Jojo Moyes

Stříbrná zátoka

Prolog

Kathleen

Jmenuji se Kathleen Whittier Mostynová a proslavila jsem se ve svých sedmnácti letech, když jsem chytila největšího žraloka, jakého Nový Jižní Wales kdy viděl. Byl to žralok písečný s tak zlověstnýma očima, že i několik dní poté, co jsme ho vypreparovali, pořád ještě vypadal, jako by mě chtěl roztrhnout vejpůl. Tenkrát byla celá zátoka Silver Bay posedlá sportovním rybařením, a tři týdny v kuse se tak nemluvilo o ničem jiném než o tom žralokovi. Přijel jeden novinář až z Newcastlu a vyfotografoval mě, jak stojím vedle něj (já jsem ta v plavkách). Na tom obrázku je žralok snad o metr vyšší než já, a to mě fotograf přiměl, abych si vzala podpatky.

Vidíte tam vysokou dívku s poněkud přísným výrazem, pohlednější, než tušila, s rameny rozložitými natolik, že si nad nimi její matka zoufala, a s pasem od všeho toho navíjení a ohýbání tak útlým, že vůbec nepotřebovala korzet. Stojím tam a nedokážu skrýt hrdost, protože ještě nemám ponětí, že budu k tomu zvířeti po zbytek svých dní připoutaná tak pevně jako ve svazku manželském. Na snímku neuvidíte, že žraloka drží vzpřímeně dva dráty a podpírá ho můj otec a jeho obchodní partner Brent Newhaven – jak jsem toho obra tahala na břeh, zpřetrhala jsem si šlachy v pravém rameni, a když dorazil fotograf, nezvládla už bych uzvednout ani hrnek s čajem, natožpak žraloka.

Ale stačilo to utvrdit mou pověst. Celé roky se o mně pak mluvilo jako o Lovkyni žraloků, i když už jsem dávno nic nelovila.

Moje sestra Norah si vždycky dělala legraci, že vzhledem k tomu, jak na té fotce vypadám, by mi měli spíš říkat Mořský ježek. Nicméně otec vždycky říkával, že to můj úspěch se zasloužil o rozkvět hotelu Silver Bay. Dva dny poté, co se ta fotografie objevila v novinách, už jsme měli úplně plno, a tak to zůstalo až do roku 1962, kdy shořelo západní křídlo hotelu. Muži sem jezdili, protože chtěli překonat můj rekord. Nebo možná protože si říkali, že když takovou obludu dokáže chytit nějaká holka, co by asi dokázal pořádný rybář? Několik mužů mě přijelo požádat o ruku, ale otec tvrdil, že je prý vždycky vyčenichá, ještě než dorazí do Port Stephens, a pokaždé je rázně vyprovodil. Ženy sem jezdily, protože až do té doby se jim zdálo nemožné, aby dokázaly chytit nějakou velkou rybu, tím spíš aby v tom mohly soupeřit s muži. A rodiny sem jezdily, protože Silver Bay, naše ze všech stran chráněná Stříbrná zátoka s nekonečnými dunami a klidnými vodami, bylo opravdu příjemné místo.

Bylo potřeba nahonem postavit dvě další mola, aby zvládla ten příval lodí, a každý den se vzduchem neslo klapání vesel a vrčení přívěsných motorů a lodi ze zátoky a přilehlého moře prakticky vybagrovaly veškerý vodní život. Nocí se ozývalo túrování motorů v autech, tiché závany hudby a cinkání skleniček. Bývaly doby, zvlášť v padesátých letech, kdy jsme bez přehánění byli ta nejžádanější destinace.

Dneska tu pořád ještě máme lodi a mola, i když už používáme jen jedno, ale lidi se teď honí za něčím úplně jiným. Já už nemám zrovna chuť nic zabíjet. Je tu docela klid, dokonce i v létě. Většina dovolenkářů míří do klubů a těch výškových hotelů, za přímočařejšími požitky, které nabízí Coffs Harbour a Byron Bay, a abych řekla pravdu, převážné části z nás to vlastně úplně vyhovuje.

Ten rekord mi pořád patří. Je zaznamenaný v takové té knize velké jak zarážka ke dveřím, které vycházejí v obrovských nákladech a vy neznáte nikoho, kdo by si je kupoval. Z nakladatelství se mi tu a tam laskavě uráčí zavolat, aby mi oznámili, že moje jméno bude v knize i příští rok. občas se tu

zastaví místní školáci, aby mi vylíčili, že mě objevili v knihovně, a já vždycky dělám překvapenou, aby měli radost.

Ale ten rekord stále držím. Neříkám to, protože bych se snad chtěla chlubit, nebo protože je mi šestasedmdesát a je příjemné vědět, že jsem kdysi dokázala něco pozoruhodného, ale protože když jste obklopeni tolika tajemstvími jako já, máte dobrý pocit, když občas můžete něco říct úplně na rovinu.

1

Hannah

Když člověk strčí do piksly na Moby 1 ruku až po zápěstí, obyčejně vytáhne nejmíň tři různé druhy sušenek. Yoshi povídala, že na ostatních lodích na sušenkách vždycky hrozně skrblí, že kupují ty nejlacinější s kořenovým škrobem, co se prodávají v supermarketu ve výhodném balení. Ale ona to viděla tak, že když si člověk zaplatí skoro sto padesát dolarů za to, že pojede stopovat delfíny, měl by přinejmenším dostat pořádné sušenky. A tak kupovala keksy Anzac máslové, tlusté, se spoustou vloček a dvěma vrstvami čokolády, sušenky Scotch Fingers, slepované s mátovou náplní a balené ve fólii, a velmi příležitostně, když jí to prošlo, i domácí sušenky. Podle kapitána Lanceho kupovala pořádné sušenky, protože vlastně ani nic jiného nejí. Lance taky povídal, že kdyby šéf přišel na to, že za ty dobroty tolik utrácí, samotnou by ji rozšlápl jako sušenku. Moby 1 vyplouval do Silver Bay, Yoshi nabízela cestujícím čaj a kávu, já držela tác se sušenkami a zírala na ně. Doufala jsem, že mi nesnědí všechny máslové, než si stačím jednu uzmout. Vykradla jsem se z domu bez snídaně a věděla jsem, že mi Yoshi dovolí si vzít, teprve až půjdeme na můstek.

„Moby Jedna volá Suzanne, kolik piv jsi prosím tě včera urazil? Šněruješ to jako ožralej invalida s jednou nohou!“

Lance zrovna mluvil do rádiové vysílačky. Vešly jsme do kabiny můstku a já hbitě zajela rukou do krabice se sušenkami a vylovila poslední máslovou. V radiostanici to zapraskalo a ozvalo se nějaké mumlání, kterému jsem nerozuměla. Lance to zkusil znovu: „Moby Jedna volá Sladkou Suzanne! Hele, kámo, měl by ses trochu srovnat… vepředu ti čtyři pasažéři visí přes zábradlí, a když zatočíš, vždycky ti ohodí okna na pravoboku.“

Lance MacGregor zněl, jako by mu někdo vydrhl hlasivky drátěnkou jako trup lodi. Jednou rukou pustil kormidlo a Yoshi mu podala kávu. Schovala jsem se jí za záda. Na zádech námořnicky modré uniformy se jí jako flitry třpytily kapičky vody.

„Vidělas Grega?“ povzdechl Lance.

Přikývla. „Měla jsem to potěšení, než jsme vypluli.“

„Je tak našrot, že nedokáže ani udržet loď rovně.“ Ukázal z okýnka pocákaného vodní tříští na menší loď. „Říkám ti, Yoshi, že po něm lidi budou chtít vrátit peníze. Ten v té zelené čepici nezvedl hlavu, co jsme minuli Break Nose Island. Co to do něj sakra vjelo?!“

Yoshi Takomurová měla nejkrásnější vlasy, jaké jsem kdy viděla. Vlnily se jí kolem tváře jako černá oblaka a navzdory větru a slané vodě se nikdy nezacuchaly. Uchopila jsem do prstů pramínek svých myších vlasů: už byly ušmourané, i když jsme byli na moři sotva půl hodiny. Moje kamarádka Lara povídala, že za čtyři roky, až jí bude čtrnáct, jí prý máma dovolí melír. V tu chvíli si mě Lance všiml. Asi jsem to přivolala.

„Co tady děláš, Mrně?! Tvoje máma mě zakousne a vynese v zubech. Nemáš náhodou být ve škole?“

„Jsou prázdniny.“ Trochu v rozpacích jsem se zase zasunula za Yoshi. Lance se mnou vždycky mluvil, jako by mi bylo o pět let míň než ve skutečnosti.

„Nebude se ukazovat,“ hájila mě Yoshi. „Jenom se chtěla podívat na delfíny.“ Upřela jsem na něj oči a stáhla si rukávy přes ruce.

Chvíli mi upřený pohled vracel, ale pak pokrčil rameny. „Vezmeš si záchrannou vestu?“

Přikývla jsem.

„A nebudeš se mi motat pod nohy?“

Naklonila jsem hlavu ke straně. Jako bych to snad někdy dělala, zračilo se mi v očích.

„Buď na ni hodnej,“ zastala se mě Yoshi. „Už se jí dvakrát udělalo zle.“

„To jsou nervy,“ namítla jsem. „Žaludek mi to vždycky dělá.“

„Ale… kruci. Hele, jenom se postarej, aby tvoje máma věděla, že já s tím nemám nic společnýho, jasný? A víš co, Mrně? Příště si radši vlez na Moby Dvojku – nebo ještě líp, na něčí jinou loď.“

„Ani jsi ji nezahlídnul,“ mrkla na něj Yoshi. „A vůbec, jak Greg rejduje, to není zdaleka to nejhorší. Počkej, až se otočí, a uvidíš, co si vyrobil po straně na přídi.“

Když jsme opustily můstek, Yoshi poznamenala, že dneska je prima den na plavbu. Moře se trochu čeřilo, ale vanul jen mírný vítr a vzduch byl tak průzračný, že vlnky, které skotačily v příboji jako bílí koníci, bylo vidět na míle daleko. Vydala jsem se za Yoshi na hlavní jídelní palubu, nohama jsem bez potíží vyrovnávala pohupování katamaránu pod sebou a už jsem nebyla zdaleka tak nesvá, když teď o mně kapitán věděl.

V tuhle dobu je při plavbě za delfíny vždycky nejvíc práce, vysvětlila mi Yoshi – od vyplutí až do chvíle, kdy loď dorazí do chráněných vod kolem zátoky, kde se obyčejně shromažďují hejna delfínů. Pasažéři se usadili na horní palubě, zamotaní do vlněných šál si užívali mrazivě svěží květnový den, a Yoshi coby stevardka zatím připravovala švédský stůl, nabízela pití, a když moře hodně houpalo, což bylo s nadcházející zimou skoro každý den, přichystala si navíc dezinfekci a kbelík pro ty, které postihne mořská nemoc. Člověk jim to může říkat, kolikrát chce, utrousila podrážděně Yoshi s pohledem upřeným na dobře oblečené Asiaty, kteří představovali většinu dnešních zákazníků, ale oni stejně zůstanou v podpalubí, stejně budou jíst a pít moc rychle a stejně pak budou chodit zvracet na maličké záchodky, místo aby se naklonili přes zábradlí, takže za chvíli budou toalety úplně nepoužitelné. A pokud jsou to Japonci, dodala s kapkou zlomyslného potěšení, budou se po zbytek plavby tiše svíjet hanbou, schovávat se za tmavými brýlemi a zvednutými límci a popelavé tváře urputně upírat na moře.

„Čaj? Kávu? Sušenky? Čaj? Kávu? Sušenky?“

Vyšla jsem za ní na přední palubu a přitáhla si větrovku ke krku. Vítr se trochu utišil, ale ve vzduchu byl pořád cítit chlad, který mě štípal do nosu a do špiček uší. Většina pasažérů nic nechtěla – aby se slyšeli přes rachot motorů, hlasitě si povídali, hleděli ke vzdálenému obzoru a vzájemně se fotografovali. občas jsem zalovila rukou v sušenkách, dokud jsem jich nevybrala tolik, kolik by jich stejně snědli.

Moby 1 byl největší katamarán – posádky jim říkaly „kaťák“ – v Silver Bay. obvykle míval dva stevardy, ale s klesajícími teplotami se turisté postupně vytráceli, takže teď tu byla jen Yoshi, dokud se sezóna zase nerozjede. Nevadilo mi to – bylo jednodušší ji přesvědčit, aby mě pustila na palubu. Pomohla jsem jí vrátit konvice na čaj a kávu do držáků a pak jsme vyšly na úzkou postranní palubu, opřely se u oken a vyhlížely přes moře na menší loď, která si to pořád ještě křivolace šněrovala po vlnách. I z takové dálky bylo vidět, že přes zábradlí Suzanne visí čím dál víc lidí s hlavami mezi rameny, kteří si vůbec nevšímali cákanců červené barvy pod sebou.

„Můžem si dát deset minut volno. Tu máš.“ Yoshi otevřela plechovku coly a podala mi ji. „Slyšela jsi někdy o teorii chaosu?“

„Hmmm,“ zabručela jsem, jakože možná ano.

„Kdyby jen tamti věděli,“ ukázala prstem, zrovna když se motory zpomalily, „že ten výlet za delfínama, na který se tak dlouho těšili, jim zkazila jedna bývalka, se kterou se v životě nesetkají, a chlápek, co s ní žije v Sydney, víc jak dvě stě padesát kilometrů odsud, a myslí si, že fialové

cyklistické kraťasy se hodí na běžné nošení.“

Napila jsem se. Z bublinek mi vhrkly slzy do očí a já těžce polkla. „Takže chceš říct, že turisti na Gregově lodi teď zvracejí kvůli teorii chaosu?“ Doteď jsem si myslela, že je to proto, že se předešlého večera opil.

Yoshi se usmála. „Tak nějak.“

Motory se zastavily a Moby 1 ztichla. Moře kolem nás se uklidnilo a ozýval se jen hovor turistů a jemné pleskání vlnek o boky lodi. Milovala jsem to tady, strašně se mi líbilo dívat se, jak se z našeho domu stává jen bílá tečka na úzkém proužku pláže a pak mizí za nesčetnými zálivy. Možná mou radost násobilo i vědomí, že dělám něco proti pravidlům. Nebyla jsem nijak zvlášť odbojná, ale líbila se mi ta myšlenka.

Laura měla člun a směla na něm jezdit sama pod podmínkou, že se bude držet za bójkami vytyčujícími stará naleziště ústřic, a já jí hrozně záviděla. Máma mi nedovolila ani plavit se po zátoce, i když už mi bylo skoro jedenáct. „Dočkej času,“ zamumlala jen vždycky. o těchhle věcech nemělo vůbec cenu se s ní hádat.

Vedle nás se objevil Lance – zrovna se vyfotil s nějakými dvěma uhihňanými puberťačkami. Mladé ženy ho často prosily, aby s nimi zapózoval, a ještě jsem neslyšela, že by někdy odmítl. Proto tak rád nosí tu kapitánskou čepici se štítkem, vysvětlila mi jednou Yoshi, i když někdy sluníčko tak praží, že se mu v ní málem rozteče hlava.

„Co si to napsal na bok?“ přimhouřil Lance pátravě oči směrem ke Gregově jachtě v dálce. Už mi zjevně odpustil, že mě našel na palubě.

„Povím ti to, až budem zpátky u mola.“

Všimla jsem si významného poškubnutí obočím na mou adresu.

„Já si to umím přečíst, víte,“ ušklíbla jsem se. Loď, která se až do včerejška prohlašovala za Sladkou Suzanne, teď červenou barvou navrhovala, aby „Suzanne“ udělala něco, o čem Yoshi prohlásila, že je to biologicky nemožné. Yoshi se obrátila k Lancemu a ztišila hlas, jak nejvíc svedla

– jako by si snad myslela, že ji neuslyším. „Ta jeho mu řekla, že opravdu má někoho jiného.“ Lance dlouze hvízdl. „on si to myslel. Jenomže ona to zapírala.“

„No, těžko by to přiznala, když věděla, jak se k tomu Greg postaví. A on taky nebyl žádné neviňátko…“ Mrkla po mně. „No, prostě se sebrala a odjela do Sydney, a řekla mu, že chce půlku lodi.“

„A co on na to?“

„Řekla bych, že ten nápis to vyjadřuje docela přesně.“

„Nemůžu uvěřit, že v tomhle stavu vzal turisty.“ Lance si přiložil k očím dalekohled, aby si mohl načmáraný červený nápis lépe prohlédnout.

Yoshi ho gestem vyzvala, ať jí dalekohled půjčí. „Dneska ráno byl tak našrot, že nevím, jestli si vůbec pamatuje, co udělal.“

Vtom nás přerušily vzrušené výkřiky turistů na horní palubě. Všichni se tlačili k plošině na přídi.

„A je to tady,“ zamumlal Lance, narovnal se a zazubil se na mě.

„Plave nám sem dýško, Mrně. Čas vrátit se do práce.“

Někdy mohli klidně obeplout celou zátoku, říkala Yoshi, a delfíni se vůbec neukázali – a plná loď nespokojených pozorovatelů znamenala plnou loď náhradních plaveb zdarma a vracení poloviny jízdného, což obé zaručovalo, že šéf bude zuřit.

Turisté na přídi se tiskli k sobě, kamery vrčely a snažily se zachytit lesklá šedá těla, která se proháněla v příbojových vlnách pod námi. Koukla jsem do vody, kdo se nám to přišel ukázat. Yoshi měla v podpalubí vylepené fotky ploutví všech delfínů v okolí. Dala jim i jména: Cikcak, otrhánek,

Pišta… ostatní posádky se jí nejdřív posmívaly, ale teď už dokázali všichni jednotlivé ploutve poznat

– to už je tenhle týden podruhé, co se ukázal Kudla, říkali si teď mezi sebou. Znala jsem všechna jména nazpaměť.

„To vypadá jako Polda a Paraplíčko,“ poznamenala Yoshi a naklonila se přes zábradlí.

„Není tamhleto Paraplíččino mládě?“

Delfíni kroužili kolem lodi jako neslyšné šedé oblouky, jako by snad právě oni byli zvědaví turisté. Pokaždé když se jeden z nich vynořil na hladinu, rozlehlo se vzduchem cvakání závěrek. Co si asi o nás myslí, když na ně tak zíráme? Dřív jsem si představovala, jak se potom sejdou někde za útesem a smějou se nám delfíní řečí ten v té modré čepici, tamta s těmi legračními brýlemi.

Z reproduktorů se ozval Lanceův hlas: „Dámy a pánové, nepřebíhejte prosím všichni k jedné straně, abyste delfíny zahlédli. Budeme loď pomaličku otáčet, aby se mohl podívat každý. Když se všichni nahrnete na jednu stranu, je možné, že se převrátíme. Delfíni nemají převržené lodi rádi.“

Zvedla jsem oči k nebi a všimla si dvou albatrosů. Zarazili se uprostřed letu, složili křídla a střemhlav se vrhli dolů. Skoro to ani nežbluňklo, když prořízli vodní hladinu. Jeden z nich hned zase vzlétl a krouživě pátral po nějaké neviditelné kořisti. Pak se k němu přidal i druhý, oba se vznesli vysoko nad malou zátoku a pak zmizeli. Dívala jsem se za nimi. Moby 1 se mezitím pomaličku posunula a já se naklonila přes bok lodi a zapřela si nohy o spodní příčel zábradlí, abych si viděla na nové tenisky. Yoshi mi slíbila, že až bude teplejší počasí, nechá mě sedět na bariérové síti, abych si mohla na delfíny sáhnout, možná s nimi i plavat, ale jen když máma dovolí. A všichni jsme věděli, jak to je.

