fakt zajímavě!“

Takhle to je, když vyrůstáte na malém městě. Celý váš život mají všichni jako na talíři. Nic se tu neutají – ani to, že mě ve čtrnácti letech přistihli kouřit na parkovišti jednoho supermarketu za městem, ani že táta položil nové obklady na záchodě. Podrobnosti ze života ostatních byly pro ženy jako Deirdre oběžný kapitál.

„Jo, je to prima.“

„A dobře placený.“

„Jo.“

„Hrozně se mi za tebe ulevilo po tom průšvihu s Mazanou houstičkou. Taková škoda, že zavřeli.

Přijdeme o všechny užitečný obchody ve městě. Pamatuju si, když ještě byly na hlavní třídě potraviny, pekařství i řeznictví. Chybělo nám snad jenom železářství!“

„Hm…“ Všimla jsem si jejího letmého pohledu na můj seznam a zaklapla notýsek. „No, aspoň si máme kde koupit záclony. Jak to jde v obchodě?“

„Ale, dobře… jo… A co je tohle? Něco do práce?“

„Jenom vymýšlím věci, který by Will třeba rád podniknul.“

„To je ten tvůj ochrnutej chlapík?“

„Ano. Můj šéf.“

„Tvůj šéf. No, tak se to taky dá říct,“ šťouchla do mě. „A co ta tvoje chytrá sestřička, jak jí to jde na vejšce?“

„Má se dobře. I Thomas.“

„Ta to tady bude jednou řídit, uvidíš. Ale musím teda říct, Louiso, že jsem se vždycky divila, žes nevyletěla z hnízda ještě před ní. Vždycky jsme si říkali, že jsi taková chytrá a originální. Teda pořád si to říkáme, samozřejmě.“

Zdvořile jsem se usmála. Nevěděla jsem, jak jinak bych mohla reagovat.

„Ale i tak – někdo to musí bejt, žejo? A pro vaši mámu je fajn, že aspoň jedný z vás nevadí zůstat doma.“

Chtěla jsem jí odporovat, ale pak jsem si uvědomila, že jsem v uplynulých sedmi letech neudělala nic, co by snad naznačovalo, že mám ctižádost či touhu odstěhovat se dál než na druhý konec ulice.

Pod námi vrčel a vibroval unavený motor starého autobusu, já tam seděla a náhle se mě zmocnil pocit, že čas letí a já ztrácím celé dlouhé úseky pochůzkami tam a zpátky na stále tomtéž úseku. Kolem dokola hradu. Dívat se na Patricka, jak běhá kolem dokola po dráze. Pořád stejné malicherné starosti.

Stereotyp.

„No jo, no. Tady vystupuju.“ Deirdre se vedle mě těžce zvedla a hodila si lakovanou kabelku na rameno. „Pozdravuj ode mě mámu. Vyřiď jí, že se zejtra zastavím.“

Vzhlédla jsem a zamrkala. „Já mám tetování,“ vyhrkla jsem náhle. „Včeličku.“

Zarazila se a rukou se přidržovala sedadla.

„Mám ho na boku. Opravdový tetování. Je to navždycky,“ dodala jsem.

Deirdre mrkla ke dveřím autobusu. Zatvářila se trochu zmateně, ale pak mi věnovala úsměv, o němž se asi domnívala, že je útěšný.

„No to je pěkný, Louiso. Tak jak jsem říkala, vyřiď mámě, že se zejtra zastavím.“

Každý den, když se Will díval na televizi nebo dělal něco jiného, jsem se usadila před jeho počítačem a snažila se vymyslet nějaký zázračný podnik, který by mu udělal radost. Ale s postupem času jsem zjišťovala, že seznam věcí, které dělat nemůžeme, a míst, kam nemůžeme jet, se začíná podstatně rozšiřovat na úkor nápadů, které bychom realizovat mohli. Když konečně první číslo přesáhlo druhé, vypravila jsem se zase na diskusní stránky pro radu.

Ha! ozval se Ritchie, vítej v našem světě, Včelko.

Z následných debat jsem se dozvěděla, že opít se na vozíku má svá specifická rizika – potíže s cévkami, pády z obrubníků, nebo že vás jiný opilec zaveze ke špatnému domu. Zjistila jsem, že není žádné místo, kde by zdraví lidé byli nějak výrazně méně či více ochotní než jinde, ale že Paříž se všeobecně považuje za nejméně vstřícné místo pro vozíčkáře na světě. To mě zklamalo, protože jsem v nějakém optimistickém koutečku svojí duše pořád doufala, že bychom se tam mohli podívat.

Začala jsem dávat dohromady nový seznam – co nemůžete dělat s kvadruplegikem.

1. Jet metrem (většina stanic nemá výtahy). To v podstatě vylučovalo veškeré aktivity v půlce Londýna, pokud bychom nebyli ochotní platit za taxíky.

2. Jít si zaplavat. To se nedalo bez pomoci, a navíc musela být teplota dostatečně vysoká, aby se Will nezačal během pár minut nekontrolovaně klepat. I kdyby tam byly šatny pro postižené, budou celkem nanic, pokud nebudou mít speciální kladkostroj

13.pro spouštění do bazénu. Ne že by se snad Will nechal dobrovolně spouštět do bazénu kladkostrojem.

13. Jít do kina. To se dalo, jen když jsme dostali místo až vepředu, nebo když Will ten den neměl velké křeče. Strávila jsem nejmíň dvacet minut z Okna do dvora na všech čtyřech a sbírala popcorn, který se rozletěl na všechny strany, když Will neočekávaně škubl kolenem.

14. Jít na pláž. Na to byl potřeba vozík vybavený „tlustými koly“. Willův je neměl.

15. Dostat se do letadla, které už vyčerpalo „kvótu“ na počet postižených na palubě.

16. Jít nakupovat. Ne všechny obchody byly vybaveny rampami, i když to bylo ze zákona povinné.

Řada majitelů obchodů pod hradem se vymlouvala, že je nemohou instalovat, protože se nacházejí v památkově chráněné budově. Někteří dokonce i mluvili pravdu.

17. Jít někam, kde bylo příliš horko nebo příliš zima (problémy s teplotou).

18. Vydat se někam jen tak z náhlého popudu (vždycky bylo potřeba sbalit tašky a zkontrolovat trasu, jestli bude všude přístup pro postižené).

19. Najíst se v restauraci, pokud se Will cítil trapně, že se musí nechat krmit, nebo – podle toho, jak na tom byl s cévkami – pokud se na toalety v restauraci chodilo dolů po schodech.

10. Podnikat dlouhé cesty vlakem (vyčerpávající a příliš náročné dostat těžký motorizovaný vozík bez pomoci do vlaku).

11. Nechat se ostříhat, když zrovna pršelo (všechny vlasy se nalepily Willovi na kola. Bylo zvláštní, že se nám z toho oběma udělalo nevolno).

12. Jít na návštěvu k přátelům, pokud neměli rampu. Většina domů má schody. Většina lidí nemá rampu. Náš dům byl vzácná výjimka. Will prohlásil, že stejně nikoho navštěvovat nechce.

13. Jet z kopce od hradu v prudkém dešti (brzdy nebyly vždycky spolehlivé, vozík byl příliš těžký a já bych ho neudržela).

14. Jít kamkoli, kde se mohli vyskytovat opilí lidé. Will přitahoval opilce jako magnet. Vždycky si k němu dřepli, dýchali na něj alkoholové výpary a vrhali na něj dramaticky soucitné pohledy. A někdy se ho opravdu pokoušeli někam odvézt.

15. Jít kamkoli, kde by mohlo být hodně lidí. S blížícím se létem pro nás byly procházky kolem hradu stále náročnější, a vylučovalo to polovinu míst, o kterých jsem si původně myslela, že bychom je mohli zvládnout – poutě, divadlo pod širým nebem, koncerty.

Když jsem se v marné snaze na něco přijít ptala internetových kvadruplegiků, co by dělali ze všeho nejradši na světě, odpověď skoro vždycky zněla: „Sex.“ Na toto téma se mi dostalo množství nevyžádaných podrobností.

Ale v podstatě mi dvakrát nepomohli. Zbývalo mi osm týdnů a došly mi nápady.

Za pár dní po našem rozhovoru při věšení prádla jsem přišla domů a našla tátu v předsíni. To bylo samo o sobě neobvyklé (v posledních týdnech nacházel přes den útočiště na pohovce, prý aby dělal dědovi společnost), jenže on měl ke všemu na sobě vyžehlenou košili, byl oholený a předsíň byla prosycená vůní Old Spice. Vím skoro jistě, že tu lahvičku vody po holení měl už od roku 1974.

„Á, to jsi ty.“

Zavřela jsem za sebou dveře. „Jo, to jsem já.“

Byla jsem unavená a nervózní. Celou cestu autobusem domů jsem strávila telefonováním s pracovníkem cestovní kanceláře. Snažili jsme se vymyslet, kam bychom mohli s Willem jet, ale ani jeden jsme si nevěděli rady. Potřebovala jsem ho dostat někam dál z domu. Ale vypadalo to, že v okruhu osmi a více kilometrů od hradu není vůbec nic, kam by si přál jet.

„Nevadilo by ti, kdyby sis dneska udělala večeři sama?“

„Jasně. Můžu vždycky zajít s Patrickem do hospody. Proč?“ Pověsila jsem si kabát na volný háček.

Na věšáku bylo mnohem víc volných háčků, když chyběly Trininy a Thomasovy kabáty.

„Jdeme s mámou na večeři.“

Rychle jsem začala v duchu počítat. „Zapomněla jsem snad na její narozeniny?“

„Ale ne. Oslavujeme.“ Ztišil hlas, jako by to bylo nějaké tajemství: „Dostal jsem práci!“

„No neříkej!“ A teprve teď jsem si toho všimla: celý jako by byl najednou lehčí. Stál zase zpříma a tvář měl rozzářenou úsměvem.

„Teda tati, to je fantastický!“

„Já vím. Máma je z toho radostí bez sebe. A víš, že posledních pár měsíců to neměla lehký, když je Trina pryč, a kvůli dědovi a tak vůbec. Tak ji chci dneska někam vzít, trošku ji rozmazlit.“

„A jaká je to teda práce?“

„Budu dělat šéfa údržby. Nahoře na hradě.“

Zamrkala jsem. „Ale tam je ?“

„Pan Traynor. Přesně tak. Zavolal mi, že zrovna někoho hledá, a ten tvůj Will mu prej řekl, že bych zrovna mohl. Tak jsem tam dneska odpoledne byl, předvedl jsem mu, co umím, a mám měsíční zkušební lhůtu. Začínám v sobotu.“

„Ty budeš pracovat pro Willova tátu?“

„No, povídal, že to bude napřed jenom na měsíc, na zkoušku, aby dodrželi všechny zákonný postupy a tak, ale že nevidí jedinej důvod, proč bych tu práci neměl dostat natrvalo.“

„To je – to je bezvadný,“ hlesla jsem. Ta zpráva mě podivně vyvedla z míry. „Ani jsem nevěděla, že tam mají volný místo.“

„Já taky ne. Ale je to skvělý. Ten chlap rozumí tomu, co je to kvalita, Lou. Bavili jsme se o vlhkým dřevě a on mi ukázal, co tam dělal ten předchozí chlápek. Tomu bys nevěřila, naprostej děs. Prej jsem na něj udělal fakt dojem.“

Vedle něj se objevila máma. Namalovala si pusu a vzala si svoje nejlepší boty na podpatku. „A bude mít dodávku. Svoji vlastní dodávku. A ten plat bude vážně slušnej, Lou. Bude mít dokonce trochu víc než v továrně.“

Dívala se na tátu, jako by byl její superhrdina a zachránce světa. Když se ke mně obrátila, její výraz jasně říkal, že ode mě očekává totéž. Máma dokázala výrazem tváře sdělit milion věcí, a teď mi dávala najevo, že mám tátovi dopřát jeho velkou chvíli.

„To je fakt skvělý, tati! Vážně.“ Přistoupila jsem k němu a objala ho.

„No, měla bys vlastně poděkovat hlavně Willovi. To je tak bezvadnej chlap. Jsem mu tak hrozně vděčnej, že si na mě vzpomněl.“

Poslouchala jsem, jak odcházejí, jak máma nervózně vyvádí u zrcadla v předsíni, jak ji táta opakovaně ujišťuje, že vypadá krásně, že jí to takhle moc sluší. Slyšela jsem, jak si kontroluje kapsy, zda má klíče, peněženku a drobné, a pak se ozval krátký výbuch smíchu. A pak se zabouchly dveře, já zaslechla hukot odjíždějícího auta a pak už bylo jen slabě slyšet televizi z dědova pokoje. Sedla jsem si na schody. A pak jsem vytáhla mobil a vytočila Willovo číslo.

Chvíli trvalo, než to zvednul. V duchu jsem viděla, jak dojede k hands-free zařízení a zmáčkne palcem tlačítko.

„Haló?“

„To jsi zařídil ty?“

Nastala krátká odmlka. „To jsi ty, Clarková?“

„Zařídil jsi mýmu tátovi práci?“

Zněl trochu zadýchaně. Roztržitě jsem přemýšlela, jestli dobře sedí.

„Myslel jsem, že budeš mít radost.“

„Já mám radost. Jenom… já nevím. Je mi to trochu blbý.“

„To nemusí. Tvůj táta potřeboval práci. A můj potřeboval šikovnýho údržbáře.“

„Vážně?“ nedokázala jsem potlačit skeptický tón.

„Co?“

„A nemá to náhodou něco společnýho s tím, na co ses mě tuhle ptal? O tvým tátovi a tý ženský?“

Nastalo dlouhé ticho. Skoro jsem ho viděla, jak sedí v obýváku a dívá se prosklenými dveřmi ven.

Když se znovu ozval, zněl opatrně. „Ty si myslíš, že bych vydíral svýho tátu, aby dal tvýmu tátovi práci?“

Když to řekl takhle, bylo to trochu přitažené za vlasy.

Zase jsem si sedla. „Promiň. Já nevím. Jenom je to divný. To načasování. Je to trochu velká náhoda.“

„Tak měj radost, Clarková. Je to dobrá zpráva. Tvýmu tátovi to půjde skvěle. A znamená to…“

zaváhal.

„Znamená to co?“

„…že jednoho dne budeš moct vyletět z hnízda a roztáhnout křídla a nebudeš si muset dělat starosti, z čeho budou vaši žít.“

Jako by mi dal ránu. Najednou mi chyběl v plicích vzduch.

„Lou?“

„No?“

„Jsi hrozně zticha.“

„Já…“ polkla jsem. „Promiň. Jenom myslím na něco jinýho. Děda na mě volá. Ale jo, moc děkuju… že ses za něj přimluvil.“ Musela jsem zavěsit. Protože jsem zničehonic měla v krku obrovský knedlík a nevěděla jsem, jestli ještě vůbec dokážu mluvit.

Vydala jsem se pěšky do hospody. Vzduch byl prosycený vůní květů a lidé na ulici se na mě usmívali. Já ale nedokázala nikomu ani odpovědět na pozdrav. Věděla jsem jenom, že nedokážu zůstat doma, sama se svými myšlenkami. Členy triatlonistického klubu jsem našla na zahrádce. Přistrčili si dva stoly k sobě v napůl zastíněném koutě a olemovali je holými, šlachovitými pažemi a nohama. Pár z nich na mě zdvořile kývlo (ale žádná žena), Patrick vstal a udělal mi vedle sebe místečko.

Uvědomila jsem si, že bych byla hrozně ráda, kdyby tu mohla být Trina.

Na zahrádce hospody bylo plno. Osazenstvo tvořila typicky anglická směsice hlučných studentů a obchodních zástupců, kteří si po práci vyhrnuli rukávy košil. Tuhle hospodu měli v oblibě i turisté a do anglických hlasů zaznívala spousta dalších přízvuků – Italové, Francouzi, Američané. Od západní zídky bylo vidět na hrad a jako každé léto se před ní turisté fotili, s panoramatem hradu za sebou.

„Nečekal jsem, že přijdeš. Chceš něco k pití?“

„Za chviličku.“ Chtěla jsem si jen posedět, položit si hlavu Patrickovi na rameno. Chtěla jsem se cítit jako dřív – normálně, bezstarostně. Nechtěla jsem myslet na smrt.

„Dneska jsem překonal svůj nejlepší čas. Čtyřiadvacet kiláků jenom za 79,2 minuty.“

„To je skvělý.“

„Teda ty jedeš, Pate!“ ozval se někdo.

Patrick zaťal pěsti a ústy napodobil túrování motoru.

„To je skvělý. Fakt.“ Snažila jsem se vypadat potěšeně.

Dala jsem si drink a pak ještě jeden. Poslouchala jsem, jak se baví o naběhaných kilometrech, o rozbitých kolenou a hypotermii při plavání. Přestala jsem je vnímat, začala pozorovat lidi okolo a přemýšlela, jaký asi mají život. Každý z nich bude mít určitě v rodině nějaké závažné události – ztrátu milovaného dítěte, temná tajemství, velké štěstí i tragédie. Jestli se od toho dokážou oprostit a jen tak si užívat slunečný večer na zahrádce, dokážu to přece i já.

A pak jsem řekla Patrickovi o tátově práci. Zatvářil se tak, jak jsem asi předtím vypadala já. Musela jsem mu to zopakovat, aby si byl jistý, že mě dobře slyšel.

„No… to je fakt… pohodlný. Že pro něj budete pracovat oba.“

V tu chvíli jsem mu to chtěla říct, opravdu jsem chtěla. Chtěla jsem mu vysvětlit, že jsem se do boje o Willův život hrozně položila. Chtěla jsem mu říct, jak se bojím, že se mi Will snaží koupit svobodu. Ale věděla jsem, že nemůžu. Rozhodla jsem se, že si to radši odbudu všechno najednou.

„No… to není všechno. Říkal, že kdybych chtěla, můžu tam přespávat, v pokoji pro hosty. Vyřešil by se tím doma ten problém s postelema.“

Patrick na mě pohlédl. „Ty u něj budeš bydlet?“

„Možná jo. Je to od něj milý, že mi to nabídl, Pate. Víš, jaký to teď doma je. A ty nikdy nejsi doma.

Ráda k tobě chodím, ale… no, jestli mám bejt upřímná, tak se tam necítím moc doma.“

Pořád na mě zíral. „Tak tam buď doma.“

„Cože?“

„Nastěhuj se ke mně. Buď tam doma. Dej si tam věci. Přines si oblečení. Je načase, abysme bydleli spolu.“

Teprve zpětně, když jsem o tom přemýšlela, jsem si uvědomila, že se vlastně tvářil hrozně nešťastně, když to říkal. Ne jako muž, který si konečně uvědomil, že už nechce žít sám a potřebuje blízkost své přítelkyně a chce, abychom radostně spojili své životy. Tvářil se jako muž zahnaný do kouta.

„Ty fakt chceš, abych se k tobě nastěhovala?“

„Jo. Jasně.“ Zamnul si ucho. „Teda neříkám, že se hned musíme brát nebo tak. Ale dává to smysl, ne?“

„Ty jsi takovej romantik.“

„Myslím to vážně, Lou. Už je na to čas. Už na to možná byl čas dávno, ale já jsem asi byl pořád do něčeho zabranej. Nastěhuj se ke mně. Bude to fajn.“ Objal mě. „Bude to fakt fajn.“

Ostatní triatlonisté se diplomaticky dali znovu do hovoru. Ozvalo se krátké zajásání, když se skupinka japonských turistů vyfotografovala podle svého přání. Ptáci zpívali, sluníčko zapadalo, svět se otáčel. Chtěla jsem do něj patřit, nechtěla jsem být zavřená v tichém pokoji a bát se o muže na vozíku.

„Jasně,“ přisvědčila jsem, „bude to fajn.“

17

Asi byste neodhadli, co je na práci pečovatele nejhorší. Není to zvedání ani mytí, podávání léků ani utírání, ani slabý, ale jaksi pořád přítomný zápach dezinfekce. Nejhorší není ani to, že podle většiny lidí to děláte jen proto, že na nic jiného nejste dost chytří. Nejhorší je, že když trávíte celý den v těsné blízkosti jiného člověka, nedokážete uniknout jeho náladám. Ani těm svým.

Od chvíle, kdy jsem Willovi oznámila své plány, se choval odtažitě. Nezasvěcený pozorovatel by to asi nepoznal, ale méně se mnou žertoval, možná jsme si tolik nepovídali. Nezeptal se mě na nic, co bylo dnes v novinách.

„A ty… ty to chceš?“ V očích mu zablesklo, ale tvář měl neproniknutelnou.

Pokrčila jsem rameny. Pak jsem přikývla trochu důrazněji. Cítila jsem, že moje reakce je poněkud dětinsky nezávazná. „Už bylo dost načase,“ dodala jsem. „Totiž, je mi sedmadvacet, žejo.“

Zkoumavě mi hleděl do tváře. Obličej jako by mu trochu ztuhl.

Najednou jsem byla nesnesitelně unavená. Zmocnilo se mě zvláštní nutkání omluvit se, ale vlastně jsem nevěděla za co.

Maličko přikývl a vyloudil na rtech úsměv. „Jsem rád, že to máš všechno vyřešený,“ pronesl a odjel do kuchyně.

Dostávala jsem na něj pořádný dopal. Snad ještě nikdy mi nepřipadalo, že mě někdo soudí tak jako teď Will. Jako kdybych se rozhodnutím usadit se s přítelem stala v jeho očích méně zajímavou. Jako bych už nemohla být jeho projekt. Nic z toho jsem mu samozřejmě nemohla říct, ale chovala jsem se k němu stejně chladně jako on ke mně.

Upřímně řečeno, bylo to vyčerpávající.

Odpoledne někdo náhle zaklepal u zadních dveří. Proběhla jsem chodbou s rukama ještě mokrýma od mytí nádobí, otevřela dveře a spatřila jakéhosi muže v tmavém obleku s aktovkou v ruce.

„Kdepak. My jsme buddhisti,“ řekla jsem rázně a chtěla zavřít dveře, když vtom muž začal protestovat.

Před čtrnácti dny držela dvojice Svědků Jehovových Willa v zajetí u zadních dveří skoro čtvrt hodiny, zatímco se snažil zacouvat s vozíkem zpátky dovnitř přes shrnutou rohožku. Když jsem jim konečně zabouchla dveře před nosem, otevřeli si schránku na dopisy a volali přes ni, že on by přece „víc než kdo jiný“ měl vědět, jaké je to těšit se na posmrtný život.

„Ehm… přišel jsem za panem Traynorem,“ vysvětlil muž a já obezřetně otevřela. Za celou dobu, co jsem byla v Granta House, za Willem nikdo nikdy nepřišel zadním vchodem.

„Pusť ho dál,“ ozval se za mnou Will. „Já ho pozval.“ Když jsem se nehnula, dodal: „To je v pohodě, Clarková. Je to přítel.“

Muž překročil práh, natáhl ke mně ruku a potřásl mi pravicí. „Michael Lawler,“ představil se.

Chtěl ještě něco dodat, ale Will zajel mezi nás a účinně nám tak znemožnil další hovor.

„Budeme v obýváku. Mohla bys nám udělat kávu a pak nás chvíli nechat o samotě?“

„No… jasně.“

Pan Lawler se na mě trochu rozpačitě usmál a následoval Willa do obýváku. Když jsem za pár minut vešla s podnosem s kávou, bavili se o kriketu. Nadhozy a přeběhy jim vydržely, dokud mi nedošly všechny důvody, proč se ještě zdržovat.

Oprášila jsem si ze sukně neviditelné smítko, napřímila se a pronesla: „Tak já vás nechám.“

„Díky, Louiso.“

„Určitě si už nic nedáte? Třeba sušenky?“

„Děkuju, Louiso.“

Will mi nikdy neříkal Louiso. A nikdy mě ještě takhle nevykázal.

Pan Lawler zůstal skoro hodinu. Chvíli jsem uklízela a pak posedávala v kuchyni a přemýšlela, jestli mám dost kuráže je špehovat. Neměla jsem. Snědla jsem dvě čokoládové sušenky, okusovala si nehty, naslouchala jejich tichému mumlání a už popatnácté přemýšlela, proč Will nechtěl, aby ten člověk přišel předním vchodem.

Nevypadal jako doktor nebo specialista. Mohl by to být finanční poradce, ale nějak nebudil ten dojem. Zcela určitě nevypadal jako fyzioterapeut, ergoterapeut ani dietolog – ani jako jeden z té armády lidí pověřených obecním úřadem, aby sem chodili a posuzovali Willovy stále se měnící potřeby. Ty člověk poznal na dálku. Vždycky vypadali vyčerpaně, ale tvářili se energicky, odhodlaně a radostně. Nosili vlněné oblečení v tlumených barvách a praktické boty a jezdili v zaprášených kombících plných šanonů a krabic s nejrůznějším vybavením. Pan Lawler přijel v tmavomodrém BMW. Nablýskaný model řady 5 rozhodně nepatřil nikomu z obecního úřadu.

Konečně pan Lawler vyšel z obýváku. Zaklapl aktovku a kabát si hodil přes ruku. Už se netvářil rozpačitě.

Během vteřinky jsem vystřelila do chodby.

„Ach. Byla byste tak laskavá a nasměrovala mě do koupelny?“

Němě jsem ukázala a pak jsem tam nervózně postávala, dokud zase nevyšel.

„Dobrá, tak to je prozatím všechno.“

„Díky, Michaeli.“ Will na mě ani nepohlédl. „Budu čekat, až se ozvete.“

„Dám vám vědět koncem tohoto týdne,“ ujistil ho pan Lawler.

„Raději prosím e-mailem, ne dopisem – aspoň prozatím.“

„Ano. Samozřejmě.“

Otevřela jsem mu zadní vchod. Will zmizel zpátky v obýváku a já vyšla za panem Lawlerem na dvůr a lehce prohodila: „Máte to odsud daleko?“

Jeho oblek měl skvělý střih; vyzařoval z něj elegantní městský šmrnc a hustota vláken prozrazovala bohatství.

„Bohužel až do Londýna. Ale doufám, že teď odpoledne nebude tak hrozný provoz.“

Vyšla jsem za ním ven. Slunce stálo vysoko na obloze a já musela přimhouřit oči, abych na něj viděla. „No… ehm… a kde v Londýně sídlíte?“

„Na Regent Street.“

„Na té Regent Street? To je úžasný.“

„Ano. Není to špatné místo. No, díky za kávu, slečno…“

„Clarková. Louisa Clarková.“

Teď se na chviličku zarazil, pohlédl na mě a já dostala strach, že prokoukl mou mrzkou snahu vyzvědět, kdo asi je.

„Ach. Slečna Clarková,“ nasadil zase bleskově profesionální úsměv. „Tak vám děkuji.“

Opatrně uložil aktovku na zadní sedadlo, sedl do auta a byl pryč.

Večer jsem se cestou k Patrickovi zastavila v knihovně. Mohla bych použít Patrickův počítač, ale pořád jsem měla pocit, že bych se měla předem zeptat, a tohle bylo jaksi jednodušší. Usadila jsem se před monitor a zadala do vyhledávače „Michael Lawler“ a „Regent Street, Londýn“. Vědění je moc, Wille, ušklíbla jsem se v duchu.

Počítač vyplivl 3 290 výsledků a v prvních třech se objevil „Michael Lawler, právník, specialista na poslední vůle, soudní ověřování a plné moci“ se sídlem ve zmíněné ulici. Chvíli jsem zírala na monitor a pak znovu zadala jeho jméno, tentokrát do vyhledávání obrázků, a zase se objevil, v tmavém obleku, na nějaké akci u kulatého stolu – Michael Lawler, specialista na poslední vůle a soudní ověřování, tentýž muž, který právě strávil hodinu s Willem.

Ten večer jsem se nastěhovala k Patrickovi – zabralo to přesně hodinu a půl mezi mým příchodem z práce a jeho odchodem na závodní dráhu. Sbalila jsem si všechno kromě postele a svých nových rolet. Patrick přijel svým autem a naládovali jsme veškerý můj majetek do pytlů na odpadky. Na dvě otočky bylo všechno u něj, až na moje staré školní učebnice na půdě.

Máma plakala; měla pocit, že mě vyhání.

„Prokristapána, zlato, vždyť už je načase, aby šla z domu. Je jí sedmadvacet,“ utěšoval ji táta.

„Ale pořád je to moje holčička,“ vzlykla a vrazila mi do ruky dvě plechové krabice s ovocným koláčem a igelitku plnou čisticích prostředků.

Nevěděla jsem, co jí říct. Ovocný koláč mi ani nechutná.

Moje věci se k Patrickovi vešly překvapivě snadno. On beztak skoro nic neměl, stejně jako já, když jsem strávila tolik let v komoře. Pohádali jsme se jenom kvůli mé sbírce cédéček, kterou jsem směla přidat k té jeho, jen když si na ta svoje zezadu nalepím štítky a roztřídím je podle abecedy.

„Buď tu jako doma,“ opakoval pořád, jako bych byla jenom host. Oba jsme byli nervózní a podivně rozpačití, jako dvojice na prvním rande. Zatímco jsem vybalovala, donesl mi čaj. „Říkal jsem si, že by tohle mohl bejt tvůj hrnek,“ navrhl. Pak mi ukázal, kde má co v kuchyni, a pak několikrát zopakoval: „Jasně, dej si všechno, kam chceš. Mně to nevadí.“

Vyprázdnil pro mě dva šuplíky a skříň v hostinském pokoji. Ve zbylých dvou šuplících měl sportovní oblečení. Netušila jsem, že lycra a flís může mít tolik variant. Vedle mého pestrobarevného šatstva zbyla ještě spousta místa a drátěná ramínka ve skříni truchlivě cinkala.

„Budu si muset ještě něco nakoupit, abych to tu zaplnila,“ prohodila jsem při pohledu na prázdné místo.

Nervózně se zasmál. „A co je tohle?“

Díval se na můj kalendář, který jsem pověsila v hostinském pokoji na zeď – nápady vypsané zeleně, skutečně plánované akce černě. Když se něco povedlo (hudba, degustace vína), přikreslila jsem k tomu smajlík. Když to nedopadlo (dostihy, galerie), nedopsala jsem nic. Pro následující dva týdny tam toho moc nebylo – v blízkém okolí už Willa nic nebavilo a já jsem ho ještě nedokázala přesvědčit, abychom se vypravili někam dál. Mrkla jsem na Patricka. Všimla jsem si, že se dívá na datum 12.

srpna, které teď podtrhovaly černé vykřičníky.

„No… to jsou jenom připomenutí, kvůli práci.“

„Ty myslíš, že už ti neobnoví smlouvu?“

„Já nevím, Patricku.“

Patrick vzal z držáčku pero, koukl na další měsíc a pod 28. týden připsal: „Čas hledat novou práci.“

„Takhle víš, co a jak, ať to dopadne, jak chce,“ usmál se. Dal mi pusu a nechal mě zase vybalovat.

Pečlivě jsem si rozestavěla v koupelně krémy a holítka, hydratační mléko a tampóny úhledně zastrčila do skříňky za zrcadlem. Vyskládala jsem knížky do vyrovnané řady pod okno v hostinském pokoji, včetně těch, které mi Will objednal z Amazonu. Patrick slíbil, že až bude mít chvilku, přivrtá mi nějaké poličky.

Když pak odešel běhat, seděla jsem u okna, vyhlížela přes průmyslovou zónu na hrad a tiše si pro sebe přeříkávala jsem doma, jsem doma.

Jsem hrozně nemožná, když mám udržet nějaké tajemství. Trina tvrdí, že mi stačí jen pomyslet na to, že bych lhala, a už si sahám na nos. Je to docela jednoznačný signál. Naši si ze mě dodneška dělají legraci za to, jak jsem si sama psala omluvenky, když jsem se ulila ze školy. „Vážená paní učitelko,“

stálo tam dětským písmem. „Omluvte dnes prosím Louisu Clarkovou z vyučování. Mám ženské potíže a je mi moc špatně.“ Táta věděl, že by mě měl seřvat, ale stěží dokázal zachovat kamennou tvář.

Utajit Willovy plány před naší rodinou byla hračka – udržet tajemství před rodiči jsem zvládla (to se v dětství koneckonců postupně naučíme všichni) ?, ale vyrovnávat se s tou úzkostí o samotě, to už tak jednoduché nebylo.

Příštích pár večerů jsem se snažila přijít na to, co Will plánuje a jak bych ho mohla zastavit.

Myšlenky se mi honily hlavou jako splašené, i když jsme si s Patrickem povídali a společně vařili v malé kuchyňce večeři. (Už teď jsem se o něm dozvídala nové věci – třeba že vážně umí udělat krůtí prsa stokrát jinak.) V noci jsme se milovali – připadalo nám to teď skoro povinné, jako bychom měli plně využívat své svobody. Jako by Patrick najednou nabyl dojmu, že mu něco dlužím, vzhledem k neustálé tělesné blízkosti s Willem. Ale jakmile usnul, zase jsem začala bloudit v myšlenkách.

Zbývalo mi jen něco přes sedm týdnů.

A Will si už dělal plány, a já nedělala nic.

Pokud si Will v příštím týdnu všiml, že jsem zabraná v myšlenkách, nijak to nekomentoval. Vpluli jsme do každodenního stereotypu – brala jsem ho na krátké projížďky po okolí, vařila jsem mu a starala se o něj, když jsme byli doma. Přestal vtipkovat o panu Běžci.

Bavili jsme se o nejnovějších knížkách, které mi doporučil: probrali jsme Anglického pacienta (to se mi hrozně líbilo) a jakýsi švédský thriller (to ne). Chovali jsme se jeden k druhému ohleduplně, skoro s přehnanou zdvořilostí. Chyběly mi jeho urážky a nevrlost – jejich absence jen přiživovala nepříjemný pocit hrozby, která se nade mnou vznáší.

Nathan nás oba pozoroval, jako by zkoumal nový živočišný druh.

„Vy jste se pohádali?“ zeptal se mě jednou v kuchyni, když jsem vybalovala nákup.

„To se zeptej jeho,“ opáčila jsem.

„Přesně to mi řekl taky.“

Úkosem na mě pohlédl a šel do koupelny odemknout Willovu skříňku s léky.

Po návštěvě pana Lawlera jsem vydržela přesně tři dny a pak jsem zavolala paní Traynorové.

Požádala jsem ji, jestli bychom se mohly sejít někde jinde než u nich doma, a dohodly jsme se na malé kavárně, kterou zrovna otevřeli na hradě. Paradoxně to byla přesně ta, která mě stála práci.

Byla mnohem elegantnější než Mazaná houstička – nábytek z vápněného dubu a stolky a židle z běleného dřeva. Měli tam domácí polévku, v níž plavala opravdová zelenina, a vybrané zákusky.

Normální kávu tam člověk nedostal, jen samá latté, cappuccina a macchiata. Nebyli tu stavební dělníci ani děvčata z kadeřnictví. Upíjela jsem čaj, vzpomínala na paní Pampeliškovou a přemýšlela, jestli by se tu cítila natolik dobře, že by tu vydržela celé dopoledne sedět nad novinami.

„Louiso, promiňte, že jdu pozdě.“ Camilla Traynorová energicky vpochodovala dovnitř s kabelkou pod paží, oblečená v šedé hedvábné halence a tmavě modrých kalhotách.

Musela jsem se ovládnout, abych nepovstala. Kdykoli jsem s ní mluvila, nedokázala jsem se zbavit pocitu, že jsem na pohovoru.

„Zdržela jsem se u soudu.“

„Omlouvám se. Že jsem vás vytáhla z práce, myslím. Jenom… prostě si myslím, že to nepočká.“

Zvedla ruku a neslyšně něco naznačila číšnici, která jí za okamžik donesla cappuccino. Pak se usadila naproti mně. Cítila jsem na sobě její upřený pohled, jako bych byla průhledná.

„Will si pozval domů právníka,“ vyhrkla jsem. „Zjistila jsem, že se specializuje na poslední vůle.“

Nepřišla jsem na žádný ohleduplnější způsob, jak začít hovor.

Jako bych jí vyťala políček. Až pozdě mi došlo, že si možná myslela, že pro ni mám nějaké dobré zprávy.

„Právníka? Víte to jistě?“

„Našla jsem si ho na internetu. Má kancelář na Regent Street. V Londýně,“ dodala jsem zbytečně.

„Jmenuje se Michael Lawler.“

Prudce zamžikala, jako by se to snažila pochopit. „Will vám o tom řekl?“

„Ne. Myslím, že nechtěl, abych to věděla. Já… já se toho právníka zeptala na jméno a pak jsem si ho našla.“

Donesli kávu. Číšnice ji postavila na stolek, ale paní Traynorová jako by si toho ani nevšimla.

„Dáte si ještě něco?“ zeptala se dívka.

„Ne, děkuji vám.“

„Máme dneska jako specialitu mrkvový koláč. Děláme si ho sami, s vynikající máslovou nápl-“

„Ne!“ řekla paní Traynorová ostře. „Děkuji.“

Dívka nad námi ještě chviličku postála, abychom pochopily, jak je dotčená, a pak nasupeně odkráčela a nápadně přitom mávala svým bločkem.

„Nezlobte se,“ začala jsem zase. „Říkala jste, že vám mám dát vědět, kdyby se stalo cokoli důležitýho. Půl noci jsem nespala a přemejšlela, jestli vám to mám říct.“

Z tváře se jí vytratila snad všechna barva.

Věděla jsem, jak jí je.

„A jak vám připadá? Už jste… vymyslela jste ještě něco? Nějaké výlety?“

„On není zrovna nadšenej.“ Pověděla jsem jí o Paříži a o svém seznamu podniků.

Zatímco jsem mluvila, úplně jsem viděla, jak jí to v hlavě pracuje, jak počítá a vyhodnocuje.

„Jeďte kamkoli,“ řekla konečně, „já to zaplatím. Kam chcete. Uhradím vám výdaje. I Nathanovi.

Jenom – jenom zkuste, jestli by nebyl svolný.“

Přikývla jsem.

„Kdyby vás ještě cokoli napadlo… abychom získali ještě trochu času. Samozřejmě bych vám dávala plat i po uplynutí těch šesti měsíců.“

„O to… o to tady přece vůbec nejde.“

Mlčky jsme dopily kávu, obě ponořené v myšlenkách. Pokradmu jsem ji pozorovala a všimla si, že se jí v bezchybném účesu objevily šedé pramínky a pod očima má kruhy zrovna jako já. Uvědomila jsem si, že se mi vůbec neulevilo, že jsem se jí svěřila, že jsem na ni přenesla svou vlastní sílící úzkost – ale copak jsem měla na vybranou? S každým uplynulým dnem bylo v sázce čím dál víc.

Hodiny odbily dvě a paní Traynorovou jako by to probralo ze strnulosti.

„Asi bych se měla vrátit do práce. Řekněte mi, kdyby vás cokoli napadlo… cokoli, Louiso. A bylo by asi lepší, kdybychom se o tom nebavily v domě.“

Zvedla jsem se. „Jo,“ vzpomněla jsem si, „musím vám dát svoje nový číslo. Zrovna jsem se přestěhovala.“ Sáhla si do kabelky pro pero a já dodala: „Nastěhovala jsem se k Patrickovi… to je můj přítel.“

Nevím, proč ji to tak hrozně překvapilo. Zatvářila se polekaně a pak mi podala pero.

„Nevěděla jsem, že máte přítele.“

„Nevěděla jsem, že jsem vám to měla říct.“

Zastavila se s jednou rukou opřenou o stolek. „Will se onehdy zmínil, že… myslel si, že se nastěhujete do přístavku. Na víkendy.“

Načmárala jsem jí Patrickovo číslo domů.

„No, říkala jsem si, že to možná pro všechny bude míň komplikovaný, když budu bydlet u Patricka.“ Podala jsem jí lísteček. „Ale není to daleko. Hned u průmyslový zóny. Nebude to mít žádnej vliv na moji pracovní dobu. Ani na dochvilnost.“

Chvíli jsme mlčky stály. Paní Traynorová vypadala rozrušeně; rukou si projela vlasy a sáhla po řetízku na krku. Konečně – jako by se už nemohla ovládnout – vyhrkla: „To jste opravdu nemohla počkat? Aspoň pár týdnů?“

„Co prosím?“

„Will… já myslím, že Will vás má hodně rád.“ Kousla se do rtu. „Nechápu… nechápu, jak má tohle někomu pomoct.“

„Tak moment. Chcete mi říct, že jsem se neměla stěhovat ke svýmu příteli?“

„Jenom říkám, že to není zrovna nejpříhodnější načasování. Will je teď hrozně zranitelný. Všichni se tak snažíme vlévat mu do žil optimismus… a vy ?“

„A já co?“ Všimla jsem si, že číšnice strnula s bločkem v ruce a pozoruje nás. „Já co? Dovolila jsem si mít nějaký soukromý život?“

Ztišila hlas. „Já dělám, co můžu, Louiso, abych… to zastavila. Víte, co před námi stojí. Jenom říkám, že… vzhledem k tomu, jak vás má rád – že by bylo lepší, kdybyste chvilku počkala, než mu začnete… mávat před nosem tím, jak jste šťastná.“

Nemohla jsem uvěřit, co mi říká. Cítila jsem, jak se mi hrne do tváří červeň, a zhluboka jsem se nadechla.

„Jak se opovažujete naznačovat, že bych snad chtěla Willovi nějak ublížit?! Udělala jsem všechno,“

zasyčela jsem na ni. „Všechno, na co jsem přišla. Vymyslela jsem, co můžeme podnikat, dostala jsem ho z domu, povídám si s ním, čtu mu, starám se o něj.“ Poslední větu jsem úplně vybuchla. „Uklízím po něm, měním mu tu pitomou cévku. Dokážu ho rozesmát. Dělám pro něj víc, než celá vaše rodina dohromady!“

Paní Traynorová stála úplně beze slova. Napřímila se a zastrčila si kabelku pod paži. „Myslím, že náš rozhovor je asi u konce, slečno Clarková.“

„Ano. Ano, paní Traynorová. To asi je.“

Otočila se a rázně vyšla z kavárny.