Loď se dala nečekaně do pohybu a já zavrávorala. Vteřinku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že naskočily motory. Polekaně jsem se chytla zábradlí. V Silver Bay jsem vyrostla a dobře jsem věděla, jak je potřeba se u delfínů chovat. Když chcete, aby si začali hrát, musíte vypnout motory. Když plavou dál, plujte souběžně s nimi, nechte se vést. Delfíni umí moc dobře dát najevo, co chtějí: když se jim líbíte, připlují blíž nebo se drží ve stejné vzdálenosti. Když o vás nestojí, plavou pryč. Yoshi se zamračila, loď sebou trhla a my se chytily záchranných lan. Yoshi se tvářila stejně zmateně jako já.

Náhlým zrychlením vystřelila loď kupředu a turisté nad námi s jekem padli na sedátka. Letěli jsme jako šipky.

Lance něco říkal do vysílačky. Vyšplhaly jsme za ním na můstek a zjistily, že Sladká Suzanne uhání kousek za námi, tančí po vlnách a její kapitán zjevně nedbá na stále větší počet zoufalců nakloněných přes zábradlí.

„Lanci! Co to děláš?!“ chytila se Yoshi zábradlí.

„Tak se tam uvidíme, kámo… Dámy a pánové –“ Lance udělal obličej a zmáčkl knoflík palubního rozhlasu. Potřebuju, abys překládala, pronesl k Yoshi neslyšně. „Dneska dopoledne pro vás máme něco speciálního. Měli jste možnost užít si kouzelný pohled na naše delfíny, ale když to vydržíte, rádi bychom vám ukázali něco opravdu jedinečného. Máme zprávu, že se objevily první velryby v téhle sezóně, trochu dál na moři. Jsou to keporkaci, ti tudy každý rok proplouvají, když migrují z Antarktidy na sever. Ujišťuju vás, že to bude nezapomenutelný zážitek. Teď si prosím sedněte a pevně se držte. Může to s námi lehce házet, protože z jihu jdou trochu větší vlny, ale chci, abychom to stihli a viděli je. Kdo chce zůstat na přídi, měl by si radši půjčit pláštěnku. Vzadu jich máme dost.“

Otočil kormidlem a kývl na Yoshi, která se chopila mikrofonu. Zopakovala jeho slova japonsky a pak pro jistotu ještě korejsky. Později se mi svěřila, že je klidně možné, že prostě jen odříkala, co bylo včera k obědu: po Lanceově oznámení se nedokázala soustředit na nic jiného. V mysli jí znělo jen jediné slovo, stejně jako mně: velryby!

„Jak daleko?“ Yoshi ztuhla a pohledem propátrávala třpytivou vodní hladinu. Předchozí uvolněná

atmosféra se úplně vytratila. Sevřel se mi žaludek.

„Tak čtyři pět mil? Nevím přesně. Proletěl tam turistický vrtulník, prý se jim zdálo, že zahlídli dvě, pár mil od Torn Pointu. Je na ně ještě dost brzo, ale…“

„Vloni to bylo čtrnáctého června. To není zas o tolik dřív,“ namítla Yoshi. „Krucinál! Koukni na Grega! Lidi mu vypadnou z lodi, jestli bude pokračovat tímhle tempem. Nemá dost velkou loď, aby dokázala polykat takovéhle vlny.“

„Nechce, abychom se tam dostali dřív než on.“ Lance zavrtěl hlavou a mrkl na rychloměr. „Plnou parou vpřed! Letos se tam Moby Jedna musí dostat jako první. Aspoň jednou jedinkrát!“

Někteří členové posádky vzali tuhle práci, aby si odkroutili povinnou praxi na lodi a mohli nastoupit na větší plavidla a lepší místa. Někteří, jako Yoshi, sem přijeli v rámci studia, a pak se prostě nějak zapomněli vrátit domů. Ale ať už tu byli z jakéhokoli důvodu, už dávno jsem pochopila, že spatřit první velrybu v období migrace je něco magického. Jako by nešlo uvěřit, že se zase vrátí, dokud je neuvidíte na vlastní oči.

Nebylo dvakrát důležité, kdo uvidí velrybu jako první – jakmile se rozneslo, že velryby táhnou, všech pět lodí, které vyplouvaly od Velrybího mola, okamžitě přešlo z delfínů na velryby. Ale pro posádky to znamenalo hodně. A jako z každé velké vášně z toho všichni bláznili. Páni, jak ti bláznili.

„Koukni se na toho idiota! Teď najednou dokáže udržet kurz rovně,“ vyštěkl Lance. Greg plul nalevo od nás, ale vypadalo to, že nás dotahuje.

„Nemůže snést pomyšlení, že bychom se tam dostali před ním.“ Yoshi popadla pláštěnku a hodila mi ji. „Tumáš! Kdybychom šli ven. Bude tu pořádně mokro.“

„No tohle snad do prdele není pravda!“ Lance spatřil na obzoru další loď. Zjevně zapomněl, že tam jsem, když takhle nadával. „To je Mitchell! Vsadím se, že celý den proseděl u vysílačky, a teď si to sem jen tak přištráduje, nejspíš s plnou lodí turistů. Já toho chlapa jednou oddělám!“

Na Mitchella Draye všichni v jednom kuse nadávali. Nikdy se neobtěžoval hledat delfíny jako ostatní – vždycky čekal, až ve vysílačce zaslechne zprávu o pozorování velryb, a pak se vydal tam, kam všichni ostatní.

„Vážně uvidím velrybu?“ vydechla jsem. Vlny pod námi hlučně pleskaly o trup lodi, až jsem se musela chytit stěny. otevřeným okýnkem se dovnitř nesly vzrušené výkřiky turistů a smích těch, které postříkaly divoké vlny.

„Když budeme mít štěstí.“ Yoshi upírala oči k obzoru. opravdová velryba! Velrybu jsem viděla jenom jednou, s tetou

Kathleen. obyčejně jsem tak daleko na moře nesměla.

„Tamhle… tamhle! Ale ne, to je jenom vodní tříšť.“ Yoshi popadla dalekohled. „Nemůžeš změnit kurz? Takhle to moc oslňuje.“

„Nemůžu, jestli chceš, abych se tam dostal první.“ Lance stočil loď doprava, aby trochu změnil úhel, pod nímž sluneční paprsky dopadaly na vodu.

„Měli bychom zavolat na pevninu. Zjistit, kde přesně je z toho vrtulníku viděli.“

„To nemá smysl,“ odmítl Lance. „Teď už můžou být dvě míle odtamtud. A Mitchell bude poslouchat. Nehodlám už tomu zmetkovi dávat žádné další informace. Krade nám turisty celé léto.“

„Tak se prostě dívej, jestli nezahlídneš gejzír.“

„Jo. A třeba ještě vlaječku s nápisem ‚velryba‘, ne?“

„Jenom se snažím pomoct, Lanci.“

„Tamhle!“ V dálce jsem rozeznala stěží viditelný tvar, jako černý oblázek, který právě zajel pod hladinu. „Severoseverovýchod. Má namířeno za Break Nose Island. Teď se ponořila.“ Za sebou jsem slyšela, jak Lance počítá. „Raz… dva… tři… čtyři… velryba!“ Nad obzor jásavě vytryskl

nezaměnitelný sloupec vody. Yoshi nadšeně vypískla. Lance mrkl po Gregovi, který si ze své pozice velryby zjevně nevšiml. „Máme ji!“ sykl Lance. Velryby byly pro Lanceho vždycky rodu ženského, stejně jako všechny děti byly mrňata.

Velryba. Vložila jsem si to slovo do úst, převalovala ho na patře a vychutnávala si ho. oči jsem nespouštěla z vodní hladiny. Moby 1 změnila kurz. obrovský katamarán s hlasitým pleskáním skákal po vlnách. Představila jsem si, jak velryba za ostrovem vyskočí z vody a v neviděném záchvatu bujného veselí ukáže světu bílé břicho.

„Velryba,“ zašeptala jsem.

„Budeme tam první,“ zašeptala Yoshi vzrušeně. „Aspoň jednou tam budem první!“

Dívala jsem se, jak Lance otáčí kormidlem a polohlasně počítá, kolikrát velryba vystříkne vodu. Delší než třicetisekundové intervaly znamenaly, že se chystá na hluboký ponor, a pak bychom ji ztratili. Kratší přestávky mezi výstřiky značily, že se ponořila už předtím, a máme tedy šanci ji sledovat.

„Sedm… osm… je nahoře. Jo!“ Lance nadšeně udeřil dlaní do kormidla a pak popadl mikrofon palubního rozhlasu. „Dámy a pánové, když se podíváte napravo, možná zahlédnete velrybu – má namířeno tamhle za ten výběžek pevniny.“

„Gregovi už došlo, kam míříme,“ zazubila se Yoshi. „Teď už nás nedohoní. Nemá na to dost silné motory.“

„Moby Jedna volá Modrý horizont. Mitchelli!“ zahulákal Lance do vysílačky. „Jestli chceš tu krásku vidět, musíš se mě přestat držet za šos!“

Z vysílačky se ozval Mitchellův hlas. „Modrý horizont volá Moby Jedna. Jsem tady jenom proto, že někdo musí posbírat ty, co spadnou Gregovi přes palubu.“

„Jo, takže s velkou rybou to nemá nic společnýho?“ uryl Lance.

„Modrý horizont pro Moby Jedna. Moře je veliký, Lanci. Je tu dost místa pro všechny.“

Sevřela jsem dřevěný okraj mapového stolku tak pevně, až mi zbělely kloubky prstů, a pozorovala, jak se houštím zarostlý mys stále přibližuje. Přemýšlela jsem, jestli tam velryba třeba zpomalí a dovolí nám dostat se k ní blíž. Možná zvedne hlavu a koukne po nás. Možná připluje k boku lodi a ukáže nám, že má s sebou mládě.

„Dvě minuty,“ ozval se Lance. „Za dvě minuty budeme za mysem. Snad se nám povede přiblížit.“

„No tak, holka… Hezky se nám ukaž,“ mumlala si Yoshi pro sebe s dalekohledem pořád u očí.

Velrybo, zapřísahala jsem ji v duchu, počkej na nás, velrybko! Napadlo mě, jestli si mě může všimnout. Jestli vycítí, že ze všech lidí na palubě mám zvláštní schopnost vcítit se do mořských tvorů. Byla jsem si skoro jistá, že mám.

„No to… snad… krucinál… není… možný!“ Lance si sundal čepici a nasupeně pohlédl z okna.

„Co je?“ naklonila se k němu Yoshi.

„Koukni!“

Sledovala jsem jejich pohled. Jakmile Moby 1 obeplula mys, všichni jsme ztichli. Jen kousíček od křovím zarostlé pevniny, půl míle od břehu, si v akvamarínově modré vodě hověl Izmael a jeho nově natřené boky se třpytily v poledním slunci.

Na můstku stála moje máma, opírala se o zábradlí, vlasy jí vykukovaly zpod vyšisované čepice, kterou vždycky tvrdošíjně nosila na moře, a vlály jí kolem tváře. Stála zapřená o jednu nohu a naše fenka Milly ležela na kormidle a zjevně spala. Máma vypadala, jako by tam na tu velrybu čekala už celé roky.

„Jak to do prdele dokázala?!“ Lance zachytil Yoshin varovný pohled a omluvně škubl rameny směrem ke mně. „Hele, neber to osobně, ale… kristepane…“

„Vždycky je tam první,“ pronesla Yoshi napůl pobaveně, napůl rezignovaně. „Každý rok, co tu jsem. Vždycky je první.“

„Nechat se porazit od mizerný Anglánky. To už je skoro jak v kriketu.“ Lance si zapálil cigaretu a znechuceně odhodil zápalku.

Vyšla jsem na palubu.

V tu chvíli se vynořila velryba. Všichni jsme se zajíkli a velryba plácla ocasní ploutví o hladinu, takže poslala na Izmaela obrovskou sprchu. Turisté na horní palubě Moby 1 jásali. obrovský tvor byl tak blízko, že bylo vidět jeho tělo obrostlé korýši i zvrásněné bílé břicho; tak blízko, že jsem mu na okamžik mohla pohlédnout do oka. Ale velryba byla až absurdně rychlá – něco tak masivního by správně vůbec nemělo být tak hbité.

Dech mi uvízl v krku. Jednou rukou jsem sevřela záchranné lano, druhou si přiložila dalekohled k očím a podívala se, ne na velrybu, ale na svou matku. Téměř jsem nevnímala výkřiky, jak je to zvíře veliké, ani vlnu, kterou poslalo směrem k menší lodi, a na okamžik jsem také zapomněla, že bych se neměla ukazovat. I na takovou dálku jsem rozeznala, že se Lisa McCullenová usmívá, že se jí vějířky kolem očí stáčejí vzhůru. Výraz, jaký jsem u ní na pevnině skoro nikdy neviděla.

Teta Kathleen došla na konec verandy a rozložila na vybledlý dřevěný stůl velkou mísu krevet, plátky citronu a objemný košík s chlebem. Vlastně je to moje prateta, ale tvrdí, že si připadá jako starožitnost, když jí tak říkám, takže většinou je pro mě teta K. Večerní slunce za ní tlumeně rozzářilo bílá prkna, jimiž bylo obloženo hotelové průčelí, a klouzalo po oknech jako osm ohnivě rudých broskví. Trochu se zvedl vítr a vývěsní štít hotelu se skřípavě pohupoval.

„Co to má znamenat?“ zvedl Greg hlavu od lahve piva, z níž usrkával. Konečně si sundal tmavé brýle a kruhy pod očima prozrazovaly události předchozího večera.

„Slyšela jsem, že potřebuješ trochu zajíst kocovinu,“ odtušila a plácla před něj ubrousek.

„Pověděl vám, že po něm čtyři zákazníci chtěli zpátky prachy, když uviděli, co si napsal na loď?“ zasmál se Lance. „Promiň, Gregu, ale to byla taková pitomost. Že tě vůbec mohlo něco takovýho napadnout.“

„Vy jste anděl, Kathleen.“ Greg dělal, že Lanceho neslyší, a sáhl po chlebu.

Teta mu věnovala svůj proslulý pohled. „Ale budu něco úplně jinýho, jestli ještě někdy napíšete něco takovýho někam, kde to malá Hannah může vidět.“

„Páni, Lovkyně žraloků má pořád ostrý zuby!“ Lance udělal na Grega kousavý posunek.

Teta Kathleen si ho nevšímala. „Hanno, koukej se najíst. Vsadím se, že jsi neměla vůbec nic k obědu. Donesu salát.“

„Měla sušenky,“ ozvala se Yoshi a zručně si vyloupla krevetu.

„Sušenky,“ odfrkla teta Kathleen.

Jako skoro každý večer se členové posádek od Velrybího mola sešli před hotelovou kuchyní a jen málokdy se stalo, že by si před odchodem domů nedali společně pár piv. A jak podotýkala teta, někteří mladší členové si jich dávali tolik, že pak pomalu ani domů nedošli.

Zakousla jsem se do šťavnaté tygří krevety a všimla si, že jsou venku hořáky. Jen málo hostů v hotelu Silver Bay by v červnu chtělo sedět venku, ale posádky pozorovatelských lodí se tu v zimě scházely bez ohledu na počasí, aby probraly, co se na moři událo. Složení posádek se rok od roku měnilo, jak lidé odcházeli za jinou prací nebo na univerzitu, ale Lance, Greg, Yoshi a ostatní tu byli pořád, od chvíle, kdy jsem sem přišla. Teta Kathleen obyčejně zapalovala hořáky začátkem měsíce a pak hořely po většinu večerů až do září.

„Měli jste hodně turistů?“ Teta se vrátila se salátem. Rychle a obratně ho promíchala prsty

a naložila mi na talíř, než jsem se stihla ohradit. „Do muzea nepřišel nikdo.“

„Na Moby Jedna jsme měli docela plno. Spousta Korejců,“ pokrčila Yoshi rameny. „Gregovi jich ale půlka málem spadla přes palubu.“

„Zato se mohli pořádně podívat na velrybu,“ sáhl si Greg pro další kousek chleba. „Nikdo si nestěžoval. Nemusel jsem nikomu vracet peníze. Nebylo by ještě pivo, slečno M.?“

„Snad víš, kde máme bar. Vidělas ji taky, Hanno?“

„Byla obrovská! Viděla jsem i přisáté korýše.“ Z nějakého důvodu jsem předpokládala, že velryba bude mít tělo hladké, ale ona měla kůži vrásčitou, zbrázděnou a posetou jinými mořskými tvory, jako by byla živoucí ostrov.

„Byla fakt blízko. Říkala jsem jí, že normálně bychom se tak blízko nedostali,“ podotkla Yoshi. Greg se zamračil. „Kdyby byla na mámině lodi, mohla tý velrybě málem čistit zuby.“

„No víš co, radši o tom nemluvit…“ Teta Kathleen zavrtěla hlavou. „Ani slovo,“ naznačila mi neslyšně. „To bylo poprvé a naposled!“

Poslušně jsem přikývla. Tenhle měsíc to bylo poprvé a naposled už potřetí.

„Objevil se Mitchell? Na toho si dejte pozor. Zaslechla jsem, že se chce přidat k těm ze Sydney, s velikýma loďma.“

Všichni vzhlédli.

„Myslel jsem, že Správa národních parků a zvířeny je odradila,“ podivil se Lance.

„Byla jsem na rybím trhu,“ vysvětlila teta Kathleen, „a povídali tam, že jednu viděli daleko na moři, až u výběžků. Hudba na plné pecky, lidi jim tancovali na palubách… jako diskotéka. Úplně jim ten večer zaplašili ryby. Ale než se tam lidi ze Správy dostali, už byli dávno pryč. A nikdo nemůže nic dokázat.“

V Silver Bay panovala křehká rovnováha: příliš málo turistů-pozorovatelů a s podnikáním by byl konec; příliš mnoho turistů by zase rušilo tvory, které jsme tu chtěli ukazovat.

Lance a Greg už dřív společně vystoupili proti třípatrovým katamaránům, které sem připlouvaly zpoza zátoky, často z nich ječela hlasitá hudba a paluby se hemžily cestujícími. oba na to měli podobný názor. „Ti nás přivedou na mizinu,“ zakabonil se Lance. „Nezodpovědní, chamtiví… to by mělo Mitchellovi přesně vyhovovat.“ Předtím jsem si vůbec neuvědomila, jak jsem vyhládlá. Bleskově jsem zhltla šest obrovských krevet a pak se přetahovala s Gregovými prsty v prázdné míse. Zazubil se a mávl na mě krevetí hlavou. Vyplázla jsem na něj jazyk. Myslím, že jsem do Grega trochu zamilovaná, i když bych to v životě nikomu neřekla.

„Ale ale, tady ji máme. Splnila ti zlatá velrybka přání?“

„Moc vtipné.“ Máma hodila na stůl klíčky a gestem naznačila Yoshi, aby se posunula a ona se mohla vmáčknout vedle mě. Dala mi pusu na temeno. „Měla ses dneska hezky, kočičko?“ Voněla krémem proti sluníčku a slaným vzduchem.

Mrkla jsem po tetě. „Jo, bylo to fajn.“ ohnula jsem se a začala drbat Milly za ušima s povděkem, že máma nemůže vidět, jak mi zrůžověly tváře. Hlavou se mi pořád ještě honil pohled na tu velrybu. Myslela jsem si, že to ze mě musí úplně vyzařovat, ale máma jen sáhla pro sklenici a nalila si vodu.

„A cos dneska dělala?“ zeptala se mě.

„Jo, copak jsi dneska dělala, Hanno?“ mrkl na mě Greg.

„Ráno mi pomáhala stlát postele,“ hodila po něm teta Kathleen hněvivým okem. „Zato tys měla dobré odpoledne, slyšela jsem.“

„Šlo to.“ Máma vypila celou sklenici. „Bože, já mám ale žízeň. Pila jsi dneska dost, Hanno? Pila dost, Kathleen?“ Pořád ještě mluvila se znatelným anglickým přízvukem, i po tolika letech v Austrálii.

„Pila až až. Kolik jste jich viděli?“

„Nikdy nepije dost. Jenom tu jednu. Byla velikánská. ocasem mi nastříkala do kabelky snad celou vanu vody.“ Máma vytáhla šekovou knížku se zvlněnými a pokroucenými okraji. „Koukni.“

„No to je dost amatérská chyba,“ povzdychla si teta Kathleen znechuceně. „Copak jsi s sebou nikoho neměla?“

Máma zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem vyzkoušet to nové kormidlo, jak si povede na divočejším moři. V docích mě varovali, že se může zasekávat.“

„A jen tak čistě náhodou jsi narazila na velrybu,“ zamračil se Lance.

Znovu si lokla vody. „Tak nějak.“ Tvář se jí uzavřela. Celá se uzavřela. Jako by žádná velryba nikdy nebyla.

Pár minut jsme jedli mlčky a slunce zvolna klesalo k obzoru. Kolem prošli dva rybáři a zvedli ruce na pozdrav. V jednom z nich jsem poznala Lařina tátu, ale nejsem si jistá, že mě viděl.

Máma snědla krajíček chleba a malinkou mističku salátu – měla toho ještě míň než já, a to já nemám salát ráda. Pak vzhlédla ke Gregovi. „Slyšela jsem o Suzanne.“

„ O Suzanne už slyšela půlka Port Stephens.“ Greg měl unavené oči a vypadal, jako že se týden neholil.

„No jo. No… mrzí mě to.“

„Mrzí tě to dost na to, abys se mnou v pátek někam zašla?“

„Ani omylem.“ Vstala, mrkla na hodinky, nacpala si promáčenou šekovou knížku zpátky do kabelky a vydala se ke dveřím do kuchyně. „To kormidlo pořád ještě není dotažené. Musím zavolat do doků, než budou pryč. Nebuď venku bez svetru, Hanno. Zvedá se vítr.“

Dívala jsem se, jak odchází a pes běží za ní.

Mlčeli jsme, dokud o dveře nebouchla síť proti hmyzu. Pak se Lance opřel na židli a pohlédl na temnící se zátoku. Daleko na obzoru šlo jen tak tak rozeznat výletní loď. „Tak jsme letos viděli první velrybu a Greg dostal svoje první kopačky. Je v tom taková symetrie, nemyslíte?“

Rychle uhnul a kousek chleba se odrazil od židle za ním.

2

Kathleen

Muzeum velrybářství se nacházelo v někdejším zpracovatelském závodě, jen pár set metrů od hotelu Silver Bay, už od počátku 60. let, kdy se v Port Stephens přestalo s komerčním lovem velryb. Jako moderní turistická atrakce za moc nestálo: byla to stará stodola s podlahami podezřele tmavé hnědorudé barvy a v dřevěných stěnách se pořád ještě držela sůl, která se dřív používala ke konzervaci masa. Jako toaleta sloužila kadibudka za domem a vyprahlé návštěvníky tu každý den čekal džbán čerstvé citronové šťávy. Nápis na zdi upozorňoval, že najíst se je možné v hotelu. Řekla bych, že od časů mého otce se „služeb“, jak se tomu dnes říká, nabízí asi tak dvakrát tolik.

Naší hlavní atrakcí byl kus trupu Maui II, komerční velrybářské lodi, která se rozpadla na dva kusy v roce 1935, když vzbudila nelibost jednoho exempláře plejtváka malého. Velryba se vynořila přímo pod lodí a zvedla ji na ocase, plavidlo se převrátilo a rozlomilo. Naštěstí se poblíž plavila rybářská loď, která posádku zachránila a dosvědčila jim, co se stalo. Celá léta se pak místní chodili dívat, co dokáže příroda provést člověku, když má pocit, že už si od ní vzal dost.

Od otcovy smrti v roce 1970 jsem udržovala muzeum v provozu já. Vždycky jsem dovolila návštěvníkům, aby si na zbytky lodi vylezli a přejeli prsty po roztříštěném dřevě. Tváře jim pokaždé ožily představou, jaké to muselo být, jet velrybě na zádech. Před lety jsem ještě pózovala do rodinných alb, když ve mně některý bystrozraký host poznal Lovkyni žraloků ze zarámovaných novinových článků na zdech, a vyprávěla o vycpaných rybách ve vitrínách.

Ale teď muzeum moc lidí nezajímalo. Turisté, kteří přijeli do hotelu, občas strávili v zaprášených místnostech zdvořilostní čtvrthodinku, utratili pár centů za pohlednice s velrybami, někdy podepsali petici proti obnovení komerčního lovu velryb. Ale obyčejně se zastavili jen proto, že zrovna čekali na taxík, nebo že byl příliš silný vítr a pršelo a nedalo se jít na vodu.

Toho dne jsem stála za pultem a pomyslela si, že se jim ani nedivím. Maui II čím dál víc připomínala hromadu naplaveného dřeva a většině lidí stačilo párkrát si sáhnout na kostici – to je ten zvláštní ohebný filtr, který mají některé velryby v tlamě –, než je zlákal minigolf nebo hrací automaty v surfařském klubu. Lidé mi už léta navrhovali, že bych to tu měla zmodernizovat, ale já si jich nevšímala. K čemu by to bylo? Polovina z těch, kdo sem přišli, se cítila poněkud nesvá z místa, které oslavuje dnes už nelegální činnost. Někdy už jsem ani sama nevěděla, proč to tu pořád udržuju – kromě toho, že velrybářství je součástí historie Silver Bay a historie je taková, jaká je, někdy ne zrovna přijatelná.

Narovnala jsem starou harpunu z Maui II, známou z nějakého zapomenutého důvodu jako Starý Harry, jež visela na skobách na zdi. Pak jsem sundala rybářský prut, který visel pod ní, přejela ho po celé délce prachovkou a zatočila navijákem, abych se ujistila, že pořád ještě funguje. Ne že by na tom záleželo, ale ráda jsem měla věci v pořádku. Na chvíli jsem zaváhala. Potom, snad mě zlákal ten důvěrně známý pocit, jsem máchla prutem dozadu, jako bych chtěla nahodit udici.

„Tady toho moc nechytíš.“

Bleskově jsem se otočila a přitiskla si ruku na prsa. „Nino Gainesi! Kvůli tobě jsem ten prut málem upustila!“

„No to určitě.“ Sundal si čepici a přešel ode dveří doprostřed místnosti. „Ještě jsem neviděl, že bys někdy pustila úlovek.“ V úsměvu odhalil křivé zuby. „Mám na korbě pár bedýnek vína.

Říkal jsem si, že bychom třeba mohli společně poobědvat a otevřít si lahvinku. Zajímá mě, co na něj řekneš.“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak jsem další objednávku měla dostat až příští týden.“ Pověsila jsem prut zpátky na zeď a otřela si ruce do moleskinových kalhot. Už jsem dost stará na to, aby mi na takových věcech ještě záleželo, ale stejně mi vadilo, že mě zastihl v pracovních kalhotách a s rozcuchanými vlasy.

„Jak jsem říkal, je to dobrá várka. Budu rád, když mi řekneš, co si o něm myslíš,“ usmál se. Brázdy na tváři prozrazovaly dlouhá léta strávená na vinicích a trochu zarůžovělá kůže kolem nosu svědčila o tom, co pak dělá po večerech.

„Musím připravit pokoj pro hosta, co má zítra přijet.“

„Jak dlouho ti prosím tě může trvat natáhnout prostěradlo na postel, ženská?“

„Takhle uprostřed zimy moc hostů nejezdí. Když ti spadne příležitost do klína…“ Ale při pohledu na jeho zklamanou tvář jsem se obměkčila. „Pár minut si snad najdu, ale varuju tě, moc jídla se ode mě nenaděješ. Pořád ještě čekám na dovážku potravin. Ten kluk zatracená jezdí týden co týden pozdě.“

„Myslel jsem na to.“ Ukázal mi papírový sáček. „Mám tu pár kousků koláče a jako zákusek stromová rajčata. Vím, jak to s váma kariéristkama je. Samá práce, práce, práce… Někdo musí dohlídnout, abyste se občas posilnily.“

Tomu jsem se musela zasmát. Nino Gaines mě takhle dostával odjakživa, už od války, když sem přijel a oznámil, že se tu hodlá usadit. Krátce nato zabrali celou zátoku australští a američtí vojáci a otec byl nucen významně poukazovat na to, jak dobře střílí, když jsem obsluhovala za barem a mladíci na mě pískali a pokřikovali. Nino byl mnohem větší džentlmen: vždycky si sundal čepici, když čekal, až ho obsloužím, a moji matku uctivě oslovoval „madam“.

„Stejně mu není radno věřit,“ mumlal otec, a když se nad tím tak zamyslím, asi měl pravdu.

Na moři bylo jasno a klidno, dobrý den pro plavbu za velrybami. Usadili jsme se a já se dívala, jak Moby 1 a Moby 2 míří k ústí zátoky. oči už mi nesloužily tak jako dřív, ale odsud se zdálo, že lodě mají slušnou várku pasažérů. Lisa vyplula už dřív, vezla zadarmo skupinku důchodců z Ligy válečných veteránů – dělala to každý měsíc, i když jsem jí říkala, že je hloupá.

„Zavřeš to tu na zimu?“

Zavrtěla jsem hlavou a ukousla si koláče.

„Ne. Z Moby se mnou chtějí udělat dohodu – že bychom za pevnou taxu nabízeli ubytování, stravu a výlet za velrybami, a k tomu ještě vstup do muzea. Něco jako máme s Lisou. Vytiskli si na to letáky a dají taky oznámení na turistické stránky Nového Jižního Walesu. Prý se přes internet dá získat hodně zakázek.“

Čekala jsem, že zamumlá něco o tom, že tyhle technologie nejsou nic pro něj, ale on místo toho pronesl: „Dobrý nápad. Prodávám teď přes internet tak čtyřicet bedýnek za měsíc.“

„Ty jsi na internetu?“ vykulila jsem na něj přes brýle oči. Uchopil sklenku a nedokázal skrýt uspokojení, že se mu povedlo mě překvapit. „Vy toho o mně ještě spoustu nevíte, slečno Kathleen Whittier Mostynová, i když si myslíte, že jo. Už jsem na síti víc než rok a půl. Frank mi to zařídil. Abych řekl pravdu, docela rád si občas zasurfuju. Nakoupil jsem spoustu druhů.“ Ukázal na mou skleničku – chtěl, abych ochutnala. „Je to sakra užitečný, vědět, co nabízejí velkovinaři v Hunter Valley.“

Snažila jsem se soustředit na víno a nedokázala jsem si přiznat, jak moc mě vyvedlo z míry, že si Nino Gaines zjevně tak rozumí s moderními technologiemi. Připadala jsem si vykolejená, jako tomu bylo často, když jsem se bavila s mladými lidmi, jako by se někde rozdílely nové vědomosti, ale já se

zrovna dívala jinam. Přivoněla jsem ke sklenici, potom usrkla a nechala si chuť vína rozlít v ústech. Bylo trochu trpké, ale nijak zvlášť to nevadilo. „Je moc dobré, Nino. Trochu tam cítím maliny.“ Aspoň že vínu jsem ještě rozuměla.

Potěšeně přikývl. „Myslel jsem, že si toho všimneš. A víš, že jsi tam taky?“

„Kde jsem taky?“

„Na internetu. Lovkyně žraloků. Frank si tě zadal do vyhledávače a byla jsi tam – s fotkou a tak vůbec. Z novinových archívů.“

„Moje fotka je na internetu?“

„A jsi tam v plavkách. Ty ti vždycky moc slušely. Taky je tam o tobě pár článků. Nějaká holčina z univerzity ve Viktorii tě zmínila v diplomce, psala o úloze žen a lovu, nebo něčem takovým. Bylo to docela působivý, spousta symboliky, odkazů na klasický díla a bůhví co ještě. Poprosil jsem Franka, aby mi to vytiskl – nejspíš jsem si to zapomněl vyzvednout. Myslel jsem, že bys to mohla dát do muzea.“

Teď už jsem byla vyvedená z míry definitivně. Postavila jsem sklenici na stůl. „Na internetu je moje fotka v plavkách?“

Nino Gaines se zasmál. „Klid, Kate – vždyť to není obrázek z Playboye. Zastav se zítra a já ti to ukážu.“

„Nevím, jestli z toho mám mít radost. Že tam někde jsem a každý se na to může kouknout.“

„Je to stejná fotka, kterou máš tamhle,“ mávl rukou k muzeu.

„A nevadí ti, že na ni lidi civí.“

„Ale to je – to je něco jiného.“ Hned jak jsem to vyslovila, uvědomila jsem si, že nedává smysl dělat mezi tím rozdíl. Ale muzeum bylo moje království. Mohla jsem určovat, koho nechám vstoupit, na co komu dovolím se podívat. Představa, že lidé, které vůbec neznám, můžou nahlédnout do mého života, mojí historie, jen tak mimochodem, jako by si projížděli sázkařské stránky…

„Měla bys sem dát fotku Lisy s její lodí. Možná by to přilákalo víc návštěvníků. Nějaká propagace hotelu přes Mobye… taková pěkná holka by ti sem přitáhla mnohem víc lidí.“

„Ale, znáš Lisu. Ta si vybírá, koho vezme na loď.“

„Tak se ale obchody nedělají. Proč se radši nezaměříš na vlastní plavidlo? Ubytování, strava a výlet na Izmaelovi s Lisou. Zajímali by se o ni z celého světa.“

„Ne,“ začala jsem sklízet ze stolu. „To radši ne. Je to od tebe milý, Nino, ale to není nic pro nás.“

„Nikdy nevíš, třeba by si takhle našla nějakýho mužskýho. Nejvyšší čas, aby se po někom poohlídla.“

Trvalo mu pár minut, než si uvědomil, že se nálada změnila. Teprve když měl koláč z půlky snědený, něco v mé tváři ho zarazilo. Zatvářil se zneklidněně a zjevně se snažil přijít na to, co řekl tak špatného. „Nechtěl jsem se tě dotknout, Kate.“

„To je dobrý.“

„Ne, něco je špatně. Jsi celá nervózní.“

„Nejsem vůbec nervózní!“

„No tak! Vždyť se na to podívej.“ Ukázal na mou ruku, která neklidně poklepávala na vybledlé dřevo.

„Odkdy je poklepávání prstama zločin?“ Sevřela jsem ruku pevně v klíně.

„Co se děje?“

„Nino Gainesi, musím jít připravit pokoj. Jestli mě laskavě omluvíš, už jsem tady s tebou promarnila půl dne.“

„Snad už nechceš jít? No tak, Kate, vždyť jsi ani nedojedla. Co se děje? Je to kvůli tomu, co jsem

říkal o tvojí fotce?“

Nikdo mi neříká Kate, jenom Nino Gaines. Z nějakého důvodu mě intimita toho oslovení téměř dorazila. „Mám práci. Nechal už bys toho laskavě?“

„Pošlu jim e-mail a poprosím je, aby tu fotku smazali. Možná bychom mohli říct, že na ni máš autorský práva.“

„Mohl bys už prosím tě přestat mlít o té zatracené fotce? Jdu dovnitř. Vážně musím dodělat ten pokoj. Měj se hezky.“ oprášila jsem si z kalhot neviditelné drobečky. „Díky za oběd.“

Díval se na mě – na ženu, kterou miloval a ze které byl vedle už víc než půl století –, jak vstávám, zdaleka ne tak ztěžka, jak by mi věk měl diktovat, a rychlým krokem odcházím do kuchyně. Nechala jsem ho tam s dvěma nedojedenými koláči a skoro nedotčenou sklenicí jeho nejlepšího vína. Celou cestu k domu jsem cítila v zádech, jak mě propaluje pohledem.

Domýšlela jsem se, že aspoň pro jednou se v něm probudil záchvěv rozčarování nad tou nespravedlností, nad svévolností, s níž se mu zase dostalo očividného odsudku. Protože jsem zaslechla, jak vstal, a mírný větřík ke mně donesl jeho hlas. „Kathleen Whittier Mostynová, ty jsi ta nejumíněnější ženská, jakou jsem kdy potkal,“ zakřičel za mnou.

„Nikdo se tě neprosí, abys sem chodil,“ hodila jsem po něm. Ke svému studu jsem se ani neobtěžovala otočit.

Už před lety, když moji rodiče umřeli a mně zůstal na krku hotel Silver Bay, mě spousta lidí nabádala, abych využila příležitosti a zmodernizovala ho – nechala udělat v každém pokoji koupelnu a zavést satelitní televizi, jako to měli v Port Stephens a v Byron Bay, a že prý bych měla víc inzerovat, abych rozšířila povědomí o tom, jak je na tom našem kousku pobřeží krásně. Poslouchala jsem je asi tak dvě minuty – nedostatek zákazníků už mi přestal dělat starosti dávno, jako většině obyvatel Silver Bay. Viděli jsme, jak naši sousedé na pobřeží bohatnou z tučných zisků, jenže pak musí žít s neočekávanými důsledky takového úspěchu: hustou dopravou, opilými rekreanty a nekonečným koloběhem modernizace a výstavby. Přišli o klid.

Ráda bych si myslela, že jsme v Silver Bay dokázali udržet věci v rovnováze – máme dost návštěvníků, abychom se uživili, ale ne tolik, aby si někdo začal moc vyskakovat. Už léta jsem sledovala, jak se počet obyvatel Silver Bay na vrcholu letní sezóny zdvojnásobí av zimních měsících se zátoka zase vylidní. Rostoucí zájem o pozorování velryb nám tu a tam skokově zvýšil návštěvnost, ale celkově byly obchody stabilní – nejspíš z toho nikdy nezbohatneme, ale ani se nedostaneme do potíží. A to většině z nás docela vyhovovalo.

Zátoka Silver Bay nikdy nebyla k cizincům dvakrát vlídná. Když sem na konci osmnáctého století dorazili první Evropané, nejprve ji zavrhli jako neobyvatelnou – skalnaté výběžky, bušovitý terén a věčně se přesýpající duny jim připadaly příliš pusté, než aby tu lidé mohli žít. (Původní obyvatelstvo tehdy nejspíš nikdo za lidi nepovažoval.) Pobřežní mělčiny a písčiny spolehlivě odradily veškerý zájem cestovatelů – než byly postaveny první majáky, uvízla tu a ztroskotala spousta lodí. Pak ale chamtivost obstarala to, co nedokázala zvědavost: lidé objevili, že lesy pokrývající sopečné kopce jsou výnosným zdrojem dřeva a že pod kopci jsou k nalezení rozsáhlé líhně ústřic, a tím vzala samota za své.