Když se za ní zabouchly dveře, uvědomila jsem si, že se taky celá třesu.

Rozhovorem s paní Traynorovou jsem se užírala ještě několik dní. Pořád jsem slyšela její slova, že mu mávám před nosem tím, jak jsem šťastná. Netušila jsem, že by se snad Willa mohlo dotknout, co dělám. Když jsem se rozhodla nastěhovat k Patrickovi, sice se tvářil nesouhlasně, ale myslela jsem si, že je to kvůli tomu, že nemá rád Patricka, ne kvůli nějakým citům vůči mně. A navíc si nemyslím, že bych při tom oznámení vypadala bůhvíjak šťastně.

Doma jsem ze sebe tu úzkost nedokázala setřást. Pořád mnou probíhala jako slabý proud a promítala se do všeho, co jsem dělala. Zeptala jsem se Patricka: „Začali bysme spolu bydlet, kdyby moje sestra nepotřebovala můj pokoj?“

Pohlédl na mě, jako bych byla úplně pitomá. Naklonil se, přitáhl si mě k sobě a políbil do vlasů. Pak mrkl dolů. „Musíš nosit tohle pyžamo? Nesnáším, když nosíš pyžamo.“

„Je to pohodlný.“

„Něco takovýho by snad nosila moje máma.“

„Nebudu se každej večer převlíkat do korzetu a podvazků, abys byl spokojenej. A neodpověděl jsi mi na otázku.“

„Já nevím. Možná. Jo.“

„Ale vždyť jsme se o tom vůbec nebavili.“

„Lou, většina lidí spolu nakonec začne bydlet, protože je to rozumný. Můžeš někoho milovat a přitom vidět, že to má i finanční a praktický výhody.“

„Já jenom… nechci, aby sis myslel, že jsem tě k tomu donutila. Já nechci mít pocit, že jsem tě k tomu donutila.“

S povzdechem se převalil na záda. „Proč ženský vždycky musej všechno dokola rozebírat, až se z toho stane problém? Mám tě rád, ty máš ráda mě, jsme spolu skoro sedm let a u vašich už nebylo místo. Vždyť je to vlastně hrozně jednoduchý.“

Ale mně to nepřišlo jednoduché.

Připadalo mi, že mám najednou život, na který jsem vůbec neměla šanci se připravit.

V ten pátek celý den pršelo – těžké šňůry teplého deště, jako bychom byli někde v tropech.

V okapech to bublalo a kvetoucí keříky se ohýbaly jako v úpěnlivé prosbě. Will nasupeně zíral z okna jako pes, který nemůže na procházku. Zastavil se tu Nathan, přiběhl s igelitkou nataženou nad hlavou.

Will se díval na nějaký dokument o tučňácích a pak si pustil počítač. Já se snažila něčím zaměstnat, abychom se spolu nemuseli bavit. Palčivě jsem vnímala naše vzájemné rozpaky a pobývat s ním pořád v jedné místnosti to ještě zhoršovalo.

Konečně jsem pochopila, jak může někdo nacházet útěchu v uklízení. Vytírala jsem, myla okna, převlékala povlečení. Neustále jsem vyvíjela horečnou činnost. Mému zraku neuniklo ani smítko prachu; ani jeden kroužek po hrnku neodolal mému forenznímu zkoumání. Právě jsem odstraňovala vodní kámen z koupelnových kohoutků pomocí papírové utěrky namočené v octě (matčina rada), když jsem za sebou zaslechla Willův vozík.

„Co to provádíš?“

Byla jsem skloněná nad vanou. Neobrátila jsem se. „Sundávám vodní kámen z kohoutků.“

Cítila jsem na sobě jeho pohled.

„Řekni to ještě jednou,“ vyzval mě po chviličce.

„Cože?“

„Řekni to ještě jednou.“

Narovnala jsem se. „Ty špatně slyšíš nebo co? Sundávám vodní kámen z kohoutků.“

„Ne, jenom chci, aby sis sama sebe poslechla. Nemáš nejmenší důvod čistit kohoutky, Clarková.

Moje matka si toho nevšimne, mně je to úplně fuk, a smrdí to tady jak ve sklenici s kyselýma okurkama. A navíc chci jít ven.“

Shrnula jsem si z obličeje pramínek vlasů. Měl pravdu. Ovzduší nebezpečně zavánělo kyselým lákem.

„No tak. Konečně přestalo pršet. Zrovna jsem mluvil s tátou. Slíbil, že nám po pátý dá klíče od hradu, až budou všichni turisti pryč.“

Nebyla jsem zrovna nadšená z pomyšlení na zdvořilou konverzaci během procházky po hradě. Ale představa, že na chvíli vypadnu z přístavku, byla lákavá.

„Fajn. Ale vydrž pět minut. Musím z rukou dostat ten octovej smrad.“

Rozdíl mezi mým a Willovým původem byl zjevný v tom, jak samozřejmý měl pocit, že má na všechno nárok. Myslím, že když člověk vyroste jako on, v krásném domě s bohatými rodiči, když je pro něj samozřejmé chodit na dobré školy a do luxusních restaurací, možná prostě získá pocit, že ho vždycky čekají jen dobré věci, že jeho životní postavení je přirozeně nadřazené.

Will prý hledal v prázdném hradním areálu únik celé dětství, vyprávěl mi. Otec mu dovolil se všude potulovat podle libosti a důvěřoval mu, že nebude na nic sahat. Po půl šesté večer, když odešli i poslední turisté, začali zahradníci upravovat a přistřihovat, uklízeči vysypávali odpadkové koše a zametali prázdné obaly od nápojů a upomínkových karamelek, a pro Willa se hrad stal jeho vlastním soukromým hřištěm. Když mi to vyprávěl, říkala jsem si v duchu, že kdybychom s Trinou dostaly celý hrad k dispozici jen pro sebe, nevěřícně bychom skákaly radostí a euforicky pobíhaly sem a tam.

„Tady před padacím mostem jsem poprvé dal holce pusu,“ pronesl a zpomalil, aby se na něj podíval, když jsme ho míjeli po štěrkové cestičce.

„Řekl jsi jí, že tu bydlíš?“

„Ne. Možná jsem měl. Za tejden mě nechala kvůli nějakýmu klukovi, co dělal v sámošce.“

Otočila jsem se a vytřeštila na něj oči. „Nebyl to Terry Rowlands? Tmavý ulízaný vlasy, tetovanej až po lokty?“

Povytáhl obočí. „Jo, ten.“

„Pořád tam dělá, víš. V tý sámošce. Jestli tě to utěší.“

„Nevím, jestli by on mně zrovna záviděl, jak to se mnou dopadlo,“ ucedil Will a já zase zmlkla.

Bylo zvláštní vidět hrad tak tichý; kromě pár zahradníků v dálce jsme tu byli jen my dva. Když jsem se nemusela dívat na turisty a nerušily mě jejich přízvuky a přemítání o cizích životech, asi poprvé v životě jsem si začala hrad opravdu prohlížet a vnímat jeho historii. Jeho kamenné zdi tu stály už přes osm set let. Lidé se tu rodili a umírali, dávali a ztráceli svá srdce. V tom tichu jako by skoro bylo slyšet jejich hlasy, jejich kroky na cestičce.

„Fajn, tak se přiznej,“ pronesla jsem. „Chodil jsi tu někdy a v duchu si hrál na prince válečníka?“

Will na mě úkosem pohlédl. „Pravdu?“

„Samozřejmě.“

„Jo. Jednou jsem si dokonce vypůjčil jeden z těch mečů, co visí na zdech ve Velkým sále. Vážil snad tunu. Pamatuju si, jak jsem byl úplně mrtvej strachy, že ho nedostanu zpátky na stojan.“

Došli jsme na vrcholek kopce a z tohohle místa před hradním příkopem jsme měli výhled přes velkou travnatou louku až na zřícenou zeď, která označovala hranice hradu. Za ní leželo městečko s neonovými nápisy a kolonami aut a vším tím shonem typickým pro malé město v dopravní špičce.

Tady bylo ticho, přerušované jen zpěvem ptáků a tichým hučením Willova vozíku.

Na chvilku zastavil a natočil se tak, abychom viděli dolů na hrad. „Překvapuje mě, že jsme se nikdy nepotkali,“ podotkl. „Když jsem byl malej, myslím. Naše cesty se někdy musely zkřížit.“

„Proč by měly? Nejsme zrovna ze stejný společenský vrstvy. A já bych byla akorát to mimino v kočárku, kolem kterýho jsi proběhl s mečem v ruce.“

„No jo, já zapomněl – proti tobě jsem úplnej stařec.“

„Osm roků, to bych tě rozhodně brala jako ‚staršího muže‘,“ opáčila jsem. „A když jsem byla v pubertě, to by mě táta tuplem nepustil na rande se starším klukem.“

„Ani kdyby měl svůj vlastní hrad?“

„No, to by pochopitelně trochu měnilo situaci.“

Kolem nás se zvedala sladká vůně trávy a kolečka Willova vozíku se syčením projížděla čirými kalužemi na cestičce. Ulevilo se mi. Nebavili jsme se spolu sice úplně tak jako předtím, ale možná se to dalo čekat. Paní Traynorová měla pravdu – pro Willa bude vždycky těžké, když lidé kolem něj budou žít své životy. V duchu jsem si nařídila, že musím důkladněji přemýšlet nad tím, jaký vliv můžou mít mé činy na jeho život. Nechtěla jsem se už zlobit.

„Pojď do bludiště. Už jsem tam nebyl celý věky.“

Vytrhla jsem se ze zamyšlení. „Ach. Ne, díky.“ Pohlédla jsem tím směrem, když jsem si uvědomila, kde jsme.

„Proč, bojíš se, že se ztratíš? No tak, Clarková, aspoň budeš mít nějakou výzvu. Zkus si zapamatovat cestu dovnitř, a pak jdi stejnou cestou zpátky. Stopnu ti čas. Dřív jsem to dělal každou chvíli.“

Pohlédla jsem zpátky k domu. „Fakt radši ne.“ Jenom z toho pomyšlení se mi svíral žaludek.

„Aha. Zase opatrná.“

„Tak to není.“

„V pohodě. Uděláme si obvyklou nudnou procházku a pak se vrátíme do našeho nudnýho domečku.“

Věděla jsem, že to myslí jako vtip. Ale něco v jeho hlase mě dopálilo. Vzpomněla jsem si na Deirdre, jak v autobuse poznamenala, že je dobře, že aspoň jedna z nás zůstala doma. Mně byl souzený prostý život, moje touhy byly nicotné.

Pohlédla jsem k bludišti, na jeho temné, hranatě sestříhané zdi. Chovám se směšně. Možná se tak chovám už roky. Je to přece všechno dávno pryč. A já už to překonala.

„Jenom si pamatuj, kde zahneš, a cestou zpátky to dělej opačně. Není to tak náročný, jak to vypadá.

Vážně.“

Nechala jsem ho na cestičce, než jsem si to stihla rozmyslet. Nadechla jsem se, prošla kolem cedule s nápisem „Dětem bez doprovodu vstup zakázán“ a energicky kráčela mezi tmavými, mokrými keři, na nichž se ještě třpytily kapky deště.

Není to tak hrozný, není to tak hrozný , přistihla jsem se, jak si mumlám polohlasně. Jenom hromada živejch plotů. Zabočila jsem doprava a pak doleva mezerou mezi keři. Pak znovu doprava, a zase doleva, a v duchu jsem si přitom přeříkávala opačný postup toho, co jsem už absolvovala. Doprava.

Doleva. Mezera. Doprava. Doleva.

Tep se mi začal zrychlovat a já slyšela, jak mi hučí krev v uších. Nutila jsem se myslet na Willa na druhé straně živého plotu, jak se dívá na hodinky. Je to jenom pitomá zkouška. Už nejsem ta naivní holka. Je mi sedmadvacet. Žiju s přítelem. Mám zodpovědnou práci. Jsem někdo jiný.

Zahnula jsem, šla chvíli rovně, pak zase zahnula.

A pak, skoro jakoby odnikud, se ve mně vzedmula panika jako žluč. Měla jsem pocit, že jsem na konci plotu zahlédla mihnout se jakéhosi muže. Hned jsem si řekla, že si to jen namlouvám, ale jak jsem se uklidňovala, zapomněla jsem přitom instrukce pro cestu zpátky. Doprava. Doleva. Mezera.

Doprava. Doprava? Neříkám to opačně? Zajíkla jsem se. Přiměla jsem se pokračovat, ale hned jsem si uvědomila, že jsem se úplně ztratila. Zastavila jsem a začala se rozhlížet, kudy vedou stíny, abych přišla na to, kterým směrem je západ.

A jak jsem tam stála, došlo mi, že to nedokážu. Nemůžu tady zůstat. Prudce jsem se otočila a vydala se cestou, o níž jsem předpokládala, že vede k jihu. Dostanu se odsud. Je mi sedmadvacet. Všechno je v pohodě. Ale pak jsem uslyšela jejich hlasy, hvízdání, posměšný smích. Viděla jsem je, jak se míhají v mezerách mezi živými ploty; cítila jsem, jak se mi nohy na vysokých podpatcích opile potácejí; a křoví mě nemilosrdně popíchalo, jak jsem na něj spadla, když jsem se snažila najít rovnováhu.

„Už chci ven,“ řekla jsem jim opilým, roztřeseným hlasem. „Už mám dost, kluci.“

A oni zmizeli. Bludiště ztichlo, jen z druhé strany živého plotu se ozýval šepot, který mohl patřit jim – nebo to mohl být vítr rozechvívající listy.

„Už chci ven,“ zavolala jsem, ale i já sama jsem slyšela, jak je můj hlas nejistý. Vzhlédla jsem k obloze a na okamžik zavrávorala při pohledu na ten obrovský, hvězdami posetý temný prostor nad sebou. A pak jsem nadskočila, když mě někdo chňapnul kolem pasu – ten tmavovlasý. Ten, který byl v Africe.

„Eště nemůžeš jít,“ zazubil se na mě. „Všechno zkazíš!“

V tu chvíli jsem to věděla, jen z toho, jak mě držel kolem pasu. Uvědomila jsem si, že se situace jaksi vychýlila a že se určité zábrany začínají vytrácet. A já se zasmála a odstrčila mu ruce, jako by to byla hrozná legrace, abych mu nedala najevo, že to vím. Slyšela jsem, jak volá na své kamarády. A já se mu vytrhla a náhle se dala do běhu ve snaze probojovat se k východu, a nohy se mi bořily do vlhké trávy. Slyšela jsem je všude kolem sebe, jejich křik, ale nikoho jsem neviděla a hrdlo se mi sevřelo v panickém strachu. Byla jsem příliš dezorientovaná a nemohla jsem přijít na to, kde vlastně jsem.

Vysoké živé zdi se kývaly a padaly na mě. Běžela jsem dál, prudce zahýbala na rozích, klopýtala, probíhala otvory v plotech ve snaze utéct před jejich hlasy. Ale východ se neobjevil. Kam jsem se obrátila, tam byly jenom zdi bludiště a další posměšný hlas.

Vklopýtala jsem do nějakého otvoru v náhlé radosti, že se svoboda blíží. Ale pak jsem uviděla, že jsem zase uprostřed, odkud jsem vyšla. Strašně jsem se lekla, když jsem viděla, že tam všichni stojí, jako by na mě prostě čekali.

„No vidíte,“ zasmál se jeden z nich a popadl mě za paži. „Já vám říkal, že bude svolná. No tak, Lou-lou, dej mi pusu a já ti ukážu, kudy ven,“ pronesl tlumeným, ospalým hlasem.

„Dej nám všem pusu a my ti ukážem cestu ven.“

Jejich tváře byly rozmazané šmouhy.

„Já… já chci jenom, abyste…“

„No tak, Lou. Já se ti líbím, ne? Celej večer jsi mi seděla na klíně. Jenom jednu pusu. Je to tak těžký?“

Někdo se uchechtl.

„A pak mi ukážeš, kudy ven?“ I mně samé to znělo uboze.

„Jenom jednu.“ Přiblížil se.

Ucítila jsem jeho rty na svých a jeho ruka mi stiskla stehno.

Odtáhl se a já slyšela, jak se mu změnil dech. „A teď je na řadě Jake.“

Nevím, co jsem pak říkala. Někdo mě držel za paži. Slyšela jsem smích, ucítila ve vlasech něčí ruku, další ústa na svých, neodbytná a útočná, a potom ?

„ Wille…“

Vzlykala jsem, skrčená do klubíčka. „Wille!“ volala jsem jeho jméno, pořád dokolečka trhaným hlasem, který mi šel až odněkud hluboko z hrudi. Slyšela jsem ho někde v dálce, před bludištěm.

„Louiso? Louiso, kde jsi? Co se děje?“

Byla jsem v koutě, schovaná tak hluboko pod keřem, jak jen to šlo. Pro slzy jsem neviděla a pažemi jsem si pevně objímala tělo. Nedostanu se ven. Zůstanu tady uvězněná navždycky. Nikdo mě nenajde.

„Wille…“

„Kde ??“

A pak byl přede mnou.

„Promiň,“ vypravila jsem ze sebe s křečovitě staženou tváří. „Promiň. Já… já to nezvládnu.“

Zvedl ruku o několik centimetrů – nejvíc, jak dokázal. „Kristepane, co se…? Pojď sem, Clarková.“

Popojel kousek dopředu a pak popuzeně mrkl na svou ruku. „Úplně k ničemu… To je dobrý. Dýchej.

Pojď ke mně. Jenom dýchej. Pomaličku.“

Utřela jsem si oči. Při pohledu na něj se můj děs začal zmírňovat. Roztřeseně jsem vstala a snažila se nasadit vyrovnaný výraz. „Promiň. Já… já nevím, co se stalo.“

„Ty máš klaustrofobii?“ Tvář měl jen kousíček ode mě, zračila se v ní starost. „Všiml jsem si, že se ti nechce dovnitř. Jenom jsem si… prostě jsem si myslel, že jenom děláš ?“

Zavřela jsem oči. „Jenom chci odsud pryč.“

„Chytni se mě za ruku. Jdeme ven.“

Dostal mě odtamtud za pár minut. Zná bludiště jako své boty, řekl mi, jak jsme šli, klidným a konejšivým hlasem. Jako malý si předsevzal, že se naučí v něm orientovat. Propletla jsem prsty s jeho a teplo jeho ruky mě uklidňovalo. Připadala jsem si jako pitomec, když jsem zjistila, jak blízko východu jsem celou dobu byla.

Zastavili jsme se u lavičky hned před bludištěm a já vyhrabala z tašky na opěradle vozíku papírový kapesník. Mlčky jsme seděli, já na kraji lavičky hned vedle něj, a oba jsme čekali, až přestanu zoufale škytat.

Občas na mě úkosem pohlédl.

„Takže…“ začal, když jsem zřejmě konečně vypadala, jako že můžu mluvit, aniž bych se rozsypala.

„Povíš mi, co se děje?“

Žmoulala jsem kapesník v ruce. „Já nemůžu.“

Sevřel ústa.

Polkla jsem. „To není kvůli tobě,“ vysvětlovala jsem spěšně. „Ještě nikdy jsem to nikomu neřekla…

je to… je to pitomý. A stalo se to už dávno. Netušila jsem… že mě to tak…“

Cítila jsem na sobě jeho oči a přála si, aby se na mě nedíval. Ruce se mi nechtěly přestat třást a žaludek jsem měla stažený jako ve svěráku.

Potřásla jsem hlavou ve snaze naznačit mu, že některé věci prostě nemůžu říct. Chtěla jsem se ho zase chytit za ruku, ale měla jsem pocit, že nemůžu. Uvědomovala jsem si jeho pohled, skoro jsem slyšela nevyslovené otázky.

Pod námi zastavila skoro u brány dvě auta. Vystoupili dva lidé – odsud se nedalo rozeznat, kdo to je – a objali se. Chvilku tam stáli, možná si povídali, a pak každý nasedl do svého auta a odjeli opačnými směry. Pozorovala jsem je, ale nemyslelo mi to. Jako by mi zamrzlo v hlavě. Netušila jsem, co vůbec ještě říct.

„Tak jo. Něco ti povím,“ řekl konečně. Otočila jsem se k němu, ale on se na mě nedíval. „Něco, co bych nikomu jinýmu neřekl. Dobře?“

„Dobře.“ Sežmoulala jsem kapesníček v ruce do kuličky a čekala.

Zhluboka se nadechl.

„Mám strašnej, příšernej strach, jak to se mnou dopadne.“ Nechal svá slova chvíli doznít a pak pokračoval tichým, klidným tónem: „Vím, že většina lidí si říká, že žít jako já je to nejhorší, co se může stát. Jenže ono to může bejt ještě horší. Může se stát, že nebudu moct sám dejchat, že nebudu moct mluvit. Můžu mít oběhový potíže, takže mi nakonec budou muset amputovat končetiny. Můžu skončit na bůhvíjak dlouho v nemocnici. Tohle není žádnej život, Clarková. Ale když si pomyslím, o kolik horší to ještě může bejt – tak někdy v noci ležím v posteli a ani nemůžu dejchat.“

Polkl. „A víš co? Tohle nikdo nechce slyšet. Nikdo se nechce bavit o tom, jakej mám strach, jaký mám bolesti nebo jak se bojím, že umřu na nějakou pitomou banální infekci. Nikdo nechce vědět, jaký to je, když víš, že už nikdy nebudeš mít sex, nikdy si nedáš jídlo, který sis sám uvařil, nikdy nebudeš držet v náručí svoje dítě. Nikdo nechce vědět, že někdy mám z tohohle vozíku takovou klaustrofobii, že se mi chce šíleně řvát při pomyšlení, že bych v něm měl strávit ještě jedinej den. Moje máma je na zhroucení a navíc mi nemůže odpustit, že mám pořád rád tátu. Moje sestra mi má za zlý, že jsem ji zase zastínil a upozadil – a protože mě kvůli tomu postižení nemůže ani pořádně nenávidět, jako mě nenáviděla od dětství. Můj táta prostě chce, aby to všechno někam zmizelo. Ale všichni se nakonec snaží vidět to z tý lepší stránky. A potřebujou, abych se na to taky díval z lepší stránky.“

Odmlčel se. „Potřebujou věřit, že nějaká lepší stránka vůbec je.“

Zamrkala jsem do tmy. „Já to taky dělám?“ zeptala jsem se tiše.

„Ty, Clarková,“ shlédl si na ruce, „ty jsi jediná, s kým mám pocit, že můžu mluvit od chvíle, kdy jsem skončil v týhle zatracený věci.“

A tak jsem mu to pověděla.

Chytila jsem ho za ruku, za tu, která mě vyvedla z bludiště, a s očima sklopenýma k nohám jsem se nadechla a řekla mu o té noci, a jak se mi smáli a měli legraci z toho, jak jsem opilá a zhulená, a jak jsem pak ztratila vědomí a moje sestra později podotkla, že je to vlastně možná dobře, protože si nepamatuju všechno, co mi udělali, ale ta půlhodina, o níž nevím, ta mě dodnes pronásleduje. Já si ji zaplnila, chápete. Zaplnila jsem ji jejich smíchem, jejich těly a jejich slovy. Zaplnila jsem ji svým ponížením. Pověděla jsem mu, jak jsem viděla jejich tváře kdykoli, kdy jsem vyjela z města někam jinam, a jak mi Patrick a máma s tátou a můj prostinký život, jeho potíže a omezení úplně stačily.

Dodávaly mi pocit bezpečí.

Když jsme domluvili, obloha už potemněla a já měla v telefonu čtrnáct zpráv s otázkami, kde jsme.

„Nemusím ti přece říkat, že to nebyla tvoje vina,“ řekl mi tiše.

Nebe nad námi bylo nezměrné a nekonečné.

Zkroutila jsem kapesník v ruce. „Jo. No… Stejně mi připadá, že jsem za to… zodpovědná. Moc jsem pila, abych se předvedla. Nechutně jsem flirtovala. Byla jsem ?“

„Ne. To oni jsou za to zodpovědní.“

Tahle slova mi ještě nikdo nikdy nahlas neřekl. Dokonce i v Trinině soucitném pohledu byla jakási němá výčitka. No, když se opiješ a blbneš s chlapama, který neznáš…

Stiskl mi prsty. Jen slabounce, ale cítila jsem to.

„Louiso. Nebyla to tvoje vina.“

Teď jsem se dala do pláče. Tentokrát bez vzlyků. Slzy mi tekly tiše, jako by ze mě s nimi něco odcházelo. Vina. Strach. A ještě pár dalších věcí, které jsem zatím nedokázala pojmenovat. Jemně jsem si položila hlavu na jeho rameno a on sklonil hlavu a opřel se o mou.

„Fajn. Posloucháš mě?“

Tiše jsem přisvědčila.

„Tak ti povím něco pozitivního,“ řekl a pak čekal, jako by se chtěl ujistit, že pozorně poslouchám.

„Některý chyby… mají prostě větší důsledky než jiný. Ale nemusíš dovolit, aby ta noc určovala, kdo jsi.“

Cítila jsem, jak se ke mně přitiskl hlavou.

„Clarková, ty máš na výběr; je na tobě, abys to nedopustila.“

Nato jsem hluboce, dlouze, roztřeseně vzdychla. Seděli jsme mlčky a já si přemílala v hlavě jeho slova. Byla bych tam klidně zůstala celou noc, nahoře nad zbytkem světa, s Willovou teplou rukou ve své, a cítila, jak se to nejhorší ze mě pomaloučku odplavuje.

„Měli bysme se vrátit,“ pronesl nakonec. „Než po nás vyhlásí pátrání.“

Pustila jsem mu ruku a trochu neochotně se zvedla. Na kůži jsem cítila chladný větřík. A pak jsem téměř rozkošnicky natáhla ruce vysoko nad hlavu. Propnula jsem prsty ve večerním vzduchu a napětí nahromaděné za poslední týdny, měsíce a možná roky se ve mně trochu uvolnilo. Hluboce jsem vydechla.

Pod námi blikala světla městečka – malý kruh světla uprostřed temné krajiny pod námi. Otočila jsem se k němu. „Wille?“

„No?“

V té tmě jsem ho skoro nerozeznala, ale věděla jsem, že se na mě dívá. „Děkuju. Děkuju, žes pro mě přišel.“

Zavrtěl hlavou a otočil vozík zpátky na cestičku.

18

„Disneyland je dobrá volba.“

„Říkala jsem vám: žádný zábavní parky.“

„Já vím, ale nejsou tam jenom horské dráhy a kolotoče. Na Floridě mají filmová studia a přírodovědné středisko. Je to vlastně skoro vzdělávací.“

„Nemyslím, že by se pětatřicetiletej bývalej šéf vlastní společnosti potřeboval vzdělávat.“

„Toalety pro postižené jsou tam na každém rohu. A personál se tam neuvěřitelně stará. Nic pro ně není problém.“

„Za chvíli mi řeknete, že mají speciální atrakce pro postižený, ne?“

„Vyhoví tam každému. Proč nezkusíte Floridu, slečno Clarková? Kdyby se vám to nelíbilo, můžete zajet do Mořského světa. A mají tam nádherné počasí.“

„Kdyby se Will setkal s kosatkou, tak myslím vím, kdo by z toho vyšel hůř.“

Zřejmě mě neslyšel. „A je to jedna z nejlépe hodnocených společností na světě, pokud jde o péči o lidi s postižením. Víte, že hodně dělají akce pro nadaci, která plní umírajícím lidem přání?“

„On ale neumírá!“ Položila jsem tomu člověku z cestovní kanceláře telefon, zrovna když vešel Will. Chvíli jsem zápolila se sluchátkem a snažila se ho usadit do vidlice, a pak jsem zaklapla notes.

„Všechno v pohodě, Clarková?“

„Jasně,“ usmála jsem se na něj zářivě.

„Prima. Máš nějaký pěkný šaty?“

„Cože?“

„Co děláš tuhle sobotu?“

Vyčkávavě na mě hleděl. Mně se ale mozek zasekl na souboji pána z cestovní kanceláře s kosatkou.

„No… nic. Patrick bude celej den pryč, má trénink. Proč?“

Počkal pár vteřin, než mi to řekl, jako by ho trochu těšilo, že mě může překvapit.

„Jdeme na svatbu.“

Nikdy jsem si potom nebyla jistá, proč Will změnil názor na Aliciin a Rupertův sňatek. Měla jsem podezření, že za jeho rozhodnutím byla notná dávka jeho přirozeného sklonu dělat naschvály – nikdo nečekal, že by přišel, a ze všeho nejmíň asi Alicia s Rupertem. Možná že tím konečně chtěl tuhle kapitolu svého života symbolicky uzavřít. Ale myslím si, že v uplynulých měsících se prostě vytratila její moc mu ublížit.

Usoudili jsme, že to zvládneme bez Nathanovy pomoci. Zatelefonovala jsem, abych si ověřila, že velký slavnostní stan bude přístupný pro Willův vozík, a Alicia byla evidentně tak vyvedená z míry, když si uvědomila, že jí nevolám, abych pozvání odmítla, až mi došlo, že ta pozvánka s vyraženým písmem byla opravdu jen gesto, aby se neřeklo.

„No… teda… do stanu vede jeden opravdu maličký schůdek, ale myslím, že ti lidé, co nám to staví, říkali, že by tam mohli dát rampu…“ odmlčela se.

„No to bude skvělý. Díky,“ prohlásila jsem. „Tak se těšíme.“

Na internetu jsme vybrali svatební dar. Will utratil sto dvacet liber za stříbrný rámeček na fotografie a dalších šedesát za vázu, která byla podle jeho slov „naprosto ohavná“. Ohromilo mě, že je ochotný utratit tolik peněz za někoho, koho už vlastně ani nemá rád, ale už během prvních pár týdnů svého zaměstnání u Traynorových mi došlo, že oni mají úplně jinou představu o penězích. Čtyřciferné šeky vypisovali úplně bez přemýšlení. Jednou jsem si prohlížela Willův výpis z banky, který jsem mu nechala na kuchyňském stole, aby se na něj mohl podívat. Měl tam tolik peněz, že by si za to mohl koupit náš dům dvakrát – a to byl jenom běžný účet.

Rozhodla jsem se pro své červené šaty – částečně proto, že jsem věděla, že se Willovi líbí (a říkala jsem si, že dneska bude potřebovat každou malou vzpruhu), ale taky proto, že jsem vlastně neměla žádné jiné šaty, ve kterých bych se nebála vyrazit na takovou akci. Will vůbec netušil, jaký děs se mě zmocňuje při pomyšlení na nóbl svatbu, kam ještě ke všemu půjdu jako „ta pomocnice“. Kdykoli jsem si představila zvučné hlasy a zkoumavé pohledy naším směrem, říkala jsem si, že to snad radši budu celý den pozorovat Patricka, jak běhá dokola. Asi ode mě bylo povrchní, že mi na tom vůbec záleželo, ale nemohla jsem si pomoct. Při pomyšlení, jak se na nás všichni ti hosté budou dívat svrchu, se mi už teď svíral žaludek.

Willovi jsem nic neřekla, ale měla jsem o něj strach. Jít své bývalé na svatbu by se mi zdálo masochistické i za ideálních okolností, ale jít na tak veřejnou akci, kde bude plno jeho starých přátel a kolegů z práce, a dívat se, jak si bere jeho bývalého kamaráda, mi připadalo jako zaručená cesta do deprese. Den před odjezdem jsem mu to zkusila naznačit, ale odbyl mě.

„Když si s tím nedělám hlavu já, Clarková, tak si nemyslím, že se tím musíš trápit ty,“ řekl mi.

Zavolala jsem Trině a svěřila jsem se jí.

„Zkontroluj, jestli neschovává ve vozíku antrax nebo střelivo,“ utrousila jenom.

„To je sakra poprvé, co se mi povedlo dostat ho někam opravdu dál od domova, a bude to úplná katastrofa!“

„Možná si chce jen připomenout, že jsou na světě horší věci než umřít?“

„Moc vtipný.“

Myslí byla u našeho rozhovoru jen napůl. Připravovala se na týdenní kurs pro „potenciální budoucí manažery“ a potřebovala, abychom se jí s mámou postaraly o Thomase. Bude to fantastické, ujišťovala mě. Bude tam pár velmi významných lidí z oboru. Přihlásil ji její lektor a ona jako jediná měla kurs zdarma. Uvědomila jsem si, že zatímco se se mnou baví, taky dělá něco na počítači. Slyšela jsem, jak ťuká prsty do klávesnice.

„To máš dobrý,“ řekla jsem jí.

„Je to v Oxfordu. A ne na tý bývalý polytechnice, ale v opravdovým Oxfordu!“

„To je skvělý.“

Na chviličku se odmlčela. „Ale nemá sebevražedný myšlenky, že ne?“

„Will? Ne víc než jindy.“

„No, aspoň něco.“ Zaslechla jsem cinknutí nově příchozího e-mailu.

„Už musím, Trino.“

„Tak jo. Užij si to. Jo, a neber si ty červený šaty. Mají moc velkej výstřih.“

Ráno v den svatby bylo jasné a příjemně teplé, přesně jak jsem v skrytu duše věděla. Holkám jako Alicia vždycky všechno vyjde. Někdo se za ni asi přimluvil u bůžků dobrého počasí.

„To je od tebe pozoruhodně jízlivý, Clarková,“ ušklíbl se Will, když jsem mu to řekla.

„No, taky mám toho nejlepšího učitele.“

Nathan přišel brzo, aby mi pomohl Willa připravit a my mohli vyjet ještě před devátou. Byly to dvě hodiny jízdy a já k tomu ještě připočítala zastávky na odpočívadlech a pečlivě naplánovala trasu, abychom skončili na těch nejlépe vybavených. Šla jsem se připravit do koupelny. Na čerstvě oholené nohy jsem si natáhla punčochy, napatlala si tvář make-upem a pak ho zase setřela, aby si nóbl hosté nemysleli, že jsem nějaká lehká holka. Neodvážila jsem se uvázat si zase kolem krku šátek, ale přinesla jsem si přehoz, který bych mohla případně použít jako šál, kdybych si připadala příliš odhalená.

„Není to špatný, ne?“ Nathan poodstoupil a za ním byl Will v tmavém obleku a chrpově modré košili s kravatou. Byl oholený a ve tváři mírně opálený. Košile mu zdůraznila oči, takže byly ještě pronikavější než jindy.

„Není,“ přisvědčila jsem jen, protože z nějakého podivného důvodu jsem nechtěla říct, jak skvěle opravdu vypadá. „Docela určitě bude litovat, že si bere tu hýkavou horu sádla.“

Will obrátil oči k nebi. „Nathane, máme v tašce všechno?“

„Jojo. Všechno máte připravený, můžete vyrazit.“ Obrátil se k Willovi. „A ne že se tam budeš muchlovat s družičkama.“

„Jako kdyby o to stál,“ ušklíbla jsem se. „Všechny budou mít vysoký límečky a budou páchnout koňma.“

Willovi rodiče ho přišli vyprovodit. Měla jsem podezření, že se právě pohádali, protože kdyby paní Traynorová stála od svého muže ještě o kus dál, byla by už v jiné zemi. Stála s rukama pevně založenýma na prsou, zatímco jsem zacouvala s autem, aby si Will mohl nastoupit. Ani se na mě nepodívala.

„Moc ho tam neopijte, Louiso,“ pronesla a oprášila Willovi nějaké neviditelné smítko prachu na rameni.

„Proč?“ zeptal se Will. „Já přece neřídím.“

„Máš úplnou pravdu, Wille,“ vložil se do toho jeho otec. „Já vždycky potřeboval pořádnýho dvojitýho panáka nebo dva, abych přežil svatbu.“

„Dokonce i tu svoji,“ zamumlala paní Traynorová a trochu hlasitěji dodala: „Vypadáš hrozně elegantně, miláčku.“ Klekla si a upravila Willovi dolní lem kalhot. „Opravdu moc.“

„A vy taky,“ pohlédl na mě pan Traynor pochvalně, když jsem se vysoukala ze sedadla řidiče.

„Každý se za vámi ohlídne. Zatočte se nám, Louiso, ať se podíváme.“

Will otočil vozík. „Už není čas, tati. Tak jedem, Clarková. Myslím, že by asi nebylo vhodný dorazit až po nevěstě.“

S úlevou jsem zase zalezla do auta. Will měl vzadu vozík pevně zajištěný a elegantní sako jsem mu pečlivě přehodila přes sedadlo spolujezdce, aby se nepomačkalo. Vyrazili jsme.

Dům Aliciiných rodičů jsem vám klidně mohla popsat ještě před tím, než jsem tam vůbec dojela.

Vlastně jsem to v představách odhadla tak přesně, že když jsem brzdila, zeptal se mě Will, čemu se směju. Obrovská georgiánská fara, jejíž vysoká okna částečně zakrývala záplava bledě fialkových vistárií, příjezdová cesta z drobounkých karamelových kamínků – ideální dům pro plukovníka. Už jsem v duchu viděla, jak tu Alicia vyrůstá, jak s vlasy zapletenými do dvou úhledných plavých copů jezdí po trávníku na svém prvním poníkovi.

Dva muži v reflexních vestách naváděli přijíždějící auta na louku mezi domem a kostelem, který stál hned vedle. Stáhla jsem okýnko. „Dá se parkovat u kostela?“

„Hosté parkují tady, madam.“

„No, jenže my máme invalidní vozík a tady se zaboří do trávy,“ namítla jsem. „Potřebujeme zastavit hned u kostela. Koukněte, zajedu hned tamhle.“

Podívali se na sebe a něco si mezi sebou šeptali. Než mohli ještě něco říct, zajela jsem na skryté místečko vedle kostela. A teď to začne, pomyslela jsem si, a když jsem vypínala motor, zachytila jsem ve zpětném zrcátku Willův pohled.

„Klídek, Clarková. Všechno bude v pohodě,“ uklidňoval mě.

„Já jsem úplně v klidu. Proč myslíš, že nejsem?“

„Ty jsi tak průhledná, až je to komický. Navíc sis během cesty sem okousala čtyři nehty.“

Zaparkovala jsem, vystoupila z auta, upravila si přehoz a spustila ovládání rampy. „Tak jo,“ řekla jsem, když kolečka vozíku dosedla na zem. Na louce přes ulici vystupovali lidé z obrovských germánských vozidel a ženy v růžových šatech bručely na své manžely, když se jim podpatky bořily do trávy. Všechny byly dlouhonohé a dokonale vysoustruhované, v tlumených pastelových barvách.

Hrábla jsem si do vlasů a přemýšlela, jestli jsem to nepřehnala s rtěnkou. Měla jsem pocit, že vypadám jako takové to plastové rajče, ze kterého se vymačkává kečup.

„Tak… jak se budem dneska chovat?“

Will se koukl, kam se dívám. „Upřímně?“

„Jo. Potřebuju to vědět. A hlavně prosímtě neříkej Blitzkrieg. Neplánuješ doufám něco příšernýho?“

Will mi pohlédl do očí. Ty jeho byly modré a neproniknutelné. V žaludku se mi usadilo malé hejno motýlů.

„Budeme se chovat nesmírně vybraně, Clarková.“

Motýli začali divoce třepetat křídly, jako bych je měla uvězněné za hrudním košem. Chtěla jsem něco říct, ale přerušil mě.

„Koukni, prostě se budeme snažit, abysme si to co nejvíc užili.“

Užít si. Jako kdyby snad svatba bývalé přítelkyně mohla být míň bolestivá než čištění kořenových kanálků. Ale byla to Willova volba. Willův den. Nadechla jsem se a snažila se sebrat.

„Jedna výjimka,“ řekla jsem důrazně a už počtrnácté si upravila přehoz kolem ramen.

„Co?“

„Nebudeš dělat Christyho Browna. Jestli předvedeš Christyho, seberu se a pojedu domů a nechám tě tady s těma namyšlencema.“

Will se obrátil a rozjel se ke kostelu a já měla pocit, že jsem zaslechla, jak si mumlá: „Zkazíš člověku každou srandu.“

Obřad jsme absolvovali bez nehody. Alicia byla přesně tak absurdně překrásná, jak jsem čekala: dokonale vyhlazená pleť světle karamelové barvy, šikmo střižené smetanově bílé hedvábné šaty, které se jemně vznášely kolem jejího štíhlého těla, jako by se bez dovolení neodvážily na ní ani spočinout.

Dívala jsem se, jak pluje uličkou, a přemýšlela jsem, jaké by to asi bylo, být vysoká a dlouhonohá a vypadat tak, jak to většina z nás ostatních vídá jen na vyretušovaných plakátech. Uvažovala jsem, jestli měla celý tým profesionálů, aby ji nalíčili a učesali. Napadlo mě, jestli na sobě nemá stahovací prádlo. Samozřejmě že ne. Bude mít světlounké obláčky z krajkoví – prádlo pro ženy, jež vlastně nepotřebují nic podepřít, které by stálo víc než můj týdenní plat. Farář něco drmolil, malé družičky v balerínkách se vrtěly v lavicích a já se začala rozhlížet po ostatních hostech. Neviděla jsem snad jedinou ženu, která by se nemohla objevit na stránkách nějakého křídového časopisu. Všechny měly boty v přesném odstínu šatů, které vypadaly, že je ještě v životě neměly na sobě. Mladší ženy elegantně stály na deseti-nebo dvanácticentimetrových podpatcích, s dokonalou pedikúrou. Starší dámy měly polovysoké podpatky a vypasované kostýmky s ramenními vycpávkami a hedvábnou podšívkou v kontrastních barvách, a klobouky, pro které jako by neplatila zemská přitažlivost.

Muži nebyli na pohled tak zajímaví, ale skoro všichni kolem sebe šířili dojem, který jsem někdy pozorovala i u Willa – bohatství a privilegovanost; pocit, že život se vám vždycky příjemně přizpůsobí. Přemýšlela jsem, jaké společnosti asi řídí, v jakých světech žijí. Zajímalo mě, jestli si vůbec všimnou lidí jako já, kteří se jim starají o děti nebo je obsluhují v restauraci. Nebo tancujou u tyče pro jejich obchodní partnery, vzpomněla jsem si na své pohovory na úřadu práce.

Na svatbách, na něž jsem chodila já, bylo obyčejně nutné od sebe pečlivě oddělit rodiny nevěsty a ženicha ze strachu, aby někdo neporušil podmínku.

S Willem jsme se usadili vzadu. Sedla jsem si až na kraj lavice a Will zajel s vozíkem hned vedle, po mé pravici. Na okamžik vzhlédl, když Alicia kráčela k oltáři, ale jinak celou dobu hleděl přímo před sebe s nerozluštitelným výrazem ve tváři. Osmačtyřicetičlenný sbor (spočítala jsem je) zpíval něco latinsky. Rupert se potil ve smokingu a povytáhl obočí, jako by byl potěšený, ale zároveň si připadal poněkud pitomě. Když je farář prohlásil za manžele, nikdo netleskal ani nejásal. Rupert se tvářil trochu rozpačitě, sklonil se ke své ženě jako malý kluk, který soutěží v lovení jablek pusou z kbelíku, a nestrefil se jí na ústa. Přemýšlela jsem, jestli se v lepších vrstvách považuje za nevhodné, kdyby si novomanželé dali u oltáře pořádnou pusu.

A pak bylo po všem. Will už mířil k východu z kostela. Dívala jsem se za ním, jak sedí vzpřímený a zvláštně důstojný, a chtěla jsem se ho zeptat, jestli nebyla chyba sem jet. Chtěla jsem se zeptat, jestli k ní pořád něco cítí. Chtěla jsem mu říct, že je pro tu pitomou karamelovou krásku příliš dobrý, ať to může vypadat jakkoli, a že… už nevím, co ještě jsem chtěla říct.

Jenom jsem ho chtěla potěšit.

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se, když jsem ho dohnala.

Podtrženo sečteno, měl to být on, to byl ten problém.

Párkrát zamrkal. „Jasně,“ přisvědčil. Mírně si odfoukl, jako by předtím zadržoval dech. Pak ke mně vzhlédl. „Tak pojď, jdem si pro něco k pití.“

Stan byl postavený na zahradě obehnané zdí. Brána z tepaného železa byla ověšená girlandami bledě růžových květin. U baru na druhém konci stanu už bylo plno, a tak jsem navrhla Willovi, aby počkal venku, že mu pro pití dojdu. Proplétala jsem se mezi stoly pokrytými bílými ubrusy a obloženými takovou spoustou příborů a sklenic, jakou jsem snad ještě neviděla. Židle měly pozlacená opěradla a vypadaly jako ty, které bývají na módních přehlídkách. Uprostřed každého stolu bylo aranžmá z frézií a lilií a nad ním byla zavěšená bílá lucerna. Vzduch byl tak prosycený vůní květin, až tu bylo skoro nedýchatelno.

„Pimm’s?“ zeptal se barman, když jsem se probojovala dopředu. „No…“ rozhlédla jsem se a zjistila, že je to jediné pití, které se nabízí. „Ach. Tak jo. Dvakrát, prosím.“

Usmál se na mě. „Další drinky se prý budou podávat později. Ale slečna Dewarová si přála, aby všichni začali s Pimm’s.“ Věnoval mi mírně spiklenecký pohled a nepatrným povytažením obočí mi dal najevo, co si o tom myslí.

Pohlédla jsem na sklenici s růžovou limonádou. Táta vždycky říká, že ti nejbohatší lidi jsou vždycky největší skrblíci, ale ohromilo mě, že dokonce ani svatební hostinu nezačnou alkoholem.

„No, asi to bude muset stačit,“ pokrčila jsem rameny a vzala si od něj sklenice.

Když jsem objevila Willa, bavil se s ním zrovna nějaký muž. Byl to obrýlený mladík, který si k Willovi mírně přidřepl a jednou rukou se přidržoval opěradla jeho vozíku. Slunce stálo vysoko na obloze a já musela přimhouřit oči, abych na ně dobře viděla. Najednou jsem pochopila, že ty široké klobouky mají něco do sebe.

„Já jsem sakra tak rád, že tě zase vidím, Wille,“ vyhrkl mladík. „V kanceláři to bez tebe není ono.

Neměl bych to sice říkat… ale není to ono. Prostě není.“

Vypadal jako mladý účetní – takový ten, který se cítí dobře jenom v obleku.

„Jsi milej, že to říkáš.“

„Bylo to prostě hrozně divný. Jako by ses najednou propadnul do země. Jeden den jsi tam s náma byl, všechno jsi měl pod palcem, a druhej den se od nás čekalo, že budem…“

Všiml si, že u nich stojím, a vzhlédl ke mně. „Ach,“ řekl s pohledem upřeným na můj hrudník, „zdravím.“

„Louisa Clarková, a tohle je Freddie Derwent.“

Strčila jsem skleničku Willovi do držáku a potřásla mladíkovi rukou.

Upravil úhel pohledu. „Ach,“ pronesl znovu, „a vy ?“

„Jsem Willova kamarádka,“ prohlásila jsem a sama jsem nevěděla proč, ale položila jsem lehce ruku Willovi na rameno.

„Vidím, že to nemáš zas tak úplně špatný,“ zachechtal se Freddie Derwent poněkud kašlavě. Trochu se začervenal a pak dodal: „No… musím se jít trochu bavit. Víš, jaký to je ? prej to máme brát jako příležitost k navazování známostí. Ale moc rád jsem tě viděl, Wille. Fakt. A… a vás taky, slečno Clarková.“

„Vypadal mile,“ poznamenala jsem, když jsme se rozešli. Sundala jsem ruku Willovi z ramene a dlouze si usrkla Pimm’s. Překvapivě to chutnalo mnohem lépe, než to vypadalo. Trochu mě vyděsila ta okurka.

„Jo, on je milej kluk.“

„Takže to ani nebylo moc nepříjemný.“

„Ne.“ Will ke mně na okamžik zvedl oči. „Ne, Clarková, vůbec to nebylo nepříjemný.“

Další lidé jako by se osmělili, když viděli Freddieho Derwenta, a v následující hodině jich přišlo pozdravit Willa ještě několik. Někteří si stoupli dál od něj, čímž zjevně chtěli vyřešit dilema s podáním ruky, zatímco jiní si povytáhli kalhoty a přidřepli si mu skoro až k nohám. Stála jsem vedle něj a moc nemluvila. Pak se přiblížili další dva muži a já si všimla, že Will trochu ztuhl.

První z nich, takový velký, úsečný chlap s doutníkem v ruce, zjevně netušil, co má najednou Willovi říct, a nakonec z něj vypadlo: „Fakt pěkná svatba, co? Nevěstě to podle mýho hrozně slušelo.“

Zřejmě nevěděl nic o Aliciině milostné historii.

Druhý z nich byl zřejmě nějaký Willův obchodní rival. Ten byl trochu diplomatičtější, ale jeho neúhybné pohledy a otevřené otázky na zdravotní stav zjevně vyvolaly ve Willovi napětí. Byli jako dva psi, kteří kolem sebe krouží a nevědí, jestli na sebe nevycenit zuby.

„To je novej generální ředitel mojí společnosti,“ vysvětlil mi Will, když se muž konečně se zamáváním vzdálil. „Myslím, že se chtěl jenom ujistit, že neplánuju nějakej převrat.“

Slunce pražilo a zahrada se proměnila ve voňavou výheň. Lidé se ukryli pod sluncem kropenatými stromy. Zavedla jsem Willa ke vchodu do stanu, protože jsem měla starost, aby mu moc nestoupla teplota. Uvnitř stanu pustili obrovské větráky, které nám líně vrčely nad hlavami. Kousek dál v altánku hrálo smyčcové kvarteto. Byla to scéna jako z nějakého filmu.

Alicia se vznášela zahradou, nadpozemsky krásná, rozdávala vzdušné polibky a volala na hosty.

K nám nepřišla.

Dívala jsem se, jak Will vyzunkl dvě sklenice Pimm’s, a v duchu jsem byla ráda.

Oběd se podával ve čtyři hodiny. Podle mě to byl na oběd docela zvláštní čas, ale jak podotkl Will, tohle byla svatba. Čas jako by se stejně natáhl a ztratil význam, jeho běh se zastřel nekonečnými drinky a líně plynoucím hovorem. Nevěděla jsem, jestli je to tím horkem nebo tou náladou, ale když jsme se vydali ke stolu, připadala jsem si téměř opilá. Když jsem si pak uvědomila, že nesouvisle cosi blábolím na postaršího pána po své levici, došlo mi, že to tak možná bude.

„Je v tom Pimm’s nějakej alkohol?“ šeptla jsem Willovi poté, co se mi podařilo vysypat si do klína obsah solničky.

„Asi tak jako ve sklenici vína. V každým drinku.“

V hrůze jsem na něj vytřeštila oči. Na ně oba. „To si snad děláš srandu. Vždyť v tom bylo ovoce!

Myslela jsem si, že to znamená, že jsou nealkoholický! Jak tě teďka odvezu domů?!“

„No ty jsi teda pěkná pečovatelka,“ ušklíbl se. Povytáhl obočí. „Co za to, když to neřeknu máti?“

Willův přístup k celému dni mě ohromil. Myslela jsem, že bude málomluvný, sarkastický, nebo přinejmenším tichý. Ale on byl ke všem úplně okouzlující. Nerozhodilo ho ani, když přinesli polévku.

Jen se zdvořile zeptal, jestli by si s ním někdo nevyměnil polévku za pečivo, a dvě dívky na vzdáleném konci stolu prohlásily, že mají stejně alergii na lepek, a mohly se přetrhnout, aby mu donesly své housky.

Čím víc jsem se strachovala, jak se mi podaří vystřízlivět, tím veseleji a bezstarostněji se Will choval. Ze starší dámy po jeho pravici se vyklubala bývalá poslankyně, která se zasazovala za práva postižených, a byla jedna z mála, která se bavila s Willem bez sebemenších rozpaků. Dokonce jsem si všimla, že mu jednou podala do úst kousek rolády. Když se na chvilku zvedla od stolu, Will mi pošeptal, že prý jednou vylezla na Kilimandžáro. „Tyhle starý dámy mám hrozně rád,“ dodal. „Úplně ji vidím, jak si vede mulu a v batohu má sendviče. Ta je ostrá jako břitva.“

Já jsem s mužem po své levici neměla takové štěstí. Stačily mu tak čtyři minuty – kratinký výslech o tom, kdo jsem, kde bydlím a koho tam znám ?, aby dospěl k závěru, že mu nemůžu absolutně nic zajímavého říct. Obrátil se k ženě po své levici a já se musela sama mlčky prokousávat zbylou částí oběda. V jednu chvíli, kdy už jsem si začínala připadat opravdu trapně, jsem náhle ucítila, jak Willovi sklouzla paže z opěradla vozíku a on se rukou dotkl mé paže. Vzhlédla jsem a on na mě mrkl. Vzala jsem ho za ruku a stiskla mu ji na znamení vděčnosti, že si toho všiml. A on poodjel s vozíkem kousíček dozadu a vtáhl mě do hovoru s Mary Rawlinsonovou.

„Takže, Will povídal, že se o něj staráte,“ usmála se na mě. Měla pronikavé modré oči a vrásky, která svědčily o životě nedotčeném pravidelnou péčí o pleť.

„Snažím se,“ přisvědčila jsem a letmo na něj pohlédla.

„A pracovala jste v tomhle oboru už předtím?“

„Ne. Dřív jsem… pracovala v kavárně.“ Nevím, jestli bych se s tím svěřila ještě někomu jinému na téhle svatbě, ale Mary Rawlinsonová pochvalně přikývla.

„Vždycky jsem si říkala, že to může být docela zajímavá práce. Když má člověk rád lidi a je hodně zvědavý, což já jsem,“ usmála se zářivě.

Will si zase opřel ruku o opěradlo. „Snažím se Louisu povzbuzovat, aby dělala něco jiného, aby si trochu rozšířila obzory.“

„A co by vás tak zajímalo?“ zeptala se mě.

„To ona neví,“ řekl zase Will. „Louisa je jedna z nejchytřejších lidí, co znám, ale já ji nedokážu přimět, aby si uvědomila svůj potenciál.“

Mary Rawlinsonová na něj ostře pohlédla. „Přestaňte s tou blahosklonností, můj milý. Louisa určitě dokáže odpovědět i sama.“

Zamžikala jsem.

„Myslím, že zrovna vy byste měl vědět, jaké to je,“ dodala.

Will vypadal, že chce něco říct, ale pak zavřel pusu. Díval se na stůl a trochu potřásl hlavou, ale usmíval se.

„No, Louiso, v tuhle chvíli vám asi vaše práce zabírá velkou část mentální kapacity. A mám takové tušení, že tenhle mladý muž asi není zrovna bezproblémový klient.“

„To jste odhadla úplně přesně.“

„Ale Will má úplnou pravdu, že byste si měla uvědomit, jaké máte možnosti. Tady je moje navštívenka. Jsem ve výboru jedné charitativní organizace, která pomáhá lidem s rekvalifikací. Možná byste v budoucnu chtěla zkusit něco jiného?“

„Teď jsem úplně spokojená s prací pro Willa, děkuju.“

Ale ona mi navštívenku přesto podala a já si ji vzala, poněkud vyjevená, proč by zrovna tahle paní měla projevovat sebemenší zájem o to, jak naložím se svým životem. Ale jak jsem si vizitku brala, připadala jsem si jako podvodnice. Nikdy bych si nemohla dovolit přestat pracovat, i kdybych snad nakrásně věděla, co chci studovat. Nebyla jsem přesvědčená, že zrovna já bych se hodila na nějaký rekvalifikační kurs. A navíc pro mě teď bylo nejdůležitější udržet Willa naživu. Tak jsem se zabrala do myšlenek, že jsem je na okamžik přestala poslouchat.

„…je moc dobře, že už máte to nejhorší za sebou, dá-li se to tak říct. Vím, že je asi zdrcující muset se přizpůsobit tak dramatické změně životních okolností.“

Upřeně jsem hleděla na zbytek pošírovaného lososa. Takhle jsem ještě nikoho mluvit s Willem neslyšela.

Zamračil se s pohledem upřeným na stůl a pak se k ní znovu otočil. „Nevím, jestli už jsem z nejhoršího venku,“ řekl tiše.

Chviličku ho pozorovala a pak zalétla očima ke mně.

Bála jsem se, aby mě moje tvář neprozradila.

„Všechno chce čas, Wille,“ řekla a letmo ho pohladila po paži. „A to je něco, na co si vaše generace hrozně těžko zvyká. Všichni jste vyrostli s představou, že všechno okamžitě půjde tak, jak chcete.

Všichni chcete žít takový život, jaký si zvolíte. Zvlášť tak úspěšný mladý muž jako vy. Jenže to chce čas.“

„Paní Rawlinsonová – Mary ?, já nečekám, že se uzdravím,“ namítl.

„Já nemluvím o tělesném zdraví,“ zavrtěla hlavou. „Mluvím o tom, že se musíte naučit přijmout i tenhle nový život.“

Čekala jsem, co Will odpoví, jenomže vtom se ozvalo hlasité cinkání lžičky o sklenici a všichni ztichli, aby si vyslechli proslovy.

Skoro jsem nevnímala, co se říkalo. Připadalo mi, že se tu předvádí jeden nafoukaný chlápek ve smokingu za druhým; mluvili o lidech a místech, které jsem neznala, a vyvolávali salvy zdvořilého smíchu. Seděla jsem, kousala pralinky z hořké čokolády, které donesli na stůl ve stříbrných košíčcích, a rychle za sebou do sebe kopla tři šálky kávy, takže jsem teď byla nejen opilá, ale ještě vyklepaná a rozdrážděná. Will byl naproti tomu ztělesněním klidu. Sledoval, jak hosté tleskají jeho bývalé přítelkyni, poslouchal Rupertovu tirádu o tom, jak dokonale úžasná je to žena. Nikdo ho nebral na vědomí. Nevím, jestli z ohledu na jeho city nebo proto, že je jeho přítomnost uváděla poněkud do rozpaků. Jen Mary Rawlinsonová se k němu občas naklonila a zamumlala mu něco do ucha a on lehce přikývl, jako by s ní souhlasil.

Když byly proslovy konečně za námi, zjevila se celá armáda personálu a začali vyklízet střed stanu pro taneční plochu. Will se ke mně naklonil. „Mary mi připomněla, že kousek odsud je moc fajn hotel.

Zavolej tam a zjisti, jestli tam můžeme přenocovat.“

„Cože?“

Mary mi podala ubrousek s načmáraným názvem a telefonním číslem.

„To je v pohodě, Clarková,“ řekl mi tiše, aby ho neslyšela. „Já to zaplatím. Zavolej tam a přestaň si dělat starosti, žes toho moc vypila. Vyndej z tašky moji kreditku. Asi si budou chtít zapsat číslo.“

Vzala jsem ubrousek a kreditku, sáhla si pro mobil a vyšla do zahrady. Měli dva volné pokoje – jednolůžkový a pak jeden dvoulůžkový v přízemí. Ano, je vhodný pro postižené. „To je skvělý,“ řekla jsem a pak jsem málem slabě vyjekla, když mi řekli, kolik to bude stát. Dala jsem jim číslo Willovy kreditky, a když jsem pomalu četla číslice, bylo mi trochu nevolno.

„Tak co?“ zeptal se, když jsem se vrátila.

„Tak jsem to zařídila, ale…“ a přiznala jsem, na kolik ty dva pokoje vyjdou.

„To nevadí,“ ujistil mě. „A teď zavolej tomu svýmu a řekni mu, že tu zůstáváš přes noc, a pak si dej ještě skleničku. Vlastně si jich dej aspoň šest. Ohromně by mě potěšilo, kdyby ses zkárovala na účet Aliciina otce.“

*

A tak jsem mu vyhověla.

Něco se toho večera stalo. Ztlumili světla, takže náš stolek nebyl tak na očích, večerní větřík trochu rozptýlil pronikavou vůni květin, a hudba a víno a tanec způsobily, že jsme se při téhle zcela nepravděpodobné příležitosti začali všichni bavit. Ještě nikdy jsem neviděla Willa tak uvolněného.

Seděl mezi mnou a Mary, povídal si s ní a usmíval se na ni a jeho dočasně spokojený výraz odradil všechny, kdo by mu jinak věnovali pochybovačné pohledy nebo na něj hleděli se soucitem. Přiměl mě, abych si sundala přehoz a narovnala se. Sundala jsem mu sako a uvolnila kravatu a oba jsme se usilovně snažili nehihňat při pohledu na taneční parket. Ani nevíte, jak mě potěšilo, když jsem viděla, jak nóbl lidi tancují. Muži vypadali, jako by do nich někdo pouštěl elektrický proud, ženy delikátně zvedaly malíčky ke hvězdám a při piruetách se tvářily příšerně rozpačitě.

Mary Rawlinsonová si několikrát zamumlala: „Dobrej bože…“ Letmo na mě pohlédla. S každou další skleničkou se vyjadřovala šťavnatěji. „Nechcete tam jít a trochu se předvést, Louiso?“

„Probůh, ne!“

„To je od vás rozumný. Líp snad sakra tancovali i na diskotéce Klubu mladejch farmářů.“

V devět hodin mi přišla esemeska od Nathana.

Vsechno v pohode?

Jo. Nebudes tomu verit, ale je to bezvadny. Will se hrozne bavi.

A byla to pravda. Sledovala jsem, jak se na celé kolo směje něčemu, co řekla Mary, a vzedmul se ve mně jakýsi podivný, napjatý pocit. Tohle mi ukázalo, že to může jít. Může být šťastný, když bude obklopený správnými lidmi, když bude moci být prostě Will a ne Muž na vozíku, seznam symptomů, objekt soucitu.

V deset večer začaly ploužáky. Dívali jsme se, jak Rupert krouží s Alicií po parketu za zdvořilého potlesku přihlížejících. Vlasy jí trochu zplihly a ovinula mu paže kolem krku, jako by potřebovala podepírat. Rupert ji objal a zaklesl ruce na jejích bedrech. Byla krásná a bohatá, ale mně jí bylo trochu líto. Pomyslela jsem si, že si možná až příliš pozdě uvědomí, co ztratila.

V půlce písně se na parket přidaly další páry, takže se nám chvílemi ztráceli z dohledu, a já se zabrala do debaty s Mary ohledně příspěvků pro pečovatele, a pak jsem náhle vzhlédla a ona stála před námi, v bílých hedvábných šatech, krásná jako supermodelka. Srdce mi uvízlo v krku.

Alicia kývnutím pozdravila Mary a trochu se předklonila, aby ji Will přes hudbu slyšel. Tvář měla lehce napjatou, jako by se musela překonat, než k nám přišla.

„Děkuju, že jsi přišel, Wille. Vážně.“ Úkosem na mě pohlédla, ale nic nedodala.

„Bylo mi potěšením,“ odvětil Will klidně. „Vypadáš nádherně, Alicie. Byl to krásnej den.“

Ve tváři se jí zablesklo překvapení. A pak jakýsi náznak melancholie. „Vážně? Myslíš to doopravdy? Já si vážně myslím… totiž, chtěla bych ti toho tolik říct ?“

„Vážně,“ přerušil ji Will. „Není třeba. Vzpomínáš si na Louisu?“

„Ano.“

Nastalo krátké ticho.

Všimla jsem si, že v pozadí přešlapuje Rupert a ostražitě nás všechny pozoruje. Ohlédla se po něm a pak trochu zamávala rukou. „No, i tak děkuju, Wille. Jsi úžasnej, že jsi přijel. A díky za…“

„Zrcadlo.“

„Jasně. Hrozně se mi líbí.“ Napřímila se a odkráčela zpět k manželovi. Ten se otočil a hned ji uchopil za paži.

Dívali jsme se, jak přecházejí po parketu.

„Tys jí přece nedal zrcadlo.“

„Já vím.“

Pořád se o něčem bavili a Rupert stále zalétal pohledem směrem k nám. Jako by nemohl uvěřit, že se Will prostě choval příjemně. Však já taky ne.

„Je to… trápí tě to?“ zeptala jsem se.

Odvrátil od nich pohled. „Ne,“ zavrtěl hlavou a usmál se na mě. Úsměv měl trochu opile pokřivený, ale oči měl přitom smutné a zamyšlené.

A když se pak taneční parket na chvíli vylidnil před dalším tancem, vyhrkla jsem najednou: „Poslouchej, Wille, nechceš mě trochu provést?“

„Cože?“

„No tak. Ať se ta zatracená banda má o čem bavit.“

„To je sakra skvělej nápad!“ zvolala Mary a pozvedla sklenici. „Úplně úžasnej.“

„Tak pojď. Dokud hrajou pomalý věci. Protože pochybuju, že bys v tomhle krámu dokázal poskakovat jako blázen.“

Nedala jsem mu na vybranou. Opatrně jsem se mu usadila na klín a objala ho kolem krku, abych nesklouzla. Chviličku mi hleděl do očí, jako by uvažoval, jestli se mě dokáže zbavit. A pak s námi zcela překvapivě zajel na parket a v jiskřivém světle stroboskopů se s námi začal točit v malých kruzích.

Zmocnily se mě nesmírné rozpaky a mírná hysterie zároveň. Seděla jsem tak, že se mi šaty vyhrnuly až na stehna.

„Nech to bejt,“ zamumlal mi Will do ucha.

„To je…“

„No tak, Clarková. Snad mě teď nenecháš ve štychu.“

Zavřela jsem oči, pevně ho objala kolem krku, přitiskla svou tvář k jeho a vdechovala citrusovou vůni jeho vody po holení. Cítila jsem, jak si tiše brouká zároveň s hudbou.

„Už jsou hodně konsternovaný?“ zeptal se za chvíli. Otevřela jsem jedno oko a zamžourala do šera.

Pár lidí se na nás povzbudivě usmívalo, ale většina zjevně netušila, jak se zachovat. Mary pochvalně pozvedla skleničku. A pak jsem si všimla, jak na nás Alicia vytřeštěně hledí, a tvář jí na chvíli posmutněla. Když si všimla mého pohledu, odvrátila se a zašeptala něco Rupertovi. Potřásl hlavou, jako kdybychom prováděli něco ostudného.

Na tváři se mi rozhostil škodolibý úsměv. „To si piš,“ opáčila jsem.

„Ha. Přitiskni se víc. Úžasně voníš.“

„Ty taky. Ale jestli se budeš točit pořád doleva, tak tě možná poblinkám.“

Will změnil směr. Ruce jsem mu nechala kolem krku a trochu jsem se odtáhla, abych se na něj podívala. Veškeré rozpaky mě opustily. Mrkl mi na hruď. Abych byla spravedlivá, v téhle pozici se nemohl moc dívat nikam jinam. Zvedl oči od mého výstřihu a povytáhl obočí. „Kdybych nebyl na vozíku, v životě bys mě nenechala koukat se ti na prsa tak zblízka,“ zašeptal.

Klidně jsem na něj hleděla. „Kdybys nebyl na vozíku, v životě by ses mi na prsa nepodíval.“

„Cože? Samozřejmě že bych se podíval.“

„Kdepak. Ani by tě to nenapadlo, protože by ses koukal na samý vysoký blondýny s nekonečnýma nohama a nadejchanýma vlasama, takový ty, který vyčuchaj bohatýho sponzora na sto honů. A já bych tu stejně ani nebyla. Nebo bych tamhle nalívala pití. Byla bych neviditelná.“

Zamžikal.

„No? Mám pravdu, ne?“

Will zalétl pohledem k baru a pak zase ke mně. „Máš. Ale na svoji obranu musím říct, že jsem byl hroznej idiot, Clarková.“

Rozesmála jsem se tak divoce, že se po nás otočilo ještě víc lidí.

Snažila jsem se uklidnit. „Promiň,“ zamumlala jsem. „Myslím, že začínám bejt trochu hysterická.“

„Chceš něco vědět?“

Mohla bych se na něj dívat celou noc. Na vějířky vrásek v koutcích jeho očí. Na to místečko mezi krkem a rameny. „Co?“

„Někdy, Clarková, někdy jsi skoro to jediný, kvůli čemu mám ráno chuť se probudit.“

„Tak se mnou někam pojeď.“ Vypadlo to ze mě dřív, než jsem si vůbec uvědomila, co chci říct.

„Cože?“

„Někam se mnou pojeď. Na tejden si budem jenom užívat. Jenom ty a já. Žádní tihle…“

Čekal. „Idioti?“

„…idioti. No tak, Wille. Řekni že jo.“

Pořád upíral oči do mých.

Nevěděla jsem, co mu to vlastně říkám. Nevěděla jsem, kde se to ve mně vzalo. Věděla jsem jenom, že jestli ho nepřesvědčím dneska, když jsou tu hvězdy a květiny a smích a Mary, nemám ani nejmenší šanci.

„Prosím.“

Odpověděl za pár vteřin, které se zdály být věčností.

„Tak jo,“ řekl.

19

Nathan

Mysleli si, že to nepoznáme. Příští den kolem oběda se konečně vrátili z té svatby a paní Traynorová byla tak naštvaná, že ani nemohla mluvit.

„Mohli jste zavolat,“ zasyčela.

Zůstala doma, protože chtěla mít jistotu, že se vrátili v pořádku. Dorazil jsem v osm ráno a od té doby jsem slyšel, jak vedle pochoduje z jednoho konce dlážděné chodby na druhý.

„Oběma jsem vám volala a psala zprávy, snad osmnáctkrát. Až se mi pak povedlo dovolat se k Dewarovým a někdo mi tam řekl, že ‚ten chlap na vozíku‘ jel do hotelu. Teprve pak jsem se přestala bát, že jste měli nějakou hroznou nehodu na dálnici.“

„‚Ten chlap na vozíku.‘ Úžasný,“ ušklíbl se Will.

Ale bylo zjevné, že si s tím vůbec nedělá hlavu. Byl celý uvolněný a klidný a kocovinu nesl s humorem, i když jsem měl pocit, že má trochu bolesti. Teprve když se jeho matka pustila do Louisy, přestal se usmívat. Skočil jí do řeči a stroze jí oznámil, že jestli chce něco říct, má to říct jemu, protože zůstat přes noc bylo jeho rozhodnutí a Louisa se prostě přizpůsobila.

„A pokud se nepletu, máti, je mi pětatřicet, takže striktně vzato se nemusím vůbec nikomu zpovídat, když se rozhodnu přenocovat v hotelu. Dokonce ani svým rodičům.“

Chvíli na ně oba nasupeně hleděla, pak zamumlala něco o tom, že „by to byla slušnost“, a odešla.

Louisa vypadala trochu zdrbnutě, ale on k ní přijel a něco jí pošeptal a vtom jsem si toho všiml. Ona trochu zrůžověla a zasmála se, takovým tím smíchem, když člověk ví, že by se vlastně smát neměl.

Takovým spikleneckým. A pak se na ni Will podíval a řekl jí, že si má dneska odpočinout. Ať prý jede domů, převlékne se, třeba si trochu zdřímne.

„Nemůžu se procházet po hradě s někým, kdo vypadá, jako že právě prošel uličkou hanby,“ zamrkal na ni.

„Cože?“ nedokázal jsem skrýt překvapení v hlase.

„Ne tak, jak si myslíš,“ usadila mě Louisa a plácla mě svým šálem. Pak popadla kabát a zamířila ke dveřím.

„Vem si auto,“ zavolal za ní. „Budeš mít jednodušší cestu zpátky.“

Díval jsem se, jak ji Will sleduje pohledem až k zadním dveřím.

Jenom z toho pohledu bych vám to klidně dal sedm ku čtyřem.

Trochu schlípl, když odešla. Jako by se držel, dokud jeho matka i Louisa neodejdou. Pozorně jsem si ho prohlížel, a když mu z tváře zmizel úsměv, uvědomil jsem si, že se mi ani trochu nelíbí, jak vypadá. Pleť měl posetou jemnými skvrnami a dvakrát se bolestně zašklebil, když si myslel, že se nikdo nedívá. I ze svého místa jsem viděl, že má husí kůži. V hlavě se mi rozezněly poplašné zvony – vzdáleně, ale pronikavě.

„Jsi v pohodě, Wille?“

„Je mi fajn. Nevyšiluj.“

„Řekneš mi, kde tě to bolí?“

Na to se zatvářil rezignovaně, jako by si uvědomil, že jsem ho prokoukl. Pracoval jsem pro něj už dlouho.

„Tak jo. Trochu mě bolí hlava. A… no… potřebuju vyměnit cévky. Možná asi hned.“

Přesunul jsem ho z vozíku na postel a začal si připravovat všechno náčiní. „Kdy ti je Lou ráno měnila?“

„Neměnila je.“ V obličeji mu zacukalo. A zatvářil se trochu provinile. „Ani včera večer.“

„Cože?“

Změřil jsem mu puls a popadl tlakoměr. Samozřejmě, tlak mu vyletěl až do nebe. Sáhl jsem mu na čelo a na ruce mi zůstala tenká vrstvička potu. Zašel jsem do skříňky s léky, vytáhl vasodilatancia a rozdrtil mu je v moždíři. Dal jsem mu je s vodou a ujistil se, že vypil všechno až do dna. Pak jsem ho podepřel, spustil mu nohy z postele a rychle mu vyměnil cévky. Přitom jsem ho celou dobu pozoroval.

„AD?“

„Jo. To od tebe nebylo zrovna rozumný, Wille.“

Autonomní dysreflexie pro nás byla snad ten největší strašák. Byla to prudká a přehnaná reakce na bolest a nepohodlí – nebo například na nevyprázdněnou cévku, že –, kdy se Willova poškozená nervová soustava marně a chybně snažila situaci zvládnout. Mohla přijít jako blesk z čistého nebe a úplně Willa složit. Byl bledý a ztěžka dýchal.

„Co kůže?“

„Trochu svědí.“

„Jak vidíš?“

„V pohodě.“

„Šmarjá, chlape. Myslíš, že potřebujeme pomoc?“

„Počkej deset minut, Nathane. Určitě jsi udělal všechno, co je potřeba. Dej mi deset minut.“

Zavřel oči. Znovu jsem mu změřil tlak a přemýšlel, jak dlouho můžu počkat, než zavolám sanitku.

Autonomní dysreflexie mě děsila, protože člověk nikdy nevěděl, co se z ní vyvine. Jednou už to měl, když jsem pro něj začal pracovat, a skončil s tím na dva dny v nemocnici.

„Vážně, Nathane. Řeknu ti, když budu mít pocit, že je to blbý.“

Vzdychl a já mu pomohl se posunout dozadu, takže se opíral o čelo postele.

Vysvětlil mi, že Louisa byla tak opilá, že nechtěl riskovat, že mu s tím náčiním něco provede. „Kdo ví, kam by mi ty pitomý trubičky strčila.“ Skoro se tomu zasmál. Louise prý trvalo skoro půl hodiny, než ho dostala z vozíku do postele. Oba dvakrát skončili na podlaze. „Naštěstí jsme už oba byli tak ožralí, že jsme ani jeden nic necítili.“ Louisa měla ještě tolik rozumu, že zavolala na recepci a oni poprosili portýra, aby jí ho pomohl zvednout. „Byl to milej chlapík. Matně si pamatuju, že jsem trval na tom, že mu má Louisa dát padesátku spropitnýho. To jsem věděl, že je fakt namol, protože s tím souhlasila.“

Když konečně odešla z jeho pokoje, měl Will strach, aby vůbec zvládla dojít do svého. Představoval si, jak spí na schodech, schoulená do malého červeného klubíčka.

Já jsem tedy v tuhle chvíli neměl vůči Louise Clarkové zdaleka tak velkodušné pocity. „Hele, Wille, možná se příště radši víc starej sám o sebe, jo?“

„Já jsem v pohodě, Nathane. Je mi fajn. Už je to lepší.“

Zase jsem mu zkontroloval puls a cítil na sobě jeho pohled.

„Vážně. Nebyla to její chyba.“

Tlak mu klesl. Přímo před mýma očima se mu do tváře vracela zdravá barva. Prudce jsem vydechl a teprve teď si uvědomil, že jsem celou dobu napětím zadržoval dech.

Chvíli jsme si povídali a čekali, až se všechno usadí. Bavili jsme se o včerejšku. Vypadalo to, že ho svatba jeho bývalky ani v nejmenším nerozhodila. Moc mi toho neřekl, ale i když byl očividně vyčerpaný, zdál se být v pohodě.

Pustil jsem mu zápěstí. „Mimochodem, pěkný tetování.“

Sarkasticky se na mě ušklíbl.

„No tak hlavně si tam nenech udělat ‚Životnost vypršela‘, jo?“

Byl celý zpocený a měl bolesti a infekci, ale přesto vypadal, jako že pro jednou myslí na něco úplně jiného než na to, co ho obvykle sužuje. Nemohl jsem si pomoci, ale napadlo mě, že kdyby to byla paní Traynorová věděla, možná by po něm tak nevystartovala.

Nic jsme Lou o poledních událostech neřekli – Will mě přiměl, abych mu slíbil, že budu mlčet –, ale když se to odpoledne vrátila, byla nějak zamlklá. V tváři neměla barvu, vlasy měla umyté a stažené dozadu, jako by se snažila vypadat seriózně. Uhodl jsem, co s ní asi je: někdy, když člověk dlouho do noci pije, je mu pak ráno docela dobře, ale to jen proto, že je vlastně ještě trochu opilý.

Jenže kocovina si s vámi jenom hraje a čeká na svou příležitost. Louisu zjevně dohnala někdy kolem oběda.

Jenže po chvíli bylo zřejmé, že ji netrápí jenom kocovina.

Will do ní pořád šil, proč je taková nemluvná, až konečně utrousila: „No, prostě jsem zjistila, že není zrovna nejrozumnější zůstat někde přes noc, když se člověk zrovna nastěhuje ke svýmu příteli.“

Usmívala se přitom, ale nějak nuceně, a s Willem jsme oba věděli, že to musela být pořádně ostrá hádka.

Popravdě, nic bych tomu chlápkovi nevyčítal. Já bych taky nechtěl, aby moje drahá polovička strávila noc slavením s nějakým jiným chlapem, i když je to kvadruplegik. A to on ani neví, jak se na ni Will kouká.

Nic moc jsme to odpoledne nedělali. Louisa vybalila Willův batoh, z něhož vylovila všechny zdarma rozdávané hotelové šampónky, kondicionéry, miniaturní šitíčka a koupací čepice, které se jí podařilo ukořistit. („Nesmějte se,“ zaškaredila se na nás, „za ty prachy by Will mohl mít továrnu na šampóny!“) Dívali jsme se na nějaký japonský animovaný film, o němž Will prohlásil, že je to ideální podívaná při kocovině, a já tam zůstal s nimi – jednak jsem mu chtěl ještě hlídat tlak, ale částečně taky proto, že jsem chtěl být trochu škodolibý. Chtěl jsem vidět, jak bude reagovat, když jsem prohlásil, že jim budu dělat společnost.

„Vážně?“ zamračil se. „Ty máš rád Mijazakiho?“

Hned si uvědomil svoji chybu a začal blábolit, že jasně, určitě se mi to bude líbit… je to skvělý film… bla bla bla. Ale já věděl svoje. Na jednu stranu jsem za něj měl radost. Už příliš dlouho přemítal pořád jen nad jedním.

A tak jsme se dívali na film. Stáhli jsme rolety, vyvěsili telefon a sledovali takový podivný kreslený film o holce, která skončí v nějakém paralelním světě, jsou tam samí takoví podivní tvorové a u poloviny z nich člověk neví, jestli jsou hodní nebo zlí. Lou seděla hned vedle Willa, podávala mu pití a v jednu chvíli mu utřela oko, když mu do něj něco vletělo. Bylo to vlastně docela roztomilé, i když jsem v koutku duše přemýšlel, kam tohle pro všechno na světě povede.

A pak, když Louisa zase vytáhla rolety a uvařila nám všem čaj, se na sebe podívali jako dva lidé, kteří nevědí, jestli vám mají svěřit své tajemství, a pak mi řekli, že chtějí někam jet. Na deset dní.

Ještě přesně nevědí kam, ale bude to asi někam daleko a bude to moc prima. Jestli bych prý s nimi nejel a nepomáhal jim?

Co si jako mysleli, že řeknu ne?

Musel jsem před tou holkou smeknout. Kdyby mi před čtyřmi měsíci někdo řekl, že se nám podaří Willa dostat na nějakou dlouhou dovolenou – ale co dovolenou, že ho vůbec dostaneme z domu! –, zřejmě bych si poklepal na čelo, že mu asi trochu kape na karbid. Ale nemyslete si, hodlal jsem si s ní před cestou po straně promluvit o Willových léčebných potřebách. V nějaké díře uprostřed ničeho si nemůžeme dovolit takovéhle rizikové situace.

Pověděli to dokonce i paní T., když se tu zastavila, zrovna když byla Louisa na odchodu. Will jí to oznámil, jako by to nebylo o nic pozoruhodnější než procházka po hradě.

Musím vám říct, že mě to vážně potěšilo. Ten zatracený internetový poker mi spolkl všechny peníze a já jsem pro letošek vůbec žádnou dovolenou neplánoval. Dokonce jsem i odpustil Louise, že byla tak pitomá a poslechla Willa, když nechtěl, aby mu měnila cévky. A věřte mi, že jsem kvůli tomu byl pořádně naštvaný. Takže to byly samé skvělé vyhlídky, a když jsem se navlékal do kabátu, tiše jsem si pískal a už se těšil na bílý písek a modré moře. Dokonce jsem přemýšlel, jestli bych do toho mohl nějak zapojit krátké odskočení domů do Aucklandu.

A pak jsem je zahlédl – paní Traynorovou, jak stojí před zadními dveřmi, a Louisu, která už se chystala vykročit po cestě. Nevěděl jsem, o čem se spolu bavily, ale tvářily se obě pochmurně.

Zaslechl jsem jenom poslední větu, ale upřímně řečeno, i ta mi stačila.

„Doufám, že víte, co děláte, Louiso.“

20

„Cože jsi říkala?“

Oznámila jsem mu to, když jsme se spolu plahočili v kopcích za městem. Patrick byl v polovině šestadvacetikilometrové trasy a chtěl, abych za ním jela na kole a stopovala mu čas. Jelikož jízdu na kole jsem ovládala ještě o něco méně než fyziku elementárních částic, znamenalo to, že jsem většinu času nadávala a marně se snažila udržet směr a Patrick na mě většinu času podrážděně křičel. Původně chtěl vlastně běžet osmatřicet kilometrů, ale já mu řekla, že to můj zadek asi nevydrží, a kromě toho musí jeden z nás dojít na týdenní nákup, až dorazíme domů. Došla nám zubní pasta a rozpustná káva.

Kávu jsem ovšem pila jenom já. Patrick byl o bylinkovém čaji.

Když jsme dorazili na vrchol Sheepcote Hill, prudce jsem odfukovala a nohy jsem měla jako z olova, a rozhodla jsem se, že mu to prostě vyklopím přímo tady. Říkala jsem si, že nám domů zbývá ještě šestnáct kilometrů, a to je spousta času, aby zase získal dobrou náladu.

„Nepojedu na Xtreme Vikinga.“

Nezastavil se, ale moc k tomu nechybělo. Běžel dál, ale obrátil se čelem ke mně a vypadal tak šokovaně, že jsem to málem napálila do stromu.