Dřevo se těžilo tak dlouho, až úbočí kopců zůstala skoro holá. Ústřice se sbíraly kvůli vápenitým schránkám a později i k jídlu, ale pak sběr zakázali, než stačily zmizet stejně jako lesy. Mám-li být upřímná, můj otec nebyl o nic lepší, když sem přišel: spatřil moře oplývající rybami – marlíny a tuňáky, žraloky a mečouny – a viděl v těch darech přírody jen zdroj zisku. Nekonečnou zásobu pokladů přímo pod okny. A tak vybudoval náš hotel, na posledním skalnatém výběžku Silver Bay, za

všechny své peníze a úspory pana Newhavena.

Tenkrát bydlela naše rodina úplně odděleně od zbývající části hotelu. Mojí matce se nelíbilo, že by ji hosté vídali „v domácím“, jak říkávala – nejspíš tím měla na mysli, když nebyla pečlivě učesaná

– a otec byl rád, že tak může omezit můj a sestřin přístup k venkovnímu světu (ne že by to Noru zastavilo, utekla do Anglie, ještě jí nebylo ani jednadvacet). Já jsem měla vždycky podezření, že chtěli mít možnost hádat se v soukromí.

Od té doby, co shořelo západní křídlo, žili jsme – tedy převážně jen já – ve zbývající části hotelu, jako by to byl soukromý dům a hosté naši podnájemníci. Hosté měli pokoje na hlavní chodbě, my jsme používali místnosti na druhé straně od schodů a společenská místnost byla přístupná všem. Jen kuchyně byla zapovězená – tohle pravidlo jsme zavedli, když se ke mně před pár lety nastěhovala děvčata. Ty dvě byly každá úplně jiná. Když Lisa nebyla venku s ostatními posádkami, trávila veškerý čas právě v kuchyni. Nesnášela nezávaznou konverzaci a jídelně a společenské místnosti se vyhýbala. Byla ráda, když se mohla před neočekávanými věcmi schovat za zavřené dveře. Hannah, společenská jako všichni mladí, naproti tomu trávila většinu času rozvalená na pohovce v hale. Milly jí ležela u nohou a ona se dívala na televizi, četla si a poslední dobou čím dál častěji telefonovala svým kamarádkám – bůhví, o čem si pořád vykládaly, když předtím strávily společně šest hodin ve škole.

„Mami? Byla jsi někdy na Novém Zélandu?“ Vešla do kuchyně a já si všimla, že jí na tváři zůstal hluboký otisk po lemu polštáře z pohovky, na kterém zřejmě předtím ležela.

Lisa jí nepřítomně sáhla na tvář, jako by chtěla otisk vyhladit.

„Ne, zlato.“

„Já jo,“ podotkla jsem. Zrovna jsem látala staré ponožky, i když mi Lisa řekla, že je to zbytečná námaha, když je v supermarketu prodávají po pár dolarech za balení. Ale já prostě nevydržím jen tak sedět a nic nedělat. „Před pár lety jsem byla u jezera Taupo, na rybářské výpravě.“

„To si nepamatuju,“ zamračila se Hannah.

Začala jsem počítat. „No… ono to vlastně bylo tak před dvaceti lety, takže čtrnáct let předtím, než jsi sem přišla.“

Hannah na mě pohlédla s prázdně nechápavým výrazem dítěte, které si nedokáže představit, že něco mohlo existovat předtím, než bylo na světě, natožpak takové dávné časy. Nedivila jsem se jí – ještě si vzpomínám, jak jsem byla v jejím věku a večer bez přátel se vlekl, jako bych si kroutila trest ve vězení. Dneska kolem mě roky jenom letí.

„Byla jsi ve Wellingtonu?“

„Jo. Na těch kopcích kolem přístavu je postavená spousta domů. Když jsem tam byla, nechápala jsem, jak se tam udrží.“

„Stojí na sloupech?“

„Něco takového. Podle mě je to hloupost – slyšela jsem, že celé město postavili přímo na geologickém zlomu. Nechtěla bych bydlet v domě na sloupech, až se pode mnou začne hýbat země.“

Nad tím se Hannah na chvíli zamyslela.

„Proč se ptáš, kočičko?“ Lisa se poplácala po stehnech, aby jí Milly vyskočila na klín. Pes se nenechal dvakrát prosit.

Hannah si v prstech žmoulala pramínek vlasů. „Bude školní výlet. Po Vánocích. Napadlo mě, jestli bych taky nemohla jet.“ Pohlédla na nás jednu po druhé, jako by uhodla, co na to řekneme.

„Není to tak drahé. Budeme bydlet v hostelech – a víte, jaký jsou učitelé. Nikam nás samotné nepustí.“ Začala drmolit trochu rychleji. „A má to být hodně poučné. Budeme se učit o maorské kultuře ao sopkách…“

Je hrozné hledět do tváře dítěti, které ví, že prosí o něco nemožného.

„Můžu přispět ze svých úspor, kdyby to stálo moc.“

„Myslím, že to nepůjde.“ Lisa k ní vztáhla ruku. „Moc mě to mrzí, zlato.“

„Ale všichni ostatní pojedou!“

Je moc hodná na to, než aby se začala doopravdy vztekat. V jejích slovech byla spíš prosba než protest. Někdy bych snad byla radši, kdyby se pořádně naštvala.

„Prosím!“

„Nemáme na to peníze.“

„Ale já mám ušetřeno skoro tři sta dolarů – a bude to až za dlouho. Můžeme na to našetřit!“

Lisa na mě pohlédla a pak pokrčila rameny. „Uvidíme,“ řekla tónem, z něhož bylo i mně jasné, že se neuvidí nic.

„Víš, co, Hanno, na něčem se domluvíme.“ odložila jsem ponožky. Stejně mi to látání šlo jako psovi pastva. „Příští rok na jaře by se mi měly vrátit nějaké investice. Říkala jsem si, že bych nás všechny tři za to vzala na výlet do Severního teritoria. Vždycky jsem se chtěla podívat do Národního parku Kakadu, trochu si zadovádět s krokodýlama. Co ty na to?“

Ve tváři se jí jasně zračilo, co si myslí: nechtěla cestovat po Austrálii se svou mámou a starou tetou. Mnohem raději by se vydala do cizí země, letěla letadlem se svými kamarádkami, společně by se hihňaly a chodily pozdě spát a posílaly domů srdceryvné pohledy. Ale právě tohle jsme jí dát nemohly.

Snažila jsem se, Bůh ví, že snažila. „Mohly bychom vzít i Milly,“ navrhla jsem. „A když budeme mít dost peněz, možná bychom se mohly zeptat Lařiny mámy, jestli bychom s sebou nemohly vzít i Laru.“

Hannah upřeně hleděla do stolu. „To by bylo fajn,“ hlesla nakonec a pak s dokonale falešným úsměvem dodala: „Jdu vedle. Za minutku začíná seriál.“

Lisa na mě pohlédla. Její oči vyjadřovaly, co jsme obě věděly: Silver Bay je krásné městečko, ale i rajská zahrada se člověku jednou zoškliví, když z ní nikdy nesmí odejít.

„Nemá cenu se obviňovat,“ začala jsem, když jsem se přesvědčila, že nás Hannah neslyší.

„Nemůžeš nic dělat. Prozatím ne.“

V tváři jí bleskla pochybnost, jako už mockrát v uplynulých letech. „Přejde ji to,“ řekla jsem.

Přikryla jsem jí ruku svou dlaní a ona ji vděčně stiskla.

Nevím, jestli tomu aspoň jedna z nás uvěřila.

3

Mike

Tina Kennedyová na sobě měla fialovou podprsenku lemovanou krajkami a vršek každého košíčku zdobily čtyři světle fialové růžičky, nebo možná pět. Tohle zjištění nebylo běžnou součástí mého pracovního dne. Na Tinino prádlo jsem rozhodně myslet nechtěl – zvlášť ne teď. Jenže když se zastavila u mého šéfa a podala mu složku s listinami, kterou po ní chtěl, hluboko se předklonila a věnovala mi přitom pohled, který jsem si posléze nemohl vyložit jinak než jako vyzývavý.

Ta fialová podprsenka mi měla něco naznačit. Stejně jako šťavnaté a lehounce opálené tělo pod ní byla připomínkou oslavy mého povýšení před víc než dvěma týdny.

Mě hned tak něco nevystraší, ale nic tak děsivého jsem v životě neviděl.

Mimovolným gestem jsem zajel rukou do kapsy pro telefon. Moje přítelkyně Vanessa mi v předchozí půlhodině poslala už tři textové zprávy, i když jsem jí vysvětloval, že tahle schůzka je životně důležitá a že mě nesmí rušit. První zprávu jsem si přečetl, ale neodbytné vibrace těch dalších jsem se snažil ignorovat.

„Nezapomen si koupit Men’s Vogue kvuli tomu obleku na str 46. Ten tmavy by ti seknul, libam.“

„Lasko prsm zvlj mi msime se dmlvit na zasedacim poradku.“

„Musis zvlt do 2 hod ptze Gav potrebuje vedet jake boty. CEKAM LIBAM.“

Vzdychl jsem a zmocnila se mě ta zvláštní směsice hlodavé úzkosti a ochromení, které dokážou navodit dvě hodiny strávené ve vydýchané zasedačce ve společnosti dalších mužů v oblecích.

„Jako u všech podobných projektů je rozhodující jednotková kapacita. Domníváme se, že se nám podařilo sestavit výhledový plán, který nám dovolí využít růstový potenciál dlouhodobého trhu v oblasti luxusních rekreací, ovšem s výhodami pružnějšího krátkodobého trhu, navržený tak, aby maximalizoval výnosy nejen v letních měsících, ale v průběhu celého roku.“

Telefon mi znovu zavibroval na stehně a já si nepřítomně pomyslel, jestli je to slyšet i přes řečnění Dennise Beakera. To se musí Nesse nechat. Ta se jen tak nevzdá. Ráno jako by mě skoro neposlouchala, když jsem jí vysvětloval, že nebude vůbec snadné odejít z práce brzo odpoledne, nebo jí i jen zavolat. Jenže ona teď neslyšela vlastně skoro nic, snad kromě slova „svatba“. Možná ještě tak „dítě“.

Pod námi se rozkládala olověně šedivá Liverpool Street, která se táhla až k City. Když jsem naklonil hlavu, zahlédl jsem dole na chodníku malé postavičky: muže a ženy v tmavě modré, černé nebo šedivé, jak elegantně rázují podél sazemi umouněných zdí, aby si koupili jídlo v plastových krabičkách a v rychlosti ho zhltli u pracovního stolu. Některým lidem se zdálo, že se honíme jako veverky v bubnu, ale mně to tak nikdy nepřipadalo: ta uniformita a sdílený cíl mě vždycky uklidňovaly. I když tím cílem byly peníze. Když byl trochu volnější den, Dennis vždycky začal ukazovat z okna a dožadovat se: „Kolik myslíš, že tamhleten vydělává, co? Nebo tamta?“ odhadovali jsme to na základě takových faktorů jako střih saka, typ bot, nebo jak zpříma se drželi. Dvakrát dokonce vyhnal jednoho mladšího kolegu dolů, aby se přesvědčil o svém správném odhadu, a k mému překvapení se v obou případech strefil.

Dennis Beaker tvrdí, že na světě není nic, co by se nedalo přepočítat na peníze. Po čtyřech letech, co s ním pracuju, mám chuť s ním souhlasit.

Na brilantně naleštěném stole přede mnou ležel svázaný návrh, jehož text na křídovém papíře

prozrazoval ty týdny úsilí, s nímž jsme se Dennis, ostatní partneři a já snažili tenhle obchod zachránit. Když jsem v něm včera večer ještě kontroloval chyby, postěžovala si Nessa, že věnuju mnohem víc času jednomu dokumentu než našim záležitostem, které ona považuje za mnohem naléhavější. Protestoval jsem, ale jen chabě. U těch lesklých stránek jsem věděl, na čem jsem. S provozními výnosy a příjmovými prognózami jsem se cítil mnohem líp než s jejími neurčitými, neustále se měnícími požadavky na květinové aranžmá nebo barevně sladěné oblečení. Nemohl jsem jí ovšem říct, že bych nejradši nechal celou svatbu na ní – když jsem se párkrát doopravdy zapojil, jak po mně chtěla, dohnal jsem ji k hysterii vším, co jsem zjevně udělal špatně. Nemohl jsem s tím nic dělat – jako bychom každý mluvili úplně jiným jazykem.

„Takže teď bych moc rád, aby můj kolega přednesl krátkou prezentaci. Jen abyste získali rámcovou představu, proč to považujeme za tak vzrušující příležitost.“

Tina přešla na druhý konec zasedačky. S klamně uvolněným postojem se zastavila u konferenčního stolku. Zavřel jsem oči a snažil se zahnat nečekanou vzpomínku na její ňadra, jak se ke mně tisknou na pánských toaletách baru Brazilia, na graciézní lehkost, s níž si svlékla halenku.

„Mikeu?“

Zase se na mě upřeně dívala. Vzhlédl jsem a pak odvrátil oči – nechtěl jsem ji povzbuzovat.

„Mikeu? Vnímáš nás?“ Dennisovi zazněl v hlase náznak břitkosti. Vstal jsem a začal se štrachat ve svých poznámkách. „Ano,“ hlesl jsem. A pak pevnějším hlasem: „Ano.“ Přinutil jsem se s úsměvem přehlédnout řadu chladných očí investorů Vallance Equity u stolu a snažil se alespoň částečně napodobit Dennisovo sebevědomé a bodré vystupování. „Já jen… ehm… přemýšlím nad pár věcmi, které jsi zmínil.“ Zhluboka jsem se nadechl a ukázal na druhý konec místnosti. „Tino? Zhasneš?“

Uchopil jsem dálkové ovládání, které jsem potřeboval pro svou prezentaci. Telefon znovu zavibroval a já si přál, aby mě bylo napadlo vyndat si ho z kapsy. Zašmátral jsem v kalhotách, abych ho zkusil vypnout. Naneštěstí když jsem přes zšeřelou místnost pohlédl na Tinu, došlo mi, že si myslí, že to dělám kvůli ní. Reagovala na to pomalým úsměvem a její oči mi sjely k rozkroku.

„Takže,“ začal jsem, vydechl a rezolutně odmítl se na ni podívat.

„Rád bych vám šťastlivcům ukázal pár obrázků toho, co si skromně dovolujeme považovat za investiční příležitost desetiletí.“ V místnosti to pobaveně zašumělo. Líbil jsem se jim. Byli už načatí Dennisovým nefalšovaným zanícením a připravení vyslechnout působivý přehled faktů a čísel. Byli vstřícní a pozorní a potřebovali ujistit. Můj otec často říkával, že se skvěle hodím pro byznys. Když říkal byznys, měl na mysli tu tradiční variantu v šedých oblecích, ne tu třeskutě sexy milionovou alternativu. Protože i když jsem jakýmsi řízením osudu skončil na tom druhém konci, musel jsem připustit, že nejsem přirozený hazardér. Hodil jsem se spíš na hloubkové prověrky, byl jsem opatrný a uvážlivý a všechno jsem předem zkoumal ne do mrtě, ale ještě mnohem víc.

Než jsem jako dítě utratil pečlivě našetřené kapesné, dokázal jsem strávit v obchodě celé hodiny a zvažovat přednosti figurky Action Mana oproti jeho spolubojovníkům, a přitom se děsil drtivého zklamání z toho, kdybych se rozhodl špatně. Když mi dali vybrat zákusek, začal jsem porovnávat potenciální vzácnost citronového koláče se spolehlivou útěšností čokoládového piškotu a dvakrát se přeptal, jestli se nenabízí i malinové želé.

To ovšem vůbec neznamenalo, že bych nebyl ctižádostivý. Věděl jsem přesně, kam se chci dostat, a už dávno jsem zjistil, že klíčem k úspěchu je u mě tichý, nenápadný postup. Zatímco moji kolegové prudce vzplanuli a pak vyhořeli, já úporně sledoval úrokové sazby a investice a dosáhl jsem finančního zajištění. V Beaker Holdings už jsem byl šestým rokem, povýšení na mladšího partnera očividně nemělo nic společného s tím, že jsem byl zasnoubený s šéfovou dcerou, a cenili si mě tu pro schopnost přesně odhadnout před volbou jakékoli alternativy její výhody – geografické, společenské

či ekonomické. Ještě dva velké obchody a bude ze mě hlavní partner. Pak ještě sedm let, než Dennis odejde do penze a budu to po něm moci převzít. Všechno jsem to měl naplánované.

A proto se mi vůbec nepodobalo, jak jsem se toho večera zachoval.

„Asi máš opožděnou pubertální vzpouru,“ komentovala to moje sestra Monica přede dvěma dny. Vzal jsem ji na oběd do nejluxusnější restaurace, jakou znám, protože měla narozeniny. Pracuje pro celostátní noviny, ale moje měsíční výdaje jsou vyšší než její plat.

„Vždyť ona se mi ani nelíbí,“ zoufal jsem si.

„A odkdy má sex něco společného s tím, jestli se ti někdo líbí?“ odfrkla. „Asi si dám dva zákusky. Nemůžu se rozhodnout mezi tím čokoládovým a cr?me br?lée.“ Nevšímala si mého pohledu. „To je protestní reakce na svatbu. Podvědomě se snažíš oplodnit někoho jiného.“

„Nebuď směšná,“ skoro jsem se bolestně ušklíbl. „Panebože! Jenom to pomyšlení –“

„No dobře. Ale je očividné, že se snažíš proti něčemu vzbouřit. Hmm, vzbouřit…,“ zazubila se. To je celá ona. „Měl bys Vanesse říct, že se na to ještě necítíš.“

„Ale ona má pravdu. Nikdy se na to nebudu cítit. Já prostě nejsem ten typ.“

„Takže radši necháš všechno rozhodování na ní?“

„V osobním životě jo. Takhle nám to vyhovuje.“

„Vyhovuje ti to tak moc, že jsi měl potřebu rozdat si to s někým jiným?“

„Ne tak nahlas, prosím tě!“

„Víš co? Dám si jenom ten čokoládový. Ale jestli si dáš cr?me br?lée, tak od tebe ochutnám.“

„Co když řekne něco Dennisovi?“

„Tak to budeš v pěkném srabu – ale tos musel vědět, než jsi začal osahávat jeho sekretářku. No tak, Mikeu, je ti čtyřiatřicet, už nejsi naivní kluk.“

Zabořil jsem hlavu do dlaní. „Nevím, co mě to sakra popadlo!“

Moniky se najednou zmocnilo radostné veselí. „Páni, to se tak příjemně poslouchá! Ani nevíš, jak mě povzbuzuje, že i ty si dokážeš podělat život jako my ostatní. Můžu to říct mámě a tátovi?“ V duchu se mi náhle vybavil sestřin vítězný výraz a já zapomněl, kde jsem skončil, a musel se podívat do poznámek. Zvolna jsem vydechl a znovu přelétl očima vyčkávavé tváře u stolu. V zasedačce jako by se najednou udělalo nepříjemně dusno. Pohlédl jsem na tým investorů – nikdo nevypadal ani náznakem zrudlý horkem.