„Cože? Proč?“

„Já… budu pracovat.“

Zase se otočil a rozběhl se rychleji. Dostali jsme se až na vrchol stoupání a já musela prsty trochu sevřít brzdy, abych ho nepředjela.

„A na to jsi přišla kdy?“ Na čele se mu vyrazily drobné kapičky potu a na lýtkách mu ostře vystupovaly šlachy. Nemohla jsem se na ně moc dívat, protože jsem se okamžitě začala kymácet.

„O víkendu. Jenom jsem to potřebovala vědět jistě.“

„Ale vždyť už máš zamluvenou letenku a všechno!“

„Je to jenom easyJet. Jestli ti to tak vadí, tak ti těch 39 liber zaplatím.“

„O peníze nejde. Myslel jsem, že mě pojedeš podpořit. Slíbila jsi, že mě pojedeš podpořit.“

Patrick se dokázal tvářit pořádně nevrle. Když jsme spolu začali chodit, dělala jsem si z něj kvůli tomu legraci a říkala jsem mu Morous obecný. To mě vždycky rozesmálo a jeho to tak popudilo, že radši přestal být protivný, jen abych už dala pokoj.

„Ale no tak. Copak tě teď nepodporuju, Patricku? Nesnáším ježdění na kole. Ty víš, jak to nesnáším. Ale podporuju tě.“

Urazili jsme skoro další dva kilometry, než se znovu ozval. Možná jsem si to jen namlouvala, ale Patrickovy nohy jako by náhle dopadaly na cestu jaksi pochmurně a rozhodně. Byli jsme už vysoko nad městečkem, já funěla do kopců a snažila se nedostat infarkt pokaždé, když kolem mě projelo auto.

Jela jsem na mámině starém kole (na svého závodního démona by mě Patrick nenechal ani sáhnout), které nemělo převody, a tak jsem se každou chvíli táhla daleko za ním.

Ohlédl se a maličko zpomalil, abych ho dohnala. „Tak proč si nenajmou někoho z agentury?“

„Z agentury?“

„Aby k nim přišel. Přece když jsi tam na půl roku, musíš mít nárok na nějakou dovolenou.“

„Není to tak jednoduchý.“

„Nechápu proč. Koneckonců když jsi tam začínala, vůbec nic jsi o tý práci nevěděla.“

Zadržela jsem dech. Vzhledem k tomu, že jsem ho z té jízdy na kole sotva popadala, to bylo docela náročné. „Protože si potřebuje někam vyjet.“

„Cože?“

„Potřebuje si někam vyjet. Tak musíme s Nathanem jet taky, abysme mu pomáhali.“

„S Nathanem? Kdo je Nathan?“

„Jeho ošetřovatel. Potkals ho, když byl Will u našich.“

Viděla jsem, jak o tom Patrick přemýšlí. Setřel si pot z očí.

„A než se začneš ptát,“ dodala jsem, „tak ne, s Nathanem nic nemám.“

Zpomalil a sklopil oči k asfaltové cestě, až téměř běžel na místě. „Co má tohle znamenat, Lou?

Protože… protože mně připadá, že se ti nějak stírá hranice mezi prací a tím, co je…“ pokrčil rameny, „…normální.“

„Není to normální práce. To přece víš.“

„Jenže v poslední době to vypadá, že má Will Traynor přednost úplně přede vším.“

„A tohle jako nemá?“ Sundala jsem ruku z řídítek a mávla k jeho přešlapujícím nohám.

„To je jiný. On zavolá a ty přiběhneš.“

„No a ty jdeš běhat a já přiběhnu,“ pokusila jsem se usmát.

„Moc vtipný.“ Odvrátil se.

„Je to šest měsíců, Pate. Šest měsíců. Koneckonců byls to ty, kdo mi říkal, že tu práci mám vzít.

Nemůžeš se do mě teď navážet, že to beru vážně.“

„Nevím… nevím, jestli je problém ta práce… jenom… jenom si myslím, že mi neříkáš všechno.“

Zaváhala jsem, na příliš dlouhý okamžik. „To není pravda.“

„Ale na Vikinga se mnou nepojedeš.“

„Už jsem ti řekla, musím –“

Trochu potřásl hlavou, jako by mě špatně slyšel. Pak se rozběhl po cestě pryč ode mě. Držení jeho zad prozrazovalo, jak hrozně je rozzlobený.

„No tak, Patricku. Nemůžeme se na chviličku zastavit a probrat to?“

„Ne. Zahodil bych tím dobrej čas,“ odsekl paličatě.

„Tak zastavíme stopky. Aspoň na pět minut.“

„Ne. Musím to zvládnout v reálnejch podmínkách.“

Rozběhl se rychleji, jako by nabral novou sílu.

„Patricku?“ volala jsem a najednou jsem s ním nemohla udržet krok. Nohy mi na pedálech klouzaly a já zaklela a kopla pedálem dozadu, abych zkusila znovu vyrazit. „Patricku? Patricku!“

Pohlédla jsem na jeho záda a vylítlo to ze mě dřív, než jsem si uvědomila, co vlastně říkám. „Tak jo! Will chce umřít! Chce spáchat sebevraždu! A tahle cesta je můj poslední pokus, jak ho přesvědčit, aby si to rozmyslel.“

Patrick zkrátil krok a pak zpomalil. Zastavil se kousek přede mnou a napřímil se, pořád zády ke mně. Pomaličku se otočil. Konečně přestal běžet.

„Řekni to ještě jednou.“

„Chce jet do Dignitas. V srpnu. Snažím se ho přesvědčit, aby to nedělal. Tohle je moje poslední šance.“

Díval se na mě, jako by nevěděl, jestli mi má věřit.

„Vím, že to zní šíleně. Ale musím ho přesvědčit. Takže… proto nemůžu jet na Vikinga.“

„A proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Musela jsem to slíbit jeho rodičům. Že to nikomu neřeknu. Bylo by to pro ně příšerný, kdyby se to rozneslo. Příšerný. Koukni, ani on neví, že to vím. Je to celý takový… složitý. Nezlob se.“ Vztáhla jsem k němu ruku. „Řekla bych ti to, kdybych mohla.“

Neodpověděl. Tvářil se zdrceně, jako kdybych provedla něco hrozného. Trochu se zamračil a pak dvakrát těžce polkl.

„Pate –“

„Ne. Prostě… potřebuju se proběhnout, Lou. Sám.“ Prohrábl si rukou vlasy. „Jasný?“

Polkla jsem. „Fajn.“

Na chvilku to vypadalo, jako by úplně zapomněl, proč tu vlastně jsme. Pak ale znovu vyrazil.

Sledovala jsem, jak se ode mě vzdaluje, pohled upírá neochvějně před sebe a nohama ukrajuje silnici.

Den po našem návratu ze svatby jsem napsala na internet prosbu.

Věděl by někdo o nějakém prima místě, kde může kvadruplegik zažít nějaká dobrodružství?

Hledám něco, co by mohl dělat i zdravý člověk, a při čem by můj nešťastný kamarád na chvíli zapomněl, jak omezený má život. Vlastně ani nevím, co přesně hledám, ale budu vděčná za všechny podněty. Dost to spěchá.

Pilná včelka

Když jsem se teď nalogovala, nevěřícně jsem vytřeštila oči na monitor. Měla jsem osmdesát devět odpovědí. Rolovala jsem stránku nahoru a dolů a nejdřív nevěděla, jestli to jsou opravdu všechno odpovědi na mou žádost. Pak jsem se rozhlédla po ostatních lidech v knihovně, kteří tu seděli u počítačů, a přála si, aby se na mě podívali a já se jim mohla pochlubit. Devětaosmdesát odpovědí!

Na jedinou otázku!

Dozvěděla jsem se, že kvadruplegici mohou provozovat bungee jumping, plavání, kanoistiku, dokonce i jezdit na koni, s pomocí speciální konstrukce. (Podívala jsem se na internetu na video, na něž odpověď odkazovala, a byla jsem trochu zklamaná, že Will tak hrozně nesnáší koně. Vypadalo to senzačně.)

Bylo tu plavání s delfíny a sportovní potápění s asistentem. Existují prý i plovoucí vozíky, s kterými by mohl rybařit, a speciální kola pro ochrnuté, na nichž by mohl jezdit i v terénu. Někteří přispěvatelé přiložili dokonce fotky nebo videa, kterak zmíněné aktivity provozují. Pár z nich si vzpomnělo na moje předchozí příspěvky a zajímali se, jak se Willovi daří. Mezi jinými se ozval i Ritchie.

To zní, jako že máš dobrý zprávy. Cítí se trochu líp?

Naťukala jsem rychlou odpověď.

Možná. Ale doufám, že tenhle výlet bude opravdu rozhodující.

Ritchie zareagoval:

Jen tak dál! Jestli na to máš dost peněz, jde úplně cokoliv.

Scootagirl napsala:

Určitě sem pak dej nějaký jeho fotky, jak skáče bungee. Hrozně se mi líbí, jak se všichni tváří, když jsou vzhůru nohama!

Měla jsem je hrozně ráda, všechny ty kvadruplegiky a jejich pečovatele: za jejich odvahu, velkorysost a představivost. Celé dvě hodiny jsem si zapisovala všechny jejich návrhy, proklikávala se odkazy na příslušné internetové stránky, které už sami vyzkoušeli, a s několika z nich jsem si v diskusních klubech popovídala i přímo. Když jsem odcházela z knihovny, měla jsem už hotový plán: pojedeme do Kalifornie, na ranč Four Winds – specializované letovisko, které podle své prezentace na internetových stránkách nabízí zkušenou pomoc „tak, že zapomenete, že jste kdy pomoc potřebovali“.

Samotný ranč tvořila nízká dřevěná stavba na mýtině uprostřed lesů nedaleko národního parku Yosemity. Založil jej bývalý kaskadér, který se rozhodl, že se nenechá svým zraněním páteře omezovat. Internetová návštěvní kniha byla plná vzkazů od spokojených a vděčných hostů, kteří prohlašovali, že jim dokázal změnit náhled na jejich postižení – i na sebe samé. Nejméně šest účastníků diskusního fóra už tam bylo a prý jim to všem změnilo život.

Všechno tam bylo přizpůsobené pro postižené, ale vybavení bylo takové, jaké by člověk očekával spíš v prvotřídním hotelu. Venkovní zapuštěné vany s nenápadně umístěnými zvedáky, specializovaní maséři. Měli tam školený lékařský personál a kino, kde vedle normálních sedadel byla místa pro vozíky. Byla tam bezbariérová venkovní vířivka, kde si člověk mohl hovět a pozorovat přitom hvězdy.

Na ranči jsme měli strávit týden a pak ještě pár dní u moře v hotelovém komplexu, kde by si Will mohl zaplavat a vychutnat si krásu skalnatého pobřeží. A co bylo nejlepší, vymyslela jsem i absolutní vrchol naší dovolené, na který Will určitě nikdy nezapomene – skok s padákem s asistencí instruktorů vyškolených pro práci s kvadruplegiky. Mají speciální zařízení, kterým si instruktor Willa připoutá k sobě (nejdůležitější bylo údajně zajistit nohy, aby mu náhle nevyletělo koleno a nedalo instruktorovi ránu do obličeje).

Rozhodla jsem se, že Willovi ukážu hotelovou brožurku, ale o tom skákání mu nepovím. Prostě tam s ním dojedu a budu se na něj dívat. Na pár drahocenných minut bude Will lehký a svobodný. Unikne z toho hrozného vozíku. Unikne zemské přitažlivosti.

Všechny informace jsem si vytiskla a ten papír o skákání položila navrch. Kdykoli jsem na něj pohlédla, začalo ve mně klíčit vzrušení – při představě, že pojedu na svou první dalekou cestu v životě, ale také při pomyšlení, že možná právě tohle bude ono.

Možná právě tohle přiměje Willa změnit názor.

Příští den dopoledne jsem to všechno ukázala Nathanovi. Pokradmu jsme se s tím krčili nad hrnečky s kávou v kuchyni, jako bychom dělali něco přísně tajného. Prolistoval všechny moje vytištěné papíry.

„Bavila jsem se s dalšíma kvadruplegikama o tom skákání. Není žádnej zdravotní důvod, proč by to nemohl zkusit. A zrovna tak ten bungee jumping. Mají speciální postroje, který ulevujou od tlaku na páteř.“

Úzkostně jsem mu hleděla do tváře. Věděla jsem, že pokud jde o Willovo zdraví, necení si Nathan mých schopností zrovna vysoko. Bylo pro mě důležité, aby se mu moje plány líbily.

„Mají tam úplně všechno, co bysme mohli potřebovat. Prej když zavoláme předem a přivezeme si recept od doktora, můžou nám tam zajistit veškerý generický léky, takže se nemůže stát, že by nám něco došlo.“

Svraštil čelo. „Vypadá to dobře,“ uznal nakonec. „Dobrá práce.“

„Myslíš, že se mu to bude líbit?“

Pokrčil rameny. „Nemám tušení. Ale –“ podal mi papíry zpátky – „zatím jsi nás všechny vždycky překvapila, Lou.“ Po tváři se mu rozlil šibalský úsměv. „Nevím, proč by se ti to nemohlo povést zas.“

Před odchodem jsem všechno ukázala i paní Traynorové.

Zrovna zajela s autem před dům a já chvíli postávala tak, aby mě Will neviděl z okna, a pak jsem za ní zašla. „Já vím, že je to drahý,“ přiznala jsem, „ale… podle mě to vypadá úžasně. Vážně si myslím, že by si to Will mohl užít jako nikdy v životě. Jestli… jestli mi rozumíte.“

Všechno to mlčky prolétla a pak se zahloubala do čísel, která jsem pro ni připravila.

„Klidně za sebe zaplatím, jestli chcete. Za ubytování a stravu. Nechci, aby si někdo myslel –“

„To je v pořádku,“ utnula mě. „Dělejte, co musíte. Jestli myslíte, že ho k tomu přesvědčíte, prostě to všechno zamluvte.“

Rozuměla jsem, co se mi snaží říct. Na nic jiného stejně nebyl čas.

„Myslíte, že ho přemluvíte?“ zeptala se.

„No… jenom když… když to postavím tak, že je to…“ polkla jsem, „…že je to částečně taky kvůli mně. On si myslí, že se tady zahazuju. Pořád mi říká, že bych měla cestovat. Že bych měla… něco dělat.“

Pozorně na mě pohlédla. Přikývla. „Ano. To je celý Will.“ Podala mi papíry zpátky.

„Já…“ nadechla jsem se, a pak jsem si překvapeně uvědomila, že nedokážu promluvit. Dvakrát jsem těžce polkla. „Jak jste předtím říkala… já…“

Zjevně se jí nechtělo čekat, až se vymáčknu. Sklonila hlavu a štíhlé prsty sáhly po řetízku na krku.

„Ano. No, už bych měla jít. Uvidíme se zítra. Dejte mi vědět, jak se rozhodne.“

*

Ten večer jsem nejela k Patrickovi. Původně jsem chtěla, ale něco mě odvedlo od průmyslové zóny pryč a já místo toho přešla ulici a nasedla na autobus k domovu. Ušla jsem sto osmdesát kroků k našemu domu a otevřela si. Večer byl teplý a všechna okna byla otevřená ve snaze udělat trochu průvan. Máma v kuchyni vařila a něco si pozpěvovala. Táta seděl na gauči s hrnkem čaje a děda podřimoval v křesle s hlavou na stranu. Thomas si černou fixou něco pečlivě maloval na boty.

Pozdravila jsem a prošla kolem nich. Napadlo mě, proč mi tak rychle začalo připadat, že už sem vlastně nepatřím.

Trina se učila v mém pokoji. Zaklepala jsem a vešla. Našla jsem ji za stolem skloněnou nad hromadou učebnic. Na nose jí trůnily brýle, které jsem nepoznávala. Bylo zvláštní vidět ji mezi věcmi, které jsem si vybrala já. Zdi, které jsem tak pečlivě vymalovala, už pokrývaly Thomasovy obrázky, a v rohu jedné rolety byla pořád jeho čmáranina perem.

Ohlédla se po mně přes rameno. „Potřebuje něco máma?“ zeptala se. Mrkla na hodiny. „Myslela jsem, že udělá Thomasovi večeři sama.“

„Už ji dělá. Bude mít rybí prsty.“

Podívala se po mně a sundala si brýle. „Jsi v pohodě? Vypadáš příšerně.“

„Ty taky.“

„Já vím. Najela jsem na takovou debilní detoxikační dietu. Vyrazila se mi z toho kopřivka.“ Sáhla si na bradu.

„Vždyť nepotřebuješ držet dietu.“

„Jo, no… na Účetnictví pro pokročilé chodí jeden kluk… říkala jsem si, že bych se třeba mohla začít trochu snažit. Obrovský pupence přes celej ksicht, to vždycky zabere, ne?“

Sedla jsem si na postel. Byl na ní můj přehoz. Věděla jsem, že Patrick by ten divoký geometrický vzor nemohl ani vidět. Překvapilo mě, že Trině nevadí.

Zavřela knihu a opřela se na židli. „Tak co se děje?“

Kousla jsem se do rtu, ale ona se zeptala znovu.

„Trino, myslíš, že bych si mohla udělat rekvalifikaci?“

„Rekvalifikaci na co?“

„Já nevím. Něco s módou. Návrhářství. Nebo možná jenom šití.“

„No… kursy na to určitě jsou. Vím skoro jistě, že naše univerzita nějaký pořádá. Můžu ti to zjistit, kdybys chtěla.“

„Ale vzali by někoho, jako jsem já? Kdo nemá žádnou kvalifikaci?“

Vyhodila pero do vzduchu a zase ho chytila. „Jé, oni milujou starší studenty. Zvlášť starší studenty s prokazatelně vysokou pracovní morálkou. Asi bys musela absolvovat nějakej přestupovej seminář, ale nevidím důvod, proč by to nešlo. Proč? Co se děje?“

„Já nevím. Jenom něco, co Will už před časem říkal. Že… že mám se svým životem něco dělat.“

„A?“

„A já si říkám… že je možná čas, abych to udělala jako ty. Teď když už zas táta uživí rodinu sám, možná nejsi jediná, kdo se sebou dokáže něco udělat?“

„Musela by sis to zaplatit.“

„Já vím. Šetřím si.“

„Myslím, že by to asi bylo o něco víc, než co se ti podařilo našetřit.“

„Mohla bych si požádat o grant. Nebo možná o půjčku. A mám dost, abych to nějakou dobu utáhla sama. Seznámila jsem se s jednou poslankyní, která prej pracuje pro nějakou agenturu, co by mi mohla pomoct. Dala mi svoji navštívenku.“

„Počkej moment,“ přerušila mě Katrina a zhoupla se na židli. „Já to nějak nechápu. Myslela jsem, že chceš zůstat u Willa. Myslela jsem, že nejdůležitější pro tebe je udržet ho naživu a dál pro něj pracovat.“

„Jasně, to chci, ale…“ zahleděla jsem se do stropu.

„Ale co?“

„Je to složitý.“

„To je kvantitativní uvolňování taky. Ale i tak vím, že to znamená, že se tisknou nový peníze.“

Vstala, došla ke dveřím a zavřela je. Ztišila hlas, aby ji nikdo za dveřmi určitě nemohl slyšet.

„Myslíš, že to prohraješ? Myslíš, že se…“

„Ne!“ vyhrkla jsem spěšně. „Teda doufám, že ne. Mám plány. Skvělý plány. Za chviličku ti to ukážu.“

„Ale…?“

Vzpažila jsem, protáhla paže a spojila prsty. „Ale mám Willa ráda. Hodně ráda.“

Pozorně si mě prohlížela. Měla zase svůj přemýšlivý výraz. Není nic děsivějšího než sestřin přemýšlivý výraz, zvlášť když ho namíří přímo na vás.

„A do prdele.“

„No tak…“

„No tohle je ovšem zajímavý,“ pronesla.

„Já vím.“ Spustila jsem paže.

„Chceš si najít práci. Abys nebyla…“

„To mi říkali jiní ochrnutí. Co chodí na ty diskusní fóra. Nemůžeš bejt obojí. Nemůžeš bejt pečovatelka a zároveň…“ Schovala jsem tvář do dlaní.

Cítila jsem na sobě její pohled.

„Ví to?“

„Ne. Vlastně ani nevím, jestli to vím já. Já prostě…“ plácla jsem sebou na postel obličejem dolů.

Voněla po Thomasovi, s mírným podtónem kvasnicové pomazánky. „Já nevím, co si vlastně myslím.

Vím jenom, že většinu času bych s ním byla radši než s kýmkoli jiným, koho znám.“

„Včetně Patricka.“

A bylo to venku. Pravda, kterou jsem si stěží dokázala sama připustit.

Do tváří se mi nahnala krev. „Jo,“ zamumlala jsem do peřiny. „Někdy jo.“

„A sakra,“ pravila po minutce. „A já myslela, že komplikovat si život je moje hobby.“

Lehla si vedle mě na postel a společně jsme zíraly do stropu. Zezdola se ozývalo dědovo nemelodické pohvizdování, doprovázené kvílením a ranami, jak Thomas opakovaně narážel s nějakým vozítkem na dálkové ovládání do podlahové lišty. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu se mi oči zalily slzami. Za chviličku mě sestra objala.

„Ty jsi takovej pošuk,“ řekla mi a obě jsme se rozesmály.

„Neboj,“ utírala jsem si tvář, „neprovedu žádnou pitomost.“

„To je dobře. Protože čím víc o tom přemejšlím, tím víc si myslím, že je to všechno proto, jak intenzivní je tahle situace. Není to skutečný, jde o to drama.“

„Cože?“

„No, je to koneckonců doslova otázka života a smrti, a ty jsi každej den uvězněná v životě tohohle chlapa, jsi zapojená do toho jeho podivnýho tajemství. Tím mezi váma vzniká taková falešná intimita.

Anebo dostáváš nějakej podivnej ošetřovatelskej komplex.“

„Věř mi, že to fakt není tím.“

Zase jsme ležely a zíraly do stropu.

„Ale je to trochu šílený, když se nad tím zamyslíš… že bys milovala někoho, kdo… no, víš, kdo ti to nemůže oplatit. Možná je to celý jenom panická reakce na to, že jste se s Patrickem konečně sestěhovali.“

„Já vím. Máš pravdu.“

„A vy dva už jste spolu pořádně dlouho. Je jasný, že se občas zakoukáte do někoho jinýho.“

„Zvlášť když je Patrick úplně posedlej těma maratónama.“

„A možná tě ty city k Willovi zase přejdou. Pamatuju si dobře, jak sis myslela, že je to pěknej vůl.“

„Někdy si to pořád myslím.“

Sestra sáhla pro kapesníček, osušila mi oči a pak mi otřela tváře.

„Ale i tak je ten nápad se školou dobrej. Protože, řekněme si to upřímně, ať to s Willem jde do kopru nebo ne, stejně budeš potřebovat nějakou pořádnou práci. Přece nechceš navěky dělat pečovatelku.“

„S Willem to nepůjde do kopru, jak tomu ty říkáš. Will bude… on bude v pohodě.“

„Jasně že jo.“

Máma volala na Thomase. Slyšely jsme, jak v kuchyni pod námi vyzpěvuje: „Thomasi!

Tomtomtomtom Thomasi…“

Trina vzdychla a promnula si oči. „Pojedeš dneska ještě k Patrickovi?“

„Jo.“

„Nechceš ještě zaskočit na skleničku ke Skvrnitýmu psovi a ukázat mi ty svoje plány? Zeptám se mámy, jestli za mě uloží Thomase. Tak pojď, můžeš mě pozvat, když jsi teďka tak zazobaná, že si můžeš dovolit jít na studia.“

Když jsem dorazila k Patrickovi, bylo už tři čtvrtě na deset.

K mému úžasu mi Katrina plány na dovolenou bez výhrad schválila. Dokonce ani jako obvykle nedodala: „Dobrý, ale ještě lepší by bylo, kdybys…“ V jednu chvíli jsem si říkala, jestli to nedělá jen proto, že na mě chce být hodná, protože bylo evidentní, že jsem se trochu pominula. Ale ona pořád jen vykřikovala: „Teda, nechápu, jak jsi to objevila! Musíš udělat spoustu fotek, jak skáče bungee.“ Nebo: „Představ si, jak se bude tvářit, až mu řekneš o tom skoku padákem! To bude naprostá senzace!“

Kdyby nás v hospodě někdo pozoroval, asi by si myslel, že jsme dvě kamarádky, které se vlastně mají docela rády.

Ještě jsem nad tím dumala, když jsem se tichounce vplížila do bytu. Zvenčí už byl temný a já přemýšlela, jestli šel Patrick v rámci intenzivního tréninku brzo spát. Pustila jsem kabelku na podlahu v předsíni, otevřela dveře do obýváku a pomyslela si, jak je od něj hezké, že mi nechal rozsvícené světlo.

A pak jsem ho uviděla. Seděl u stolu prostřeného pro dva, uprostřed mihotavě hořela svíčka.

Zavřela jsem za sebou dveře a on povstal. Svíčka už byla zpola vyhořelá.

„Omlouvám se,“ vyhrkl.

Vytřeštěně jsem na něj civěla.

„Choval jsem se jak blbec. Máš pravdu. Ta práce je jenom na půl roku a já se choval jak malej kluk.

Měl bych bejt pyšnej, že děláš něco tak užitečnýho a že to bereš tak vážně. Jenom mě to trochu…

rozhodilo. Tak se moc omlouvám. Fakt mě to mrzí.“

Vztáhl ke mně ruku a já ji přijala.

„Je skvělý, že se mu snažíš pomoct. Je to obdivuhodný.“

„Děkuju,“ stiskla jsem mu ruku.

Než znovu promluvil, kratičce si vydechl, jako by úspěšně zvládl předem nacvičený proslov.

„Udělal jsem večeři. Je to teda zas jen salát.“ Sáhl za mě do lednice a vytáhl dva talíře. „Slibuju, že si po Vikingovi zajdeme někam na nějaký pořádný jídlo. Nebo možná až najedu na sacharidovou nálož.

Jenom prostě…“ prudce vydechl, „…asi v poslední době nemůžu myslet na nic moc jinýho. Asi to bylo taky trochu tím. A máš pravdu. Není žádnej důvod, proč bys se mnou musela jezdit. To je moje záležitost. Máš plný právo místo toho pracovat.“

„Patricku…“ začala jsem.

„Nechci se s tebou hádat, Lou. Odpustíš mi to?“

V očích měl úzkost a voněl kolínskou. Tyhle dvě věci na mě pomaličku dosedly jako závaží.

„Tak si přece sedni,“ vyzval mě. „Najíme se, a potom… já nevím, budem si jen tak užívat. Bavit se o něčem jiným. Nepůjdeme běhat,“ zasmál se nuceně.

Sedla jsem si a pohlédla na stůl.

Pak jsem se usmála. „Tohle vypadá moc pěkně.“

Patrick vážně uměl udělat krůtí prsa na sto jedna způsobů.

Snědli jsme zeleninový salát, těstovinový salát, salát z mořských plodů a salát z exotického ovoce, který připravil jako dezert, já pila víno a on zůstal jen při minerálce. Chvíli to trvalo, ale nakonec jsme se oba začali uvolňovat. Naproti mně seděl Patrick, jakého už jsem dlouho neviděla. Vtipný, pozorný.

Pečlivě se kontroloval, aby se ani jednou nezmínil o běhání nebo maratónech, a zasmál se, kdykoli si uvědomil, že se náš hovor stejně zase stáčí tím směrem. Ucítila jsem, jak se mě pod stolem dotkl nohama, naše nohy se propletly a já si pozvolna uvědomovala, že mi z hrudi mizí jakýsi svíravý, nepříjemný pocit.

Sestra měla pravdu. Můj život nabral podivný směr a já se izolovala od všech svých blízkých – Willovo trápení a tajemství mě úplně pohltily. Budu se muset snažit, abych neignorovala všechno ostatní ve svém životě.

Začala jsem se cítit trochu provinile kvůli tomu rozhovoru, který jsem předtím vedla se sestrou.

Patrick mě vůbec nenechal vstát, ani abych mu pomohla sklidit ze stolu. Ve čtvrt na dvanáct se zvedl, odnesl všechny talíře a misky do kuchyňky a začal je skládat do myčky. Seděla jsem u stolu a bavila jsem se s ním skrze úzké dveře. Prsty jsem si mnula místečko, kde se krk napojuje k rameni, a snažila se rozmasírovat zatuhliny, které jako by se mi tam usadily už natrvalo. Zavřela jsem oči a snažila se uvolnit, takže jsem si teprve po pár minutách uvědomila, že hovor utichl.

Otevřela jsem oči. Patrick stál ve dveřích s mou prázdninovou složkou v ruce. Ukázal mi pár papírů.

„Co má tohle všechno bejt?“

„To je… ta dovolená. Ta, jak jsem ti říkala.“

Dívala jsem se, jak listuje papíry, které jsem předtím ukázala sestře; prohlédl si itinerář, fotky, kalifornské pláže.

„Já myslel…“ když konečně promluvil, zněl jeho hlas podivně přiškrceně. „Myslel jsem, že mluvíš o Lurdech.“

„Cože?“

„Nebo… já nevím… o rehabilitačním středisku ve Stoke Mandeville… nebo tak něčem. Když jsi říkala, že nemůžeš jet, protože mu musíš pomáhat, tak jsem si myslel, že jde fakt o práci. Tohle vypadá…“ zavrtěl nevěřícně hlavou, „…tohle vypadá jako životní dovolená.“

„No… vždyť vlastně je. Ale není to pro mě. Je to pro něj.“

Patrick se ušklíbl. „Kdepak…“ potřásl hlavou, „něco takovýho by sis ty vůbec neužila. Vířivky pod širým nebem, plavání s delfínama… a hele, ‚čtyřhvězdičkový luxus‘ a ‚nepřetržitá pokojová služba‘.“

Pohlédl na mě. „To není žádná práce. To je krucinál svatební cesta!“

„To není fér!“

„A tohle jo? To vážně čekáš, že se budu s klidem dívat, jak si odfrčíš s jiným chlapem na takovouhle dovolenou?“

„Vždyť jede i jeho ošetřovatel.“

„Ach. No jasně, Nathan. Tak to je všechno v pořádku.“

„Patricku, no tak – je to složitý.“

„Tak mi to vysvětli.“ Zašermoval na mě papíry. „Vysvětli mi to, Lou. Ale tak, abych to dokázal pochopit.“

„Záleží mi na tom, aby Will chtěl dál žít, aby viděl svoji budoucnost v lepších barvách.“

„A do tý lepší budoucnosti bys patřila i ty?“

„To není fér. Hele, chtěla jsem já někdy po tobě, abys nechal práce, kterou máš rád?“

„Moje práce nezahrnuje povalování s cizím chlapem ve vířivce.“

„No jenže mně by to nevadilo, kdyby jo. Klidně se povaluj s cizíma chlapama ve vířivce! Jak často budeš chtít! Tak vidíš.“ Pokusila jsem se usmát a doufala, že mě bude následovat.

Jenže on se nehodlal nechat odbýt. „Jak by bylo tobě, Lou? Jak by ti bylo, kdybych řekl, že pojedu na nějakej sjezd o fitnessu, s – já nevím, třeba s Leanne z klubu, protože potřebuje rozveselit?“

„Rozveselit?“ Vybavila jsem si Leanne, její rozevláté plavé vlasy a dokonalé nohy, a roztržitě jsem uvažovala, proč ho zrovna její jméno napadlo jako první.

„A jak by ti pak bylo, kdybych ti oznámil, že spolu věčně budeme chodit do restaurací, možná si spolu zalezeme do vířivky, nebo si na delší dobu společně vyjedeme. Někam deset tisíc kilometrů daleko, protože ona je chudák poslední dobou trochu skleslá. To by ti jako vůbec nevadilo?“

„On ale není ‚trochu skleslej‘, Pate! Chce se zabít! Chce se sebrat a odjet do Dignitas a tam si sakra chce vzít život!“ Slyšela jsem, jak mi v uších buší krev. „A nemůžeš to takhle převracet. To tys řekl o Willovi, že je mrzák. To tys prohlašoval, že ten by tě přece nemohl ohrozit. ‚Dokonalej šéf,‘

povídals. Ten ani nestojí za to, aby si kvůli němu člověk dělal starosti.“

Odložil složku na kuchyňskou linku.

„No, Lou… tak teď si je dělám.“

Schovala jsem hlavu do dlaní a na chvilku tak zůstala. Zaslechla jsem, jak venku na chodbě bouchly požární dveře, a pak se ozvaly něčí hlasy, které utichly, jak se odemkly a zavřely domovní dveře.

Patrick pomalu přejížděl rukou po hraně kuchyňské skříňky. V čelisti mu škubal sval. „Víš, jak si připadám, Lou? Připadám si, jako kdybych běžel, ale pořád jako když jsem trochu pozadu za zbytkem pole. Mám pocit…“ Zhluboka se nadechl, jako by se snažil uklidnit. „Mám pocit, jako kdyby na mě za zatáčkou čekalo něco hroznýho, a všichni kolem mě vědí, co to je, jenom já ne.“

Zvedl ke mně oči. „Nemyslím, že bych měl přemrštěný požadavky. Ale nechci, abys jela. Nevadí mi, že nechceš na Vikinga, ale nechci, abys jela na tuhle… na tuhle dovolenou. S ním.“

„Ale já –“

„Skoro sedm let jsme spolu. A tohohle chlápka znáš… tu práci máš… pět měsíců. Pět měsíců. Jestli s ním teď pojedeš, tak mi tím říkáš něco o našem vztahu. Jak moc ti na nás záleží.“

„To není fér! S náma to nemusí mít nic společnýho,“ namítla jsem.

„Ale jo, když ti tohle všechno řeknu a ty stejně pojedeš.“

Malý byt jako by kolem nás úplně ztichl. Díval se na mě s výrazem, který jsem u něj ještě neviděla.

Konečně jsem našla hlas, i když jsem dokázala jen šeptat. „Ale on mě potřebuje.“

Uvědomila jsem si to snad hned, jak jsem to řekla, jak jsem ta slova uslyšela a ona se mezi námi překroutila a přeskupila. Došlo mi, jak bych se asi cítila já, kdyby mi něco takového řekl.

Polkl a trochu potřásl hlavou, jako by nedokázal pochopit, co jsem řekla. Opřel se rukou o pracovní plochu a pak ke mně vzhlédl.

„Ať řeknu, co řeknu, stejně to nic nezmění, že jo?“

Takhle to s Patrickem bylo. Vždycky byl chytřejší, než za jakého jsem ho považovala.

„Patricku, já…“

Zavřel oči, jen na kratičký okamžik, a pak se otočil a vyšel z obýváku, a na příborníku za sebou nechal posledních pár prázdných talířů.

21

Steven

O víkendu se k nám nastěhovalo to děvče. Will o tom mně ani Camille nic neřekl, ale v sobotu ráno jsem se ještě v pyžamu vypravil do přístavku, abych se mrkl, jestli Will nepotřebuje pomoc, jelikož Nathan se opozdil, a najednou proti mně šla chodbou ona, v jedné ruce misku s lupínky a v druhé noviny. Začervenala se, když mě spatřila. Nechápu proč – měl jsem na sobě župan, naprosto slušné oblečení. Vzpomínám si, jak mě potom napadlo, že bývaly doby, kdy bylo úplně normální, že se ráno z Willovy ložnice plíží nějaká pěkná mladá bytůstka.

„Jenom nesu Willovi poštu,“ zamával jsem obálkami.

„Ještě není vzhůru. Mám na něj jít houknout?“ Ruka s novinami jí vyletěla k hrudi jako štít. Měla na sobě tričko s myškou Minnie a takové ty vyšívané kalhoty, jaké kdysi nosívaly Číňanky v Hongkongu.

„Ne, ne. Když spí, tak ne. Nechte ho odpočívat.“

Když jsem to povídal Camille, myslel jsem, že ji to potěší. Vždyť ji předtím tak strašně rozladilo, že se to děvče nastěhovalo ke svému příteli. Jenže ona se jen zatvářila poněkud překvapeně a pak přešla rovnou k napjatému výrazu, jenž prozrazoval, že už si představuje všechny možné nežádoucí důsledky. Nikdy to nevyslovila, ale věděl jsem docela jistě, že není z Louisy Clarkové moc nadšená.

Ovšem ve skutečnosti jsem neměl tušení, koho by teď Camilla schválila. Její základní nastavení jako by bylo Nesouhlas.

Nikdy jsme nepřišli na to, co vlastně Louisu přimělo tu zůstat – Will řekl jen „potíže v rodině“ –, ale byla tedy pořád v jednom kole. Když se zrovna nestarala o Willa, pobíhala sem a tam, uklízela a prala a fičela hned do cestovní kanceláře a do knihovny, hned zase zpátky. Poznal bych ji kdekoli ve městě, jelikož byla tak nápadná. Nosila to nejbarevnější oblečení, jaké jsem kdy viděl na někom, kdo zrovna nežije v tropech – kratinké šaty v sytých barvách drahokamů a boty podivného vzhledu.

Rád bych byl Camille řekl, že tady to děvče rozjasňuje atmosféru. Ale takovou poznámku už jsem před Camillou dávno nemohl pronést.

Will jí údajně dovolil používat jeho počítač, ale ona odmítla a raději chodila dál do knihovny.

Nevím, jestli se bála, aby to nevypadalo, že ho využívá, nebo proto, že nechtěla, aby viděl, co dělá.

Ať tak či tak, když tu byla, Will vypadal trochu spokojenější. Párkrát se ke mně otevřeným oknem donesl jejich hovor a vím jistě, že jsem zaslechl Willa se smát. Promluvil jsem s Bernardem Clarkem, abych měl jistotu, že proti tomuhle uspořádání nemá námitky, a on jen podotkl, že je to trochu složité, protože se zrovna rozešla se svým dlouholetým přítelem, a u nich doma se moc neví, jak to bude dál.

Zmínil se také, že se přihlásila na nějaký přestupový kurs a chce se dál vzdělávat. Rozhodl jsem se, že o tomhle Camille nepovím. Nechtěl jsem, aby dumala nad tím, co by to mohlo znamenat. Will povídal, že má ráda módu a takové věci. Rozhodně na ni byl hezký pohled a měla krásnou postavu – ale upřímně, nevím, kdo by si probůh chtěl kupovat něco takového, jako nosí ona.

V pondělí večer se přišla zeptat, jestli bychom s Camillou a Nathanem nepřišli do přístavku.

Rozložila na stole brožury, vytištěné časové rozvrhy, pojišťovací listiny a další věci, které si vytiskla z internetu. Pro každého z nás měla kopie v průhledných plastových deskách. Všechno to bylo hrozně organizované.

Prý nám chce přednést své plány ohledně dovolené. (Předem Camillu varovala, že o tom musí mluvit tak, jako by to mělo být ku prospěchu především jí, ale já si přesto všiml, že Camille poněkud ztvrdly oči, když Louisa vyjmenovávala, co všechno pro ně zamluvila.

Měl to být zcela mimořádný výlet, který zjevně zahrnoval všemožné neobvyklé aktivity – nedokázal bych si u nich Willa představit ani před tou nehodou. Ale kdykoli se o něčem zmínila – rafting na divoké vodě nebo bungee jumping nebo něco takového –, přidržela Willovi před očima papír, na němž byly obrázky jiných postižených mladíků, jak danou činnost provozují, a prohlásila: „Jestli mám vyzkoušet všechno, do čeho bych se podle tebe měla pustit, tak to musíš podniknout se mnou.“

Musím připustit, že jsem byl v duchu docela ohromený. Byla to opravdu vynalézavá osůbka.

Will poslouchal a já viděl, že si pročítá všechno, co před ním rozložila.

„Kdes to všechno našla?“ svraštil nakonec čelo.

Povytáhla na něj obočí. „Vědění je moc, Wille,“ ušklíbla se.

A můj syn se usmál, jako by řekla něco obzvlášť chytrého.

„Takže…“ začala Louisa, když už byly všechny otázky zodpovězeny. „Odjíždíme za osm dní. Jste spokojená, paní Traynorová?“ V hlase přitom měla jakýsi nepatrně vzdorný tón, jako by vyzývala Camillu, ať si jen zkusí odpovědět záporně.

„Jestli to opravdu všichni chcete, já proti tomu vůbec nic nemám,“ řekla Camilla.

„Nathane? Pořád ještě chceš jet?“

„To si piš.“

„A… Wille?“

Všichni jsme na něj pohlédli. Ještě před nedávnem by kterákoli z těchhle aktivit byla úplně nemyslitelná. Bývaly doby, kdy si Will užíval, když mohl něco odmítnout jen proto, aby rozčilil svou matku. Takový byl náš syn odjakživa – vždycky byl schopný udělat přesný opak toho, co je správné, jednoduše proto, že nesnesl, aby to vypadalo, že nám nějak vyhověl. Nevím, odkud se v něm tyhle podvratné pudy vzaly. Možná proto byl tak geniální vyjednavač.

Věnoval mi neproniknutelný pohled a já cítil, jak mi strnula čelist napětím. Ale pak mrkl na to děvče a usmál se.

„Proč ne?“ opáčil. „Docela se těším, až uvidím Clarkovou vrhat se do peřejí.“

Louisa jako by si viditelně odfoukla úlevou, jako by snad napůl očekávala, že odmítne.

Je to zvláštní, ale přiznávám, že když nám prvně vstoupila do života, byl jsem vůči ní trochu podezíravý. Navzdory svému velikášství byl Will zranitelný. Trochu jsem se bál, že by se mohl nechat zmanipulovat. Navzdory všemu byl bohatý muž, a když ta mizerná Alicia utekla s jeho kamarádem, připadal si pak tak zbytečný, jak jen to v jeho situaci šlo.