Dennis vždycky říkával, že investoři mají v krvi led. Možná měl pravdu.

„Jak už vám Dennis vysvětlil,“ pokračoval jsem, „v tomhle projektu klademe důraz na výběrový segment trhu. Spotřebitelé, na něž se zaměříme, prahnou po nových zážitcích. Jsou to lidé, kteří v uplynulých deseti letech shromažďovali materiální bohatství, ale emoce štěstí jim chybí. Mají spoustu peněz, ale málo času, a hledají nějaké způsoby, jak ty peníze utratit. A podle našich výzkumů leží skutečný potenciál růstu v jejich pocitu duševní i tělesné pohody.

Proto bude nové letovisko nabízet nejen ubytování prvotřídní kvality, ale také množství volnočasových aktivit vycházejících charakterem z daného prostředí.“ Cvakl jsem dálkovým ovládáním a vyvolal obrázky, které grafik dodal teprve dnes ráno, čímž nastartoval Dennisovy poslední zbytky krevního tlaku. „Bude tu nejmodernější lázeňské zařízení, s šesti různými bazény a s širokou nabídkou nejnovějších holistických kúr. Personál budou tvořit terapeuti na plný úvazek. Když si otočíte na stránku třináct, najdete tam detailnější obrázky celého místa i seznam služeb, které bude nabízet. A pro ty, kdo se pro dosažení pohody potřebují cítit poněkud aktivněji – což, přiznejme si to, jsou hlavně pánové…,“ počkal jsem na pobavená přikývnutí, „… tu máme zlatý hřeb celého komplexu – integrované středisko zaměřené výhradně na vodní sporty. Budou tu vodní skútry, wakeboardy, motorové čluny i vodní lyžování. Nabízet se bude i možnost sportovního rybaření.

Budeme také mít certifikované a školené instruktory, kteří budou brát klienty na individuální potápěčské výlety dál na moře. Jsme přesvědčeni, že kombinace prvotřídního vybavení a vysoce kvalifikovaného personálu zajistí našim klientům nezapomenutelné zážitky i možnost naučit se něco nového.“

„A navíc i pobyt v letovisku, které bude ztělesněním skvělých služeb a luxusu,“ doplnil mě Dennis.

„Mikeu, ukaž nám ty vizualizace od architekta. Jak vidíte, máme tu tři typy ubytování, pro zámožné jednotlivce i pro rodiny, a k tomu zvláštní střešní apartmá pro VIP. Jak vidíte, zcela jsme rezignovali na levnější standard. Zájem už projevili například –“

„Slyšel jsem, že jste přišli o tu lokalitu,“ ozvalo se zezadu. Rozhostilo se ticho. Proboha, pomyslel jsem si.

„Tino, rozsviť,“ ozval se Dennisův hlas a já přemýšlel, jestli na to odpoví, ale on se díval na mě. Nasadil jsem pokerový výraz. To mi jde dobře. „Promiňte, Neville, přeslechl jsem vaši otázku.

Chtěl jste se na něco zeptat?“

„Slyšel jsem, že jste to plánovali postavit v Jižní Africe, ale že jste o to místo přišli. V tomhle dokumentu se vůbec nepíše, kde to teď bude stát. Těžko můžete čekat, že budeme investovat do rekreačního letoviska, pro něž ještě ani nemáte pozemek.“

Mírný záškub v Dennisově tváři prozradil jeho překvapení. Jak se ksakru dozvěděli o Jižní Africe? Můj hlas prořízl vzduch, ještě než jsem si stačil uvědomit, co vlastně říkám. „Nevím jistě, odkud máte informace, ale Jižní Afrika pro nás od začátku byla jen jednou z možností. Když jsme onu potenciální lokalitu detailně prověřili, usoudili jsme, že bychom tam nemohli nabízet klientům

takovou dovolenou, jakou jsme si představovali. Zaměřujeme se na velmi specializovaný trh a –“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč to v Jižní Africe nešlo? Pokud vím, je to jedna z nejrychleji rostoucích rekreačních oblastí na světě.“

Luxusní značková košile se mi přilepila k zádům. Zaváhal jsem a napadlo mě, jestli Neville náhodou něco neví o krachu naší předchozí investiční dohody.

„Politika,“ vložil se do toho Dennis.

„Politika?“

„Z letiště do letoviska by to bylo ještě hodinu a půl cesty. A kterákoli z možných tras by vedla přes… řekněme… méně zámožné oblasti. Naše výzkumy naznačují, že klienti, kteří si zaplatí tučnou sumičku za luxusní dovolenou, se na ní nechtějí setkávat se strašlivou chudobou. Cítí se pak…“ Prosím tě, hlavně se účastně neusmívej na jejich sekretářku, zapřísahal jsem ho v duchu. Pozdě. Dennis už vyslal empatický, přeslazený a úplně nevhodný zářivý úsměv.

„… nepříjemně. A takový pocit rozhodně v našem letovisku v klientech probouzet nechceme. Radost, to ano. Vzrušení – jistě. Spokojenost – samozřejmě. Pocit viny a znepokojení nad osudem jejich… barevných bližních? To v žádném případě.“

Zavřel jsem oči. Neviděl jsem, ale cítil, že sekretářka tmavé pleti udělala totéž.

„Ne, Neville, politika a luxusní dovolené rozhodně nejdou dohromady,“ zavrtěl Dennis moudře hlavou, jako by pronášel nějaké proroctví. „A v Beaker Holdings si zakládáme na tom, že takhle podrobný výzkum provádíme před každým velkým projektem.“

„Takže už máte vyhlédnutou náhradní lokalitu?“

„Nejen vyhlédnutou, už máme všechno dohodnuté a podepsané,“ oznámil jsem. „Je to trochu něco jiného, ale vyhneme se všem potenciálním problémům, které by nás čekaly v Jižní Africe a jiných oblastech třetího světa. Mluví se tam anglicky, je tam úžasné podnebí a můžu směle říct, že je to

jedno z nejkrásnějších míst, jaká jsem kdy viděl. A vy víte stejně jako já, Neville, že v téhle branži člověk uvidí spoustu překrásných míst.“

RJW Land nám to místo vyfoukli před nosem. Někdo musel dát Vallance echo. Horečně jsem uvažoval: jestli chce RJW postavit něco podobného, šli by také kvůli financování za Vallance? Snaží se snad zmařit náš obchod?

„Nemůžu ještě říct nic podrobnějšího,“ dodal jsem klidně, „ale můžu vás ujistit – ve vší důvěrnosti

– že jsme o té jihoafrické lokalitě zjistili i další věci, které by nejspíše znamenaly mnohem nižší výnosy v budoucnu. A jistě víte, že maximalizace zisku je pro nás všechny prioritou.“

Ve skutečnosti jsem o tom novém místě nevěděl skoro nic. V zoufalství jsme využili služeb realitního agenta, nějakého Dennisova dávného kamaráda, a smlouvu jsme uzavřeli teprve přede dvěma dny. Nesnášel jsem, když jsem musel dělat něco bez přípravy.

„Time,“ usmál jsem se, „dobře víte, že jsem hrozně nudný patron, pokud jde o výzkum, a že si před spaním ze všeho nejradši čtu analýzy. Věřte mi, kdybych si myslel, že v Jižní Africe budeme mít v dlouhodobém výhledu větší úspěch, rozhodně by se mi tak neulevilo, že jsme to místo pustili. Ale rád bych se na to podíval ještě hlouběji –“

„Je vážně zajímavé, co si čtete před spaním, Mikeu, ale spíš by pomohlo, kdybyste –“

„– a všechno je to otázka rentability. To je naprosto rozhodující.“

„Jistě, nikomu nezáleží na rentabilitě víc než nám, ale –“

Dennis zvedl zavalitou ruku. „Time. Ne, už ani slovo. Rád bych vám totiž něco ukázal, než budeme pokračovat. Kdybyste mě teď, pánové, laskavě následovali do vedlejší místnosti, máme pro vás připraveno něco opravdu zábavného, než vám povíme, kde přesně se naše lokalita nachází.“

Šli jsme za nimi a já si říkal, že investoři zrovna nevypadají, jako že by zábava byla jejich hlavní prioritou. Někteří se tvářili vysloveně rozladěně, že jsme je vytrhli z bezpečí zasedacího stolu a kožených křesel, a znepokojeně si mezi sebou šeptali. Ale jelikož jsem dorazil o půl hodiny později, netušil jsem, co vlastně Dennis zamýšlí. Jen aby probůh nenařídil Tině, aby se převlékla do plavek, modlil jsem se v duchu. Nabídkový projekt ve stylu havajských tanců hula-hula mě strašil ve vzpomínkách ještě teď.

Ale Dennis měl v plánu něco úplně jiného. V zasedačce číslo dvě nebyl stůl, židle ani stahovací projekční plátno. Chybělo tu videokonferenční zařízení i servírovací stolek v koutě. Místo toho stál uprostřed místnosti jakýsi stroj, obrovský, masivní a hrozivý.

Obklopovaly jej modré nafukovací válce a uprostřed toho všeho trůnilo křiklavě žluté surfařské prkno.

Naprostá nepravděpodobnost toho pohledu nás všechny ohromila a přimrazila.

„Pánové, zujte si boty a připravte se zavěsit na hranu!“ Dennis máchl rukou ke stroji. „Je to simulátor,“ oznámil, když nikdo nereagoval. „Všichni si to můžete vyzkoušet.“

Až na tiché hučení simulátoru bylo v místnosti úplné ticho. Stál tu v moři vší té šedi jako nějaká mimozemská bytost a blikající tlačítka radostně oznamovala, že kdyby někdo chtěl, může si k surfařskému zážitku pustit hudbu Beach Boys.

Všiml jsem si, jak se tváří, a usoudil jsem, že situaci nejspíše zachráním, když odvedu jejich pozornost jinam. „Možná byste si nejdřív rádi dali něco k zakousnutí? Nebo k pití? Tino, mohla bys, prosím?“

„Cokoli si přeješ, Mikeu,“ protáhla a věnovala mi líný pohled. Přísahal bych, že při odchodu schválně pohupovala boky, ale Dennis si ničeho nevšiml.

„Jenom vám chci ukázat, jak naprosto neodolatelná nabídka to je. Už jsem si to předtím trochu vyzkoušel,“ oznámil a skopl z nohou boty. „Je to vážně zábava. Jestli se nikdo neodváží, ukážu vám,

jak na to. Tady si stoupnete a…“ Sundal si sako a jeho téměř přetékající břicho mu viselo přes okraj kalhot. Už poněkolikáté jsem pocítil vděčnost, že Vanessa je spíš po své matce. „Začnu jen s malými vlnkami. Vidíte? Je to snadné.“

Zazněly první tóny „I Get Around“ a můj šéf, který v uplynulých třech letech realizoval investice do nemovitostí za víc než sedmdesát milionů liber a na stole měl fotografie, na nichž si podává ruku s Henrym Kissingerem a Alanem Greenspanem, si vylezl na surfařské prkno. Zvedl paže v parodii atletického postoje a odhalil mokré koláče potu v podpaží. Povídalo se, že pod vším tím kašpařením se skrývá pronikavá obchodnická mysl – i když já o tom měl někdy své pochybnosti.

„Tak to zapni, Mikeu!“

Pohlédl jsem na muže za sebou a pokusil se usmát. Nebyl jsem si jistý, jestli je to dobrý nápad.

Nemyslel jsem si, že bychom se měli prezentovat zrovna takhle.

„Jenom to zapoj do zásuvky, Mikeu, já už si pak poradím. No tak, Time, Neville, neříkejte, že si to nechcete taky zkusit!“

Prkno se s tichým zaskřípěním probudilo k životu. Dennis pokrčil kolena, vytrčil ruku před sebe a protřepl prsty. „Já… vám… pánové… ještě neřekl… že tyhle simulátory budou taky… ajaj!“ Vší silou se snažil udržet rovnováhu. „No vida… Tak tyhle simulátory instalujeme pro klienty, aby mohli trénovat, než půjdou na vodu. Nabízíme prostě… komplexní služby.“

Takže i ti, kdo v životě na prkně nestáli, vysvětloval a funěl u toho námahou, si to budou moci v soukromí vyzkoušet, než se vystaví pohledům ostatních rekreantů. Nevím, jestli zapůsobilo, jak bizarní a nepravděpodobné je zařadit takový stroj do nabídky, nebo jak si to Dennis zjevně užíval, ale za pár minut jsem i já byl nucen připustit, že si je dokázal získat. Všiml jsem si, jak se Tim a Neville pomaličku kradou ke stroji blíž a blíž a srkají přitom šampaňské, které jim Tina nabídla.

Jejich finanční analytik, brunátný valibuk jménem Simons, už si zul boty a odhalil přitom překvapivě obnošené ponožky, a dva mladší členové týmu si vzájemně předčítali z příručky surfařského slangu, kterou pro ně sestavila Tina.

Dennis měl fantazii, to se mu muselo nechat.

„Co se stane, když to přepneme na vyšší úroveň, Dennisi?“ Neville se usmíval. Přemýšlel jsem, jestli je to dobré znamení.

„Tina… vám… dala… seznam,“ vypravil ze sebe Dennis zadýchaně. „Myslím, že… chytím… kruci! vážně ‚zabijáckou vlnu‘!“

Neville přistoupil ještě blíž. Sundal si sako a podal sekretářce svou sklenici. „Na kterou úroveň půjdeš, Dennisi?“

Zjevně byl od přírody soutěživý, odhadl jsem.

Jenže to byl Dennis taky. „Na kterou budeš chtít, Neve. Jen to přepni,“ zahulákal a na tváři mu vyrazily kapičky potu. „Uvidíme, kdo sjede tu největší vlnu, co?“

„No tak, Mikeu,“ vyzval mě Neville. Usmál jsem se. Všichni se bavili. Přesně jak Dennis odhadoval – simulátor odvedl jejich pozornost od těch zvěstí o Jižní Africe.

„Vždycky jsem si chtěl zasurfovat,“ prohlásil Tim a také si sundal sako. Simulátor se chvěl a vibroval pod Dennisovou vahou. „Na jaké že jsi to úrovni, kamaráde?“

„Tři,“ mrkl jsem na stupnici. „Myslím, že bychom neměli –“

„Ale no tak, to zvládneš i víc. Jen mu to přepněte, Mikeu. Uvidíme, kdo se déle udrží!“

„Jasně, přepněte to!“ halekali pánové v šedých oblecích z Vallance Equity Financing. Pobavení z nich strhlo všechnu zdrženlivost.

Pohlédl jsem na Dennise a on kývl a máchl rukou k displeji.

„No tak, Mikeu, udělej nějaké pořádné vlny!“

„Teď jsi na vlně, Dennisi!“ Tim nahlížel do surfařského glosáře.

„Jdou pořádný baráky, ale jsi na vlně!“

Dennis se sice navenek bavil, ale tekl z něho pot. Pokusil se na mě usmát, ale v očích mu zablesklo zoufalství, jak se snažil udržet na stále rychleji se vlnícím prkně. „Mám to trochu zmírnit, Dennisi?“ navrhl jsem.

„Ne! Ne! Jsem… jsem na vlně! Jak dlouho už jsem vydržel na čtyřce, chlapi?“

„Dáme mu to na pětku!“ křikl Neville, přistoupil blíž a sáhl na přepínač. „Uvidíme, jak zvládne… jo, přelejváky!“

„Já nevím –“ začal jsem.

Nikdo si potom nebyl jistý, co se vlastně stalo. Dennis byl jeden z mála, kdo nic nepil. Ale když se simulátor přepnul na tu nejvyšší úroveň, Dennis náhle ztratil rovnováhu. odhodilo ho to přes nafukovací polštáře kolem simulátoru, on příšerně zařval, přeletěl celou zasedačku, mnohem rychleji, než by se do někoho jeho rozměrů řeklo, a tvrdě dopadl na bok.

Samozřejmě si zlomil nohu v krčku. I ti, kdo netušili, co může takový náraz způsobit, slyšeli to ohavné křupnutí. Myslím, že na ten zvuk v životě nezapomenu. Zabil ve mně i tu nejmenší touhu si simulátor vyzkoušet. Už jsem se snad zmínil, že nemám riskování v povaze.

Nastala vřava. Všichni se sběhli kolem Dennise. ozývaly se starostlivé výkřiky a výzvy „Zavolejte sanitku!“, a nad tím vším se pořád kývalo surfařské prkno a zpívali do toho Beach Boys.

„Takže Austrálie, jo?“ prohodil Neville, když Dennise odnášeli na nosítkách k výtahu. „Vážně nezapomenutelná prezentace. Určitě máme zájem. Řekneš nám o té lokalitě víc, až tě pustí z nemocnice.“

„Mike ti pošle kopii zprávy. Co, Mikeu?“ hekl Dennis se zaťatými zuby a tváří zšedlou bolestí.

„Samozřejmě.“ Snažil jsem se působit stejně sebevědomě jako předtím on.

Když ho nakládali do sanitky, mávl na mě, ať přijdu blíž. „Vím, co si myslíš,“ zašeptal. „Budeš muset nějakou sepsat.“

„Ale zrovna teď – a co svatba –“

„Já to s Vanessou proberu. Stejně bude lepší, když se jí do toho zařizování nebudeš motat. objednej si ještě dneska letenku. A proboha, Mikeu, koukej, ať se vrátíš s nějakým použitelným plánem!“

„Ale vždyť jsme ani ještě –“

„Budu to s nimi protahovat, dokud to nedáš do kupy. Ale je to největší projekt, jaký jsme kdy měli.

Chci vědět, že jsem tě povýšil právem, že to zvládneš.“

Vůbec ho nenapadlo, že bych třeba mohl odmítnout. Že by pro mě soukromý život mohl být důležitější než blaho firmy. Ale vlastně měl asi pravdu. Já žiju pro firmu. Jsem spolehlivá síla. Ještě odpoledne jsem si zarezervoval letenku. Byznys třída u asijských aerolinek byla levnější než turistická u těch dvou, kterými jsem chtěl letět původně.

4

Greg

Kdy je nejvhodnější čas na pivo? Podle mého táty kdykoli po poledni. obracel je do sebe tak často jako máma hrnky s čajem – otevíral si láhev Toohey’s každých pár hodin, kdykoli si dával pauzu na té stavbě, kde zrovna pracoval.

Byl to veliký chlap a nikdy byste neřekli, že tolik pije. Máma tvrdí, že je to proto, že byl vlastně opilý pořád: odpoledne byl veselý, navečer nespoutaný a temperamentní, po ránu z předchozího večera trochu otupělý. Nikdy nás nepotkalo to neštěstí, že bychom ho zažili naprosto střízlivého.

Podle mě je pravá doba tak kolem druhé odpoledne, pokud teda zrovna nepracuju – to pak je nejvhodnější ta hodina, když zakotvím Sladkou Suzanne u mola. U kormidla bych se nikdy nenapil – mám spoustu chyb, ale svoji loď ani svoje pasažéry bych v životě neohrozil. Ale vychlazené pivko u Kathleen, když je slunce vysoko na obloze a na stole brambůrky, to je něco pro mě. Nevím, jak by proti tomu někdo mohl něco namítat. Teda kromě mojí bývalé.