Ale já si všiml, jak se na něj Louisa dívá – s podivnou směsí pýchy a vděčnosti ve tváři, a najednou jsem byl strašně rád, že ji tu máme. Nikdy jsme to sice nevyslovili, ale stav mého syna je naprosto neudržitelný. Ať dělala Louisa cokoli, zjevně mu to poskytovalo aspoň maličkou úlevu.

Na pár dní zavládla v domě sotva patrná, ale nepochybně slavnostní nálada. Camilly jako by se zmocnil jakýsi tichý optimismus, i když to přede mnou odmítala připustit. Věděl jsem, co je za tím: co tu koneckonců bylo ke slavení? Jednou pozdě v noci jsem zaslechl, jak telefonuje s Georginou a snaží se ospravedlnit, s čím souhlasila. Georgina byla pravá dcera své matky: hned přemýšlela, jestli Louisa nějak nezneužívá Willovu situaci ke svému prospěchu.

„Nabídla, že si to sama zaplatí, Georgino,“ namítla Camilla. A pak: „Ne, drahoušku, nemyslím, že bychom měli moc na výběr. Máme hrozně málo času a Will s tím souhlasil, takže já prostě jen doufám, že to dobře dopadne. Myslím, že bys to teď měla brát stejně.“

Věděl jsem, jak těžké je pro ni obhajovat Louisu, nebo vůbec k ní být milá. Jenže ji musela tolerovat, protože věděla stejně dobře jako já, že Louisa je naše jediná šance, aby náš syn byl aspoň trochu šťastný.

Ani jeden z nás to nevyslovil nahlas, ale Louisa Clarková byla naše jediná možnost, jak ho udržet naživu.

Včera večer jsem si zašel na skleničku s Dellou. Camilla jela ke své sestře, a tak jsme se na zpáteční cestě zašli projít k řece.

„Will pojede na dovolenou,“ prohodil jsem.

„To je bezvadný,“ usmála se.

Chudák Della. Úplně jsem viděl, jak přemáhá instinktivní touhu zeptat se, jak to s námi bude – jak může tenhle nečekaný vývoj událostí ovlivnit naši budoucnost –, ale tušil jsem, že to neudělá. Alespoň ne dokud se tohle všechno nějak nevyřeší.

Procházeli jsme se, pozorovali labutě a usmívali se na turisty, kteří se tu v podvečerním slunci projížděli na lodičkách. Della vykládala, jak by tohle všechno mohlo vlastně být pro Willa báječné, a že to možná naznačuje, že už se učí sžívat se se svou situací. Bylo to od ní moc milé, zvlášť když jsem věděl, že má vlastně několik opodstatněných důvodů doufat, že to celé skončí. Willova nehoda nám koneckonců zmařila plány na společný život. Určitě vskrytu doufala, že jednoho dne mé povinnosti vůči Willovi skončí a já budu volný.

A já kráčel vedle ní, cítil její ruku zavěšenou na své paži a naslouchal jejímu zpěvavému hlasu.

Nemohl jsem jí povědět pravdu – pravdu, kterou znala jen hrstka lidí. Že jestli to děvče s tím svým rančem a skákáním na laně a vířivkami a já nevím čím neuspěje, paradoxně mě tím vysvobodí.

Protože já bych svou rodinu opustil, jedině pokud by se Will rozhodl, že přece jenom pojede do té příšerné instituce ve Švýcarsku.

Věděl jsem to já a věděla to i Camilla. I když bychom si to ani jeden nepřipustili. Jen po smrti svého syna bych mohl žít život podle svého.

„Ale no tak,“ řekla, když si všimla mého výrazu.

Moje milá Della. Poznala, co si myslím, i když jsem si to ani sám neuvědomoval.

„To je dobrá zpráva, Stevene. Vážně. Nikdy nevíš – třeba tím Will začne úplně nový, nezávislý život.“

Položil jsem dlaň na její ruku. Kdybych byl statečnější, možná bych jí řekl, co si doopravdy myslím. Kdybych byl statečnější, dávno bych ji opustil – ji a možná i svoji ženu.

„Máš pravdu,“ donutil jsem se k úsměvu. „Doufejme, že se vrátí plný zážitků ze skákání na laně, nebo jaké hrůzy si to dneska mladí rádi způsobují.“

Šťouchla do mě. „Možná tě přemluví, abys mu něco podobného instaloval na hradě.“

„Rafting na divoké vodě v hradním příkopu?“ ušklíbl jsem se. „To si musím zapsat jako možnou atrakci na příští letní sezónu.“

Veselí nad touhle nepravděpodobnou vyhlídkou nám vydrželo, ještě když jsme se s občasným pochechtáváním ubírali k loděnici.

A pak dostal Will zápal plic.

22

Vběhla jsem na jednotku intenzivní péče. Areál nemocnice byl hrozně roztahaný a já postrádala jakýkoli přirozený orientační smysl, takže jsem ten správný pavilon hledala celou věčnost. Musela jsem se třikrát zeptat, než mi někdo ukázal správným směrem. Konečně jsem úplně bez dechu rozrazila dveře na oddělení C12 a na chodbě spatřila sedět Nathana, který si četl noviny. Vzhlédl, když jsem k němu doběhla.

„Jak mu je?“

„Je na kyslíku. Stabilizovanej.“

„Já to nechápu! Ještě v pátek večer mu bylo dobře. V sobotu ráno trochu pokašlával, ale… ale tohle? Co se stalo?“

Srdce mi prudce bušilo. Na chviličku jsem si sedla a snažila se popadnout dech. Před hodinou jsem dostala Nathanovu esemesku a od té doby jsem utíkala. Napřímil se a složil noviny.

„Není to poprvé, Lou. Do plic se mu dostane nějaká baktérie, jemu nefunguje kašlání, jak by mělo, takže ho to hrozně rychle složí. Zkoušel jsem v sobotu nějaký techniky na odhlenění, ale moc ho to bolelo. Zničehonic mu vylítla horečka a pak ho začalo strašně bodat na prsou. V sobotu večer jsme museli volat sanitku.“

„Sakra práce!“ předklonila jsem se, „sakra, sakra, sakra! Můžu dovnitř?“

„Je hrozně vyčerpanej. Nevím, jestli z něj něco dostaneš. A je tam s ním paní T.“

Nechala jsem si u Nathana kabelku, umyla si ruce antibakteriálním mýdlem, zatlačila na dveře a vešla dovnitř.

Will ležel na nemocniční posteli pod modrou přikrývkou. Byl připojený na kapačku a obklopený nejrůznějšími občasně pípajícími přístroji. Tvář mu zčásti zakrývala kyslíková maska a oči měl zavřené. Pleť měl šedavou s jakýmsi modrobílým nádechem, a při tom pohledu se ve mně něco sevřelo. Paní Traynorová seděla u postele s rukou položenou na jeho přikryté paži. Nepřítomně zírala do protější zdi.

„Paní Traynorová?“ zašeptala jsem.

Trhla sebou a vzhlédla. „Ach. Louiso.“

„Jak… jak mu je?“ Chtěla jsem jít a chytit Willa za druhou ruku, ale měla jsem pocit, že si tam nedokážu sednout. Přešlapovala jsem u dveří. Ve tváři měla tak sklíčený výraz, že i tak jsem si připadala jako vetřelec.

„Trochu líp. Dávají mu nějaká hodně silná antibiotika.“

„Můžu… můžu nějak pomoct?“

„Ne, myslím, že ne. Můžeme… musíme jenom čekat. Asi za hodinu přijde doktor na vizitu.

Doufejme, že nám bude moci říct něco víc.“

Svět jako by se zastavil. Ještě chvíli jsem tam stála a ustavičné pípání přístrojů se mi svým rytmem zažíralo do vědomí.

„Nechtěla byste, abych vás chvíli vystřídala? Abyste si mohla trochu odpočinout?“

„Ne. Myslím, že radši zůstanu.“

V koutku duše jsem doufala, že mě Will uslyší. V koutku duše jsem doufala, že se jeho oči nad tou průhlednou plastovou maskou otevřou a on zamumlá: „Clarková. Prokristapána, pojď si sednout.

Narušuješ tady symetrii.“

Ale on tam jen ležel.

Otřela jsem si rukou tvář. „Nechtěla byste… nechtěla byste donést něco k pití?“

Paní Traynorová vzhlédla. „Kolik je hodin?“

„Tři čtvrtě na deset.“

„Vážně?“ zavrtěla hlavou, jako by se jí tomu nechtělo věřit. „Díky, Louiso. To by… to by od vás bylo moc laskavé. Asi jsem tady už dost dlouho.“

V pátek jsem měla volno – zčásti proto, že Traynorovi trvali na tom, že si ho zasloužím, ale hlavně proto, že pas jsem prostě nemohla získat jinak, než jet vlakem do Londýna a vystát si frontu na pasovém úřadě. V pátek večer jsem se u nich po návratu zastavila, abych Willovi ukázala svou kořist a ujistila se, že jeho pas pořád ještě platí. Připadalo mi, že je trochu zamlklý, ale na tom nebylo zas tak nic neobvyklého. Některé dny měl větší nepohodlí než jindy. Usoudila jsem, že dneska to tak asi bude.

Když mám být upřímná, měla jsem hlavu tak nabitou cestovními plány, že mi už téměř nezbývala kapacita na nic jiného.

V sobotu dopoledne jsem si s tátou jela k Patrickovi vyzvednout svoje věci a odpoledne jsme se s mámou vydaly na nákupy na hlavní třídu – potřebovala jsem plavky a nějaké další věci na dovolenou. O víkendech jsem teď přespávala u našich. S Trinou a Thomasem tam bylo docela těsno.

V pondělí ráno jsem vstala v sedm, abych byla u Traynorových na osmou. Když jsem dorazila, všude bylo zavřeno a přední i zadní dveře byly zamčené. Nenechali mi žádný lístek. Stoupla jsem si pod přístřešek u předních dveří a zavolala Nathanovi. Zkusila jsem to třikrát, ale nezvedal to. Telefon paní Traynorové se automaticky přepínal do hlasové schránky. Když už jsem seděla na schůdkách pětačtyřicet minut, konečně dorazila Nathanova textovka.

Jsme v okresni nemocnici. Will ma zapal plic. Blok C12.

Nathan odešel a já ještě hodinu seděla před Willovým pokojem. Prolistovala jsem pár časopisů na stolku, které tu zjevně někdo zanechal v roce 1982, pak jsem si vytáhla z kabelky knížku a pokusila se začíst, ale nemohla jsem se soustředit.

Dorazil lékař, ale mně nepřipadalo vhodné, abych za ním šla dovnitř, když je u Willa jeho matka.

Za čtvrt hodinky vyšel ven a za ním paní Traynorová. Nevím, jestli mi to pověděla proto, že se prostě potřebovala někomu svěřit a já byla jediná po ruce, ale hlasem plným úlevy mi řekla, že doktor je téměř přesvědčený, že mají tu infekci pod kontrolou. Byl to nějaký obzvlášť nakažlivý kmen baktérií.

Ještě štěstí, že se Will dostal do nemocnice teď. Její „jinak by…“ zůstalo viset v tichu mezi námi.

„Tak co teď?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny. „Budeme čekat.“

„Nemám vám donést něco k obědu? Nebo možná bych mohla počkat u Willa, než se dojdete najíst?“

Jen čas od času nastalo mezi mnou a paní Traynorovou jakési vzájemné porozumění. Tvář jí na chviličku roztála a bez toho obvyklého přísného výrazu jsem si najednou uvědomila, jak strašně unaveně vypadá. Myslím, že za tu dobu, co jsem u nich byla, zestárla snad o deset let.

„Díky, Louiso,“ přikývla. „Moc ráda bych zaskočila domů a převlékla se, kdyby vám nevadilo u něj počkat. Opravdu nechci, aby teď Will byl sám.“

Když odešla, vstoupila jsem do pokoje, zavřela za sebou dveře a sedla si k posteli. Will mi připadal podivně nepřítomný, jako by ten Will, kterého znám, někam nakrátko odjel a zanechal po sobě jen prázdnou tělesnou schránku. Na okamžik mě napadlo, jestli to takové je, když někdo umře. A pak jsem si zakázala myslet na smrt.

Seděla jsem, sledovala pohledem hodiny a naslouchala občasnému mumlání zvenku a tichému skřípání bot na linoleu. Dvakrát přišla sestra, zkontrolovala různé hladiny a úrovně, zmáčkla pár tlačítek a změřila Willovi teplotu, ale on se pořád ani nepohnul.

„Je… v pořádku, ne?“ zeptala jsem se úzkostně.

„Spí,“ vysvětlila mi konejšivě. „To je teď pro něj asi nejlepší. Snažte se si to tak nebrat.“

To se lehko řekne. Jenže já jsem v tom nemocničním pokoji měla spoustu času na přemýšlení.

Myslela jsem na Willa a na děsivou rychlost, s jakou ho přemohla nebezpečná nemoc. Myslela jsem na Patricka a na to, že když jsem si od něj přijela vyzvednout svoje věci, odlepila a srolovala svůj nástěnný kalendář, složila a sbalila šatstvo, které jsem si předtím tak pečlivě poskládala do jeho prádelníku, necítila jsem tak ochromující smutek, jak bych byla čekala. Nepřipadala jsem si zdrcená ani zahlcená žalem, a neměla jsem ani žádné jiné pocity, které by člověk měl mít, když se rozejde se svou dlouholetou láskou. Byla jsem docela klidná – cítila jsem trochu smutek a možná mírnou provinilost: za svůj podíl na našem rozchodu i za to, že necítím, co bych nejspíš měla. Poslala jsem mu dvě esemesky a napsala, že mě to vážně, ale vážně strašně mrzí a že doufám, že si na Vikingovi povede skvěle. Ale neodpověděl mi.

Asi po hodině jsem se k Willovi naklonila, odhrnula mu deku z paže a na prostěradle ležela jeho ruka, světle hnědá proti bílé látce. Na hřbetě ruky měl chirurgickou náplastí připevněnou kanylu.

Obrátila jsem mu ruku a odhalila stále výrazné světlé čárky jizev na zápěstích. Na chviličku mě napadlo, jestli mu někdy vyblednou, nebo jestli bude mít trvalou připomínku toho, oč se pokusil.

Jemně jsem ho uchopila za prsty a sevřela mu je. Byly teplé – prsty dokonale živého člověka. Ten pocit mě podivně uklidnil a já je dál svírala a hleděla na ně, na mozoly, které svědčily o tom, že netrávil život jen za pracovním stolem, na růžové mušlovité nehty, které už vždycky bude muset stříhat někdo jiný.

Will měl pořádné chlapské ruce – přitažlivé a souměrné, s hranatými prsty. Při pohledu na ně bylo těžké uvěřit, že v nich není žádná síla, že už nikdy nic nezvednou ze stolu, nepohladí ničí paži ani se nesevřou v pěst.

Přejela jsem mu prstem po kloubcích. Někde v koutečku duše mě napadlo, jestli by mě uvedlo do rozpaků, kdyby teď Will otevřel oči, ale nic takového jsem necítila. Skoro jistě jsem věděla, že sevření mé ruky mu prospěje. Doufala jsem, že i přes svůj léky omámený spánek si to nějakým způsobem uvědomuje. Zavřela jsem oči a čekala.

Krátce po čtvrté hodině se Will konečně probudil. Byla jsem zrovna venku na chodbě, ležela přes několik židlí a četla něčí odložené noviny. Úlekem jsem vyskočila, když mi to paní Traynorová přišla říct. Tvářila se trochu veseleji a oznámila mi, že Will už mluví a že mě chce vidět. Že prý půjde dolů a zavolá panu Traynorovi.

A pak, jako by si prostě nemohla pomoci, dodala: „Prosím vás, moc ho nevyčerpávejte.“

„Samozřejmě že ne,“ ujistila jsem ji.

Ve tváři se mi rozhostil okouzlující úsměv.

„Nazdar,“ zašeptala jsem a nakoukla do dveří.

Pomaličku ke mně otočil hlavu. „No nazdar.“

Hlas měl ochraptělý, jako by posledních šestatřicet hodin nespal, ale nepřetržitě křičel. Sedla jsem si a zadívala se na něj. Kratičce mrkl dolů.

„Mám ti na chvilku sundat tu masku?“

Přikývl. Pečlivě jsem mu ji přetáhla přes hlavu. Pleť měl lehounce zavlhlou v místech, kde mu maska přiléhala na kůži, a já jsem vytáhla papírový kapesníček a jemně mu otřela tvář.

„Tak jak ti je?“

„Mohlo by to bejt lepší.“

V krku mi neočekávaně uvízl obrovský knedlík a já se snažila polknout. „No já nevím. Ty uděláš cokoli, abys na sebe upoutal pozornost, Wille Traynore. Vsadím se, že to je jenom další –“

Zavřel oči a utnul mě tak uprostřed věty. Když je zase otevřel, zračil se v nich náznak omluvy.

„Promiň, Clarková, ale dneska asi nezvládnu bejt vtipnej.“

Seděla jsem u něj, povídala mu a můj hlas drnčel malým světle zeleným pokojíkem. Řekla jsem mu, jak jsem si vyzvedla u Patricka svoje věci, a oč jednodušší bylo vybrat z jeho kolekce všechna svoje cédéčka díky tomu, jak trval na správné katalogizaci.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se, když jsem domluvila. V očích měl účast, jako by čekal, že to bude bolet víc, než jsem doopravdy cítila.

„Jo, jasně,“ pokrčila jsem rameny. „Fakt to není tak hrozný. Stejně mám teď úplně jiný starosti.“

Will mlčel. „Víš co,“ zašeptal pak, „nevím, jestli budu moct v nejbližší době skákat na laně.“

Věděla jsem to. Napůl jsem to čekala od chvíle, kdy přišla Nathanova zpráva. Ale opravdu ta slova slyšet z jeho úst mě zasáhlo jako rána.

„S tím si nedělej hlavu,“ usmála jsem se na něj a snažila se o vyrovnaný tón, „to je v pohodě.

Pojedeme jindy.“

„Nezlob se. Vím, že ses na to hrozně těšila.“

Položila jsem mu ruku na čelo a odhrnula z něj vlasy. „Ššš. Vážně. To není důležitý. Jenom se uzdrav.“

Zavřel oči s náznakem bolestné grimasy. Věděla jsem, co znamenají ty vrásky kolem jeho očí, ten rezignovaný výraz. Říkaly, že žádné jindy už nemusí být. Říkaly, že si myslí, že už se nikdy neuzdraví.

Cestou z nemocnice jsem se zastavila v Granta House. Otevřel mi Willův otec, který vypadal skoro tak vyčerpaně jako paní Traynorová. Pověděla jsem mu, že jeho žena je už zase u Willa a že antibiotika údajně dobře zabírají, ale že mě poprosila, abych mu vyřídila, že přes noc zase zůstane v nemocnici. Nevím, proč mu to nemohla říct sama. Asi toho měla v hlavě moc.

„Jak vypadá?“

„Dneska ráno trochu líp,“ ujistila jsem ho. „Když jsem tam byla, napil se. Jo a měl nemravnou poznámku o jedný sestřičce.“

„Nemožný jako vždycky.“

„Jo, jako vždycky.“

Jen na okamžik jsem spatřila, jak pan Traynor stiskl rty a v očích se mu zalesklo. Pak pohlédl z okna a zpátky na mě. Nevěděla jsem, jestli by byl radši, kdybych se odvrátila.

„Už potřetí. Za dva roky.“

Chviličku mi trvalo, než mi to došlo. „Třetí zápal plic?“

Přikývl. „Je to mizérie. On je hodně statečný, víte. Pod vším tím vztekem.“ Polkl a jakoby pro sebe si přikývl. „Je dobře, že to vidíte, Louiso.“

Nevěděla jsem, co dělat. Vztáhla jsem ruku a dotkla se jeho paže. „Já to vidím.“

Nepatrně kývl a pak si z věšáku v hale sundal klobouk. Zamumlal něco, co mohlo být stejně dobře poděkování jako rozloučení, prošel kolem mě a vyšel ze dveří.

V přístavku bylo bez Willa podivné ticho. Uvědomila jsem si, jak moc jsem si zvykla na vzdálené bzučení jeho motorizovaného vozíku, když jezdil sem a tam, na jeho tiché hovory s Nathanem v sousedním pokoji, na slabý šum z rádia. Teď tu bylo ticho a vzduch kolem mě byl prázdný jako vakuum.

Příští den jsem mu do tašky zabalila všechno, co by mohl potřebovat: čisté oblečení, kartáček na zuby, hřeben a léky, a taky sluchátka, kdyby už mu bylo natolik dobře, že by chtěl poslouchat hudbu.

Přitom jsem musela bojovat s podivným, stále narůstajícím pocitem paniky. Vzdouval se ve mně jakýsi podvratný hlásek a šeptal: Takovéhle by to bylo, kdyby byl mrtvý. Abych ho přehlušila, pustila jsem si rádio ve snaze probudit zase v domě život. Trochu jsem poklidila, převlékla jsem Willovi postel, na zahradě natrhala květiny a dala je do vázy v obýváku. A pak, když bylo všechno hotovo, jsem se rozhlédla a na stole spatřila naši prázdninovou složku.

Zítra budu celý den procházet všechny papíry a rušit každý výlet, každou akci, kterou jsem zamluvila. Nedalo se odhadnout, kdy bude Willovi natolik dobře, aby mohl něco z toho podniknout.

Lékař zdůraznil, že musí odpočívat, dobrat celou dávku antibiotik, zůstat v suchu a teple. Rafting na divoké vodě a potápění do programu rekonvalescence rozhodně nezapadaly.

Hleděla jsem na ty složky, na všechnu tu snahu a práci a představivost, kterou jsem do nich vložila.

Hleděla jsem na pas, na který jsem si vystála frontu, a vybavila si stoupající vzrušení, s jakým jsem nasedala na vlak do města, a poprvé od chvíle, kdy jsem se pustila do svého plánu, se mě zmocnila skutečná malomyslnost. Zbývalo mi jen něco málo přes tři týdny a já jsem neuspěla. Za chvíli mi skončí smlouva a já neudělala nic, čím bych nějak výrazně změnila Willovo rozhodnutí. Bála jsem se i jen zeptat paní Traynorové, co si teď proboha počneme. Najednou mě přemohl příval pocitů. Složila jsem v tom tichém domečku hlavu do dlaní a zůstala jsem tak.

„Nazdar.“

Prudce jsem zvedla hlavu. Nade mnou stál Nathan a malá kuchyňka ho byla plná. Přes rameno měl přehozený batoh.

„Přinesl jsem jenom nějaký léky na předpis pro Willa, až se vrátí. Jsi… v pohodě?“

Rychle jsem si otřela oči. „Jasně. Promiň. Jenom… jenom mě trochu děsí pomyšlení, jak budu tohle všechno rušit.“

Nathan shodil batoh a posadil se proti mně. „Jo, je to pruda, to je jasný.“ Vzal složku a listoval jí.

„Nechceš, abych ti zejtra pomohl? V nemocnici mě nepotřebujou, ráno bych se tu mohl na hoďku stavit. Pomůžu ti to obvolat.“

„Jsi hodnej, ale ne. To zvládnu. Možná bude jednodušší, když to udělám všechno sama.“

Nathan uvařil čaj, usadili jsme se naproti sobě a popíjeli ho. Myslím, že to bylo snad poprvé, kdy jsme si s Nathanem opravdu popovídali – alespoň tedy bez Willovy přítomnosti. Vyprávěl mi o svém předchozím klientovi – kvadruplegikovi s postižením C3/4, který byl na dýchacím přístroji a po celou dobu, kdy u něj Nathan pracoval, byl alespoň jednou za měsíc nemocný. Pověděl mi o Willových předchozích zápalech plic, z nichž ten první ho málem zabil a trvalo týdny, než se z něho vzpamatoval.

„Má takovej pohled…“ vzdychl, „když je hodně nemocnej. Je to docela děsivý. Jako by prostě…

zmizel. Jako by tam skoro ani nebyl.“

„Já vím. Ten úplně nenávidím.“

„On je –“ začal. A pak ode mě zničehonic odvrátil oči a zavřel pusu.

Seděli jsme mlčky, s hrnky v ruce. Koutkem oka jsem Nathana pozorovala, jeho otevřenou, přátelskou tvář, která jako by se na okamžik uzavřela. A uvědomila jsem si, že se chystám položit mu otázku, na kterou už znám odpověď.

„Ty to víš, že jo?“

„Co mám vědět?“

„Co… co chce udělat.“

Rozhostilo se náhlé, intenzivní ticho.

Nathan na mě opatrně hleděl, jako by zvažoval, co odpovědět.

„Já to vím,“ vyhrkla jsem. „Neměla bych, ale vím to. To je… proto tahle dovolená. Kvůli tomu byly všechny ty výlety. Abych ho přesvědčila, že si to má rozmyslet.“

Nathan položil hrnek na stůl. „Napadlo mě to,“ pokývl hlavou. „Vypadalo to, že tím chceš něco dokázat.“

„Chtěla jsem. Chci.“

Zavrtěl hlavou – nevím, jestli chtěl vyjádřit, že to nemám vzdávat, nebo mi naopak říct, že to nemá cenu.

„Co budeme dělat, Nathane?“

Trvalo mu pár okamžiků, než odpověděl. „Víš co, Lou? Já mám Willa rád. Klidně ti to řeknu, mám ho strašně moc rád. Už jsem s ním dva roky. Viděl jsem ho, když mu bylo nejhůř, i když měl dobrej den, a můžu ti jenom říct, že bych nechtěl bejt na jeho místě ani za zlatý prase.“

Lokl si čaje. „Párkrát se stalo, že jsem tu zůstal přes noc, a on se v noci probudil s křikem, protože ve snu pořád ještě chodí a lyžuje a podniká věci, a na těch pár minut, když se ještě nestihl obrnit a je to ještě čerstvý a rozbolavělý, tak doslova nedokáže snést pomyšlení, že už to nikdy dělat nebude.

Prostě to nesnese. Seděl jsem u něj, ale prostě není nic, co bych mu mohl říct, co by ho nějak utěšilo.

Osud s ním tak vyjebal, že si to neumíš ani představit. A víš co? Včera jsem u něj seděl a přemejšlel o jeho životě a jak to s ním nejspíš půjde dál… a i když bych si nic na světě nepřál víc, než aby ten chlap byl šťastnej, tak… tak ho nemůžu soudit za to, co chce udělat. Je to jeho volba. Měla by to bejt jeho volba.“

Začala jsem se zajíkat. „Ale… ale to bylo předtím! Sám jsi říkal, že to bylo předtím, než jsem k němu přišla. Teď je jinej. Se mnou je jinej, ne?“

„Jasně, ale…“

„Ale když nebudeme věřit, že mu může bejt líp, možná že se to může i trochu zlepšit, jak tomu má věřit on, že ho můžou čekat i dobrý věci?“

Nathan odložil hrnek na stůl. Pohlédl mi přímo do očí.

„Lou. Jeho stav se nezlepší.“

„To nemůžeš vědět!“

„To vím. Jestli nedojde k nějakýmu obrovskýmu průlomu ve výzkumu kmenovejch buněk, stráví Will na tom vozíku dalších deset let. Minimálně. A on to ví, i když si to jeho rodiče nechtějí připustit.

A to je půlka problému. Ona ho chce udržet za každou cenu naživu. Pan T. si myslí, že v určitým okamžiku bysme ho měli nechat, ať se rozhodne sám.“

„Jasně že se může rozhodnout sám, Nathane. Ale měl by vidět, jaký má opravdu možnosti.“

„Je to chytrej chlap. Přesně ví, jaký má možnosti.“

Můj hlas se pronikavě rozlehl malou kuchyňkou. „Ne! To se pleteš. Neříkej mi, že se cejtí stejně, jako než jsem přišla. Neříkej mi, že za tu dobu, co tu jsem, ani trochu nezměnil svůj postoj!“

„Já mu do hlavy nevidím, Lou.“

„Ty víš, že jsem ho přiměla přemejšlet o věcech jinak.“

„Ne. Vím, že by udělal prakticky cokoli, aby tě potěšil.“

Vytřeštila jsem na něj oči. „Ty myslíš, že to jenom předstírá, abych já byla spokojená?“ Dostala jsem na Nathana příšerný vztek, na ně všechny. „Tak když nevěříš, že by něco z toho mohlo zabrat, proč jsi s náma vůbec chtěl jet? Proč bys s náma chtěl jezdit? Chtěl sis prostě udělat pěknou dovolenou?!“

„Ne. Já chci, aby žil.“

„Ale –“

„Ale chci, aby žil, jenom když to on sám bude chtít. Jestli nechce, tak pokud ho budeme nutit, aby to nevzdával, ty nebo já – bez ohledu na to, jak moc ho máme rádi –, jsme jenom banda mizerů, která mu nedopřeje svobodu rozhodnutí.“

Nathanova slova doznívala v naprostém tichu. Utřela jsem si z tváře osamělou slzu a snažila se zklidnit divoce bušící srdce. Nathana můj pláč zjevně uvedl do rozpaků. Roztržitě se podrbal na krku a po chvilce mi mlčky podal papírovou utěrku.

„Já to prostě nemůžu tak nechat, Nathane.“

Neřekl nic.

„Nemůžu.“

Hleděla jsem na svůj pas na kuchyňském stole. Ta fotka na něm byla příšerná. Vypadala jsem tam jako někdo úplně jiný. Někdo, jehož život, celý způsob existence nejspíš vůbec v ničem nepřipomínal ten můj. Dívala jsem se na tu fotku a přemýšlela.

„Nathane?“

„No?“

„Kdybych zařídila nějakou jinou cestu, něco, co by doktoři schválili, jel bys pořád s náma? Pomohl bys mi?“

„Jasně že jo.“ Vstal, vypláchl hrnek ve dřezu a hodil si batoh na rameno. Než vyšel z kuchyně, otočil se ke mně. „Ale budu upřímnej, Lou. Nevím to jistě, ale tohle asi ani ty nedokážeš.“

23

Přesně za deset dní nás Willův otec vyložil z auta na letišti Gatwick, Nathan naložil zavazadla na vozík a já pořád znovu kontrolovala, jestli má Will pohodlí – až to i jeho samého podráždilo.

„Dávejte na sebe pozor. A užijte si to,“ řekl nám pan Traynor a položil Willovi ruku na rameno.

„A ne že budeš dělat nějaké nepřístojnosti.“ Přísahám, že při těch slovech na mě významně mrkl.

Paní Traynorová se nemohla uvolnit z práce, aby nás přišla vyprovodit. Tušila jsem, že ve skutečnosti nechtěla strávit dvě hodiny v autě se svým mužem.

Will přikývl, ale nic neřekl. V autě cestou sem zachovával odzbrojující mlčení. Svým neproniknutelným pohledem se díval z okýnka a vůbec si nás s Nathanem nevšímal, když jsme klábosili o dopravě a o čem už teď víme, že jsme zapomněli.

Ještě když jsme kráčeli letištní halou, nebyla jsem si jistá, že děláme dobře. Paní Traynorová vůbec nechtěla, aby Will někam jezdil. Ale věděla jsem, že od chvíle, kdy souhlasil s mými přepracovanými plány, se bála mu své námitky říct. Vlastně jako by se celý ten poslední týden bála s námi vůbec mluvit. Seděla mlčky u Willovy postele a bavila se jen s lékařským personálem. Nebo se zaměstnávala na zahradě, kde s děsivou výkonností ořezávala, co mohla.

„Z aerolinek za náma má někdo přijít. Měli by se tu s náma setkat,“ vyhrkla jsem úzkostně cestou k odbavovací přepážce a listovala papíry.

„Klídek,“ konejšil mě Nathan, „těžko postaví někoho hned ke dveřím.“

„Ale vozík musí cestovat jako ‚křehký lékařský přístroj‘. To jsem s tou ženskou v telefonu ověřovala třikrát. A musíme se ubezpečit, že jim nebude vadit Willovo lékařský vybavení na palubě.“

Internetová komunita kvadruplegiků mě vybavila stohy informací, varování, poučením o zákonných právech a kontrolními seznamy. Potom jsem třikrát zkontrolovala u letecké společnosti, že nás usadí v letadle za přepážkou a že Will bude nastupovat jako první a nebude se muset přesunout z motorového vozíku, dokud nebudeme přímo u příchodu k letadlu. Nathan tu ještě zůstane, sundá z vozíku ovládací páku a přepne ho na manuál, a pak vozík pečlivě uváže a vypodloží a zajistí pedály.

Osobně dohlédne na nakládání, aby se vozík nepoškodil. Vozík dostane růžovou visačku, takže nakladači budou vědět, že se jedná o nesmírně křehké zařízení. Přidělili nám tři sedadla v řadě vedle sebe, aby Nathan mohl poskytnout Willovi veškerou potřebnou péči a nikdo ho přitom zvědavě neočumoval. Z aerolinek mě ujistili, že područky se dají zvednout, takže Willovi nepohmoždíme boky, když ho budeme přesouvat z vozíku na sedadlo v letadle. Celou dobu bude sedět mezi námi.

A budeme moci vystoupit z letadla jako první.

Tohle všechno jsem měla na kontrolním seznamu nadepsaném „Letiště“. Ten byl v pořadí před seznamem nazvaným „Hotel“, ale až za seznamem „Den před odjezdem“ a cestovním plánem. Přes všechna tahle opatření mi teď bylo nevolno.

Kdykoli jsem na Willa pohlédla, přemýšlela jsem, jestli jsem udělala správně. Willův lékař mu povolil cestu teprve předešlého večera. Will moc nejedl a většinu dnů prospal. Jako by byl unavený nejen z nemoci, ale taky vyčerpaný životem, otrávený z našeho zasahování, našich pokusů o optimistickou konverzaci, naší vytrvalé snahy mu ulevit a vylepšit život. Mou přítomnost snášel, ale měla jsem pocit, že často chce, abych ho nechala na pokoji. Nevěděl, že právě to udělat nemůžu.

„Tamhle je ta ženská z aerolinek,“ všimla jsem si dívky v uniformě, která k nám energicky kráčela s rozzářeným úsměvem na rtech a s psací podložkou v ruce.

„No, tak ta nám při přesouvání fakt pomůže,“ brblal Nathan. „Ta vypadá, že by neunesla ani mraženou krevetu.“

„My to zvládneme,“ prohlásila jsem. „Společně to zvládneme.“

Tahle věta se stala mým heslem od chvíle, kdy jsem vymyslela, co chci podniknout. Od rozhovoru s Nathanem mě posedlo obnovené zanícení všem jim ukázat, že se mýlí. Jenom proto, že nemůžeme jet na dovolenou, kterou jsme si naplánovali, neznamená to přece, že Will nemůže dělat vůbec nic.

Vtrhla jsem na diskusní fóra a zahltila je otázkami. Kde by se hodně oslabený Will mohl nejlíp zotavit? Věděl by někdo, kam bychom mohli jet? Nejdůležitější faktor pro mě byla teplota – anglické podnebí bylo příliš proměnlivé (není nic depresivnějšího než anglické přímořské letovisko v dešti). Ve většině Evropy bylo koncem července příliš horko, což vylučovalo Itálii, Řecko, jih Francie a další pobřežní oblasti. Měla jsem takovou představu, víte. Viděla jsem Willa, jak odpočívá u moře. Potíž byla v tom, že na plánování a cestu už zbývalo jen pár dní a šance na uskutečnění mé představy se stále snižovala.

Dostalo se mi všeobecných projevů soucitu a spousty, spousty historek o zápalu plic. Zjevně to byl pro všechny největší strašák. Objevilo se pár návrhů, kam bychom mohli jet, ale žádný z nich mě nenadchl. Nebo bych spíše měla říct, že jsem neměla pocit, že by nějaký z nich nadchl Willa. Nechtěla jsem žádné lázně nebo místa, kde by se setkal s lidmi ve stejné situaci, jako je on sám. Vlastně jsem nevěděla, co přesně chci, ale projela jsem celý seznam návrhů a bylo mi jasné, že nic z toho není to pravé.

Nakonec to byl Ritchie, ten spolehlivý parťák z diskusního fóra, který mi přišel na pomoc. To odpoledne, kdy Willa propustili z nemocnice, mi napsal: Pošli mi svůj e-mail. Bratranec dělá v cestovce. Zaangažoval jsem ho.

Zatelefonovala jsem na číslo, které mi dal, a ozval se mi pán ve středních letech se silným yorkshirským přízvukem. Když mi vysvětlil svůj nápad, zacinkal mi někde hluboko v paměti zvoneček vzpomínky. A za dvě hodiny jsme měli všechno pohromadě. Byla jsem mu tak vděčná, že jsem se málem rozplakala.

„To je maličkost, zlato,“ ujistil mě. „Jenom se postarejte, aby si to ten váš chlapík hezky užil.“

To ovšem znamenalo, že jsem před odjezdem byla skoro stejně vyčerpaná jako Will. Celé dny jsem se snažila doladit detailní požadavky na cestování s kvadruplegikem, a až do rána našeho odjezdu jsem nevěřila, že bude Willovi natolik dobře, aby mohl jet. Teď jsem se usadila vedle našich zavazadel uprostřed rušného letiště, pohlédla na jeho uzavřenou, bledou tvář, a znovu jsem přemýšlela, jestli nedělám chybu. Zmocnila se mě náhlá panika. Co když zase onemocní? Co když to bude celou dobu úplně nenávidět, jako tenkrát na dostizích? Co když jsem celou situaci špatně odhadla a Will nepotřebuje žádnou úžasnou cestu, ale deset dní doma ve své posteli?

Jenže my jsme neměli deset dní nazbyt. Tohle bylo všechno. Tohle byla moje jediná šance.

„Hlásili náš let,“ oznámil nám Nathan, který se přišoural z duty-free obchodů. Pohlédl na mě, povytáhl obočí a já se zhluboka nadechla.

„Fajn,“ řekla jsem, „tak jdeme.“

Samotný let nebyl tak hrozný, jak jsem se bála, i když trval dvanáct dlouhých hodin. Nathan šikovně zvládl obsluhovat Willa přikrytého dekou. Pracovníci aerolinek byli starostliví a diskrétní a s vozíkem zacházeli opatrně. Podle slibu naložili Willa jako prvního, nám se podařilo přenést ho na sedadlo, aniž bychom ho otloukli, a usadili jsme ho mezi sebou.

Když jsme letěli asi hodinu, uvědomila jsem si překvapivou věc – tady nad mraky, když jsme Willovi sklopili sedadlo a dostatečně ho zaklínili, aby měl stabilitu, byl na tom vlastně stejně jako všichni ostatní v kabině letadla. V devíti tisících metrech nad zemí se od ostatních cestujících nijak zvlášť nelišil: všichni jsme byli uvěznění před obrazovkou, neměli jsme kam jít a co dělat. Will se najedl, chvíli se díval na film, ale většinu času prospal.

S Nathanem jsme se na sebe opatrně usmáli a snažili se chovat, jako by všechno bylo v pohodě a v pořádku. Vyhlížela jsem z okýnka a myšlenky jsem měla tak rozházené jako mraky pod námi; nedokázala jsem ještě vstřebat, že tohle pro mě není jen náročný logistický úkol, ale taky dobrodružství – že já, Louisa Clarková, teď právě mířím na druhý konec světa. Nevnímala jsem to.

Vlastně jsem teď už nedokázala vnímat nic jiného než Willa. Připadala jsem si jako moje sestra, když se jí narodil Thomas. „Jako kdybych se dívala na svět trychtýřem,“ vydechla tehdy s očima upřenýma na maličké tělíčko. „Svět se teď scvrknul jen na mě a jeho.“

Když jsme byli na letišti, přišla mi od ní zpráva.

Ty to zvladnes. Jsem na tebe desne pysna. Pusu.

Nalistovala jsem si tu zprávu v mobilu, jen abych se na ni podívala, a najednou jsem byla celá dojatá, možná kvůli její volbě slov. Nebo možná proto, že jsem byla hrozně unavená a vyděšená a pořád jsem nemohla uvěřit tomu, že se mi podařilo dostat nás až sem. Abych konečně zahnala všechny myšlenky, pustila jsem si maličkou televizní obrazovku a nevidoucíma očima sledovala jakýsi americký komediální seriál, dokud obloha kolem nás neztemněla.

A pak jsem se probudila, až když nad námi stála letuška se snídaní, Will si povídal s Nathanem o filmu, na který se spolu zrovna dodívali, a nás – zcela překvapivě a navzdory všemu – dělila jen necelá hodinka od přistání na Mauriciu.

Myslím, že jsem doopravdy nevěřila, že by se cokoli z toho mohlo splnit, dokud naše letadlo nedosedlo na Mezinárodní letiště Sira Seewoosagura Ramgoolama. Vrávoravě jsme se vynořili v příletové hale, pořád ještě ztuhlí z letu, a já se málem rozplakala úlevou při pohledu na přistavený speciálně upravený taxík. Když s námi toho prvního rána taxikář mířil k letovisku, nezaregistrovala jsem z ostrova skoro nic. Ano, barvy tu byly jaksi jasnější než v Anglii a obloha výraznější – azurová modř, která byla prostě tmavší a tmavší, až se ztratila v nekonečnu. Všimla jsem si, že ostrov je pokrytý bujnou zelení, že jej lemují hektary lánů cukrové třtiny, že za vulkanickými kopci jako proužek stříbřité rtuti vykukuje moře. Ve vzduchu se vznášela jakási kouřová, zázvorová vůně a slunce bylo tak vysoko na obloze, že jsem před tím bílým světlem musela mhouřit oči. V tomhle vyčerpání mi připadalo, jako bych se najednou probudila na stránkách nějakého luxusního časopisu.