Podle Suzanne nikdy nebyla na pivo vhodná doba. Tvrdila, že když se opiju, jsem hnusný a zlý, a že jsem opilý příliš často, než abych jí to pak mohl vynahradit. Proto prý už se na mě nemohla ani podívat. Proto prý vypadám čím dál hůř, povídala. Proto prý jsme nemohli mít děti – jenže když jsem navrhl, abychom zašli za doktorem, aby zjistil, co je špatně, nechtěla o tom ani slyšet. A to jsem jí říkal – nejsem žádný anděl a klidně přiznám, že se mnou není nejsnadnější život –, že v Austrálii se nenajde moc chlapů, kteří by si nechali dobrovolně sáhnout na svoje nádobíčko, zvlášť od nějakého jiného chlapa.

Jenže takhle moc já ty děti chtěl. A taky proto jsem usoudil, když jsem v jedenáct dvacet pět vyšel z kanceláře své právničky – je úžasné, jak člověk sleduje čas, když někomu platí hodinovou sazbu a ještě s víkendovou přirážkou –, že co se mě týče, jedenáct dvacet pět dopoledne je ideální čas otevřít si jedno vychlazené Victoria Bitter. Ani mi nevadilo, že je takové chladno, že jsem si vzal i svetr, a že fouká takový vítr, že se nedalo sedět venku, protože bych za chvíli zmodral zimou.

Spíš než cokoli jiného to asi mělo být vzdorné gesto vůči ní. Kašlu na ni a na toho jejího zatraceného trenéra a poloviční podíl na všem, co máme, a debilní požadavky. Protože když mám být upřímný, nijak zvlášť mi to pivo nechutnalo. Původně jsem si chtěl zajít na jedno do hospody, ale když jsem o tom začal přemýšlet, najednou se mi zdálo, že sedět sám v hospodě v jedenáct dvacet pět dopoledne je trochu… ubohé. Dokonce i v sobotu.

A tak jsem seděl u dodávky, upíjel pivo o něco pomaleji než obyčejně a čekal, až se do toho přestanu muset nutit a ono začne působit zevnitř a čas mi poplyne trochu snadněji. Neměl jsem toho dne žádné zákazníky. Musím přiznat, že co jsem si vyzdobil loď novým nápisem, obchody mi dost klesly. Lisa mi to přes víkend pomohla přemalovat a úsečně podotkla, že když se o tom nebudu nikde šířit, za týden nebo dva se na to zapomene. A já na ni dal – budu muset dřít jako kůň, abych měl na to nehorázné vypořádání, které ode mě moje bývalá požaduje.

„Čistý řez“ se tomu říká. Takhle mluví i doktoři, když mají na mysli uříznutou končetinu. A přesně takhle jsem se cítil, to vám můžu říct. Bolelo to tak, že když jsem na to moc myslel, dělalo se mi fyzicky zle.

Ale prozatím jsem seděl na parkovišti v kabině dodávky a před očima se mi vybavovaly turistky, které klopýtaly na vysokých podpatcích po Velrybím molu, v rukou foťáky a cédéčka

s velrybímzpěvem, a ostražitě pozorovaly Suzanne, jako by každou chvíli měla vyskočit z vody a předvést nějakou další obscénnost.

Kdybych neměl ten den jiné plány, vyjel bych si na moře sám. I když jsem měl to pivo. Už dávno jsem přišel na to, že abych se cítil o něco líp, stačí jen tak sedět v zátoce a pozorovat delfíny. Vystrkujou hlavy z vody s tím svým pitomým úsměvem, jako by si z vás dělali srandu, a někdy si nemůžete pomoct a musíte se tomu zasmát, i když máte třeba zrovna den, že byste si nejradši podřezali žíly. Asi jsme takoví všichni, my námořníci. Víme, že tohle je to nejlepší – jen vy a zvířata a tichá mořská hladina.

„Aspoň že nemáte děti,“ podotkla právnička a ověřovala přitom stav našeho společného účtu.

Vůbec netušila, o čem mluví.

Dopíjel jsem právě druhé pivo, když jsem ho uviděl. Zmačkal jsem plechovku v dlani a chystal se ji hodit pod sedadlo spolujezdce, ale pak jsem si ho všiml. Toho nešlo přehlédnout. Stál tam v tmavomodrém úřednickém obleku mezi dvěma obrovskými stejnými kufry a ohlížel se na hlavní třídu. Upřeně jsem na něj hleděl, až si mě taky všiml, a pak jsem vystrčil hlavu z okýnka. „Všechno v pohodě, kámo?“

Zaváhal, ale pak zvedl kufry a vykročil ke mně. Černé polobotky měl naleštěné do bezvědomí. S takovým chlápkem bych se normálně do řeči nedal, ale vypadal hrozně zmoženě a mně ho bylo líto. Zoufalec nejspíš poznal druhého zoufalce.

Došel k mému okýnku, postavil kufry a vytáhl z kapsy kousek papíru. „Myslím, že mě taxík vyložil na špatném místě. Nevíte, jestli je tady někde poblíž hotel?“

Anglán. To jsem si mohl myslet. Zamžoural jsem na něj. „Pár jich tu je, kámo. Do který části Silver Bay máte namířeno?“

Znovu pohlédl na papírek. „Tady stojí jenom… ehm… hotel Silver Bay.“

„Jo u Kathleen? To vlastně není hotel. Už ne.“

„Je to pěšky daleko?“

Asi mě přemohla zvědavost. V té naší díře někoho oblečeného jak na bál neuvidíte zrovna často.

„Je to ještě kus po silnici. Naskočte si. Stejně tam mám něco k vyřizování. Kufry si můžete hodit dozadu.“

Viděl jsem, jak mu ve tváři zableskla pochybnost, jako by nabídce svezení bylo lépe nedůvěřovat. Nebo si možná nechtěl zamazat ta svoje elegantní zavazadla od mojí chaluhami oblepené výstroje na korbě. To mě trochu nakrklo a málem jsem si to rozmyslel. Ale on si odvlekl kufry dozadu a já se díval, jak je přehazuje přes okraj korby. Pak otevřel dveře a nasedl si – trochu mu to zkomplikovala hromada prázdných plechovek.

„Pozor na boty,“ varoval jsem ho a vyrazil. „Pivo už by teda mělo být dávno pryč, ale zaručit to nemůžu.“

Název „Silver Bay“ je trochu zavádějící. Není to vlastně jedna zátoka, ale dvě, rozdělené Velrybím molem. To je protažením výběžku pevniny, který obě části odděluje. Vždycky jsem říkával, že seshora tu moře vypadá jako obrovská modrá zadnice. (Suzanne nad tím pohoršeně zvedala obočí, ale ona zvedala obočí skoro nad vším, co jsem řekl.)

Kathleenin dům stál v jednom z těch dvou zálivů, tom vzdálenějším až na konci, skoro u výjezdu na otevřené moře. Na téhle straně už pak byl jen starý Bullenův dům, muzeum a písečné duny. Na druhé straně Velrybího mola pak rybí restaurace MacIver’s, rybí trh a ještě o kus dál stále se rozrůstající městečko.

Představil se mi jako Mike, příjmení jsem zapomněl. Moc toho nenamluvil. Zeptal jsem se, jestli je tu obchodně, a on odvětil:

„Hlavně pro zábavu.“ Vzpomínám si, že mě napadlo, co za chlápka se takhle vyfintí na dovolenou? Řekl, že přiletěl teprve dneska dopoledne a že tu měl mít pronajaté auto, ale že to v půjčovně zvorali a zítra mu mají jedno dovézt z Newcastlu.

„To jste letěl dlouho, co?“ Přikývl.

„Už jste tu někdy byl?“

„V Sydney. Jednou. Nestrávil jsem tam moc času.“ odhadoval jsem ho asi na pětatřicet let. Pořád se díval na hodinky, až moc na někoho, kdo má zrovna volno. Zeptal jsem se, jak přišel na to, že se ubytuje zrovna u Kathleen. „Není to zrovna nejrušnější místo,“ podotkl jsem a významně přitom mrkl na jeho drahý oblek. „Myslel jsem si, že někdo jako vy bude chtít něco… no, však víte… luxusnějšího.“

Hleděl přímo před sebe, jako by si promýšlel, co odpovědět.

„Slyšel jsem, že je tu hezky,“ pronesl. „Byl to jediný hotel, který jsem tu našel.“

„Určitě byste měl zkusit spíš Blue Shoals, to je kousek dál po pobřeží tímhle směrem,“ doporučil jsem mu. „Je to tam docela pěkný. Mají pokoje s koupelnama, bazén jak na olympiádu a tak vůbec. A od pondělí do čtvrtka mají docela dobrý bufetový večeře. Patnáct dolarů za osobu, myslím. V pátek to stojí trochu víc.“ Strhl jsem volant, abych se vyhnul psovi, který přeběhl přes silnici.

„A pak je tu ještě Admiral, v Nelson Bay. Ti mají satelitní televizi na pokojích, a ty dobrý stanice, žádný sračky. V tuhle roční dobu by vám dali i slevu – náhodou vím, že mají skoro prázdno.“

„Díky,“ pronesl konečně. „Kdybych se rozhodl přestěhovat, může se to hodit.“

Potom už jsme si toho moc neřekli. Řídil jsem mlčky a trochu podrážděně, že se ten chlápek aspoň trochu nesnaží. Já mu nabídnu, že ho svezu, vezmu ho až tam – taxíkem by ho to stálo určitě nejmíň deset dolarů –, povyprávím mu o okolí, a on se mnou skoro nepromluví.

Už už jsem mu chtěl něco říct – asi mě to pivo trochu rozpálilo –, když vtom jsem si uvědomil, že usnul. Spal jako mimino. Ani ten nejelegantnější byznysmen nevypadá nic moc, když si slintá na rameno. Kdovíproč mi to zlepšilo náladu a já si pak hvízdal celou cestu po pobřeží až k Silver Bay.

Kathleen nazdobila stůl tak nádherně, že jsem si dlouho nevšiml ničeho jiného než toho ubrusu a balonků: bílý damašek se ve svěžím větru třepetal a balonky se zmítaly, jako by se chtěly osvobodit a utéct do nebe.

Na ručně malovaném transparentu stálo: „Všechno nejlepší, Hanno!“ a pod vší tou vlajkoslávou seděla oslavenkyně s partou svých kamarádek a kvičely při pohledu na nějakého chlápka, který měl na ruce omotaného hada.

Na minutku jsem úplně zapomněl na hosta ve svém autě. Vystoupil jsem, vydal se po příjezdové cestě a s trhnutím si uvědomil, že oslava začala už před hodinou.

„Gregu!“ Kathleen se dokázala na člověka podívat tak, jako by přesně věděla, co před chvílí dělal.

„To je prima, žes to stihnul.“

„Kdo je tohle?“ kývl jsem k maníkovi s hadem.

„Myslím, že si říká Profesor Potvor. Předvádí tu nejhorší havěť, jakou si umíš představit. obrovské šváby, hady, tarantule… Nechá děti brát je do ruky, pohladit si je a tak. Hannah si ho přála.“ otřásla se. „Nic nechutnějšího už si neumím představit.“

„Za mých časů bysme na ně nanejvýš tak šlápli,“ přisvědčil jsem.

„V kanadách.“

Bylo tu osm dětí a pár dospělých, většinou z posádek lodí. Nepřekvapilo mě to. S Hannou byla legrace, byla na svůj věk vyspělá, a všichni už jsme si zvykli, že tráví čas s námi. Byla taková odmalička.

Potěšilo mě, že tu má nějaké kamarády svého věku. Kromě Lary jsem ji skoro nikdy s nikým dalším nevídal. Člověk by někdy zapomněl, že je ještě tak malá. Lisa říkala, že je prostě taková, že je trochu samotářka. občas mě napadlo, jestli mluví o Hanně, nebo o sobě.

Kathleen mi podala hrnek čaje. Vzal jsem si ho a doufal, že neucítí, jak ze mě táhne pivo. Na dětské oslavě se mi to jaksi nezdálo vhodné. Navíc jsem měl tu malou hrozně rád.

„Tvoje loď už vypadá trochu líp,“ zazubila se na mě Kathleen.

„Asi už víš, že mi Lisa pomohla přemalovat to jméno.“

„Ta tvoje prchlivost tě jednou dostane do potíží,“ mlaskla pohoršeně. „Myslím, že na takovéhle vylomeniny už jsi dost starý.“

„Rozhodla ses mě za to zpucovat, Kathleen?“

„Hm, zjevně nejsi tak opilý.“

„Měl jsem jenom jedno,“ protestoval jsem. „Jedno! No tak jo, možná dvě.“ Mrkla na hodinky. „A to je teprve po poledni. No, dobře to vedeš.“

To se musí Lovkyni žraloků nechat. Ta si nebere servítky. Vždycky taková byla a bude. Není jako Lisa. Ta se na vás vždycky dívá, jako by v duchu vedla úplně jinou konverzaci, a když se jí zeptáte, na co myslí (jako ženská! takhle s ní dopadnete!), pokrčí rameny, jako by se vůbec nic nedělo.

„Ahoj Gregu!“ přiběhla ke mně Hannah se zářivým úsměvem. Vzpomínám si, jaké to je – když je člověk ještě malý a má narozeniny a na jeden den se k němu všichni chovají, jako by byl nejdůležitější na světě. Zarazila se jen na chviličku, ale hned si všimla balíčku, který jsem nesl v podpaží. Je to andílek, ale není hloupá.

„Ále, to je pro tvou tetu,“ utrousil jsem.

Stoupla si přímo přede mě a v očích jí zatančily rošťácké plamínky. „A proč je to zabalené do dětského papíru?“ zeptala se.

„Že by?“

„Je to pro mě!“ vyhrkla.

„Chceš říct, že tvoje teta už je na takový papír moc stará?“ Zatvářil jsem se jako to největší neviňátko.

Na Suzanne to taky nikdy nezabíralo. Hannah upřeně hleděla na balíček a snažila se uhodnout, co v něm může být. Nechňapla by po něm, taková ona není. Je opatrná – napřed myslí, než jedná. Už jsem nevydržel ji napínat a dárek jí podal. Musím připustit, že jsem sám byl docela natěšený.

Strhla papír a kamarádky ji přitom obklopily. Všechny už začínaly dospívat, všiml jsem si – hubeňoučké nožičky a buclaté tváře už byly skoro tytam. Za pár let už bude vidět, jaké ženy z nich jednou vyrostou. Snažil jsem se ubránit smutku nad pomyšlením, že některé z nich skončí jako Suzanne. Nespokojené, uštěkané… nevěrné.

„Je to klíč,“ vyhrkla zmateně a zdvihla ho do výšky. „To nechápu!“

„Klíč?“ zatvářil jsem se schválně překvapeně. „Víš to jistě?“

„Gregu…“

„Určitě ho nepoznáváš?“ Zavrtěla hlavou.

„Je to klíč od mýho přístřešku.“ Svraštila čelo – pořád jí to nedocházelo.

„Toho u mola. Kruci – asi jsem tvůj dárek nechal tam. Možná byste tam s kamarádkama měly zaběhnout a zkontrolovat to.“

Než jsem stačil říct něco dalšího, byly pryč. Písek jim odletoval od tenisek a ony vzrušeně výskaly. Kathleen na mě tázavě pohlédla, ale já mlčel. Někdy si prostě chcete vychutnat přítomnou chvíli, a já mám teď jen málo chvil, které bych si chtěl vychutnávat.

Za pár minut už zase letěly po cestě k nám. „Je to ten člun? Ta malá lodička?“ Tváře jí zrudly

a rozcuchané vlasy jí poletovaly kolem hlavy. Až jsem se zajíkl. Byla tak podobná svojí mámě.

„Koukla ses na jméno?“ zeptal jsem se.

„Hannina chlouba!“ sdělila tetě Kathleen zadýchaně. „Je to modrý člun a jmenuje se Hannina chlouba. Je vážně pro mě?“

„Jasně že jo, princezno,“ ujistil jsem ji. Její úsměv mi vynahradil celé to příšerné dopoledne. objala mě tenoučkými pažemi, já ji k sobě přitiskl a nemohl jsem se přestat usmívat.

„Můžu ji vzít na vodu? Můžu, teto Kathleen?“

„Teď ne, zlato. Musíš si přece rozkrojit dort. Ale určitě si do ní můžeš zkusit sednout v přístřešku.“ odběhla po pěšině a já jsem celou dobu slyšel její vzrušené štěbetání.

„Člun?“ obrátila se ke mně Kathleen s povytaženým obočím, když Hannah zmizela z doslechu.

„A mluvil jsi o tom s Lisou?“

„Hm… ještě ne.“ Děti už zase uháněly k přístřešku. „Ale řekl bych, že budu mít zrovna příležitost.“ Rázovala si to ke mně, v rukou podnos s dortem a v patách jí běželo to mrňavé psisko. Byla překrásná. Jako vždycky vypadala, že měla původně namířeno někam úplně jinam, ale na poslední

chvíli se rozhodla zastavit u vás – chápete, jen aby vám prokázala laskavost.

„Ahoj. Pověsila jsem jí na zeď ten kus kostice – nad postel, jak chtěla.“ Kývla mi na pozdrav.

„Páchne to jako tchoř. Dostala čtyři knížky o delfínech, dvě o velrybách a jeden film. Tímhle tempem si bude moct za chvíli otevřít vlastní muzeum. V životě jsem neviděla pokoj tak narvaný delfíními suvenýry.“ Napřímila se. „Kam všechny zmizely?“

„Na to by ses asi měla zeptat Grega,“ ušklíbla se Kathleen. Pak odkráčela s odmítavě zvednutou rukou, jako že u tohohle být nechce.

„Ony – teda – šly se podívat na dárek ode mě.“

Položila tác na stůl. „Jo? A cos jí koupil?“ Začala sundávat ochrannou fólii ze sendvičů.

„Starý Carter ji měl na prodej. Malinká plachetnice. Celou jsem ji obrousil a natřel. Je ve skvělým stavu.“

Snad minutu trvalo, než jí došlo, co jsem řekl. Na okamžik hleděla do stolu a pak ke mně zvedla oči. „Cožes jí koupil?“

„Lodičku. Aby měla vlastní. Říkal jsem si, že až bude mít za sebou pár lekcí, může se s kamarádkama vypravit na delfíny.“ Výraz v její tváři mě trochu rozhodil, a tak jsem dodal: „Jednou stejně musí nějakou mít.“

Přitiskla si ruce k ústům – trochu jako by se modlila. Netvářila se zrovna vděčně.

„Gregu?“

„No?“

„Přeskočilo ti už nadobro?“

„Cože?“

„Tys koupil mojí dceři loď? Mojí dceři, která má zakázáno chodit na vodu? Co sis ksakru myslel, že děláš?!“ vyjela na mě sžíravě.

Vytřeštěně jsem na ni pohlédl a nemohl uvěřit, že je tak rozzlobená. „Chtěl jsem ji na narozeniny potěšit.“

„Ty nemáš co těšit moje dítě!“

„Vždyť žije u vody. Všechny její kamarádky mají člun. Proč by ho neměla mít taky?“

„Protože jsem jí řekla, že ho mít nemůže!“

„Proč? Čemu to uškodí? Musí se to jednou naučit, ne?“

„Naučí se to, až budu chtít, aby se to naučila!“

„Je jí jedenáct! Proč jsi tak naštvaná? Co to má krucinál znamenat?“ Když nereagovala, mávl jsem

rukou směrem k Hanně, která stála u dveří přístřešku. „Koukni na ni – je radostí bez sebe. Slyšel jsem, jak říká kamarádkám, že je to nejlepší dárek, co kdy dostala!“

Vůbec mě neposlouchala. Stála proti mně a ječela na mě: „Jo! Takže já teď musím být ta zlá a říct jí, že si ji nesmí vzít. To ti pěkně děkuju, Gregu!“

„Tak jí to neříkej! Nech jí ten člun. My na ni dáme pozor.“

„My?“

A v tu chvíli se objevil Mike. Už před hodnou chvílí jsem zapomněl, že vlastně spí u mě v dodávce. Ale teď tu stál, trochu rozpačitě, v rukou kufry a s tváří ještě pomačkanou spánkem. Nejradši bych ho byl poslal někam.