Ale i když moje smysly zápolily s neznámými vjemy, pohledem jsem pořád zalétala k Willovi, k jeho bledé znavené tváři a k hlavě podivně skleslé mezi rameny. A pak jsme zajeli na příjezdovou cestu lemovanou palmami, zastavili před přízemní budovou a řidič bleskově vyskočil a začal nám vykládat zavazadla.

Odmítli jsme ledový čaj i prohlídku hotelu. Našli jsme Willův pokoj, hodili dovnitř jeho zavazadla, uložili ho do postele, a ještě než jsme zatáhli závěsy, už zase spal. A bylo to. Dokázala jsem to. Stála jsem před jeho pokojem a konečně jsem si zhluboka vydechla, zatímco Nathan pozoroval z okna pěnivý příboj tříštící se o korálový útes pod námi. Nevím, jestli to bylo tou cestou, nebo proto, že tohle bylo nejkrásnější místo, jaké jsem v životě viděla, ale najednou mi vhrkly do očí slzy.

„To je dobrý,“ uklidňoval mě Nathan, když si všiml mého výrazu. A pak ke mně úplně nečekaně přišel a sevřel mě medvědím objetím. „Klídek, Lou. Všechno bude v pohodě. Vážně. Zvládlas to dobře.“

Trvalo skoro tři dny, než jsem mu začala věřit. Will prvních osmačtyřicet hodin většinu času prospal – a pak začal k našemu úžasu vypadat líp. Zase se mu vrátila barva do tváří a zmizely temné stíny pod očima. Křeče se mu zmírnily a on začal zase jíst – přejížděl pomaličku podél dlouhatánského, extravagantního švédského stolu a říkal mi, co mu mám naložit na talíř. Věděla jsem, že zase začíná být sám sebou, když mě donutil vyzkoušet věci, které bych v životě nejedla – pikantní kreolské kari a nějaké mořské plody, jejichž název mi nic neříkal. Brzy se tu zjevně na rozdíl ode mě začal cítit jako doma. A nebylo divu. Musela jsem si připomenout, že po většinu svého života bylo právě tohle Willovou doménou – celá tahle planeta, tyhle široké břehy, a ne ten mizerný přístavek ve stínu hradu.

V hotelu dodrželi slib a přivezli speciální vozík se širokými koly a skoro každé ráno jsme na něj Willa přenesli a všichni tři jsme se vydali na pláž. Nosila jsem s sebou slunečník, abych ho mohla chránit, kdyby slunce začalo příliš pálit. Ale nikdy se to ještě nestalo; tahle jižní část ostrova byla pověstná mořskými vánky a mimo sezónu se teploty v letovisku jen zřídkakdy vyšplhaly na víc než něco přes dvacet stupňů. Vždycky jsme se zastavili na malé pláži poblíž kamenitého výběžku, skoro na dohled od hlavní hotelové budovy. Rozložila jsem si lehátko, postavila si ho vedle Willa pod velkou palmu a pak jsme z našeho místečka na písku pozorovali Nathana, jak se pokouší plachtit na prkně nebo jezdit na vodních lyžích, občas ho křikem povzbudili a sem tam se mu posmívali.

Hotelový personál chtěl nejdřív Willovi pomáhat až moc – pořád mu chtěli tlačit vozík a věčně mu vnucovali ledové nápoje. Vysvětlili jsme jim, co od nich nepotřebujeme, a oni se spokojeně stáhli. Ale když jsem u něj zrovna nebyla, bylo milé, jak se u něj portýři nebo recepční zastavovali, aby si s ním poklábosili nebo mu pověděli o nějakém místě, kam bychom podle nich určitě měli zajet. Zvlášť jeden vytáhlý mladík jménem Nadil se zjevně v Nathanově nepřítomnosti ustanovil Willovým neoficiálním pečovatelem. Jednou jsem přišla k „našemu“ stromu a zjistila, že ještě s jedním kamarádem právě jemně pokládají Willa na polstrované lehátko, které mu tam postavili.

„To lepší,“ zavolal na mě a zvedl palec, když jsem k nim kráčela po písku. „Vy volejte mě, až pan Will chce zpátky na vozík.“

Chystala jsem se protestovat a vynadat jim, že s ním neměli hýbat. Ale Will zavřel oči a zatvářil se tak nečekaně spokojeně, že jsem zavřela pusu a jen přikývla.

Pokud šlo o mě, jakmile ze mě trochu spadl strach o Willovo zdraví, ovládl mě pocit, že jsem se snad ocitla v ráji. V životě by mě nenapadlo, že se dostanu na takovéhle místo. Každé ráno mě budilo šumění vln, které jemně narážely na pobřeží, a ze stromů se ozýval zpěv neznámých druhů ptáků.

Zahleděla jsem se vždycky do stropu, pozorovala, jak se v listí honí sluneční paprsky, a odvedle se ozýval tichý hovor, což znamenalo, že Will s Nathanem už jsou dávno vzhůru. Chodila jsem jen v plavkách a v sarongu a užívala si hřejivé slunce na ramenou a na zádech. Na kůži mi vyskákaly pihy, nehty se mi vybělily a probouzela se ve mně nezvyklá spokojenost, radost z prostých potěšení, jež pobyt zde skýtal – líbilo se mi procházet se po pláži, ochutnávat neznámá jídla, plavat v teplé průzračné vodě, v níž zpod vulkanických hornin ostýchavě vykukovaly černé ryby, nebo pozorovat ohnivě rudé slunce, jak zapadá za obzor. Uplynulé měsíce pomaličku odplouvaly do zapomnění. Na Patricka jsem si ke svému studu skoro ani nevzpomněla.

Naše dny nabraly zaběhaný rytmus. Ráno jsme všichni tři společně posnídali u mírně zastíněných stolků u bazénu. Will si většinou dal ovocný salát, který jsem mu podávala rukou, a jak zase získával chuť k jídlu, někdy ho zajedl ještě banánovou palačinkou. Pak jsme se vydali na pláž. Já si četla, Will poslouchal hudbu a Nathan se cvičil ve vodních sportech. Will mě přesvědčoval, ať si taky něco zkusím, ale já nejdřív odmítla. Chtěla jsem jen být s ním. Když pořád naléhal, vyzkoušela jsem si jedno dopoledne windsurfing a plavbu na kajaku, ale stejně jsem byla nejšťastnější, když jsem se mohla jen tak povalovat vedle něj.

Občas, když byl Nadil zrovna v práci a v letovisku byl klid, pomaloučku spolu spustili Willa do teplé vody v malém bazénu. Nathan ho držel pod hlavou, aby se jen tak vznášel na hladině. Moc toho při tom nenamluvil, ale tvářil se klidně a spokojeně, jako by se jeho tělo upamatovávalo na dávno zapomenuté pocity. Stále bledý trup mu zezlátl. Jizvy vybledly do stříbrna a začínaly zvolna mizet.

Začal se cítit dobře i bez košile.

Na oběd jsme se vždycky přesunuli do některé ze tří restaurací v resortu. Po celém areálu byla dlažba a jen někde bylo pár schůdečků a sjezd, takže Will se mohl na vozíku pohybovat úplně samostatně. Byla to jen drobnost, ale když si mohl zajet pro pití, aniž by ho jeden z nás musel doprovázet, neznamenalo to ani tak, že jsme si s Nathanem mohli odpočinout, ale pro Willa to byla chvilková úleva od každodenní příčiny jeho frustrací – naprosté závislosti na ostatních. Ne že by se snad kdokoli z nás musel nějak moc namáhat. Připadalo mi, že ať se člověk hnul kamkoli – na pláž, k bazénu, nebo i do lázní, okamžitě se zjevil nějaký usměvavý zaměstnanec s drinkem, který by vám podle něj mohl chutnat, obvykle ozdobeným voňavou růžovou květinou. Leželi jste na pláži a najednou projel kolem vozíček a přátelský číšník nabízel vodu, ovocný džus nebo něco silnějšího.

Odpoledne, když teploty vystoupaly na maximum, se Will vždycky vrátil na pokoj a na pár hodin si zdříml. Já mezitím plavala v bazénu nebo si četla, a večer jsme se zase všichni sešli na večeři v plážové restauraci. Velmi rychle jsem si oblíbila koktejly. Nadil přišel na to, že když dá Willovi správně dlouhé brčko a zastrčí mu vysokou sklenici do držáku, nemusíme se o něj s Nathanem vůbec starat. Když padl soumrak, povídali jsme si všichni tři o dětství, o prvních láskách, prvním zaměstnání, o rodině a dalších dovolených, na kterých jsme byli, a já viděla, jak se mezi nás Will pomaličku vrací.

Jenže tenhle Will byl jiný. Tady jako by našel klid, který postrádal celou dobu, co jsem ho znala.

„Svědčí mu to tady, co?“ prohodil jednou Nathan, když jsme se potkali u švédského stolu.

„Jo, myslím, že jo.“

„Víš –“ naklonil se ke mně Nathan, protože nechtěl, aby Will viděl, že se o něm bavíme –, „ten ranč a všechny ty akce by určitě byly skvělý. Ale když se teď na něj dívám, nemůžu si pomoct, ale tohle je podle mě pro něj mnohem lepší.“

Neřekla jsem mu, k čemu jsem se rozhodla ten první den, když jsme se zapisovali na recepci a mně se svíral žaludek úzkostí a už jsem počítala, kolik dní nám zbývá do návratu. Rozhodla jsem se, že se každý z těch deseti dnů musím snažit zapomenout, proč tu vlastně jsme – na půlroční smlouvu, celý můj pečlivě připravený kalendář, na všechno, co bylo předtím. Budu žít jenom v přítomnosti a povzbuzovat Willa, aby to dělal stejně. Musím být šťastná a doufat, že Will bude taky.

Sáhla jsem po dalším kousku melounu a usmála se. „Tak co je dneska na programu? Zase karaoke?

Nebo vás ještě po včerejšku pořád brní uši?“

Čtvrtého večera nám Nathan jen s mírnými rozpaky oznámil, že má rande. Karen byla také Novozélanďanka, bydlela v sousedním hotelu a dohodli se, že si spolu zajdou do města.

„Jenom chci dohlídnout, že se jí nic nestane… Však to znáte… Nejsem si jistej, jestli je dobrý, aby tam šla sama.“

„Kdepak,“ pokývl Will rozvážně hlavou, „to je od tebe opravdu galantní, Nate.“

„Myslím, že je to vážně zodpovědný. Takový občansky uvědomělý,“ přidala jsem se.

„Vždycky jsem Nathana obdivoval za tu jeho obětavost. Zvlášť vůči něžnýmu pohlaví.“

„Trhněte si, vy dva,“ zazubil se na nás Nathan a byl pryč.

Z Karen byla brzy stálá členka sestavy. Nathan s ní mizel skoro každý večer, a i když se vracel kvůli svým večerním povinnostem, mlčky jsme se mu snažili poskytnout co nejvíc času, aby si mohl užívat.

Mě to navíc v skrytu duše potěšilo. Měla jsem Nathana ráda a byla jsem mu vděčná, že s námi jel, ale mnohem raději jsem byla jen s Willem. Měla jsem ráda zkratkovitou komunikaci, jaká mezi námi probíhala, když jsme byli sami, nenucenou intimitu, jež mezi námi vznikla. Líbilo se mi, jak ke mně vždycky otočil tvář a věnoval mi pobavený pohled, jako že se ze mě vyklubalo mnohem víc, než očekával. Předposlední večer jsem řekla Nathanovi, že mi nebude vadit, když si přivede Karen sem do hotelu. Trávil noci u ní a věděla jsem, že je pro něj náročné chodit dvacet minut tam a zase zpátky, aby se o Willa postaral před spaním.

„Mně to nevadí. Jestli… no… budeš mít trochu soukromí.“

Zatvářil se radostně a v myšlenkách už byl u nadcházející noci, a tak už mě počastoval jen nadšeným: „Dík, jsi kámoška!“

„To je od tebe hezký,“ podotkl Will, když jsem mu to řekla.

„Chceš říct, že od tebe je to hezký,“ opravila jsem ho. „To tvůj pokoj jsem obětovala pro dobrou věc.“

Večer jsme ho uložili u mě, Nathan mu pomohl do postele a dal mu léky, zatímco Karen na něj čekala v baru. Převlékla jsem se v koupelně do trička a kalhotek, otevřela dveře a s polštářem v podpaží ťapala k pohovce. Cítila jsem na sobě Willův pohled a připadala jsem si zvláštně nesvá, i když jsem se před ním valnou část uplynulého týdne promenovala jen v bikinách. Načechrala jsem si polštář na opěradle pohovky.

„Clarková?“

„Co je?“

„Vážně nemusíš spát na gauči. Tahle postel je tak velká, že by se sem vešla fotbalová jedenáctka, ne jenom my dva.“

Zvláštní bylo, že jsem o tom nemusela vůbec přemýšlet. Tak to prostě bylo. Možná že jak jsme všichni trávili celé dny polonazí na pláži, nějak nás to uvolnilo. Možná to bylo i pomyšlení na Nathana a Karen za zdí, zahleděné jen jeden do druhého, izolované ve svém vlastním světě. Možná jsem prostě jen chtěla být u něj. Vydala jsem se k posteli a pak sebou trhla, když venku náhle zahřmělo. Světla zablikala a venku někdo zaječel. Odvedle jsem slyšela, jak Karen s Nathanem vybuchli smíchem.

Došla jsem k oknu a roztáhla závěs. Ovanul mě náhlý větřík a teplota venku prudce klesla. Moře vybuchlo bouří. Oblohu krátce ozařovaly dramatické zášlehy rozeklaných blesků a pak, jako by si vzpomněl až se zpožděním, začal se na střechu našeho bungalovu valit prudký liják; tak bouřlivý, že zpočátku všechno přehlušil.

„Radši zavřu okenice,“ řekla jsem.

„Ne, nech je tak.“

Otočila jsem se.

„Otevři dveře,“ pokývl Will směrem ven. „Chci to vidět.“

Chvíli jsem váhala, ale pak jsem pomalu otevřela prosklené dveře na terasu. Na střechy hotelu bubnoval déšť, stékal nám na terasu, kde se sléval v říčky a odtékal do moře. Cítila jsem vlhkost na tváři a elektřinu ve vzduchu. Chloupky na pažích se mi zježily.

„Cejtíš to?“ zašeptal za mnou.

„Je to jak konec světa.“

Chvíli jsem stála a vnímala, jak mi tělem proudí elektrický náboj a bílé záblesky se mi otiskovaly pod víčka. Až jsem se zajíkla.

Otočila jsem se, došla k posteli a usadila se na kraji. Díval se na mě, já se k němu naklonila a jemně si ho přitáhla za opálený krk k sobě. Už jsem věděla, jak s ním manipulovat – dokázala jsem pracovat s jeho váhou a rozložitostí. Přitiskla jsem ho k sobě, natáhla se, podložila mu ramena tlustým bílým polštářem, pak Willa pustila a nechala jemně spočinout v jeho měkkém objetí. Voněl sluncem, jako by mu proniklo hluboko pod kůži, a já tiše vdechovala, jako bych čichala k něčemu lahodnému.

A pak jsem si s kůží ještě trochu zavlhlou lehla k němu – tak blízko, že se naše nohy dotýkaly, a společně jsme pozorovali modrobílou záři, když blesk udeřil do vln, dívali se na stříbrné mřížoví deště a jemně se převalující masu tyrkysové modři jen pár desítek metrů od nás.

Svět kolem nás se scvrkl jen na hřmění bouře, modro-černo-fialové moře a jemně se vzdouvající záclony. Noční větřík přivál vůni lotosových květů a já poslouchala vzdálené cinkání sklenic a skřípot spěšně odsouvaných židlí, zdaleka jsem slyšela hudbu z nějaké oslavy a cítila, jak na nás živly útočí.

Sáhla jsem po Willově ruce a vzala ji do své. Na okamžik mě napadlo, že už si nikdy nebudu připadat tak intenzivně spojená se světem a tak blízko jinému člověku jako v téhle chvíli.

„To není špatný, co, Clarková?“ pronesl Will do ticha. Za ním zuřila bouře, ale jeho tvář byla klidná a nehybná. Pak na chviličku obrátil hlavu, usmál se na mě a v očích se mu objevil jakýsi triumfální výraz.

„Ne,“ řekla jsem. „To vůbec není špatný.“

Tiše jsem ležela a naslouchala jeho zpomalujícímu a prohlubujícímu se dechu a šumění deště v pozadí a cítila jeho teplé prsty propletené s mými. Nechtělo se mi jet domů. Říkala jsem si, že snad domů vůbec nepojedu. Tady jsme s Willem byli v bezpečí, uzavření ve svém vlastním malém ráji.

Kdykoli jsem pomyslela na návrat do Anglie, sevřely mi žaludek obrovské spáry strachu a stále zesilovaly svůj stisk.

To bude v pohodě, snažila jsem se opakovat si Nathanova slova. Bude to v pohodě.

Konečně jsem se převrátila na bok, zády k moři, a zadívala se na Willa. V matném světle otočil hlavu a opětoval můj pohled, a já měla pocit, že mi říká totéž. Bude to v pohodě. Poprvé v životě jsem se snažila nemyslet na budoucnost. Snažila jsem se jenom být, nechat sebou prostupovat vjemy dnešního večera. Nevím, jak dlouho jsme tak zůstali, jak dlouho jsme se na sebe jen dívali, ale Willovi postupně těžkla víčka, až pak omluvně zamumlal, že už asi… Dech se mu prohloubil a on se přehoupl přes tu malou trhlinu do spánku, a pak jsem už byla vzhůru jenom já a hleděla mu do tváře, pozorovala, jak se mu řasy v koutku oka shlukují do špiček, dívala se na čerstvě naskákané pihy na nose.

Říkala jsem si, že to musí být pravda. Musí to být pravda.

Někdy po jedné hodině v noci se bouře konečně vyčerpala a zmizela někde na moři. Její vzteklé záblesky byly stále slabší, až se nakonec vytratily úplně, jak se vydala uvrhnout meteorologický teror na nějaké nové, nespatřené místo. Vzduch kolem nás pomaličku utichl, záclony se uklidnily a poslední zbytek vody se zabubláním odtekl. Někdy nad ránem jsem vstala, jemně vyprostila svou ruku z Willovy, zavřela balkónové dveře a ponořila místnost do ticha. Will spal – hlubokým klidným spánkem, jaký se mu doma málokdy poštěstil.

Já nespala. Ležela jsem a dívala se na něj a snažila se nemyslet vůbec na nic.

Poslední den se staly dvě věci. Nejprve jsem na Willův nátlak souhlasila, že si vyzkouším potápění.

Hučel kvůli tomu do mě celé dny, prý přece nemůžu přijet až sem a ani se nepodívat pod vodu. Při windsurfingu jsem byla úplně nemožná, nedokázala jsem pomalu ani odlepit plachtu z vody, a když jsem se pokusila o vodní lyžování, většinu času jsem obrážela zátoku rozpláclá na břiše. Ale Will nedal pokoj, a když předešlého dne dorazil k obědu, oznámil mi, že mi zamluvil půldenní potápěčský kurs pro začátečníky.

Nezačalo to zrovna dobře. Will s Nathanem seděli u bazénu a můj instruktor se mě snažil přesvědčit, že budu moci dýchat i pod vodou, jenže když jsem věděla, že se koukají, byla jsem nemožná. Nejsem pitomá, chápala jsem, že dýchací přístroj na zádech mi udrží plíce v chodu a já se neutopím; jenže kdykoli jsem strčila hlavu pod vodu, zpanikařila jsem a vystřelila zase nad hladinu.

Jako by moje tělo odmítalo uvěřit, že bude moci dýchat i pod několika tisíci litry kvalitní mauricijské chlorované vody.

„Já to asi nezvládnu,“ prskala jsem, když jsem se vynořila posedmé.

Můj instruktor, James, mrkl za mě směrem k Nathanovi a Willovi.

„Já nemůžu,“ zavrčela jsem vztekle. „To prostě není pro mě.“

James se obrátil k oběma mužům zády, poklepal mě po rameni a ukázal na otevřené moře. „Pro některý lidi je to paradoxně jednodušší tam,“ řekl mi tiše.

„V moři?“

„Pro někoho je lepší, když ho hodí rovnou do vody. Pojďte. Půjdeme na člun.“

Za tři čtvrtě hodiny jsem pod vodou pozorovala zářivě barevnou krajinu schovanou lidským pohledům a zapomněla se bát, že mi selže kyslík, že navzdory všem důkazům klesnu ke dnu a zhynu ve vodě bídnou smrtí, a dokonce jsem i zapomněla, že se vůbec bojím. Plně mě zaujala tajemství tohohle nového světa. V tichu, jež přerušovalo jen přehnaně výrazné šumění mého dechu, jsem sledovala hejna drobounkých duhových rybiček a větší černobílé ryby, které mě pozorovaly s nic neříkajícími zvídavými výrazy, zkoumala jsem jemně se kývající sasanky, jak filtrují mírný proud své maličké, neviditelné kořisti. Viděla jsem vzdálené kraje, dvakrát tak zářivé a barevné a rozmanité jako na souši. Viděla jsem jeskyně a prolákliny, v nichž se ukrývali neznámí tvorové – vzdálené siluety třpytící se ve slunečních paprscích. Ani se mi nechtělo nahoru. Byla bych v tomhle tichém světě klidně zůstala navždy. Teprve když James začal posunkem ukazovat na stupnici svého dýchacího přístroje, uvědomila jsem si, že nemám na vybranou.

Když jsem konečně zase vyšla po pláži k Willovi a Nathanovi, nemohla jsem pomalu ani mluvit a zářivě jsem se usmívala. V mysli se mi pořád ještě honily obrazy právě spatřeného a moje údy jako by mě ještě pořád poháněly pod vodou.

„Dobrý, co?“ mrkl na mě Nathan.

„Proč jsi mi to neřek?!“ pustila jsem se do Willa a hodila potápěčské ploutve před něj do písku.

„Proč jsi mě k tomu nepřemluvil dřív? Tolik věcí! Všechno to tam bylo, celou tu dobu! Měla jsem to přímo pod nosem!“

Will na mě klidně pohlédl. Neřekl nic, ale věnoval mi rozvážný, široký úsměv. „Já nevím, Clarková. Některý lidi si prostě nedají říct.“

Ten poslední večer jsem si povolila se opít. Nejen proto, že jsme nazítří měli odjíždět. Bylo to poprvé, kdy jsem měla pocit, že je Willovi opravdu dobře a že se můžu uvolnit. Oblékla jsem si bílé bavlněné šaty (byla jsem teď opálená, takže jsem už v bílé automaticky nevypadala jako mrtvola v rubáši) a stříbrné páskové sandály, a když mi Nadil podal jakousi rudou květinu a nařídil, že si ji mám dát do vlasů, neušklíbla jsem se, jak bych to asi udělala ještě před týdnem.

„No páni, ty jsi jak Carmen Miranda,“ hvízdl Will, když jsem dorazila do baru. „Úplná sexbomba.“

Chtěla jsem reagovat nějakou sarkastickou poznámkou, ale pak jsem si uvědomila, že se na mě dívá s nelíčeným potěšením.

„Díky,“ pokývla jsem mu, „ty taky nevypadáš zrovna špatně.“

V hlavní hotelové budově byla diskotéka, takže těsně před desátou – když Nathan odešel za Karen – jsme se vydali na pláž. V uších nám zněla hudba a já byla po třech koktejlech příjemně vláčná.

Ale páni, tady bylo tak nádherně. Noc byla teplá, větřík k nám přinášel vůně vzdálených pikniků, teplých olejů na kůži, slabounkou slanou příchuť moře. Zastavili jsme se s Willem u našeho oblíbeného stromu. Někdo si na pláži rozdělal oheň, možná na opékání, a teď tu z něj zbývala hromádka žhnoucích uhlíků.

„Nechce se mi domů,“ vzdechla jsem do tmy.

„Těžko se odsud odjíždí.“

„Netušila jsem, že takovýhle místa existujou i jinde než ve filmu,“ otočila jsem se k němu.

„Nakonec si snad začnu myslet, že jsi říkal pravdu i o všem ostatním.“

Usmíval se. Tvář měl celou uvolněnou a spokojenou a díval se na mě vesele přimhouřenýma očima.

Poprvé jsem na něj pohlédla bez toho strachu, který ve mně slabě hlodal.

„Jsi rád, že jsme sem jeli, že jo?“ zeptala jsem se nejistě.

Přikývl. „To si piš.“

„Ha!“ zvedla jsem vítězně pěst.

A pak někdo u baru zesílil hudbu, já odkopla boty a dala jsem se do tance. Zní to pitomě ? jako něco, při čem by si člověk jindy připadal úplně trapně. Ale tady, v inkoustově černé tmě, přiopilá nevyspáním, ohněm, nekonečným mořem a nezměrnou oblohou, když mi v uších zněla hudba a Will se usmíval a srdce mi přetékalo pocitem, který jsem nedokázala úplně pochopit, jsem najednou musela tancovat. Tančila jsem celá rozesmátá a bez rozpaků a bylo mi úplně jedno, jestli nás někdo uvidí. Cítila jsem na sobě Willův pohled a věděla jsem, že on ví – že tohle je jediná možná odpověď na uplynulých deset dní. Co deset dní, sakra, na uplynulých šest měsíců.

Písnička dohrála a já sebou celá bez dechu plácla na zem k jeho nohám.

„Ty jsi…“ začal.

„Co?“ usmála jsem se na něj uličnicky. Byla jsem celá vláčná, nabitá energií. Skoro jsem za sebe neručila.

Zavrtěl hlavou.

Pomalu jsem se zvedla, bosa došla k jeho vozíku a sklouzla mu na klín, až jsem byla tváří jen kousíček od jeho. Po předešlé noci mi to nepřišlo až tak odvážné.

„Ty jsi…“ Modrýma očima, v nichž se třpytila zář ohně, se vpíjel do mých. Voněl sluncem a ohněm a něčím výrazným a citrusovým.

Někde hluboko uvnitř se ve mně něco zlomilo.

„Ty jsi… ty jsi prostě něco, Clarková.“

Udělala jsem to jediné, co mě napadlo. Nahnula jsem se k němu a přitiskla své rty k jeho. Na chviličku zaváhal a pak mě políbil. A já na okamžik zapomněla úplně na všechno – na tisíc a jeden důvod, proč bych to neměla dělat, na své obavy, na to, proč jsme tady. Líbala jsem ho, vdechovala vůni jeho kůže, cítila pod prsty jeho hebké vlasy, a když mi polibek opětoval, všechno zmizelo a zůstal jen Will a já, na ostrově uprostřed ničeho, pod záplavou třpytivých hvězd.

A pak se odtáhl. „Já… promiň. Ne –“

Otevřela jsem oči. Položila jsem mu ruku na tvář a pomalu sledovala prsty jeho krásné rysy. Pod konečky prstů jsem cítila slabounkou vrstvičku soli. „Wille…“ začala jsem. „Ty můžeš. Ty…“

„Ne.“ V tom slově zazněla ocelová rozhodnost. „Nemůžu.“

„Tomu nerozumím.“

„Nechci to rozebírat.“

„No… tak teď už to teda musíš rozebrat.“

„Nemůžu s tebou být, protože nemůžu…“ polkl. „Nemůžu s tebou být, kdo bych s tebou být chtěl.

A to znamená –“ pohlédl mi do tváře –, „že by mi to jenom… připomínalo, kdo nejsem.“

Nepustila jsem ho. Dotkla jsem se svým čelem jeho, až se náš dech smísil, a zašeptala jsem tichounce, aby mě slyšel jenom on: „Mně nezáleží na tom, co si… co si myslíš, že můžeš a nemůžeš.

Všechno není jen černobílý. Vážně, já… bavila jsem se s jinýma lidma, co jsou ve stejný situaci a…

a dá se dělat spousta věcí. Je spousta možností, jak bysme oba mohli být spokojení…“ začala jsem se trochu zadrhávat. Celý tenhle rozhovor byl tak divný. Pohlédla jsem mu do očí. „Wille,“ řekla jsem tiše. „Víš co? Podle mě můžeme –“

„Clarková, ne –“ začal.

„Myslím, že můžeme dělat spoustu věcí. Já vím, že to není konvenční love story. Vím, že je spousta důvodů, proč bych tohle vůbec neměla říkat. Ale já tě miluju. Opravdu. Věděla jsem to, už když jsem odcházela od Patricka. A myslím, že ty mě taky trochu miluješ.“

Nepromluvil. Jeho oči našly ty moje a zračilo se v nich obrovské břímě smutku. Odhrnula jsem mu vlasy ze spánků, jako bych ho mohla nějak zbavit toho zármutku, a on naklonil hlavu a přitiskl ji k mé dlani.

Polkl. „Musím ti něco říct.“

„Já vím,“ zašeptala jsem. „Já o tom vím.“

Will se zarazil uprostřed slova. Vzduch kolem nás jako by znehybněl.

„Vím o Švýcarsku. Vím… proč jsem měla smlouvu jenom na šest měsíců.“

Odtáhl hlavu od mé dlaně. Pohlédl na mě a pak zvedl oči k obloze. Ramena mu poklesla.

„Já to všechno vím, Wille. Už hrozně dlouho. A Wille, prosím, poslouchej mě…“ Uchopila jsem jeho pravou ruku a přitiskla si ji na prsa. „Já vím, že to můžeme zvládnout. Vím, že by sis tohle sám nevybral, ale se mnou můžeš být šťastnej. A já s tebou… s tebou se ze mě stal někdo, o kom se mi ani nesnilo. Jsem s tebou šťastná, i když jsi příšernej. Radši budu s tebou – i když si myslíš, že jsi něco míň, omezenej – než s kýmkoli jiným na světě.“

Cítila jsem, jak mi nepatrně sevřel prsty, a dodalo mi to odvahu.

„Jestli si myslíš, že je divný, abych pro tebe pracovala, tak odejdu a najdu si nějakou jinou práci.

Chtěla jsem ti říct – přihlásila jsem se na kursy na univerzitu. Našla jsem si toho spoustu na internetu, mluvila jsem s jinýma kvadruplegikama a pečovatelema a hrozně moc jsem se naučila, vím toho spoustu, aby to mohlo fungovat. Abych prostě mohla být s tebou. Vidíš? Na všechno jsem myslela, všechno jsem vykoumala. Taková teď jsem. To je tvoje vina. Tys mě změnil.“ Skoro jsem se rozesmála. „Udělal jsi ze mě moji ségru. Akorát že já se líp oblíkám.“

Zavřel oči. Sevřela jsem mu ruku ve svých, zvedla si ji k ústům a políbila. Cítila jsem jeho kůži na své a věděla jsem tak jistě, jako jsem ještě nikdy nic nevěděla, že se ho nemůžu vzdát.

„Co říkáš?“ zašeptala jsem.

Mohla bych se mu dívat do očí navěky.

Řekl to tak tiše, že jsem si na minutku nebyla jistá, jestli jsem ho dobře slyšela.

„Cože?“

„Ne, Clarková.“

„Ne?“

„Nezlob se. Ale to nestačí.“

Pustila jsem jeho ruku. „Já ti nerozumím.“

Chvíli váhal, jako by měl pro jednou potíže najít ta správná slova. „Mně to nestačí. Tohle – můj svět – i když v něm budeš ty. A věř mi, Clarková, že celej můj život se tvým příchodem změnil k lepšímu. Ale mně to nestačí. Tenhle život já nechci.“

Teď byla řada na mně, abych se odtáhla.

„Víš co, já chápu, že by to mohl být dobrej život. Vím, že s tebou by to možná byl i vážně krásnej život. Ale není to můjživot. Já nejsem jako ti lidi, s kterýma ses bavila. Tohle není ani vzdáleně život, jakej bych chtěl. Ani omylem.“ Mluvil zajíkavě, přerývaně. Jeho výraz mě děsil.

Polkla jsem a zavrtěla hlavou. „Přece… jednou jsi mi řekl, že ta noc v bludišti nemusí určovat, kdo jsem. Říkal jsi, že si můžu vybrat, co bude určovat, kdo jsem. No, a ten… ten vozík taky nemusí určovat, kdo jsi ty.“

„Jenže ono to tak je, Clarková. Ty mě neznáš, ne doopravdy. Nikdy jsi mě neviděla, než se to stalo.

Já svůj život miloval, Clarková. Fakt jsem ho miloval. Měl jsem rád svou práci, cestování, všechno, co jsem byl. Byl jsem rád aktivní. Hrozně rád jsem jezdil na motorce, skákal dolů z budov. Líbilo se mi, když jsem mohl někoho převálcovat při nějakým obchodu. Měl jsem rád sex. Spoustu sexu. Měl jsem velkej život.“ Zvýšil hlas. „Já nejsem stavěnej na to, abych žil v týhle věci – jenže tahle věc teď prakticky určuje, kdo jsem. To je ta jediná věc, která určuje, kdo jsem.“

„Ale ty tomu vůbec nechceš dát šanci,“ zašeptala jsem. Hlas jako by se mi ani nechtěl vydrat z hrudi. „Mně nechceš dát šanci.“

„To není tím, že bych ti nechtěl dát šanci. Za toho půl roku se mnou se z tebe stal někdo úplně jinej, kdo si teprve začíná uvědomovat svoje možnosti. Neumíš si představit, jak hroznou z toho mám radost. Nechci, abys byla uvázaná ke mně, k mým kontrolám v nemocnici, k mým omezením. Nechci, abys propásla všechno, co ti může dát někdo jinej. A taky docela sobecky nechci, aby ses na mě jednoho dne podívala a pocítila třeba jenom sebemenší lítost, že –“

„To bych si nikdy nemyslela!“

„To nemůžeš vědět, Clarková. Nemáš ani představu, jak by to mohlo dopadnout. Nemůžeš tušit, jak to budeš cítit třeba jenom za půl roku. A já se nechci každej den na tebe dívat, vidět tě nahou, pozorovat tě, jak chodíš po domě v těch svejch bláznivejch šatech, a přitom nemoct… nemoct s tebou dělat nic z toho, co bych chtěl. Bože, Clarková, kdybys vůbec tušila, co bych s tebou teď rád provedl.

A já… s tím já prostě nemůžu žít. Nemůžu. To nejsem já. Nemůžu být chlap, co jenom… přijímá.“

Pohlédl na svůj vozík a hlas se mu zlomil. „Tohle já nikdy nepřijmu.“

Rozplakala jsem se. „Prosím, Wille. Tohle neříkej. Jenom mi dej šanci. Dej nám šanci.“

„Pššš. Jenom poslouchej. Ty jediná ze všech. Poslouchej, co ti řeknu. Tohle… tenhle večer… to je to nejúžasnější, cos pro mě mohla udělat. Cos mi řekla, co všechno jsi podnikla, abys mě sem dostala… vědět, že jsi z toho příšernýho prevíta, kterej jsem byl na začátku, nějak dokázala vykřesat něco, co bys mohla milovat, to je prostě úžasný. Ale –“ ucítila jsem, jak mi sevřel prsty – „ale tady to musí skončit. Už žádnej vozík. Žádnej zápal plic. Žádný pálení v nohou. Žádná bolest a únava. Už se nechci každý ráno budit a přát si, abych to měl za sebou. Až se vrátíme, pojedu do Švýcarska. A jestli mě opravdu miluješ, jak říkáš, Clarková, nic by mě nepotěšilo víc, než kdybys jela se mnou.“

Trhla jsem hlavou.

„Cože?“

„Už to se mnou nikdy nebude lepší. A je pravděpodobný, že mi bude pořád jenom hůř a tenhle už tak omezenej život bude ještě nicotnější. Doktoři mi to koneckonců potvrdili. Hrozí mi spousta dalších potíží. Už teď to cejtím. Už nechci mít bolesti, nechci být uvězněnej v tomhle krámu, nechci záviset na ostatních, nechci se bát. A tak tě prosím – jestli opravdu cítíš to, co říkáš –, abys to pro mě udělala. Buď se mnou. Dopřej mi konec, jakej bych si přál.“

V hrůze jsem na něj vytřeštila oči a krev mi bušila v uších. Vůbec jsem to nemohla pochopit.

„Jak to po mně můžeš chtít?“

„Já vím, že je to –“

„Já ti řeknu, že tě miluju a chci s tebou žít, a ty po mně chceš, abych se dívala, jak umíráš?“

„Promiň. Nechtěl jsem, aby to vyznělo tak drsně. Ale nemám času nazbyt.“

„Co – cože? Chceš říct, že už sis to zamluvil? Bojíš se snad, že propásneš termín?“

Všimla jsem si, že se lidé u hotelu zastavují, možná proto, že zaslechli naše zvýšené hlasy, ale bylo mi to jedno.

„Jo,“ přisvědčil Will po chvilce. „Jo, mám termín. Absolvoval jsem všechny konzultace. Na klinice souhlasili, že jsem pro ně vhodnej případ. A mí rodiče souhlasili, že to bude třináctýho srpna.

Poletíme tam den předtím.“

Hlava se mi zatočila. Nezbýval ani týden.

„Já tomu nevěřím.“

„Louiso –“

„Já… myslela jsem, že jsem tě přesvědčila.“

Naklonil hlavu ke straně a pohlédl na mě. Hlas měl mírný a v očích něhu. „Louiso, mě nemohlo nic přesvědčit. Slíbil jsem našim půl roku a přesně to jsem jim dopřál. S tebou to bylo tak vzácných šest měsíců, že si to ani neumíš představit. S tebou už to nebyla zkouška, kdo dýl vydrží…“

„Nech toho!“

„Cože?“

„Už ani slovo!“ Zajíkala jsem se. „Ty jsi takovej sobec, Wille! Takovej pitomec. I kdyby byla sebemenší šance, že s tebou pojedu do Švýcarska… i kdyby sis myslel, že bych to snad po všem, co jsem pro tebe udělala, dokázala… tak je to všechno, co mi řekneš? Já si ti tady vyleju srdce a ty mi dokážeš jenom říct: ‚Ne, ty mi nestačíš. A teď chci, abys jela se mnou a dívala se na to nejhorší, co si dokážeš představit!?‘“

Úplně jsem se rozběsnila. Stála jsem před ním a ječela na něj jako šílená. „Jdi do hajzlu, Wille! Jdi do hajzlu. Lituju, že jsem vzala tuhle pitomou práci. Lituju, že jsem tě kdy potkala!“ Do očí mi vhrkly slzy a já se rozběhla po pláži zpátky do svého pokoje, pryč od něj.

Ještě dlouho poté, co jsem za sebou zabouchla dveře, mi v uších zněl jeho hlas, jak volá moje jméno.

24

Pro přihlížející není nic znepokojivějšího než pohled na muže na vozíku, jak prosí ženu, která se o něj má starat. Zjevně se opravdu nehodí, aby se člověk naštval na svého postiženého svěřence.

Zvlášť když se tento očividně nemůže vůbec hýbat a jen mírně opakuje: „Clarková. Prosím. Jenom pojď ke mně. Prosím.“

Jenže já nemohla. Nemohla jsem se na něj ani podívat. Nathan zabalil Willovi věci a já se s nimi příštího rána sešla v hotelové hale – Nathan byl pořád ještě trochu zmožený kocovinou – a od chvíle, kdy jsme zase museli být spolu, jsem s ním odmítala jakkoli komunikovat. Byla jsem zuřivá a nešťastná. V hlavě mi běsnil neodbytný hlas, který trval na tom, že se mám od Willa držet co nejdál.

Že mám jet domů. Že už ho nikdy nechci vidět.

„Jsi v pohodě?“ objevil se Nathan po mém boku.

Jakmile jsme dorazili na letiště, odpochodovala jsem od nich k odbavovací přepážce.

„Ne,“ odsekla jsem, „a nechci se o tom bavit.“

„Máš kocovinu?“

„Ne.“

Nastalo krátké ticho.

„Znamená to, co si myslím?“ Najednou zvážněl.

Nemohla jsem ani promluvit. Jen jsem přikývla a Nathanovi na okamžik ztuhla čelist. Ale byl silnější než já. Koneckonců byl profesionál. Za chviličku už byl zpátky u Willa a ukazoval mu něco, co ho zaujalo v časopise, a nahlas se zamýšlel nad vyhlídkami nějakého fotbalového týmu, který oba znali. Při pohledu na ně by nikoho nenapadlo, jak závažnou zprávu jsem mu právě sdělila.

Dokázala jsem se zaměstnávat celou dobu, co jsme čekali na letišti. Našla jsem si tisíc drobných úkolů – piplala jsem se s visačkami na zavazadla, šla jsem koupit kávu, prolistovala jsem noviny, zašla si na toaletu –, takže jsem se na něj nemusela ani podívat. Nemusela jsem s ním mluvit. Ale Nathan občas někam poodešel a my byli najednou sami, seděli jsme vedle sebe a malý prostor mezi námi jen drnčel nevyslovenými výčitkami.

„Clarková –“ začal pokaždé.

„Nech mě bejt,“ odbyla jsem ho já. „Nechci se s tebou bavit.“

Samotnou mě překvapilo, jak dokážu být chladná. A rozhodně jsem tím udivila letušky. Všimla jsem si, jak si spolu v letadle šeptají při pohledu na to, jak jsem se od Willa nekompromisně odvrátila, vrazila si do uší sluchátka a neochvějně zírala z okénka.

Pro jednou se vůbec nenaštval. To na tom bylo skoro nejhorší. Nenaštval se, nebyl jízlivý, jen čím dál zamlklejší, až skoro přestal mluvit. Chudák Nathan musel udržovat konverzaci a ptát se na čaj a kávu a pytlíky s praženými arašídy navíc, nebo jestli někomu nebude vadit, když nás přeleze a půjde si odskočit.

Teď to možná zní dětinsky, ale nemluvila ze mě jen uražená hrdost. Nedokázala jsem to snést.