Ne že by si ho Lisa vůbec všimla. Pořád ještě zuřila. „Měl ses mě zeptat, Gregu! Měl ses zeptat, než si začneš kupovat malou holku nějakou zatracenou lodí – tou jedinou věcí, o které jí posledních pět let říkám, že ji nemůže mít!“

„Vždyť je to jenom malá veslice, ty děláš, jako by to byl motorový člun o dvou stech koních!“ Teď už jsem se taky naštval. Jako by mě obviňovala, že jsem té malé chtěl ublížit.

„Promiňte – mohl bych jenom –“

Zvedla varovně ruku a pořád mi hleděla do tváře. „Už se mi laskavě nemontuj do života, jo? Stokrát už jsem ti řekla, že s tebou nechci nic mít, a tím, že si budeš kupovat moji dceru, to rozhodně nezměníš!“ Rozhostilo se ticho a její slova visela ve vzduchu kolem nás. Bože, ta dobře věděla, čím mě ranit.

„Kupovat si ji?“ Málem jsem to ani nedokázal zopakovat. „Kupovat si ji?! Za koho mě do prdele máš?!“

„Prostě vypadni, Gregu!“

„Strašně nerad vás přerušuju, ale…“

„Mami?“

Vedle toho Angličana se najednou objevila Hannah. Rozzářený narozeninový úsměv jí zmizel z tváře. Pohlédla na mě, pak na svou mámu a pak zase na mě. „Proč na Grega křičíš?“ hlesla tiše a opatrně, s očima vykulenýma, jako bychom ji vystrašili.

Lisa se zhluboka nadechla.

„Já – tedy – mohl by mi někdo ukázat, kudy na recepci?“ Mike vypadal, že tu nechce být o nic víc než já.

Teprve teď si Lisa náhle všimla našeho hosta. obrátila se k němu s tváří ještě zrudlou vztekem. „Na recepci? To musíte za Kathleen, tamhle. Ta dáma v modré košili.“

Pokusil se usmát, zamumlal něco o anglickém přízvuku a po krátkém zaváhání se vytratil.

Hannah pořád ještě stála vedle mě. Pak se ozvala tak smutným hláskem, že se mi chtělo její matku pořádně proplesknout. „To asi znamená, že si tu lodičku nesmím nechat, žejo?“

Lisa se ke mně obrátila a mně bylo, jako by po mně hodila vším, co si o mně kdy pomyslela špatného. Nebyl to pěkný pocit.

„Ještě si o tom promluvíme, zlatíčko,“ řekla.

„Liso,“ snažil jsem se udržet příjemný tón, kvůli té malé. „Nechtěl jsem –“

„Mě to nezajímá,“ přerušila mě. „Hanno? Řekni kamarádkám, že je čas na dort.“ Hannah se nepohnula, a tak ji Lisa pobídla gestem ruky. „No tak běž. A já zkusím, jestli se mi povede zapálit svíčky. V tomhle větru to nebude jen tak.“

Položil jsem Hanně ruku na rameno. „Ta lodička tam na tebe bude čekat, až budeš připravená,“ řekl jsem jí a uvědomil si vzdorný tón ve svém hlase. A pak jsem prkenně odkráčel a mumlal si pod vousy něco, na co nejsem zrovna hrdý.

U dodávky mě doběhla Yoshi. „Nechoď pryč, Gregu,“ vyhrkla.

„Víš, jak se Lisa dokáže kvůli všemu rozčilit. Nekaž Hanně oslavu.“ V ruce pořád ještě držela dárkovou tašku – vyběhla za mnou z kuchyně, aby mě zastavila.

Já jí to nezkazil, chtělo se mi říct. Já nejsem ten, kdo chce zakázat svojí holčičce jedinou věc, po které tolik touží. Já se netvářím,

jako že má ta malá úplně normální dětství, a přitom s výjimkou Kathleen nikdy neřeknu ani slovo o svojí rodině. Nejsem to já, kdo jí třikrát nebo čtyřikrát za rok prakticky vleze do postele, abych se na ni pak druhý den tvářil jako na něco, co se mi přilepilo na botu. Dobře vím, kdy něco provedu, ale taky vím, že někdy to prostě není moje vina.

„Vzkaž jí, že potřebuju vyjet s lodí,“ utrousil jsem nasupeněji, než jsem měl v úmyslu. Pak mě to mrzelo. Yoshi s tím přece neměla vůbec nic společného.

Ale nechtěl jsem se vydat na moře. Hodlal jsem si to namířit do nejbližší hospody a pít tak dlouho, až bude někdo tak hodný a řekne mi, že už je konečně zítra.

5

Kathleen

Když člověk uváží, jak velká jsme země, těžko dnes věřit tomu, že velrybářství kdysi bývalo jedním z hlavních australských průmyslových odvětví. Už od počátku devatenáctého století sem připlouvaly velrybářské lodi z Británie – vyložily nám tu pár trestanců, naložily pár velryb a pak nám je v našich přístavech zase prodaly. Vážně skvělý obchod, jak říká Nino. Nakonec to Australanům došlo a začali lovit velryby sami. Velrybu můžete koneckonců využít úplně na všechno: velrybí tuk na svícení do lamp, na svíčky a mýdlo, kostice na korzety, nábytek, deštníky a biče. Tehdy bylo nejspíš bičů zapotřebí mnohem víc než dnes. Velrybáři tenkrát lovili hlavně velryby jižní – říkali jim

„správné“ velryby, protože se daly tak snadno chytit. To ubohé zvíře bylo asi nejpomalejší tvor na jižní polokouli, a když bylo mrtvé, zůstalo plavat na hladině, takže se dalo snadno odtáhnout na břeh. Jednodušší už by to snad pro velrybáře mohlo být, jedině kdyby se ty chudinky samy harpunovaly a pak si ještě doplavaly do zpracovatelského závodu.

Teď jsou samozřejmě chráněné, tedy ta troška, co jich zbývá. Ale já si vzpomínám, že jsem v dětství byla svědkem, jak jednu takovou velrybu dotáhly do zátoky dva malé čluny. Už tenkrát mi to připadalo hrozně špatné, když jsem viděla, jak to obrovské tělo s nafouklým břichem neohrabaně vyvlekli na břeh a jedno nevidoucí oko se zlověstně upíralo k nebi, jako by si zoufalo nad lidskou nelidskostí. Já jsem sice lovila úplně všechno – otec se pyšnil tím, že už jako malá jsem dokázala chytat, vytahovat a vyvrhovat ryby tak zdatně, že by to leckomu mohlo připadat bezcitné –, ale pohled na tu velrybu mě tenkrát rozplakal.

Tady na východním pobřeží ovšem nikdy nepanovala taková velrybářská horečka, o jaké jsme slýchali ze západu. Před koncem války se tu lovilo ještě míň – až na náš malý kout. Naše zátoka se stala jakousi základnou velrybářů, možná proto, že velryby připlouvaly tak blízko, že je bylo vidět i ze břehu. (Takže si naši stopaři velryb raději říkají právě takhle, aby si je s nimi lidé nepletli.) Když jsem byla malá, zabíjeli velryby z malých člunů. Připadalo mi to jako férový souboj a drželo to počet ulovených kusů v rozumných mezích. Jenomže pak lovce přemohla chamtivost.

Mezi lety 1950 a 1962 bylo ve velrybářských stanicích jako Norfolk Island a Moreton Island zabito a zpracováno víc než 12 500 keporkaků. Velrybí tuk a maso znamenaly bohatství, a tak začali velrybáři používat stále důmyslnější zbraně, aby měli větší úlovky. Stavěli rychlejší a větší lodě a domů se vraceli s tučnou a pochmurnou kořistí. Než byl lov keporkaků v australských vodách zakázán, dostali se velrybáři až k používání sonarů, pušek a vystřelovacích harpun – jako ve válce, říkával otec znechuceně.

A tak pochopitelně zabíjeli až moc. Pročesávali oceán, až v něm nezbyl snad ani jeden keporkak, a sami si tak podřezali větev pod svým podnikáním. Velrybářské stanice jedna po druhé končily, zpracovatelské závody se zavřely nebo se přeorientovaly na jinou mořskou faunu. Celá oblast se zase pomaloučku propadla do osamělé chudoby a většině z nás se ulevilo. Můj otec, který miloval romantiku starých velrybářských časů, kdy stál člověk proti velrybě a ne velryba proti pentritovému granátu, koupil někdejší zpracovatelský závod v Silver Bay a udělal z něho muzeum. Vědci dnes odhadují, že při každoroční migraci proplují našimi vodami méně než dva tisíce keporkaků, a podle některých se jejich populace už nikdy nevzpamatuje.

Občas o tom vyprávím našim posádkám, když začnou mudrovat nad tím, že by pořídily víc lodí

nebo zvýšily počet pasažérů a že pozorování velryb je turistická atrakce budoucnosti a jak by se tím podařilo Silver Bay oživit.

Z toho příběhu se můžeme všichni jen poučit. Ale ať se propadnu, jestli mě někdo poslouchá.

„Dobré odpoledne.“

„Odpoledne?“ Michael Dormer přešlapoval ve dveřích s omámeným výrazem člověka, jehož vnitřní hodiny mu tvrdí, že je na špatné polokouli.

„Klepala jsem na vás a nechala vám přede dveřmi hrnek kafe, ale když jsem ho tam pak za hodinu našla úplně vystydlý, řekla jsem si, že vás nechám spát.“ Vypadal, jako když vůbec nevnímá, co mu říkám. Dala jsem mu ještě minutku a pak mu gestem ukázala, aby se posadil ke kuchyňskému stolu. Normálně lidi do kuchyně nepouštím, ale jídelnu jsem zrovna připravila na večeři. Položila jsem před něj talíř a nůž. „Prý to trvá týden, než zase začnete pořádně spát. Budil jste se hodně?“

Podrbal se ve vlasech. Nebyl oholený a na sobě měl košili a ležérní kalhoty – pořád působil mnohem elegantněji, než na co jsme v Silver Bay byli zvyklí, ale bylo to na míle daleko od toho slavnostního úboru, ve kterém dorazil.

„Jenom jednou,“ usmál se trochu smutně. „Zato asi tak na tři hodiny.“

Zasmála jsem se a nalila mu kávu. Michael Dormer měl příjemnou tvář, ve které se zračil jistý stupeň sebepoznání – s tím se u svých hostů nesetkávám zrovna často. „Nechtěl byste snídani? Ráda vám něco připravím.“

„Ve tři čtvrtě na jednu?“ mrkl na hodiny.

„Můžeme tomu říkat oběd. Bude to naše tajemství.“ V lednici mi zbylo ještě trochu těsta na lívance. Rozhodla jsem se udělat mu je s borůvkami a k tomu ještě vajíčka se slaninou.

Chvíli jen zíral do hrnku s kávou a snažil se potlačit zívání. Nekomentovala jsem to, ale přistrčila jsem mu noviny. Bylo mi jasné, že po jedné nebo dvou dávkách kofeinu už nebude zdaleka tak zmatený. Mlčky jsem se pustila do díla. Na půl ucha jsem poslouchala rádio a trochu nepřítomně přitom v duchu počítala, kolik jídla bude potřeba připravit na večeři. Hannah měla po škole zůstat u kamarádky a Lisa jedla jako vrabec, takže bylo třeba se postarat pouze o hosty.

Dodělala jsem lívance. Pan Dormer poněkud ožil, když jsem před něj postavila talíř. „Teda,“ vydechl při pohledu na kupu lívanečků. „Děkuju!“ Vsadila bych se, že si domácího jídla moc neužije. Takoví jsou vždycky nejvděčnější.

Jedl ovšem jako většina mužů, s nadšením a jakýmsi soustředěním, které se u žen obyčejně nevidí. Máma mi vždycky říkala, že jím jako chlap, ale myslím, že to neměl být kompliment. Jak skláněl hlavu nad talířem, měla jsem možnost si ho pozorněji prohlédnout. Samotní muži v jeho věku k nám moc nejezdí: obyčejně jsou tu s manželkou nebo přítelkyní. Svobodní se raději drží rušnějších letovisek. Je mi trochu trapné přiznat, že jsem si ho prohlížela stejně jako všechny muže, kteří by se třeba mohli hodit pro Lisu. Ať se brání jak chce, ještě jsem se nevzdala naděje, že ji dám s někým dohromady. „Velryby se taky nepáří na celý život,“ ohrnula vždycky nos, „a jak ty tak ráda říkáš, Kathleen, od zvířat se máme hodně co učit.“

Ta holka měla odpověď úplně na všechno. Jenom jedinkrát jsem si dovolila poznamenat, že by bylo dobré, aby Hannah měla v životě nějaký otcovský vzor, a ona na mě pohlédla tak bolestně a vyčítavě, že jsem se za to okamžitě styděla. Už nikdy jsem se o tom pak nezmínila.

Ale to neznamená, že bych se musela vzdávat naděje.

„To bylo vynikající! opravdu.“

„Rádo se stalo, pane Dormere.“ Usmál se. „Říkejte mi Mikeu. Prosím.“ Takže není tak upjatý, jak vypadá.

Rozhodla jsem se udělat si pauzu. Posadila jsem se naproti němu, nalila si kávu a dolila i jemu.

„Plánujete něco na dnešek?“

Chtěla jsem ho upozornit na brožurky v hale, ale nebyla jsem si jistá, jestli je ten správný typ na zábavní atrakce a celodenní výlety do čajových zahrad.

Sklopil oči ke svému hrnku. „Vlastně jsem si říkal, že bych se tu jen trochu porozhlédl. Auto mi přivezou až později, takže do té doby toho moc dělat nemůžu.“

„No, až budete mobilní, je tu spousta míst na výlety. Ale máte pravdu. Nahoře od silnice jezdí autobus do Port Stephens, ale jinak byste tu byl docela zakopaný. Říkal jste, že jste přijel na dovolenou?“ Bylo to zvláštní, ale trochu se začervenal. „Něco takového,“ zamumlal.

Nechala jsem to být. Vím, kdy mám přestat rýpat do někoho, kdo se nechce svěřovat. Možná má své důvody, proč tu je – ztroskotal mu vztah, honí se za nějakým cílem, stojí před rozhodnutím a potřebuje být o samotě. Nesnáším lidi, kteří pořád jen dotírají s otázkami. Mike Dormer mi zaplatil na týden dopředu, zdvořile mi poděkoval za snídani a už jen za tyhle dvě věci si ode mě zasloužil profesionální zdvořilost.

„Já… ehm… tedy, už vás nebudu zdržovat,“ pronesl, úhledně složil příbor na talíři a vstal od stolu. „Mnohokrát děkuju, slečno Mostynová.“

„Kathleen.“

„Kathleen.“

Sklidila jsem ze stolu a pustila ho z hlavy.

Měla jsem ten týden na starosti ještě další hosty – manžele středního věku, kteří sem přijeli oslavit pětadvacáté výročí. Byla by to úplně první rezervace na základě té nové reklamy na internetu, jenže na obouMobyích měli úplně plno, takže si je musela vzít Lisa. Už jen to by ji pořádně rozladilo – trvala na tom, že s internetem nechce mít nic společného –, jenže ten chlap si navíc stěžoval úplně na všechno. Pokoj nebyl dost velký, nábytek byl ošoupaný, v koupelně to páchlo plísní… Během prvních dvou dnů spořádal k snídani celou krabici celozrnných lupínků, a když jsem mu další den připravila novou, nevrle namítl, že jsem mu nedala na výběr. A ještě ke všemu si stěžoval, že s nimi Lisa vyjela na velryby pozdě, a přitom to oni přišli pozdě k molu, protože on trval na tom, že si projdou Muzeum velrybářství, a přiměl mě otevřít ho jenom pro ně. Bylo to totiž v ceně, chápejte.

Jeho žena byla elegantní paní, vždycky tak dokonale upravená, že mě to přimělo zamyslet se nad tím, kolik času a energie jsou lidé ochotní takovým věcem věnovat. Chodila všude za ním a polohlasně se omlouvala každému, koho proti sobě popudil. Z jejího zajíkavého a spikleneckého tónu bylo zřejmé, že to nedělá poprvé. Tahle dovolená byla její dárek k výročí, svěřila mi omluvně a ohlédla se za svým mužem, který si to rázoval k hotelu s hlavou vraženou mezi ramena. Přemýšlela jsem, kolik let trvalo vyrýt jí ty hlubokánské brázdy do čela. „Užívá si to mnohem víc než loňskou dovolenou,“ ujišťovala mě a já ji soucitně poplácala po paži.

„Byl úplně strašný,“ utrousila Lisa, když dorazila domů. „Nebýt jí, nikdy bych s nimi nejela.“ Podívaly jsme se na sebe. „Ale vsadím se, že ona si to hrozně užívala.“

„Ani moc ne. Široko daleko ani jedna velryba. Dala jsem jim hodinu navíc, ale jako by v moři nebylo ani živáčka.“

„Možná to věděly.“

„Vyslala jsem sonarem velrybí signál a řekla jim, ať se pro dnešek ztratí.“

Někdy v Lise úplně vidím její matku, svou mladší sestru. Zjevuje se mi ve způsobu, jakým Lisa naklání hlavu, když přemýšlí, v jejích štíhlých, ale silných prstech, v úsměvu, když se dívá na svou dceru. Tehdy si vždycky uvědomím, že mít tu svou neteř i Hannu je požehnání. Člověku přináší

jakousi hlubokou radost, když vidí, že jeho rodinná linie pokračuje dál – potěšení, kterého se nám bezdětným jinak nemusí vůbec dostat. Je to ten šleh poznání, když v ní náhle spatřím nejen její matku, ale taky svého prastrýce Evana, babičku, možná i sebe samu. Za tohle poznání jsem byla v uplynulých pěti letech vděčná. Tyhle záblesky známého tvaru obočí, zamračeného výrazu tváře nebo zasmání mi alespoň maličko vynahrazují sestřinu ztrátu.

Ale Lisa má i jiné rysy – neustálou ostražitost, všudypřítomný smutek, vybledlou bílou jizvičku na tváři u levého ucha – a ty patří jen a jen jí.

Asi by mě nemělo nijak zvlášť překvapit, že se tu Nino Gaines už několik dní nezastavil – kvůli tomu, jak jsem ho posledně vyprovodila. Ale ten neobvyklý projev soběstačnosti mě nějak vyvedl z míry. Nechci říct, že by se mi po něm snad stýskalo, ale nelíbilo se mi pomyšlení, že je sám v Barra Creeku a myslí si o mně něco špatného. Víc než kdo jiný jsem dobře věděla, že život je příliš krátký na to, aby v sobě člověk živil staré křivdy.