Nemohla jsem snést pomyšlení, že ho ztratím, že je tak tvrdohlavý a že vůbec nechce vidět, co má v životě dobrého, co by mohl mít dobrého, že nechce změnit názor. Nemohla jsem uvěřit, že hodlá dodržet určené datum, jako by se to už nedalo změnit. Hlavou se mi honila spousta nevyřčených argumentů. Proč ti tohle nestačí? Proč ti já nestačím? Proč ses mi nemohl svěřit? Kdybychom bývali měli víc času, mohlo by to být jinak? Každou chvilku jsem se přistihla při pohledu na jeho opálené ruce, na ty hranaté prsty jen kousíček od mých, a vzpomněla jsem si, jaké to bylo, když se naše prsty propletly – na jeho teplo, na ten klamný dojem síly, i když byl úplně nehybný –, a hrdlo se mi sevřelo tak, až jsem měla pocit, že nemůžu dýchat, a musela jsem se uchýlit na toaletu, kde jsem se opřela o umyvadlo a tiše vzlykala pod zářivkou. Několikrát, když jsem si vzpomněla, co Will pořád ještě zamýšlí, jsem se musela vší silou ovládat, abych nezačala křičet; přemohlo mě jakési šílenství a já měla pocit, že si snad každou chvíli sednu do uličky a začnu skučet a kvílet, dokud někdo nezasáhne.

Dokud se někdo jiný nepostará, aby to nemohl udělat.

Takže i když jsem působila dětinsky – i když jsem pro letový personál byla zjevně naprosto bezcitná (neboť jsem se odmítala s Willem bavit nebo se na něj jen podívat, natož ho třeba nakrmit) –, věděla jsem, že předstírat, že tam není, je asi jediná možnost, jak zvládnout těch několik hodin naší nucené blízkosti. Kdybych byla přesvědčená, že to Nathan zvládne sám, tak bych si snad doopravdy zamluvila jiný let; možná bych snad i zmizela, dokud bych si nebyla jistá, že nás dělí celý kontinent, nejen pár nesnesitelných centimetrů.

Nathan s Willem usnuli a pro mě to byla vlastně úleva – krátký oddech od všeho toho napětí.

Nepřítomně jsem hleděla na televizní obrazovku a s každým kilometrem, s nímž jsme se přiblížili k domovu, jsem měla srdce těžší a těžší a moje úzkost se prohlubovala. Začínala jsem si uvědomovat, že moje selhání se netýká jenom mě: Willovi rodiče z toho budou úplně zlomení. Nejspíš mi to budou dávat za vinu. Willova sestra mě nejspíš zažaluje. A selhala jsem i vůči Willovi: nedokázala jsem ho přesvědčit. Nabídla jsem mu všechno, co jsem mohla, včetně sebe, ale neukázala jsem mu nic, co by ho přesvědčilo, že má důvod dál žít.

Možná, napadlo mě najednou, možná si zaslouží někoho lepšího, než jsem já. Někoho chytřejšího.

Někdo jako Trina by určitě vymyslel lepší akce. Vyšťoural by nějaký unikátní lékařský poznatek nebo něco jiného, co by mu mohlo pomoci. Někdo takový by ho možná přesvědčil. Z vědomí, že s tímhle budu muset žít až do konce života, se mi zatočila hlava.

„Nechceš něco k pití, Clarková?“ přerušil mé zamyšlení Willův hlas.

„Ne. Děkuju.“

„Nemám loket moc daleko na tvojí opěrce?“

„Ne, to je dobrý.“

Teprve během posledních hodin letu, když už byla tma, jsem si dovolila na něj pohlédnout. Oči mi sjely stranou ze zářící obrazovky a já ho v tlumeném světle stísněné kabiny tajně pozorovala.

Pohledem jsem se pásla na jeho tváři, tak opálené a hezké a ve spánku tak pokojné, a po tváři se mi skoulela osamělá slza. Will se zavrtěl, možná si i ve spánku uvědomil můj upřený pohled, ale neprobudil se. A když mě nikdo neviděl, ani letušky, ani Nathan, povytáhla jsem mu pomaličku přikrývku až ke krku a pečlivě ji zastrčila, aby Willovi v chladu klimatizované kabiny nebyla zima.

Čekali na nás v příletové hale. Měla jsem takové tušení, že tam budou. Když jsme provezli Willa pasovou kontrolou, přičemž jakýsi dobromyslný úředník urychlil naše odbavení, začala se mě zmocňovat mírná nevolnost a já se modlila, abychom místo toho museli čekat ve frontě, která by trvala několik hodin, nebo radši několik dní. Ale kdepak, přešli jsme po linoleu obrovské haly, já tlačila vozík se zavazadly a Nathan tlačil Willa, a pak se prosklené dveře rozestoupily a oni tam stáli u bariéry bok po boku, v jakémsi ojedinělém zdání souladu. Paní Traynorová se na okamžik rozzářila, když spatřila Willa, a já si nepřítomně pomyslela: No jasně – vždyť vypadá tak dobře. A ke svému studu jsem si nasadila sluneční brýle – ne abych skryla vyčerpání, ale aby z mého bezmocného výrazu hned nepoznala, co jí budu muset říct.

„No tedy!“ vykřikla. „Wille, vypadáš báječně! Opravdu báječně!“

Willův otec se k synovi sklonil a poplácal ho po vozíku a po koleni, ve tváři samý úsměv. „Vůbec jsme tomu nevěřili, když nám Nathan povídal, že jste každý den na pláži! A že chodíte plavat! Jaká byla voda, určitě teplá a příjemná? Tady lilo jako z konve. Jako vždycky v srpnu!“

Samozřejmě. Nathan jim určitě volal nebo psal zprávy. Jako by nás snad mohli nechat na tak dlouho odjet, aniž by o nás měli zprávy.

„No… bylo to tam vážně úžasný,“ připustil Nathan. I on byl zamlklý, ale teď se pokusil usmát a tvářit se jako obvykle.

Stála jsem jako přimražená a v ruce svírala pas, jako bych se snad chystala ještě někam vyrazit.

Musela jsem si připomenout, že mám dýchat.

„Wille, říkali jsme si, že by sis rád zašel na nějaký skvělý oběd,“ usmál se Willův otec.

„V Intercontinentalu je moc příjemná restaurace. Šampaňské je na nás. Co myslíš? S maminkou jsme si říkali, že by to bylo prima.“

„Jasně,“ přisvědčil Will. Usmíval se na matku a ona se na něj dívala, jako by si jeho tvář chtěla zakonzervovat. Jak můžeš?! chtěla jsem na něj zaječet. Jak se na ni můžeš takhle dívat, když už dávno víš, co se jí chystáš provést?!

„No tak pojďte. Zaparkoval jsem na stání pro invalidy. Je to jenom kousíček odsud. Říkal jsem si, že budete určitě unavení ze změny času. Nathane, nemám vzít nějaké ty tašky?“

Vpadla jsem do jejich hovoru. „No, vlastně,“ pronesla jsem a už si začala sundávat z vozíku zavazadlo, „já už asi pojedu. Ale moc děkuju.“

Upírala jsem pohled na svou cestovní tašku a záměrně se na nikoho nedívala, ale i přes hluk a chaos letiště jsem vnímala krátké ticho, které nastalo po mých slovech.

První ho přerušil hlas pana Traynora. „Ale no tak, Louiso. Pojďte to trochu oslavit. Chceme slyšet, co všechno jste si tam užili. Rád bych, abyste mi o tom ostrově všechno pověděli. Ale slibuju, úplně všechno mi zas říkat nemusíte,“ skoro se uchichtl.

„Ano,“ řekla paní Traynorová a v hlase jí zazněl jakýsi ostrý tón. „Pojďte s námi, Louiso.“

„Ne.“ Polkla jsem a pokusila se o mdlý úsměv. Sluneční brýle mi posloužily jako štít. „Děkuju. Ale radši bych už jela domů.“

„A kam?“ zeptal se Will.

Uvědomila jsem si, co tím myslí. Vlastně jsem neměla kam jít.

„Pojedu k rodičům. Bude to v pohodě.“

„Pojď s námi,“ řekl jemně. „Nejezdi ještě, Clarková. Prosím.“

V tu chvíli bych se nejradši rozplakala. Ale věděla jsem naprosto jistě, že s ním teď nemůžu být.

„Ne. Děkuju. Hezky si užijte oběd.“ Hodila jsem si tašku na rameno, a než mohl někdo ještě něco říct, už jsem se od nich vzdalovala a zástup lidí v terminálu mě brzy pohltil.

Už jsem byla skoro na zastávce autobusu, když jsem ji uslyšela. Camilla Traynorová ke mně skoro běžela a podpatky jí na chodníku hlasitě klapaly.

„Počkejte, Louiso! Prosím, stůjte.“

Otočila jsem se a ona se právě prodírala mezi zástupem lidí nastupujících do turistického autobusu a rozhrnovala mladé lidi s batohy jako Mojžíš vlny. Letištní světla se jí odrážela ve vlasech a dodávala jim téměř měděný odstín. Na krku měla šál z jemné pašmíny, na rameni umělecky zřasený.

Vzpomínám si, že jsem si roztržitě pomyslela, jak ještě před pár lety musela být krásná.

„Prosím! Prosím, počkejte.“

Zastavila jsem se, ohlédla se za sebe na silnici a přála si, aby se teď hned zjevil autobus, naložil mě a odvezl pryč. Aby se něco stalo, cokoli. Nějaké menší zemětřesení, třeba.

„Louiso?“

„Will si to užil,“ pronesla jsem úsečně. Zvláštní, zním skoro jako ona, napadlo mě.

„Vypadá dobře. Opravdu skvěle.“ Stála na chodníku a hleděla na mě. Najednou zůstala naprosto nehybná, navzdory moři lidí, jež kolem ní proudilo.

Mlčely jsme.

A pak jsem vyhrkla: „Paní Traynorová, chtěla bych dát výpověď. Já… já těch posledních pár dní nezvládnu. Vzdávám se všech peněz, které bych za to měla mít. Vlastně nechci ani plat za tenhle měsíc. Nechci nic. Já jenom –“

A tu zbledla. Viděla jsem, jak jí z tváře mizí barva, jak se v dopoledním slunci najednou trochu zapotácela. A pak se za ní objevil pan Traynor. Kráčel rychlým krokem a jednou rukou si pevně přidržoval na hlavě klobouk. S omluvami se prodíral davem a oči upíral na mě a svou ženu, zatímco my tam ztuhle stály naproti sobě.

„Přece… přece jste říkala, že je spokojený. Říkala jste, že by ho tohle mohlo přesvědčit,“ hlesla zoufale, jako by mě prosila, abych jí řekla něco jiného, abych přišla s jiným výsledkem.

Nemohla jsem ze sebe vypravit slovo. Dívala jsem se na ni a dokázala jsem jenom nepatrně zavrtět hlavou.

„Je mi to líto,“ zašeptala jsem tak tichounce, že mě vůbec nemohla slyšet.

Už byl skoro u ní, když se složila. Nohy jako by se pod ní podlomily a pan Traynor vymrštil levou ruku a zachytil ji, když už se sesouvala k zemi. Ústa měla pootevřená a ochable na něm zůstala viset.

Klobouk mu spadl na chodník. Zmateně ke mně vzhlédl – ještě si neuvědomil, co se právě stalo.

A já se na to nemohla dívat. Ztuhle jsem se otočila a začala pochodovat pryč, kladla jsem jednu nohu před druhou, aniž jsem si vůbec uvědomovala, co dělám, kráčela jsem pryč z letiště a ani jsem netušila, kam vlastně jdu.

25

Katrina

Když se Louisa vrátila z té dovolené, celých šestatřicet hodin nevylezla z pokoje. Dorazila z letiště v neděli pozdě večer a pod opálením byla bledá jako stěna – a my to napřed nemohli pochopit, protože předtím určitě říkala, že za námi zajede hned v pondělí ráno. Potřebuju jenom spát, hlesla a pak se zavřela u sebe v pokoji a zalezla rovnou do postele. Říkali jsme si, že je to trochu divné, ale co my víme? Lou byla koneckonců zvláštní už odmalinka.

Máma jí ráno donesla nahoru hrnek čaje, ale Lou se vůbec nevzbudila. Kvečeru už si máma začala dělat starosti a šla s ní zatřást, jestli je vůbec naživu. (Máma umí být trochu melodramatická – i když, abych jí nekřivdila, udělala zapékaný rybí nákyp a asi jen chtěla, aby si Lou taky dala.) Jenže Lou nechtěla jíst, nechtěla s nikým mluvit a nechtěla jít dolů. Chci tady jenom chvilku zůstat, mami, zamumlala do polštáře. Nakonec ji máma nechala být.

„To vůbec není ona,“ strachovala se máma. „Myslíte, že je to nějaká opožděná reakce na ten rozchod s Patrickem?“

„Ale kdeže, Patrick je jí úplně ukradenej,“ zavrtěl hlavou táta. „Povídal jsem jí, že nám volal, že na tom Vikingovi skončil stosedmapadesátej, a míň už ji to snad zajímat nemohlo.“ Usrkl si čaje. „I když abych jí nekřivdil, tak i pro mě bylo docela těžký projevit nadšení nad stosedmapadesátým místem.“

„Myslíte, že je nemocná? Pod tím opálením je hrozně bledá. A pořád spí. To se jí vůbec nepodobá.

Možná tam chytila nějakou hroznou tropickou nemoc.“

„Je akorát unavená z časovýho posunu,“ uklidňovala jsem ji. Řekla jsem to autoritativně, protože jsem věděla, že máma s tátou mě považují za odborníka na všemožné věci, o nichž vlastně nikdo z nás nic neví.

„Časovej posun! No jestli to s člověkem po dlouhým cestování vypadá takhle, tak to budu radši jezdit jenom do Tenby. Co myslíš ty, Josie?“

„No já nevím… koho by napadlo, že po dovolený bude vypadat tak nemocně?“ zavrtěla máma hlavou.

Po večeři jsem zašla nahoru. Neklepala jsem. (Koneckonců to v podstatě byl pořád můj pokoj.) Byl tu těžký a nevětraný vzduch a já vytáhla roletu a otevřela okno. Lou se pod peřinou mátožně otočila, rukou si zastínila oči před světlem a kolem ní vířila smítka prachu.

„Řekneš mi, co se stalo?“ Položila jsem hrnek s čajem na noční stolek.

Zamžikala na mě.

„Máma si myslí, že máš virus Ebola. Zrovna se vydala varovat sousedy, že si mají rozmyslet ten výlet do PortAventury s Bingo klubem.“

Mlčela.

„Lou?“

„Skončila jsem,“ hlesla tiše.

„Proč?“

„Proč asi myslíš?“ Posadila se, nemotorně sáhla po hrnku s čajem a dlouze se napila.

Na to, že právě strávila skoro čtrnáct dní na Mauriciu, vypadala dost příšerně. Oči měla zapadlé a zarudlé a bez opálení by měla pleť posetou skvrnami. Vlasy jí na jedné straně trčely. Vypadala, jako by už několik let nespala. Ale ze všeho nejvíc vypadala strašně smutně. Ještě nikdy jsem svou sestru neviděla tak zarmoucenou.

„Myslíš, že to vážně udělá?“

Přikývla. Pak těžce polkla.

„Do prdele. Ach, Lou. Strašně moc mě to mrzí.“

Naznačila jsem jí, že se má posunout, a pak jsem si k ní vlezla do postele. Znovu si usrkla čaje a pak mi položila hlavu na rameno. Měla na sobě moje tričko. Nijak jsem to nekomentovala. Tak moc líto mi jí bylo.

„Co mám dělat, Trino?“

Hlas měla přiškrcený, jako Thomas, když se někde bouchne a snaží se být opravdu statečný. Zvenku jsme slyšely sousedovic psa, jak pobíhá sem a tam podél plotu a honí místní kočky. Každou chvilku se šíleně rozštěkal; teď už určitě vystrkuje hlavu přes plot a poulí oči rozčilením.

„Nevím, jestli vůbec můžeš něco dělat. Proboha. Co všechno jsi pro něj vymyslela. Tolik úsilí…“

„Řekla jsem mu, že ho miluju,“ ztišila hlas do šepotu. „A on na to, že to nestačí.“ Oči měla sklíčené a vytřeštěné. „Jak s tím mám žít?“

U nás v rodině jsem ta, která ví všechno. Čtu víc než všichni ostatní dohromady. Chodím na univerzitu. Já jsem ta, která má mít na všechno odpověď.

Jenže teď jsem se podívala na svou starší sestru a potřásla hlavou. „Nemám tušení,“ vzdychla jsem.

Příští den konečně vylezla, osprchovaná a v čistých šatech, a já nakázala mámě a tátovi, ať nic neříkají. Naznačila jsem, že má nějaké milostné trable, a táta povytáhl obočí a zašklebil se, jako by se tím všechno vysvětlovalo, a bůhví proč jsme si s tím dělali takové starosti. Máma běžela zavolat do Bingo klubu, že to s tím cestováním letadlem zas nebude taková hrůza.

Lou snědla jeden toust (oběd nechtěla), pak si nasadila širokánský slamák a vydaly jsme se s Thomasem na procházku na hrad, nakrmit kachny. Myslím, že se jí vůbec ven nechtělo, ale máma trvala na tom, že všichni potřebujeme trochu na vzduch. To v její řeči znamenalo, že má neodolatelné puzení vtrhnout nahoru do pokoje, vyvětrat a převléct povlečení. Thomas před námi poskakoval s igelitovou taškou plnou kůrek a my se proplétaly mezi loudajícími se turisty s lehkostí danou léty praxe, uhýbaly pohupujícím se batohům, rozdělovaly se, abychom nepřekážely párům pózujícím na fotografie, a zase se scházely. Hrad se pekl v prudkém letním žáru, země byla vysušená a rozpraskaná a tráva rostla v řídkých chomáčích, jako poslední zbytky vlasů na plešatějící hlavě. Květiny v květináčích vypadaly zmoženě, jako už by se pomalu připravovaly na podzim.

S Lou jsme toho moc nenamluvily. Co se taky dalo říkat?

Když jsme procházely kolem turistického parkoviště, všimla jsem si, že zpod široké krempy klobouku pohlédla k domu Traynorových. Byl elegantní, z červených cihel, a za vysokými slepými okny nebylo poznat, jaké životní drama se tam odehrává, možná právě v tomhle okamžiku.

„Mohla bys s ním zajít promluvit,“ navrhla jsem. „Počkám tu na tebe.“

Sklopila oči, založila si ruce na prsou a šly jsme dál. „Nemá to cenu,“ řekla. Věděla jsem, co už nedodala nahlas. Možná už tam ani není.

Pomaličku jsme obešly hrad, dívaly se na Thomase, jak válí sudy z prudšího kopečka, a krmily kachny, které už v tuhle část letní sezóny byly tak nacpané, že se k nám pomalu ani neobtěžovaly, když zjistily, že máme jen mizerný chleba. Pozorovala jsem svou sestru, její opálená záda pod tričkem se zavazováním na krku, její shrbená ramena, a uvědomila jsem si, že i když ona sama to ještě neví, všechno se pro ni změnilo. Už tu nezůstane, ať to s Willem Traynorem dopadne jakkoli. Něco z ní vyzařovalo, jakési nové poznání, zkušenosti z toho, co viděla a kde byla. Moje sestra konečně našla nové obzory.

„Jo,“ vzpomněla jsem si, když jsme šly zpátky k bráně, „přišel ti dopis. Ze školy, když jsi byla pryč.

Otevřela jsem ho, promiň. Myslela jsem, že je pro mě.“

„Tys ho otevřela.“

Doufala jsem, že mi přiznali další finanční podporu.

„Máš se dostavit k přijímacímu pohovoru.“

Zamžikala, jako by to pro ni byla zpráva z dávno vzdálené minulosti.

„Jo. A nejdůležitější je, že je to už zejtra,“ dodala jsem. „Takže jsem si říkala, že bysme si možná dneska mohly projít, na co se tě tam asi tak budou ptát.“

Zavrtěla hlavou. „Přece nemůžu jít zejtra na pohovor.“

„A co jinýho bys chtěla dělat?“

„Já nemůžu, Trino,“ řekla žalostně. „Jak můžu v tuhle chvíli myslet na něco jinýho?“

„Hele, Lou. Oni si nezvou lidi na pohovory jen tak z plezíru, ty huso. Tohle je dost výjimečný. Vědí, že jsi už starší studentka, hlásíš se ve špatnou roční dobu, a stejně tě chtějí vidět. Nemůžeš si moc vymejšlet.“

„Mně je to fuk. Teď na to nemůžu myslet.“

„Ale –“

„Dej mi pokoj, Trino! Jasný? Já nemůžu! “

„Tak hele,“ stoupla jsem si před ni, aby nemohla pokračovat v chůzi. Pár kroků před námi si Thomas povídal s holubem. „Právě teď bys na to měla myslet. Ať chceš nebo nechceš, teď je čas, aby sis konečně rozmyslela, jak naložíš se zbytkem svýho života!“

Blokovaly jsme cestu. Teď se museli rozdělovat turisté, aby okolo nás prošli; někteří sklopili hlavu, jiní pozorovali hádku dvou sester s mírnou zvědavostí.

„Já nemůžu.“

„No to máš blbý. Protože jestlis na to náhodou nezapomněla, už nemáš žádnou práci. A nemáš ani Patricka, aby se o tebe postaral. A jestli ten pohovor propásneš, tak za dva dny pošlapeš pěkně zpátky na úřad práce a tam se budeš rozhodovat, jestli chceš zpracovávat kuřata, tancovat u tyče nebo utírat nějakejm dalším chudákům zadky. A věř nebo nevěř, vzhledem k tomu, že ti táhne na třicítku, tak takhle nějak to budeš mít po zbytek života. A tohle všechno – všechno, co ses za posledního půl roku naučila – pak bude jenom ztráta času. Úplně všechno.“

Upírala na mě takový ten němě zuřivý pohled, jako vždycky, když ví, že mám pravdu a ona mi na to nemůže nic říct. Pak se vedle nás zjevil Thomas a zatahal mě za ruku.

„Mamí, tys řekla zadky!“

Moje sestra na mě pořád nasupeně hleděla. Ale já viděla, že přemýšlí.

Obrátila jsem se k synovi. „Ne, zlatíčko, řekla jsem hádky. Teď půjdeme hezky domů – že jo, Lou?

– a už nebudou žádný další hádky. A pak se půjdeš s babičkou vykoupat a já pomůžu tetě Lou s domácím úkolem.“

Příští den jsem se vypravila do knihovny a máma hlídala Thomase, takže jsem mohla Lou vyprovodit na autobus. Věděla jsem, že se nevrátí před večeří. Nedělala jsem si s tím pohovorem žádné velké naděje, ale jakmile Lou nastoupila do autobusu, přestala jsem na ni myslet.

Možná to bude znít trochu sobecky, ale já jsem hrozně nerada pozadu s učením, a tak se mi trochu ulevilo, že mám od Lou a jejího trápení na chvíli pokoj. Přítomnost někoho tak nešťastného člověka dost vysává. Můžete ho litovat, ale stejně byste mu nejradši řekli, ať už se ksakru sebere. V duchu jsem zavřela svou rodinu, svou sestru i tu šílenou šlamastiku, do které se dostala, do šuplíčku, šuplík přibouchla a začala se soustředit na svoje osvobození od DPH. Měla jsem druhé nejlepší hodnocení v ročníku v Základech účetnictví – nenechám se srazit dolů jenom kvůli nějakým vymyšlenostem finančního úřadu ohledně paušálních sazeb.

Domů jsem dorazila asi ve tři čtvrtě na šest a odložila si papíry na židli v předsíni. Všichni už čekali u kuchyňského stolu a máma zrovna začala servírovat večeři. Thomas mi skočil do náručí, nožky mi obtočil kolem pasu a já ho políbila a vdechovala tu nádhernou vůni dětského tělíčka.

„Pojď si sednout, honem,“ volala máma. „Táta zrovna dorazil.“

„Tak co ty tvoje knížky?“ zeptal se táta a pověsil si sako na opěradlo židle. Vždycky říkal učení „tvoje knížky“. Jako by snad žily svým vlastním životem a já je musela násilím přemoct.

„Jo, dobrý. Už mám hotový tři čtvrtiny z Pokročilýho účetnictví. A zejtra se budu učit firemní právo.“ Sundala jsem Thomase, usadila ho na židli vedle sebe a rukou mu čechrala jemné vlásky.

„Slyšíš to, Josie? Firemní právo.“ Táta uzmul z mísy brambůrek a nacpal si ho do pusy dřív, než ho máma zahlédla. Řekl to, jako by si ta slova vychutnával. Možná to tak opravdu bylo. Chvíli jsme probírali obsah učiva v kursu. Pak jsme se bavili o tátově práci – hlavně o tom, jak turisté všechno rozbíjejí. Na hradě byla zjevně zapotřebí neuvěřitelná spousta údržby. Dokonce i dřevěné sloupky u vjezdu na parkoviště se musely co pár týdnů měnit, protože ti pitomci se nedokážou strefit autem do čtyřmetrové brány. Já osobně bych prostě zavedla přirážku na vstupném, abych ty náklady pokryla, ale to je jenom můj názor.

Máma všem naservírovala jídlo a konečně se posadila. Thomas jedl prsty, když si myslel, že se nikdo nedívá, a občas si s potutelným úsměvem zamumlal zadky. Děda jedl s pohledem upřeným vzhůru, jako by ve skutečnosti myslel na něco úplně jiného. Letmo jsem pohlédla na Lou. Upřeně zírala do talíře a postrkovala pečené kuře sem a tam, jako by se ho snažila zakrýt. Ajaj, pomyslela jsem si.

„Ty nemáš hlad, zlato?“ zeptala se máma, když si všimla mého pohledu.

„Moc ne,“ zavrtěla hlavou.

„Já vím, že na kuře je dost horko,“ připustila máma, „jenom jsem si myslela, že by ti mohlo trochu zvednout náladu.“

„No… a povíš nám teda, jak dopadl ten pohovor?“ zarazil se táta s vidličkou na půl cesty k ústům.

„Jo tohle,“ řekla roztržitě, jako by na ni vytáhl něco, co se stalo už před pěti lety.

„Jo, tohle.“

Napíchla na vidličku kousek kuřete. „Docela to šlo.“

Táta na mě pohlédl.

Mírně jsem pokrčila rameny. „Docela to šlo? Snad ti museli aspoň naznačit, jak sis vedla.“

„Vzali mě.“

„Cože?!“

Pořád klopila oči do talíře. Přestala jsem žvýkat.

„Povídali, že jsem přesně ten uchazeč, jakýho hledají. Musím dělat nějakej přípravnej kurs, to trvá rok, ale pak mi ho uznají.“

Táta se opřel na židli. „No to je skvělá zpráva!“

Máma vztáhla ruku a poplácala ji po rameni. „No výborně, zlato. To je úžasný!“

„Ani ne. Nevím, jestli si můžu dovolit čtyři roky studovat.“

„S tím si teď vůbec nedělej starosti. Vážně. Koukni, jak to zvládá Trina. No tak,“ šťouchl do ní, „něco vymyslíme. Vždycky něco vymyslíme, ne?“ Táta se na nás obě zářivě usmál. „Myslím, že se teď všechno obrací k lepšímu, holky. Myslím, že teď nastanou pro naši rodinu dobrý časy.“

A vtom se Lou zničehonic rozplakala. Doopravdy jí vyhrkly slzy. Brečela jako Thomas – kvílela, slzela, z nosu jí teklo a bylo jí jedno, kdo ji poslouchá. Její vzlyky prořezávaly ticho v malé místnosti jako nůž.

Thomas na ni zíral s otevřenou pusou, takže jsem si ho musela vzít na klín a něčím ho rozptýlit, aby se taky nerozrušil. Hrála jsem mu divadýlko s kousky brambor a mluvícími hrášky a dělala legrační hlasy a Lou jim to zatím pověděla.

Řekla jim všechno – o Willovi a o půlroční smlouvě a co se stalo na Mauriciu. Mámě při jejích slovech vylétla ruka k ústům. Děda se tvářil vážně. Kuře stydlo a omáčka v misce tuhla.

Táta nevěřícně vrtěl hlavou. A když pak sestra vylíčila průběh letu domů z Indického oceánu a pak už jen šeptala, když mluvila o svých posledních slovech k panu Traynorovi, odsunul židli a vstal.

Pomalu obešel stůl a vzal ji do náručí, jako když jsme byly ještě malé. Choval ji a držel, hrozně pevně.

„Kristepane, chudák chlap. A ty, chudinko moje malá. Ach Bože!“

Snad ještě nikdy jsem neviděla tátu tak šokovaného.

„Krucinál, to je teda příšerná situace…“

„Tímhle vším sis prošla? A nám jsi nic neřekla? Nám napíšeš akorát pohled, jak sis užila potápění?“ vrtěla máma nevěřícně hlavou. „Mysleli jsme, že si užíváš nádhernou dovolenou.“

„Nebyla jsem na to sama. Trina to věděla,“ pohlédla na mě Lou. „Trina byla skvělá.“

„Kdepak, já nic neudělala,“ namítla jsem a přitiskla k sobě Thomase. Přestal se zajímat o náš hovor v okamžiku, kdy před něj máma přistrčila otevřenou plechovku čokoládových bonbonů. „Já tě vždycky jenom vyslechla. Tys to všechno dokázala. Všechno to byly tvoje nápady.“

„Zjevně nebyly zrovna úžasný,“ hlesla Lou truchlivě a přitiskla se k tátovi.

Táta jí zvedl bradu, aby se na něj podívala. „Ale vždyť jsi udělala, co jsi mohla.“

„A nic jsem nedokázala.“

„Kdo říká, žes to nedokázala?“ odhrnul jí táta něžně vlasy z tváře. „Přemejšlím nad tím, co o Willu Traynorovi vím a co vím o mužských, jako je on. A něco ti řeknu. Nevím, jestli by tohohle chlapa vůbec někdo na světě dokázal přesvědčit, jakmile si něco jednou umanul. Je, jakej je. Lidi násilím nezměníš.“

„Ale co jeho rodiče!? Přece ho nemůžou nechat, aby se zabil!“ pohoršovala se máma. „Co jsou to za lidi?“

„Jsou to úplně normální lidi, mami. Paní Traynorová prostě neví, co by ještě mohla dělat.“

„No, pro začátek by ho třeba nemusela vozit na tu děsnou kliniku!“ rozčilila se máma. Na lících jí vyrazily rudé skvrny. „Já bych za vás obě bojovala, i za Thomase, do posledního dechu!“

„I když už se pokusil zabít?“ namítla jsem. „A fakt hrozným způsobem?“

„Je nemocnej, Katrino. Deprimovanej. Když je někdo takhle zranitelnej, neměl by mít možnost udělat něco, čeho pak bude…“ hlas se jí vytratil v němém rozzuření a ona si osušila oči ubrouskem.

„Ta ženská musí bejt úplně bezcitná. Bezcitná! A ještě do toho zatáhli Louisu… Vždyť je to soudkyně, prokristapána! Člověk by si myslel, že soudkyně snad bude vědět, co je dobrý a co je špatný. Zrovna ona! Mám sto chutí se tam vypravit a přivézt ho zpátky.“

„Je to složitý, mami.“

„Ne. Není to složitý. On je zranitelnej a ona by na něco takovýho neměla ani pomyslet! Jsem z toho úplně v šoku. Chudák malej. Chudáček.“ Vstala od stolu, posbírala zbytky kuřete a zuřivě odpochodovala do kuchyně.

Louisa se za ní dívala poněkud vyjeveně. Máma se nikdy nerozčílí. Myslím, že naposledy jsme ji slyšeli zvýšit hlas někdy v roce 1993.

Táta zavrtěl hlavou a zjevně myslel na něco jiného. „Teď mě napadlo – není divu, že jsem tu pana Traynora neviděl. Říkal jsem si, kde může bejt. Napadlo mě, že možná všichni jeli společně někam na dovolenou.“

„Oni… oni jsou pryč?“

„Už dva dny nebyl v práci.“

Lou se zhroutila na židli.

„A do prdele!“ vylítlo ze mě a hned jsem zakryla Thomasovi rukama uši.

„Je to zejtra.“

Lou na mě pohlédla a já mrkla na kalendář na stěně.

„Třináctýho srpna. Je to už zejtra.“

Ten poslední den nedělala Lou vůbec nic. Vstala ještě přede mnou a pak jen zírala z okna v kuchyni.

Pršelo, pak se vyjasnilo a pak zase pršelo. Lou si lehla na gauč k dědovi, vypila čaj, který jí máma přinesla, a asi tak každou půlhodinu mlčky zalétla pohledem k hodinám na krbové římse. Byl na ni hrozný pohled. Vypravila jsem se s Thomasem na plavání a snažila se ji přimět, aby šla s námi. Řekla jsem jí, že ho máma ráda pohlídá, jestli by se potom se mnou nechtěla projít po obchodech. Nabídla jsem jí, že si zajdeme do hospody, jenom my dvě, ale ona všechno odmítla.

„Co když jsem udělala chybu, Trino?“ hlesla tak tichounce, že jsem ji slyšela jenom já.

Mrkla jsem po dědovi, ale toho zajímaly jenom dostihy v televizi. Myslím, že táta za něj pořád tajně sázel, i když mámě tvrdil, že ne.

„Jakou chybu myslíš?“

„Co když jsem s ním měla jet?“

„Ale… vždyť jsi říkala, že to nezvládneš.“

Obloha byla šedivá. Lou hleděla čisťounkými okny na bídné počasí venku.

„Já vím, co jsem říkala. Ale prostě nemůžu snést pomyšlení, že nevím, co se zrovna děje.“ Tvář se jí žalostně zkřivila. „Nevydržím to pomyšlení, že nevím, jak mu teď je. Nesnesu pomyšlení, že jsem se s ním nemohla ani rozloučit.“

„Nemohla bys ještě jet? Zkusit sehnat letenku?“

„Už je pozdě,“ vzlykla. A pak zavřela oči. „Nedostala bych se tam včas. Zbejvají jenom dvě hodiny, než… než pro dnešek skončí. Našla jsem si to. Na internetu.“

Čekala jsem.

„Oni… nedělají to… po půl šestý večer.“ Zmateně potřásla hlavou. „Je to nějak kvůli těm švýcarskejm úředníkům, co u toho musí bejt. Nemají rádi, když musí někam chodit… osvědčovat…

po pracovní době.“

Skoro jsem se zasmála. Ale nevěděla jsem, co jí na to říct. Nedokázala jsem si představit, že bych musela čekat, jako teď ona, a vědět, co se teď asi někde daleko děje. Nikdy jsem žádného muže nemilovala tak, jak ona zjevně milovala Willa. Jo, dost mužů se mi líbilo a chtěla jsem se s nimi vyspat, ale někdy jsem si říkala, jestli mi nechybí nějaký čip pro city. Neuměla jsem si představit, že bych pro nějakého chlapa takhle plakala. Jediná podobnost mě napadla, když jsem si představila Thomase, jak čeká na smrt v nějaké cizí zemi, jenže jakmile mě ta myšlenka napadla, něco se ve mně doslova obrátilo, tak ohavná představa to byla. A tak jsem ji ve své duševní kartotéce zasunula hluboko dozadu do šuplíku označeného Nepředstavitelné.

Usadila jsem se vedle sestry na pohovku a sledovaly jsme dostih pro nezvítězivší v půl čtvrté a pak handicap ve čtyři, a pak ještě čtyři další dostihy, se soustředěnou pozorností člověka, který si vsadil všechny peníze světa na vítěze.

A pak někdo zazvonil u dveří.

Během vteřiny Louisa vyskočila z pohovky a prolétla předsíní. Rozrazila dveře tak prudce, až se mi z toho zastavilo srdce.

Jenže na prahu nebyl Will. Stála tam jakási mladá žena, silně a dokonale nalíčená, s vlasy zastřiženými do úhledného mikáda těsně k bradě. Složila deštník, usmála se a sáhla do velké kabely, kterou měla přes rameno. Na okamžik mě napadlo, že je to možná Willova sestra.

„Louisa Clarková?“

„Ano?“

„Já jsem z Globu. Říkala jsem si, jestli byste mi nemohla říct pár slov?“

„Z Globu?“

„Z těch novin?“ stoupla jsem si za sestru. Teď jsem si všimla zápisníku v ženině ruce.

„Můžu dál? Jenom bych si s vámi ráda popovídala o Williamu Traynorovi. Pracujete přece pro Williama Traynora, ne?“

„Bez komentáře,“ vyštěkla jsem na ni. A než mohla říct něco dalšího, přibouchla jsem jí dveře před nosem.

Sestra stála ohromeně v předsíni. Trhla sebou, když znovu někdo zazvonil.

„Neotvírej,“ zasyčela jsem na ni.

„Ale jak –“

Začala jsem ji tlačit do schodů. Bože, šla tak nemožně pomalu. Jako by napůl spala. „Dědo, neotvírej dveře!“ zaječela jsem. „Komu jsi to říkala?“ vyjela jsem na ni, jen jsme vyšly na odpočívadlo. „Někdo jim to musel říct. Kdo ještě to ví?“

„Slečno Clarková,“ začala ta ženská volat přes poštovní schránku, „kdybyste mi dala jen deset minutek… chápeme, že je to pro vás citlivé téma. Chtěli bychom uveřejnit i váš pohled na věc…“

„Znamená to, že už je mrtvej?“ Oči se jí zalily slzami.

„Ne, to akorát znamená, že se z toho nějaký prevíti snažej vytlouct prachy.“ Chvilku jsem přemýšlela.

„Holky, kdo to byl?“ dolehl k nám zezdola mámin hlas.

„Nikdo, mami. Jenom prosímtě nechoď otevřít.“

Mrkla jsem dolů přes zábradlí. Máma tam stála s utěrkou v ruce a překvapeně hleděla na siluetu viditelnou přes prosklené tabulky ve dveřích.

„Nemám chodit otevírat?“

Vzala jsem sestru za loket. „Lou… neříkala jsi nic Patrickovi, že ne?“

Nemusela mi odpovídat. Její přepadlý výraz byl dokonale výmluvný.

„Dobře. Tak nevyváděj. Jenom nechoď ke dveřím. A nezvedej telefon. Neříkej jim ani slovo, jasný?“

Mámu to nepotěšilo. A ještě míň ji potěšilo, když začal zvonit telefon. Po pátém zavolání jsme všechny hovory přepínali rovnou na záznamník, ale stejně jsme je museli poslouchat, ty hlasy, které nám vtrhly do maličké předsíně. Volalo jich asi pět a všichni chtěli totéž. Všichni nabízeli Lou, že může uveřejnit svůj pohled na celou „věc“, jak tomu říkali. Jako by se Will Traynor stal žádaným zbožím, o něž se všichni přetahují. Drnčel tu telefon i zvonek u dveří. Seděli jsme se zataženými závěsy a poslouchali reportéry, kteří se srocovali na chodníku před našimi vrátky, klábosili mezi sebou nebo mluvili do mobilních telefonů.

Byli jsme jako v obležení. Máma lomila rukama a křičela skrz poštovní schránku ve dveřích, ať ksakru vypadnou z naší zahrádky, kdykoli se některý z nich odvážil za vrátka. Thomas vyhlížel z okna v horní koupelně a zajímal se, proč je u nás na zahradě tolik lidí. Volali čtyři sousedé, co se u nás děje.

Táta musel zaparkovat v Ivy Street a dostat se domů přes zadní dvorek, a pak proběhla téměř vážná debata o hradech a vroucím oleji.

Ještě chvíli jsem přemýšlela, pak zavolala Patrickovi a chtěla vědět, kolik dostal za svůj podlý tip.

Jeho maličká odmlka, než začal všechno popírat, mi řekla všechno, co jsem potřebovala vědět.

„Ty hajzle jeden zasranej!“ zaječela jsem. „Já ti nakopu ty tvý maratónský holeně tak, že pro tebe stosedmapadesát bude ještě dobrej výsledek!“

Lou jen seděla v kuchyni a plakala. Nevzlykala, jen se jí po tváři koulely tiché slzy a ona si je utírala dlaní. Netušila jsem, co jí říct.

Což nevadilo. Všem ostatním jsem toho měla co říct až dost.

V půl šesté už se ztratili všichni reportéři až na jednoho. Nevěděla jsem, jestli to vzdali, nebo jestli je otrávil Thomasův zvyk házet jim kostičky lega poštovní schránkou, kdykoli prostrčili dovnitř další lístek. Poprosila jsem Louisu, aby za mě vykoupala Thomase, hlavně proto, že jsem ji chtěla konečně dostat z kuchyně, ale také proto, že jsem tak mohla projet všechny vzkazy na záznamníku a smazat ty od novinářů, aby mě neslyšela. Šestadvacet. Šestadvacet jich volalo, zmetků. A všichni zněli tak mile a chápavě. Někteří jí dokonce nabízeli peníze.

Všechny jsem je smazala. I ty s nabídkou peněz, ačkoli přiznávám, že jsem byla trochu v pokušení zjistit, kolik by byli ochotní dát. Celou dobu jsem slyšela, jak si Lou v koupelně povídá s Thomasem, a kvílení a cákání, jak nalétával svým Batmobilem do patnácticentimetrové vrstvy pěny. Tohle si člověk o dětech nikdy neuvědomí, dokud je sám nemá – všechno to koupání, lego a rybí prsty vám nedovolí na moc dlouho se utápět v nějakém neštěstí. A pak jsem pustila poslední vzkaz.

„Louiso? Tady Camilla Traynorová. Zavolala byste mi? Co nejdřív to půjde?“

Zírala jsem na záznamník. Přehrála jsem vzkaz znovu. Pak jsem vyběhla nahoru a vytáhla Thomase z vany tak bleskově, že chudák můj chlapeček vůbec nevěděl, která bije. Stál tam pevně omotaný ručníkem jako tlakovým obvazem a Lou už zmateně klopýtala po schodech, jak jsem ji vlekla dolů za rameno.

„Co když mě bude nenávidět?“

„Neznělo to, jako že tě nenávidí.“

„Ale co když je tam taky obklíčili novináři? Co když si myslí, že je to všechno moje vina?“ V očích měla vytřeštěný, vyděšený výraz. „Co když mi volá, že už to udělal?“

„Prokristapána, Lou. Aspoň pro jednou se seber! Když jí nezavoláš, nic se nedozvíš. Zavolej jí.

Prostě zavolej. Nemáš sakra na vybranou.“

Vyběhla jsem zpátky do koupelny, abych vysvobodila Thomase. Nasoukala jsem ho do pyžamka a řekla mu, že když poběží do kuchyně jako blesk, dostane od babičky sušenku. A pak jsem vykoukla z koupelny a spatřila svou sestru, jak dole v předsíni telefonuje.

Stála ke mně zády a rukou si uhlazovala vlasy na temeni. Pak natáhla ruku, aby se nezapotácela.

„Ano,“ řekla do telefonu. „Aha.“ A pak: „Dobře.“

A po další odmlce: „Ano.“

Položila telefon a dobrou minutu se dívala do země.

„No tak co?“ nevydržela jsem to.

Vzhlédla, jako by si mě teprve teď všimla, a potřásla hlavou.

„Nebylo to vůbec kvůli novinám,“ hlesla hlasem pořád ještě ochromeným šokem. „Požádala mě – prosila mě –, abych přijela do Švýcarska. A zamluvila mi letenku na poslední dnešní let.“

26

Za jiných okolností by mi asi připadalo zvláštní, že zrovna já, Lou Clarková, která za dvacet let nebyla dál od domova než pár zastávek autobusem, teď během necelého týdne poletí už do třetí země.

Ale teď jsem si sbalila kufřík bleskově a efektivně, jako by to asi udělala letuška, a nedala do něj nic než pár nejnutnějších věcí. Trina kolem mě mlčky pobíhala a nosila mi další věci, které bych podle ní mohla potřebovat, a pak jsme se vydaly dolů. V polovině schodiště jsme se zarazily. Máma s tátou už stáli v hale, tak zlověstně bok po boku, jako to dělávali, když jsme se kdysi pozdě večer plížily domů.

„Co se děje?“ upřela máma pohled na můj kufřík.

Trina si stoupla přede mě.

„Lou jede do Švýcarska,“ oznámila jim. „A musí hned vyrazit. Dneska už letí jenom jedno letadlo.“

Chtěly jsme pokračovat, když vtom máma pokročila k nám.

„Ne.“ Ústa měla stažená v cizí grimase a ruce rozpačitě založené před sebou. „Myslím to vážně.

Nechci, aby ses do toho zapletla. Jestli je to tak, jak myslím, tak nikam nepojedeš.“

„Ale –“ začala Trina a ohlédla se po mně.

„Ne,“ opakovala matka neobvykle tvrdým tónem. „Žádný ale. Přemejšlela jsem o tom, o všem, cos nám povídala. Je to špatný. Morálně špatný. A jestli se do toho zamotáš a budou tě vidět, jak pomáháš někomu spáchat sebevraždu, můžeš z toho mít spoustu potíží.“

„Máma má pravdu,“ vložil se do toho táta.

„Viděli jsme to ve zprávách. To by ti mohlo poznamenat celej život, Lou. Ten přijímací pohovor, všechno. Jestli budeš mít záznam v trestním rejstříku, v životě nebudeš moct studovat, neseženeš dobrou práci a vůbec…“

„Prosil, aby přijela. Nemůže ho prostě ignorovat,“ přerušila ji Trina.

„Ale může. Jasně že může. Obětovala tý jejich rodině šest měsíců života. A k ničemu jí to nebylo, jak to tak vypadá. A naší rodině to taky dvakrát neprospělo, když nám tady buší lidi na dveře a všichni sousedi si myslí, že nás obvinili z podvodu nebo tak něco. Ne. Konečně má šanci se svým životem něco udělat, a oni teď po ní chtějí, aby jela na tu příšernou švýcarskou kliniku a zapletla se do bůhvíčeho. No, já říkám, že to ne. Ne, Louiso.“

„Ale ona musí jet,“ namítala Trina.

„Ne, nemusí. Udělala toho už dost. Včera večer to sama řekla – udělala, co mohla.“ Máma zavrtěla hlavou. „Jestli si Traynorovi chtějí takhle zpackat život, když chtějí provést tohle… tohle… co chtějí provést svýmu synovi, nechci, aby do toho Louisa byla namočená. Nechci, aby si zničila celej život.“

„Myslím, že se dokážu rozhodnout sama,“ opáčila jsem.

„To nevím, Louiso. Je to tvůj přítel. Je mladej, má celej život před sebou. Do tohohle se nemůžeš zaplést. Mě… šokuje mě, že o tom vůbec uvažuješ.“ Mámě zazněl v hlase dosud nepoznaný ostrý tón.

„Nevychovala jsem tě, abys pomáhala někomu se zabít! Zabila bys dědu? Myslíš, že bysme ho měli taky vypakovat do Dignitas?“

„S dědou je to jiný.“

„Ne, není. Taky nemůže dělat to, co dřív. Ale jeho život je vzácnej. Zrovna jako Willův.“

„O tom já nerozhoduju, mami. To je Willovo rozhodnutí. To je to důležitý – stát za ním.“

„Stát za Willem? Takovou pitomost jsem v životě neslyšela. Jsi ještě děcko, Louiso. Nic jsi ještě neviděla, nic jsi nezažila. A neumíš si vůbec představit, co to s tebou udělá. Jak budeš probůh moct ještě někdy v klidu usnout, jestli mu pomůžeš to udělat? Pomůžeš mu se zabít. Vážně si to uvědomuješ? Pomůžeš Willovi, tomu příjemnýmu chytrýmu klukovi, se zabít.“

„Budu moct klidně spát, protože věřím, že Will ví, co je pro něj nejlepší, a protože to nejhorší je pro něj, že úplně přišel o možnost se sám rozhodovat, že nemůže vůbec nic sám udělat…“ Úpěnlivě jsem se dívala na rodiče a snažila se, aby to pochopili. „Já nejsem děcko. Miluju ho. Miluju ho a neměla jsem ho nechat samotnýho a nesnesu pomyšlení, že tam nejsem a nevím, co… co teď…“ Polkla jsem.

„Takže jo, pojedu. Nepotřebuju, abyste se o mě starali ani abyste to chápali. Já to zvládnu. Ale do Švýcarska pojedu – je jedno, co mi na to řeknete.“

Malá předsíň ztichla. Máma na mě nevěřícně zírala, jako by netušila, kdo vlastně jsem. Pokročila jsem k ní a snažila se, aby mě pochopila. Ale ona o krok ustoupila.

„Mami? Já to Willovi dlužím. Dlužím mu, abych tam byla. Kdo myslíš, že mě přesvědčil, že se mám přihlásit na vejšku? Kdo myslíš, že mě povzbuzoval, že se sebou mám něco dělat, že mám cestovat, že mám mít ambice? Kdo mi úplně změnil náhled na všechno? Dokonce i na sebe samotnou?

To Will. Za posledního půl roku jsem toho zažila víc, víc jsem žila, než za těch předchozích sedmadvacet let. Takže jestli chce, abych za ním přijela do Švýcarska, tak jo, pojedu za ním. Ať to dopadne, jak chce.“

Nastalo krátké ticho.

„Je jako teta Lily,“ zašeptal táta.

Všichni jsme tu stáli a hleděli na sebe. Táta s Trinou si vyměňovali pohledy, jako by čekali, až ten druhý něco řekne.

Ale ticho přerušila máma. „Jestli tam pojedeš, Louiso, tak se už nemusíš vracet.“

Ta slova jí vypadla z úst jako kamínky. Vyděšeně jsem na matku pohlédla. Tvářila se neústupně.

Strnula a čekala, co řeknu. Jako by mezi námi náhle vyrostla zeď, o níž jsem předtím neměla tušení.

„Mami?“

„Myslím to vážně. Tohle není nic jinýho než vražda.“

„Josie…“

„Je to pravda, Bernarde. S tím já nechci nic mít.“

Vzpomínám si, že mě jaksi vzdáleně napadlo, že jsem ještě nikdy neviděla Katrinu tak nejistou.

Viděla jsem, jak se táta dotkl rukou máminy paže – nevím, jestli útěšně nebo vyčítavě. Na chviličku jsem měla v hlavě úplně prázdno. A pak, skoro bezděčně, jsem pomaličku sešla ze schodů a prošla kolem rodičů ke dveřím. A moje sestra mě po vteřince následovala.

Táta svěsil koutky úst, jako by se usilovně snažil potlačit všechny reakce. Pak se obrátil k mámě a položil jí ruku na rameno. Pohlédl jí do očí a ona jako by věděla, co se chystá říct.

A pak hodil Trině svoje klíče. Chytila je jednou rukou.

„Tu máš,“ řekl. „Jděte zadníma dveřma, přes dvorek paní Dohertyový, a vemte si dodávku.

V dodávce si vás nevšimnou. Jestli vyjedete hned a nebude provoz, možná to těsně stihnete.“

„Máš tušení, jak tohle všechno dopadne?“ řekla Trina.

Úkosem na mě pohlédla a dál jsme se řítily po dálnici.

„Ne.“

Nemohla jsem jí pohled dlouho opětovat – hrabala jsem se v kabelce a snažila se vzpomenout si, na co jsem zapomněla. V duchu jsem pořád slyšela hlas paní Traynorové v telefonu. Louiso? Prosím vás, přijeďte. Já vím, že my dvě jsme se moc neshodly, ale prosím… je strašně důležité, abyste hned přijela.

„Páni. V životě jsem takhle mámu neviděla,“ pokračovala Trina.

Pas, peněženka, klíče od domu. Klíče od domu? Na co? Já už domov nemám.

Katrina po mně zase koukla. „Víš co, ona je teď naštvaná, ale je v šoku. Nakonec to bude v pohodě, to přece víš, ne? Hele, když jsem tenkrát přišla a řekla jí, že jsem v tom, tak jsem myslela, že už se mnou v životě nepromluví. Ale stačilo kolik, pár dní? A uklidnila se.“

Slyšela jsem ji, jak vedle mě něco drmolí, ale moc jsem ji nevnímala. Nemohla jsem se na nic soustředit. Nervová zakončení jako by mi ožila a skoro drnčela očekáváním. Uvidím Willa. Ať se pak stane cokoli, aspoň tohle budu mít. Skoro jsem cítila, jak se vzdálenost mezi námi zkracuje, jako bychom byli každý na jednom konci jakéhosi neviditelného pružného vlákna.

„Trino?“

„No?“

Polkla jsem. „Pomoz mi, ať ten let nezmeškám.“

Moje sestra umí být velice odhodlaná. Předjížděly jsme v koloně, frčely předjížděcím pruhem, překročily povolenou rychlost, v rádiu poslouchaly dopravní informace, a pak se před námi konečně objevilo letiště. Trina se zaskřípěním brzd zastavila a já už byla napůl venku z auta, když jsem ji zaslechla.

„Hej! Lou!“

„Promiň.“ Otočila jsem se a doběhla zpátky k ní.

Pevně, pevně mě objala. „Děláš správnou věc,“ vyhrkla. Vypadala, že má na krajíčku. „A teď mazej.

Jestli jsem nasbírala šest trestnejch bodů, jenom abys to zasraný letadlo propásla, v životě už s tebou nepromluvím!“

Ani jsem se neohlédla. Běžela jsem celou cestu k přepážce Swiss Air a teprve napotřetí se mi povedlo vyslovit svoje jméno natolik zřetelně, aby mi vydali letenku.

Dorazila jsem do Curychu těsně před půlnocí. Paní Traynorová mi slíbila, že mi vzhledem k pozdní hodině zamluví na letišti hotel a v devět ráno pro mě pošle auto. Myslela jsem, že nebudu moct vůbec spát, ale usnula jsem – podivným, tvrdým a přerývaným spánkem, v němž jsem přečkala ty nekonečné hodiny, až jsem se v sedm ráno probudila a úplně zapomněla, kde to vlastně jsem.

Mátožně jsem se rozhlížela po neznámém pokoji a zaznamenala těžké tmavě rudé závěsy, které neměly propouštět ani paprsek světla, velkou televizi s plochou obrazovkou a svoji cestovní tašku, kterou jsem se ani nenamáhala vybalit. Koukla jsem na hodiny a zjistila, že je krátce po sedmé švýcarského času. A jak jsem si uvědomila, kde jsem, útroby se mi náhle sevřely strachem.

Vyškrábala jsem se z postele právě včas, abych stihla doběhnout do koupelny, než budu zvracet.

Svezla jsem se na dlaždice s vlasy přilepenými k čelu a s tváří přitisknutou na chladný porcelán záchodové mísy. V duchu jsem uslyšela matčin hlas a její protesty a rozhostil se ve mně temný strach.

Nechtěla jsem se dívat, jak Will umírá. Slyšitelně jsem zaúpěla a zase jsem začala zvracet.

Nedokázala jsem nic sníst. Povedlo se mi do sebe dostat šálek černé kávy, osprchovala jsem se a oblékla, čímž jsem zabila čas do osmi hodin. Hleděla jsem na světle zelené šaty, které jsem si včera večer zabalila, a přemýšlela, jestli je to pro tuhle příležitost vhodný oděv. Budou všichni v černém?

Nebo jsem si měla vzít něco živějšího a zářivějšího, jako ty červené šaty, o kterých jsem věděla, že se Willovi líbí? Proč paní Traynorová chtěla, abych přijela? Zkontrolovala jsem mobil a přemýšlela, jestli mám zavolat Katrině. Teď tam bude sedm hodin ráno. Ale ona teď zrovna nejspíš obléká Thomase a pomyšlení, že by mi to zvedla máma, na mě bylo příliš. Trochu jsem se nalíčila, pak se usadila u okna a minuty pomaličku ubíhaly.

Snad ještě nikdy v životě jsem si nepřipadala tak osamělá.

A pak už jsem v tom malém pokojíku nedokázala vydržet ani chviličku. Naházela jsem zbylé věci do tašky a vyšla ven. Koupím si noviny a počkám v hotelové hale. Nemůže to být horší než sedět v pokoji v naprostém tichu nebo poslouchat zprávy ze satelitu v dusivé temnotě za těmi závěsy. Když jsem procházela kolem recepce, všimla jsem si v koutku diskrétně schovaného počítače. Na monitoru byl nápis: Pro hosty. Žádejte na recepci.

„Můžu?“ zeptala jsem se recepční.

Přikývla a já si koupila kupon na hodinu. Najednou jsem přesně věděla, s kým chci mluvit. Tušila jsem, že je jeden z mála lidí, který touhle dobou bude určitě online. Nalogovala jsem se do diskusní místnosti a naťukala vzkaz:

Ritchie. Jsi tam?

Zdravím, Včelko. Dneska jsi tu brzo, co se děje?

Na chvilku jsem zaváhala a pak napsala:

Mám před sebou asi ten nejpodivnější den svýho života. Jsem ve Švýcarsku.

Věděl, co to znamená. Všichni to věděli. Klinika tu byla předmětem mnoha vášnivých diskusí.

Napsala jsem:

Mám strach.

Tak proč tam jsi?

Protože tady nemůžu nebýt. Poprosil mě o to. Jsem v hotelu a čekám, až za ním pojedu.

Zarazila jsem se a pak dopsala:

Nemám tušení, jak to dopadne.

Ach Bože, Včeličko.

Co mu mám říct? Jak ho mám přesvědčit, aby to nedělal?

Na chviličku se odmlčel, než začal znovu psát. Jeho slova se objevovala na monitoru pomaleji než jindy, jako by si pečlivě rozmýšlel, co napíše.

Jestli už je ve Švýcarsku, Včelko, tak nevím, jestli ho ještě můžeš přesvědčit.

V krku jsem najednou měla obrovský knedlík a násilně jsem polkla. Ritchie psal dál.

Já bych to neudělal. Většina z nás v tomhle fóru by to neudělala. Mám svůj život rád, i když si můžu přát, aby byl jinej. Ale chápu, proč už toho tvůj přítel má asi dost. Je únavný takhle žít – zdraví lidi nemůžou nikdy úplně pochopit, jak moc je to únavný. Jestli je opravdu odhodlanej, jestli opravdu nevidí možnost, že by se jeho život mohl zlepšit, tak asi to nejlepší, co můžeš udělat, je prostě s ním být. Nemusíš s ním souhlasit. Ale musíš s ním být.

Uvědomila jsem si, že zadržuju dech.

Hodně štěstí, Včelko. A přijeď potom za mnou. Možná to pak budeš mít hodně náročný. Ale tak nebo tak, rád bych tě měl za kamarádku.

Prsty mi na klávesnici znehybněly. A potom jsem napsala: Přijedu.

A pak na mě recepční zavolala, že venku na mě čeká auto.

Nevím, co jsem vlastně čekala – možná nějaký bílý dům u jezera nebo pod zasněženými horami.

Možná nějaké nemocničně strohé mramorové průčelí se zlacenou deskou na zdi. Rozhodně jsem nečekala, že projedeme jakousi průmyslovou čtvrtí a dorazíme k domu, který vypadal pozoruhodně obyčejně a jejž obklopovaly továrny a kupodivu také fotbalové hřiště. Prošla jsem přes terasu kolem jezírka se zlatými rybičkami a byla jsem uvnitř.

Dveře mi otevřela jakási žena, která hned věděla, koho hledám. „Je tady. Mám vám ukázat kudy?“

V tu chvíli jsem zaváhala. Hleděla jsem na zavřené dveře, zvláštně podobné těm ve Willově domě, před nimiž jsem stála před tolika měsíci, a zhluboka se nadechla. A přikývla jsem.

Dřív než Willa jsem spatřila postel z mahagonového dřeva, která vévodila celé místnosti.

Starodávné kvítkované povlečení na přikrývce a polštáři v tomhle prostředí působilo podivně nepatřičně. Z jedné strany postele seděl pan Traynor, z druhé paní Traynorová.

Byla bledá jako přízrak, a když mě spatřila, vstala. „Louiso!“

V koutě seděla na dřevěné židli Georgina, skloněná ke kolenům, s rukama sepjatýma jako v modlitbě. Když jsem vešla, zvedla ke mně sklíčené oči zarudlé žalem, a já k ní pocítila drobný záchvěv soucitu.

Co bych dělala, kdyby to byla Katrina a trvala na tom, že má právo udělat totéž?

Pokoj byl světlý a vzdušný, jako v luxusním prázdninovém sídle. Na podlaze byly dlaždice a drahé koberečky a z pohovky na konci místnosti byl výhled do malé zahrady. Nevěděla jsem, co říct.

Působili tak absurdně všedním dojmem, jak tam všichni tři tak seděli, jako rodina, která se dohaduje, kam se zajdou ten den podívat.

Obrátila jsem se k posteli. „No,“ pronesla jsem s kabelkou přes rameno, „vypadá to, že hotelová služba nic moc, co?“

Willovy oči se setkaly s mými a navzdory všemu, navzdory mým obavám, navzdory tomu, že jsem dvakrát zvracela, že mi bylo, jako bych už rok nespala, jsem najednou byla ráda, že jsem tady. Ne ráda, ulevilo se mi. Jako bych si vyřízla jakýsi bolavý, hlodající kousek z těla a dala mu ho.

A pak se usmál. Tak krásný úsměv to byl – pomalý, plný uznání.

Bylo to zvláštní, ale musela jsem mu úsměv opětovat. „Pěknej pokoj,“ podotkla jsem, ale hned jsem si uvědomila, jak stupidní to byla poznámka. Všimla jsem si, jak Georgina Traynorová zavřela oči, a začervenala jsem se.

Will se obrátil na matku: „Chci si promluvit s Lou. Nebude vám to vadit?“

Pokusila se usmát. Pak na mě pohlédla a v očích měla milion emocí: úlevu, vděčnost, slabou zášť, že bude na pár minut vyhoštěna, možná i nepatrnou naději, že můj příchod něco znamená, že nezadržitelně se řítící Willův osud ještě bude možné zastavit.

„Samozřejmě.“

Prošla kolem mě na chodbu, a když jsem poodstoupila ode dveří, aby mohla projít, vztáhla ruku a dotkla se mojí paže, jen lehounce. Naše oči se setkaly a její pohled trochu roztál, takže na chviličku vypadala jako někdo úplně jiný, a pak se ode mě odvrátila.

„Pojď, Georgino,“ zavelela, když se její dcera ani nehnula.

Georgina se pomaličku zvedla a tiše vyšla ven. Její odvrácená záda přímo křičela, jak se jí nechce.

A pak jsme tu byli jen my dva.

Will seděl mírně podepřený na posteli, takže měl výhled z okna po své levici, kde v malé zahradě vesele bublala fontánka a přelévala se v tenký potůček čiré vody, jenž tekl pod terasou. Na stěně visela amatérsky zarámovaná reprodukce s kyticí jiřin. Vzpomínám si, že jsem si pomyslela, že jako poslední pohled je to opravdu ubohý obrázek.

„Takže…“

„Ty mě nebudeš –“

„Nebudu tě přesvědčovat.“

„Jestli jsi přijela, tak přijímáš, že je to moje volba. Tohle je poprvý od tý nehody, co mám nad něčím kontrolu.“

„Já vím.“

Nedalo se nic dělat. On to věděl, já to věděla. Nemohla jsem už nic změnit.

Víte vůbec, jak je těžké vůbec nic neříkat? Když každou částečkou sebe samé toužíte udělat pravý opak? Trénovala jsem si to mlčení celou cestu z letiště, a stejně mě to ubíjelo. Přikývla jsem. Když jsem konečně našla hlas, byl slabounký a přerývaný. Vypadlo ze mě to jediné, co jsem mohla s jistotou říct.

„Chyběl jsi mi.“

Jako by se najednou uvolnil. „Pojď sem.“ Když jsem zaváhala, dodal: „Prosím. Pojď ke mně. Sem na postel. Vedle mě.“

Uvědomila jsem si, že má v očích opravdovou úlevu. Že má z mého příjezdu radost, kterou ale nedokáže slovy vyjádřit. A řekla jsem si, že to musí stačit. Udělám, co po mně chce. To bude muset stačit.

Lehla jsem si k němu na postel a objala jsem ho paží. Položila jsem mu hlavu na prsa a celým tělem vnímala, jak se mu hruď zvedá a zase klesá. Na zádech jsem cítila jemný tlak Willových prstů, jeho teplý dech mi čechral vlasy. Zavřela jsem oči a vdechovala jeho vůni, pořád tutéž luxusní vůni cedrového dřeva, která přehlušila i bezvýraznou svěžest v místnosti s mírně znepokojivou stopou dezinfekce. Snažila jsem se nemyslet vůbec na nic. Snažila jsem se jen být, jako osmózou do sebe vstřebat milovaného muže, vtisknout do sebe, co mi z něj zbývalo. Mlčela jsem. A pak jsem uslyšela jeho hlas. Byli jsme tak blízko u sebe, že když promluvil, jako by mnou jeho hlas jemně vibroval.

„Hele, Clarková,“ zašeptal, „řekni mi něco hezkýho.“

Pohlédla jsem z okna na zářivě modrou švýcarskou oblohu a začala mu vyprávět příběh dvou lidí.

Dvou lidí, kteří se nikdy neměli potkat a kteří ze začátku nemohli jeden druhého ani cítit, ale pak zjistili, že jsou jediní dva lidé na světě, kteří mohou jeden druhému rozumět. A pověděla jsem mu, jaká spolu zažili dobrodružství, kde všude byli a co všechno jsem viděla, aniž bych se toho kdy nadála.

Vykouzlila jsem pro něj ocelově modré nebe a zářivé moře a večery plné smíchu a hloupých vtipů.

Vytvořila jsem pro něj svět daleko od jedné průmyslové čtvrti ve Švýcarsku; svět, v němž byl nějakým zázrakem pořád tím mužem, kterým chtěl být. Svěřila jsem mu, že ve mně uzdravil bolest tak, jak by si ani nedokázal představit, a že už jen za to mu v koutku duše budu vždycky vděčná.

Mluvila jsem a mluvila a věděla jsem, že nic důležitějšího už nikdy v životě neřeknu a že hrozně záleží na tom, abych našla přesně ta správná slova a aby v těch slovech nebyl ani náznak kázání nebo snahy ho přesvědčovat, ale abych dodržela, o co mě Will prosil.

Řekla jsem mu něco hezkého.

Čas se zpomalil a pak úplně zastavil. Existovali jsme jen my dva a moje tichá slova v prázdném, sluncem zalitém pokoji. Will moc nemluvil. Neodpovídal, neměl žádné sarkastické ani výsměšné poznámky. Občas přikývl s hlavou přitisknutou k mojí, něco zamumlal nebo tichounce zamručel, jakoby uspokojením nad další hezkou vzpomínkou.

„Tohle bylo nejlepších šest měsíců mýho života,“ zašeptala jsem mu.

Nastalo dlouhé ticho.

„Je to zvláštní, Clarková, ale pro mě taky.“

A tohle mi najednou zlomilo srdce. Obličej se mi zkřivil bolestí, moje vyrovnanost byla tatam a já ho pevně objala a bylo mi jedno, že cítí, jak se celá otřásám vzlyky, protože mě zaplavil žal. Přemohl mě a rval mi srdce a útroby a mozek a stáhl mě a já už to nemohla vydržet. Myslela jsem, že to namouduši nevydržím.

„No tak, Clarková,“ zašeptal se rty v mých vlasech, „no tak, prosímtě. Nebreč. Podívej se na mě.“

Pevně jsem zavřela oči a zavrtěla hlavou.

„Podívej se na mě. Prosím.“

Nemohla jsem.

„Ty se zlobíš. Prosím. Já ti nechci ubližovat, nechci tě –“

„Ne…“ potřásla jsem zase hlavou. „To není tím. Jenom nechci…“ Přitiskla jsem mu tvář na prsa.

„Nechci, aby poslední, co uvidíš, byl můj nešťastnej, ubrečenej ksicht.“

„Ty to pořád nechápeš, co, Clarková?“ řekl a v hlase měl úsměv. „O tom ty nerozhoduješ.“

Chvíli mi trvalo, než jsem se uklidnila. Vysmrkala jsem se, zhluboka a dlouze se nadechla. Konečně jsem se zvedla na lokti a podívala se na něj. V jeho očích, tak dlouho napjatých a nešťastných, byl teď zvláštně jasný, uvolněný pohled.

„Vypadáš naprosto nádherně.“

„Moc vtipný.“

„Pojď sem,“ zašeptal. „Přitiskni se ke mně.“

Znovu jsem si lehla, tváří k němu. Pohlédla jsem na hodiny nade dveřmi a náhle jsem si uvědomila, jak se čas krátí. Vzala jsem ho za paži a ovinula si ji pevně kolem sebe, zaklesla paže a nohy do těch jeho, až jsme byli v pevném objetí. Vzala jsem ho za ruku – tu lepší – a propletla své prsty s jeho, políbila ho na kloubky prstů a cítila, jak mi stiskl ruku. Jeho tělo mi bylo tak důvěrně známé. Znala jsem ho tak, jak jsem nikdy nepoznala Patrickovo – jeho sílu i zranitelnost, jizvy i vůně. Přitiskla jsem se tváří k jeho tak těsně, až se jeho rysy rozostřily a já se v nich celá utopila. Hladila jsem ho konečky prstů ve vlasech, na lících, na čele, po tvářích se mi nezadržitelně valily slzy, a on mě celou dobu tiše pozoroval, upřeně si mě prohlížel, jako by se snažil vtisknout si každou molekulu do paměti. Už se ode mě vzdaloval, mizel mi někam, kam jsem za ním nemohla.

Líbala jsem ho a snažila se ho přivést nazpět. Políbila jsem ho a pak spočinula rty na jeho, až se náš dech smísil a slzy z mých očí zanechávaly slanou vrstvičku na jeho pleti, a já si říkala, že drobounké částečky z něj se možná nějak stanou částečkami mě samé, že je vdechnu, spolknu a budou ve mně žít navždy. Toužila jsem se na něj celá přitisknout. Toužila jsem vdechnout do něj svou vůli. Toužila jsem mu dát každičký kousek života, který jsem v sobě cítila, a přimět ho žít.

Uvědomila jsem si, že se bojím žít bez něj. Jak to, že ty máš právo zničit mi život, chtěla jsem se na něj osočit, když já nemám právo mluvit ti do toho tvého?

Jenže jsem dala slib.

A tak jsem ho jen objímala, Willa Traynora, někdejšího geniálního finančníka, kaskadéra a potápěče, sportovce, cestovatele, milence. Tiskla jsem se k němu a mlčela a přitom mu celou dobu neslyšně říkala, jak moc ho miluju. Ach Bože, jak já ho milovala.

Nedokážu říct, jak dlouho jsme takhle zůstali. Matně jsem si uvědomovala tichý hovor na chodbě a zdálky ke mně dolehlo slabé vyzvánění kostelních zvonů. Konečně jsem ucítila, jak zhluboka vydechl, skoro se tím výdechem otřásl, a jen maličko odtáhl hlavu, abychom na sebe dobře viděli.

Zamžikala jsem na něj.

Maličko se pousmál, skoro omluvně.

„Clarková,“ řekl tiše, „zavoláš sem moje rodiče?“

27

KRÁLOVSKÉ STÁTNÍ ZASTUPITELSTVÍ

K rukám: Ředitele státního zastupitelství

Důvěrná zpráva

Případ: William John Traynor

4. 9. 2009

Detektivové již vyslechli všechny zúčastněné osoby ve výše uvedeném případu. Přílohou této zprávy je složka s veškerou související dokumentací.

Předmětem vyšetřování je případ pana Williama Traynora, věk 35 let, bývalého partnera ve společnosti Madingley Lewis se sídlem v Londýně. Pan Traynor utrpěl při dopravní nehodě v roce 2007 úraz páteře a byl diagnostikován jako kvadruplegik C5/6 s výrazným omezením hybnosti pouze na jednu ruku, takže potřeboval nepřetržitou péči. Chorobopis je součástí přílohy.

Z přiložených dokumentů vyplývá, že pan Traynor se snažil vyřídit veškeré své právní záležitosti již nějakou dobu před cestou do Švýcarska. Od právního zástupce pana Traynora, pana Michaela Lawlera, jsme obdrželi podepsané a ověřené závazné prohlášení pana Traynora a rovněž kopie veškeré dokumentace týkající se jeho konzultací se švýcarskou klinikou.

Příbuzní i přátelé pana Traynora všichni vyjádřili odpor vůči jeho přání předčasně ukončit svůj život, avšak vzhledem k jeho anamnéze a předchozím pokusům o sebevraždu (podrobně popsaným v přiložených lékařských zprávách), s přihlédnutím k jeho vysoké inteligenci a silné osobnosti, jej zjevně od jeho záměru nedokázali odradit, a to ani během šestiměsíční lhůty, na níž se s ním výhradně s tímto cílem dohodli.

Je třeba upozornit, že jedním z určených dědiců pana Traynora je jeho placená ošetřovatelka, slečna Louisa Clarková. Vzhledem k omezenému trvání jejího vztahu k panu Traynorovi by bylo možné zpochybnit míru jeho velkorysosti vůči ní, avšak všechny zúčastněné strany prohlašují, že si nepřejí zpochybňovat přání pana Traynora, jež jsou právně zdokumentována. Slečna Clarková se několikrát podrobila zevrubnému výslechu a policie je přesvědčena, že slečna Clarková vyvinula veškeré úsilí, aby pana Traynora od jeho záměru odradila (viz též „kalendář akcí“ v přiložených důkazních materiálech).

Je také třeba poznamenat, že paní Camilla Traynorová, matka pana Traynora, která byla řadu let uznávanou smírčí soudkyní, ve světle publicity věnované tomuto případu na svou funkci rezignovala.

Pokud je známo, ona a její manžel se krátce po smrti svého syna rozešli.

Třebaže Královské státní zastupitelství nemůže veřejně podporovat využití asistované sebevraždy na zahraničních klinikách, je zřejmé, že jednání rodiny a ošetřovatelů pana Traynora nijak neporušilo současná pravidla vztahující se k asistované sebevraždě a možnému trestnímu stíhání osob blízkých zesnulému.

Pan Traynor byl shledán způsobilým a vyjádřil „dobrovolný, jasný, pevný a informovaný“ záměr učinit takové rozhodnutí.

Nebyly doloženy žádné známky duševní choroby ani nátlaku ze strany žádného ze zúčastněných.

Pan Traynor vyjádřil jednoznačné přání spáchat sebevraždu.

Postižení pana Traynora bylo nesmírně závažné a nevyléčitelné.

Osoby, které pana Traynora doprovázely, mu v dané věci poskytovaly pouze drobnou pomoc a jejich vliv na jeho rozhodnutí byl zanedbatelný.

Jednání osob doprovázejících pana Traynora lze charakterizovat jako zdráhavou pomoc v reakci na rozhodné přání oběti.

Všechny zúčastněné osoby plně spolupracovaly s policisty pověřenými vyšetřováním tohoto případu.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem, předchozí dobré pověsti všech zúčastněných a přiloženým důkazním materiálům je mým názorem, že není ve veřejném zájmu zahájit v této věci soudní stíhání.

Navrhuji, aby v případě, že bude nutno učinit ohledně tohoto případu veřejné prohlášení, ředitel státního zastupitelství jednoznačně vyjádřil, že případ pana Traynora v žádném případě nepředstavuje precedens a že KSZ bude i nadále posuzovat individuální okolnosti každého případu.

S pozdravem

Sheilagh Mackinnonová

Královské státní zastupitelství

Epilog

Jenom jsem se řídila instrukcemi.

Seděla jsem ve stínu pod tmavě zelenou markýzou na zahrádce kavárny s výhledem na Rue des Francs-Bourgeois a do tváře mě zboku hřálo vlažné podzimní pařížské slunce. Číšník přede mě s galskou výkonností postavil talíř croissantů a veliký hrnek překapávané kávy. O sto metrů dál se u semaforů zastavili dva cyklisté a dali se do řeči. Jeden měl na zádech modrý batoh, z něhož v podivných úhlech vykukovaly dvě veliké bagety. V nehybném, vlhkém vzduchu se držela vůně kávy a sladkého pečiva a štiplavý pach něčích cigaret.

Dočetla jsem dopis od Triny (prý by ráda zavolala, ale nemůže si dovolit mezistátní hovor).

Skončila nejlepší v ročníku v Pokročilém účetnictví a má prý nového přítele jménem Sundeep, který se nemůže rozhodnout, jestli chce nebo nechce pracovat v importní a exportní firmě svého otce poblíž Heathrow, a který má ještě horší hudební vkus než ona. Thomas je celý nadšený, že půjde ve škole o třídu výš. Tátovi se v práci daří čím dál líp a moc mě pozdravuje. Je prý přesvědčená, že mi máma brzo odpustí. Tvůj dopis určitě dostala, psala mi. Vím, že ho četla. Dej jí čas.

Napila jsem se kávy a na okamžik se v duchu přenesla na Renfrew Road do domku, který jako by byl vzdálený milion kilometrů. Mhouřila jsem oči před nízkým sluncem a pozorovala jsem ženu ve slunečních brýlích, která si před svým odrazem ve výloze obchodu upravovala vlasy. Našpulila na sebe rty, trochu se narovnala a pak šla po ulici dál.

Odložila jsem hrnek, zhluboka se nadechla a pak vzala druhý dopis – ten dopis, který už jsem u sebe nosila přes šest týdnů.

Na obálce stálo pod mým jménem velkými písmeny:

ČÍST JENOM V CAFÉ MARQUIS, RUE DES FRANCS-BOURGEOIS, PŘIKUSOVAT K TOMU

CROISSANT A UPÍJET Z VELKÉHO CAFÉ CREME.

Když jsem si to přečetla, musela jsem se smát a brečet zároveň – to byl celý Will, panovačný až za hrob.

Číšník – vysoký energický chlapík, který měl za lemem zástěry zastrkanou spoustu papírků – se otočil a zachytil můj pohled. Všechno v pořádku? jako by se ptalo jeho povytažené obočí.

„Ano,“ řekla jsem. A pak trochu rozpačitě: „Oui.“

Dopis byl psaný na počítači. Poznala jsem to písmo, bylo stejné jako na přání, které mi kdysi dávno poslal. Pohodlně jsem se opřela a začala číst.

Clarková,

až budeš tohle číst, už to asi bude několik týdnů (i přes Tvé nově objevené organizační schopnosti pochybuju, že by ses dostala do Paříže před začátkem září). Doufám, že kafe je dobré a silné a croissanty čerstvé a že je pořád dost slunečno, abys mohla sedět venku na takovém tom kovovém křesílku, které v životě nestojí na chodníku rovně. Marquis docela ujde. Dělají taky dobré bifteky, jestli by sis tam chtěla zajít i na oběd. A když se mrkneš dál po ulici, tak po levé straně snad najdeš obchod L’Artisan Parfumeur. Až si tohle přečteš, měla bys tam zajít a vyzkoušet si vůni, která se jmenuje nějak jako Papillons Extreme (už si to nepamatuju přesně). Vždycky jsem si říkal, že by na Tobě voněla úžasně.

Fajn, konec instrukcí. Chtěl bych Ti říct pár věcí a byl bych Ti je rád řekl osobně, ale a) Ty bys z toho byla celá rozhozená a b) bys mě to všechno nenechala doříct. Vždycky jsi byla hrozně ukecaná.

Takže začnu: ten šek, který Ti přišel v první obálce od Michaela Lawlera, není celá částka, jenom malý dárek, abys nějak překlenula těch prvních pár týdnů bez práce a dostala se do Paříže.

Až se vrátíš do Anglie, zajdi s tímhle dopisem do Michaelovy kanceláře v Londýně a on Ti dá všechny potřebné dokumenty, abys měla přístup k účtu, který za mě na Tvoje jméno založil. Je na něm dost, aby sis mohla koupit nějaké pěkné bydlení a platit si školné a živobytí, zatímco budeš studovat.

Rodičům jsem o tom všechno řekl. Doufám, že díky tomu, a díky Michaelově právní pomoci, s tím budeš mít úplně minimální opletačky.

Clarková, už prakticky slyším, jak se tam dusíš. Koukej nepanikařit a opovaž se těch peněz vzdát – rozhodně to není dost na to, abys po zbytek života seděla na zadku. Ale mělo by Ti to pomoct osvobodit se, jak od toho klaustrofobního městečka, kterému oba říkáme domov, i od možností, o nichž jsi až dodnes byla přesvědčená, že jsou Tvojí jedinou volbou.

Nedávám Ti ty peníze proto, že bych chtěl, abys byla smutná, nebo aby ses mi cítila zavázaná, nebo abys to brala jako nějakou pitomou upomínku.

Dávám Ti je, protože na světě už není moc věcí, které by mě těšily, ale s Tebou jsem byl šťastný.

Uvědomuju si, že vztah se mnou Ti způsobil bolest a zármutek, a doufám, že jednou, až na mě budeš mít trochu menší vztek a nebudeš tak rozčilená, tak pochopíš nejen to, že jsem opravdu nemohl udělat nic jiného, ale taky že díky tomu můžeš mít opravdu dobrý život, lepší, než kdybys mě nepotkala.

V tomhle novém světě se asi chvíli nebudeš cítit ve své kůži. Je vždycky divné, když tě něco vytrhne ze zažitého stereotypu. Ale doufám, že budeš taky trochu nadšená. Když ses tenkrát vrátila z toho potápění, ten výraz v Tvé tváři mi prozradil všechno: máš v sobě dychtivost, Clarková.

A odvahu. Jenom jsi je v sobě pohřbila, jako většina lidí.

Neříkám Ti, abys začala skákat z mrakodrapů nebo plavat s velrybami ani nic podobného (i když bych si v koutku duše rád myslel, že to zkusíš), ale abys žila odvážně. Překonávej sama sebe.

Nespokojuj se s málem. Nos ty pruhované punčochy s hrdostí. A jestli trváš na tom, že se musíš usadit s nějakým nemožným chlápkem, nezapomeň si aspoň část těch peněz někam ulít. Člověka vždycky potěší vědomí, že má pořád i jiné možnosti. A vědomí, že jsem Ti je možná poskytl, mi v něčem ulevilo.

Tak to by bylo. Zaryla ses mi do srdce, Clarková. Od první chvíle, co ses objevila: ty Tvoje nemožné šaty a pitomé vtipy a Tvoje absolutní neschopnost skrývat, co cítíš. Změnila jsi mi život mnohem víc, než ho tyhle peníze kdy změní Tobě.

Nemysli na mě moc často. Nechci si Tě představovat celou uslzenou a sentimentální. Prostě jen dobře žij.

Prostě žij.

S láskou,

Will

Na rozviklaný stolek přede mnou skápla slza. Otřela jsem si tvář dlaní a odložila dopis na stůl.

Chvíli mi trvalo, než jsem zas začala vidět ostře.

„Ještě kávu?“ zjevil se přede mnou znovu číšník.

Zamžikala jsem na něj. Byl mladší, než jsem si myslela, a najednou jako by ztratil tu mírnou povýšenost. Možná jsou pařížští číšníci školení v tom, aby byli laskaví k ubrečeným ženám, které přijdou do kavárny.

„Nebo snad… koňak?“ Pohlédl na dopis a usmál se, skoro jako by to chápal.

„Ne,“ opětovala jsem jeho úsměv, „díky. Já… já mám hodně práce.“

Zaplatila jsem a pečlivě si strčila dopis do kapsy.

Zvedla jsem se od stolu, narovnala si na rameni kabelku a vydala se po ulici směrem k parfumérii a vstříc celé Paříži.