Po obědě jsem zabalila do svačinového papíru citronový koláč, v autě ho položila na sedadlo spolujezdce a vydala se k Ninovi. Byl nádherný den: vzduch byl tak jasný, že byly vidět i hory v dálce, a na borovicích podél cesty šlo rozeznat každou jehličku. Léto bylo letos obzvlášť suché, a jak jsem se blížila do vnitrozemí, spatřila jsem narudlou zem i kostnaté koně, kteří se neměli na čem pást a ubíjeli čas mrskáním ocasy, jimiž zaháněli nekonečné nálety much. Vzduch tu byl jiný než na pobřeží: pyl a prach v něm visely téměř bez hnutí, ovzduší bylo špinavé a nevlídné. Nechápu, jak někdo ve vnitrozemí může žít. Ta nekonečná hněď mě deprimuje, masivní siluety kopců a údolí mi připadají příliš neměnné. U moře si člověk zvykne na jeho nálady – je to skoro jako v manželství, řekla bych. Když v něm strávíte spoustu let, nemusíte toho druhého vždycky milovat, ale dobře ho znáte.

Když jsem zastavila před domem, zrovna mířil dovnitř. Zaslechl motor auta, otočil se, a když poznal, že jsem to já, otřel si velikánské dlaně zezadu o kalhoty a jednou rukou se dotkl okraje klobouku. Přísahala bych, že tu prošívanou vestu, co měl na sobě, nosil, už když se narodili oba jeho kluci.

Než jsem vystoupila z auta, na chvíli jsem zaváhala. Rozkmotřili jsme se jen zřídkakdy a já si nebyla úplně jistá, jakého přivítání se mi dostane. Mžourali jsme jeden na druhého a mě napadlo, že jsme úplně směšní: dva vyschlí staří kostlivci a koukají na sebe jako puberťáci. „Ahoj,“ řekla jsem.

„Přijela sis vyzvednout objednávku?“ zeptal se, ale v očích mu trochu zajiskřilo a mně se ulevilo.

Když mám být upřímná, vůbec jsem si tu jiskřičku nezasloužila.

„Přivezla jsem ti koláč,“ oznámila jsem mu a sehnula se pro něj do auta.

„Doufám, že je citronový.“

„Proč? Když nebude, pošleš mi ho zpátky?“

„Možná.“

„Nevzpomínám si, že bys byl tak vybíravý, Nino Gainesi. Tvrdohlavý, chamtivý a neomalený, to jo. Ale vybíravý?“

„Máš na puse rtěnku.“

„A ještě si moc dovoluješ.“

Zazubil se na mě a já se nedokázala ubránit úsměvu. Tohle vám o stáří nikdo neřekne: že vás neodnaučí chovat se jako pošetilá holka.

„Pojď dál, Kathleen. Uvidíme, jestli se nenajde nějaký tvrdohlavý, chamtivý náhradník, co si moc dovoluje, aby nám udělal čaj. Mimochodem, moc ti to sluší.“

Poprvé mě Nino Gaines požádal o ruku, když mi bylo devatenáct. Když mě požádal podruhé, bylo

mi devatenáct a dva týdny. Potřetí mě požádal o dvaačtyřicet let později. Ne že by snad utrpěl ztrátu paměti nebo poruchu pozornosti, ale poté, co to se mnou vzdal, byl v mezidobí ženatý s Jean. Potkal ji dva měsíce poté, co jsem ho podruhé odmítla. Vystoupila ve Woolloomoolloo z lodi pro válečné nevěsty, protože si rozmyslela svatbu s vojákem, s nímž byla zasnoubená. Nino zrovna čekal v docích na nějakého kamaráda, jeho pohled upoutal vosí pas a shrnuté nylonky a ona ho uchvátila jako přírodní živel a ani ne za dva měsíce už měla bezpečně na ruce prstýnek. Spousta lidí si myslela, že jsou zvláštní dvojice – dokázali se hádat jako koně! –, ale on si ji odvedl na vinici, kterou právě zakoupil v Barra Creeku, a zůstali spolu, dokud v sedmapadesáti neumřela na rakovinu. Jenom hlupák by neviděl, že přes všechno to štěkání byli dobrý pár.

Nedivím se Jeaninu odhodlání. Všichni tehdy uznávali, že Nino Gaines je jeden z nejhezčích mužských v Silver Bay, dokonce iv dámských plavkách. Ty si oblékal každý rok, když vojáci pořádali představení pro místní děti. Bylo mi trochu trapné, že mu tenkrát poradili, aby jako první poprosil o půjčení mě. Za války jsem byla kus ženské, urostlá a ramenatá – ani teď nejsem o moc menší. Jiné ženy se věkem scvrknou, záda se jim zkroutí jako otazník a klouby se zauzlují artritidou a osteoporózou, ale já pořád chodím vzpřímeně a údy mám silné. Vždycky říkám, že je to tím, že se musím starat o starý hotel s osmi pokoji skoro bez pomoci. (Lidi z posádek tvrdí, že žraločí chrupavky jsou dneska známé pro své výborné konzervační schopnosti. Myslí si, že je to vtipné.)

Poprvé jsem ho spatřila, když jsem zrovna stála v hotelu za barem. Nakráčel dovnitř v uniformě vojenského letce, prohlédl si mě tak podrobně, až jsem se začervenala, pak si všiml zarámované fotky z novin pověšené vedle regálů a zeptal se: „A co vy, koušete?“

Otec se tenkrát nenaježil kvůli jeho slovům, ale kvůli tomu mrknutí, jímž je doprovodil. Já byla tak naivní, že mi to prošumělo kolem uší asi tak rychle jako vojenská letadla zaparkovaná u Tomaree Pointu.

„Ne,“ utrousil otec zpoza novin, které si četl u pokladny. „Ale její táta jo.“

„Na toho si dej pozor,“ řekl později matce. „Ten má pěkně proříznutou pusu.“ A mně nařídil: „Ty se od něj drž dál, jasný?“

Tenkrát pro mě tátovo slovo bylo zákon. Skoro jsem s Ninem Gainesem nepromluvila, snažila jsem se moc nečervenat, když mě chválil, jak mi to sluší, a s námahou potlačovala hihňání, když po mně přes bar házel dvojsmyslnými vtípky. Pokoušela jsem se nevnímat, že k nám chodí pokaždé, když nebyl ve službě, i když všichni věděli, že mnohem víc to večer žije dobrých dvacet minut odsud po pobřežní cestě. Mojí sestře Noře byly tenkrát jenom čtyři roky (dá se říct, že její narození bylo pro rodiče poněkud překvapením) a dívala se na něj jako na božstvo, protože ji rozmazloval čokoládou a žvýkačkami.

A pak mě Nino požádal o ruku. Věděla jsem, jak přísné mínění má otec o vojácích, a tak jsem musela odmítnout. Možná by nám to bylo vyšlo, říkám si někdy, kdyby mě byl podruhé nepožádal přímo před otcem.

Když Jean umřela, teď už to bude skoro patnáct let, myslela jsem si, že se Nino uzavře sám do sebe a vyhasne. Už jsem to u mužů jeho věku zažila – začnou chodit poněkud neupravení, zapomínají se holit, žijí o balené stravě. Působí jaksi ztraceně, jako by stále doufali, že se jich někdo ujme a postará se o ně. Tahle generace mužů tak byla prostě vychovaná. Nikdy se nenaučili se o sebe postarat. Ale Frank a John John svého otce zaměstnali, dbali na to, aby nebyl sám, vymýšleli projekty s novými odrůdami hroznů nebo kupážemi. Frank zůstal doma a John Johnova žena jim dvakrát týdně přišla uvařit. Ano, Nino Gaines si vedl mnohem líp, než by kdo z nás čekal. Tak po roce už skoro nic neprozrazovalo, jakou ztrátu utrpěl. A jednoho večera se mi nad lahvinkou dobrého červeného svěřil, že asi dva týdny před svou smrtí mu Joan oznámila, že jestli bude po jejím skonu někde o samotě

truchlit a chřadnout, vykráká ho z nebe za uši.

Když to dořekl, nastalo dlouhé ticho. Pak jsem zvedla oči od skleničky a on mi hleděl přímo do očí. Kdykoli teď na to ticho začnu víc myslet, pálí mě v srdci.

„A měla pravdu,“ přisvědčila jsem, ale vyhnula se jeho pohledu.

„Byl by nesmysl, aby ses tu jenom soužil. Koukej chodit ven. Zajeď si k pár přátelům na sever. To bude nejlepší.“

Později mi řekl ještě něco jiného, ale teď už se o tom nebavíme. Již před lety se Nino smířil s tím, že my dva nebudeme nikdy víc než dobří přátelé. Vážila jsem si jeho přátelství – nejspíš víc, než tušil

– a jen vzácně se stalo, že na nějakou akci pozvali jen jednoho z nás. Vznikla mezi námi jakási intimita založená na žertovném pošťuchování – slovní tanečky, které jsme provozovali jednak proto, že nás to oba bavilo, a částečně proto, že ani jeden z nás nevěděl, jak jinak zakrýt jistou rozpačitost mezi námi. Ale už roky se mnou nezapředl žádný intimní rozhovor, což nám oběma vyhovovalo.

„Včera jsem potkal ve městě Franka, a narazil jsem taky na Cherry Dawsonovou,“ poznamenal.

Hleděla jsem na prostírání na stole, zdobené reprodukcemi londýnských památek vyvedených tužkou a akvarelem. Dával je na stůl při každém jídle, jak by to Jean chtěla. I tak dlouho po své smrti byla v domě všudypřítomná. Měla ráda těžký zdobený nábytek, který vůbec neodpovídal Ninovu naturelu. Divila jsem se, že ho ten dům nedeprimuje: mně to tu připadalo jako v pohřebním ústavu. Kdykoli jsem přišla k němu do obýváku a viděla tu semišovou sedací soupravu s ozdobnými dečkami, měla jsem chuť to všechno vyházet a polít to tam bílou barvou.

„Pořád je ještě v městské radě?“

„Jojo. Povídala, že Bullenovi prodali tu bývalou ústřičnou farmu. Na radnici se prý dělají děsné tajnosti s tím, co tam bude místo ní.“ Napila jsem se čaje. Ty elegantní šálečky s květinovým vzorem jsem taky nemohla vystát. Pokaždé jsem měla chuť mu říct, že bych radši dostala pořádný hrnek, ale připadalo mi, že by si to mohl vykládat jako kritiku Jean. „I s pozemky?“

„Jo, pořádný kus pláže, včetně té staré líhně. Ale mě by hlavně zajímalo, co bude s těmi ústřicovými poli.“

„Co by kdo dělal s takovým kusem země pod vodou?“

„No to bych právě rád věděl.“

Než se z Nina stal vinař, pohrával si jeden čas s myšlenkou, že by si založil vlastní ústřicovou farmu. Zvažoval dokonce, že by koupil právě Bullenův podnik, když se jim nedařilo konkurovat japonským dovozcům. Přišel si k mému otci pro radu, ale táta se mu vysmál, že když někdo ví o moři tak málo jako Nino Gaines, měl by ho radši nechat na pokoji. Myslím, že to nejspíš začal vidět trochu jinak, když Ninovy vinice vyhrály cenu za nejlepší australské víno, a ještě spíš tehdy, když se Nino poprvé dostal v obratu do šestimístných čísel, ale nikdy v životě by to nepřiznal.

„Pořád ještě bys o to stál?“

„Kdepak. Tvůj tatík měl nejspíš pravdu.“ Dopil čaj a pohlédl na hodinky. Každý večer se na čtyřkolce vydával na objížďku vinice, kontroloval zavlažovací systém, díval se, jestli mu révu nenapadla botrytida a padlí, a pořád ještě si užíval pocit, že kam až dohlédne, všechno mu to patří.

„Zátoka se k ničemu moc nehodí. Můžou tam leda postavit novou ústřicovou farmu.“

„To si nemyslím,“ zavrtěl Nino hlavou.

Měla jsem pocit, že ví víc, než mi řekl. „No,“ poznamenala jsem, když jsem si uvědomila, že to nehodlá dál rozvádět, „budou tam muset nechat hluboký koridor, aby se tamtudy dostaly lodi, takže pro posádky to asi žádná změna nebude, ať s tím provedou cokoli. Což mi připomíná – říkala jsem ti, že Hannah viděla svou první velrybu?“

„Tak ona ji Lisa konečně vzala s sebou?“

Zašklebila jsem se. „Kdepak, takže si to nech radši pro sebe. Byla na Moby Jedna, s Yoshi a s Lancem. Večer pak byla tak štěstím bez sebe, že nechápu, jak si toho Lisa mohla nevšimnout. V půl jedenácté večer jí Hannah prošla kolem dveří a broukala si do nahrávky velrybích zpěvů.“

„Jednou jí bude muset Lisa trochu povolit,“ podotkl Nino. „Už se blíží tomu problémovému věku. Jestli ji Lisa pořád bude držet na krátké šňůře, bude se o to víc snažit utrhnout.“ Napodobil rybu, jak tahá za vlasec. „Ale to tobě nemusím vykládat.“

Pohlédla jsem na hodiny nad krbem a zvedla se. Ani jsem si nevšimla, jak už je pozdě. Chtěla jsem mu jen dovézt ten koláč.

„Rád jsem tě zas viděl, Kate.“ Když jsem se obrátila k odchodu, naklonil se a chtěl mi dát pusu na tvář, a já ho chytila za paži – což mohl být projev náklonnosti, ale taky snaha držet si ho dál od těla.

Můj táta byl přesvědčený, že je Nino stejný jako ostatní, víte. Prohlašoval, že všichni jdou jenom po mojí proslulosti a po hotelu. Teprve dnes mě napadá, co je to za otce, který nedovolí své dceři uvěřit, že by ji někdo mohl mít rád jen pro ni samu.

Když jsem se vrátila, všichni už seděli u stolu. Lisa je zjevně obsloužila, takže si posedali na lavičky s pivem a brambůrky. Yoshi a Lance hráli karty a všichni byli zachumlaní do čepic a fleecových bund, aby se chránili před chladným jižním větrem. očividně nikoho nenapadlo zapálit hořáky.

„Přijeli s dodávkou z řeznictví,“ oznámila Lisa a zamávala mi na přivítanou. Pročítala místní noviny. „Nebyla jsem si jistá, co budeš chtít nechat venku, tak jsem to strčila všechno do lednice.“

„Radši se podívám, jestli přivezl správnou objednávku. Posledně to úplně zmotal,“ řekla jsem.

„Ahoj, všichni! To jste zpátky brzo.“

„Jenom jedno hejno, a ještě moc daleko, takže toho turisti moc neviděli. Byla jste na rande s mužem svých snů, Kathleen?“

Greg při řeči pohlédl na mou neteř, ale Lisa ho urputně ignorovala. Uhodla jsem, že s ním nejspíš ještě nemluví, a bylo mi ho skoro líto. Myslel to dobře, ale někdy byl sám proti sobě.

Došla jsem ke dveřím a v hale jsem spatřila Mikea Dormera, jak listuje v novinách, které tam nechávám pro hosty. Když jsem vešla, vzhlédl a kývl na mě.

„Už máte auto?“ Už jsem se chystala sundat si kabát, ale pak jsem usoudila, že stejně půjdu zase ven.

„Jo. Je to…,“ vytáhl z kapsy klíčky, „… holden.“

„To vám bude vyhovovat. Už se cítíte víc jako člověk?“ Pořád ještě vypadal unaveně. Vybavilo se mi, že pásmová nemoc přichází ve vlnách.

„Už je to lepší. Říkal jsem si… mohl bych se dneska večer najíst tady?“

„Najezte se klidně hned, jestli chcete. Zrovna jdu dát posádkám polívku. Vezměte si kabát a přidejte se k nám.“

Viděla jsem, že váhá. Nevím, proč jsem ho tak pobízela. Možná proto, že najednou jsem se cítila taky unavená a nelákala mě představa, že budu ještě zvlášť připravovat kompletní menu pro jediného hosta. Možná jsem chtěla, aby se Lisa podívala na nějakého jiného mužského než Grega…

„Tohle je Mike. Dneska bude jíst s námi.“ Všichni zamumlali na pozdrav. Greg mu věnoval zkoumavější pohled než ostatní, a když se Mike usadil, začal Greg mluvit trochu hlasitěji a mnohem víc žertovat.

Poslouchala jsem je kuchyňským oknem, míchala přitom polévku a skoro jsem se musela Gregovi zasmát, jak byl průhledný.

Donesla jsem večeři na dvou podnosech. (Nedávám posádkám na výběr, to bych celý večer jen

vařila.) Každý si vzal misku a kus chleba, poděkoval a skoro přitom nevzhlédl od stolu. Ale Mike se zvedl a překročil lavici. „Počkejte, já vám pomůžu,“ řekl a chopil se druhého podnosu.

„Žjova!“ zazubil se Lance. „To je hned poznat, že nejste odsud.“

„Moc děkuju, pane Dormere,“ řekla jsem a usadila se vedle něj.

„Mikeu. Jste moc hodná.“

„Ale no tak, teď jste nasadil Kathleen brouka do hlavy,“ zavtipkoval Greg. Na to Lisa zvedla hlavu a pokradmu na Mikea pohlédla.

Zjevně ho všechna ta pozornost uváděla do rozpaků. Posadil se a v té vyžehlené košili působil trochu nepatřičně. Nejspíš nebyl o moc mladší než Greg, ale v porovnání s ním měl nezvykle hladkou tvář. To asi jak je pořád zavřený v kanceláři, pomyslela jsem si.

„Není vám jenom v košili zima?“ naklonila se k němu Yoshi.

„Vždyť je skoro srpen.“

„Mně se zdá být docela teplo,“ řekl Mike a rozhlédl se, jako by zkoumal ovzduší.

„Ty jsi byla taky taková, když jsi sem přijela, Liso,“ ukázal na ni Lance prstem.

„A teď si bere podvlíkačky, i když se jde opalovat.“

„A odkud původně jste?“ zeptal se Mike, ale Lisa jako by ho neslyšela.

„A co vy děláte, Mikeu?“ vložila jsem se do hovoru.

„Zabývám se financemi,“ odpověděl.

„Finance,“ zopakovala jsem po něm trochu hlasitěji, protože jsem chtěla, aby to Lisa slyšela. od začátku jsem tušila, že se nemá čeho bát.

„Jeden zelenáč takhle přijede na koni k baru,“ zvýšil Greg hlas.

„Seskočí, obejde svýho koně, zvedne mu ocas a políbí mu prdel.“

„Gregu,“ varovala jsem ho.

„A když pak jde do baru, přijde k němu jinej honák a povídá:

‚Promiň, kámo, ale vážně jsi tomu koni políbil prdel?‘“

„Gregu!“ zavrčela jsem dopáleně.

„‚To si piš,‘ povídá ten zelenáč. ‚A můžu vědět proč?‘ ptá se ten honák. ‚Jasně,‘ řekne zelenáč.

‚Mám rozpraskaný rty.‘“

Rozhlédl se, aby se ujistil, že ho celý stůl poslouchá. „‚A to ti je jako vyléčí?‘ povídá ten honák.

‚Ne,‘ řekne ten zelenáč. ‚Ale určitě si je přestanu olizovat.‘“ Se smíchem plácl do stolu. Hannah se zahihňala a já útrpně obrátila oči v sloup.

„To je příšerný,“ podotkla Yoshi. „A už jsi to vyprávěl před dvěma týdny.“

„A už tehdy to nebylo vtipný,“ dodal Lance. Všimla jsem si, že ti dva mají pod stolem propletené nohy. Pořád ještě si mysleli, že to nikdo neví.

„Víte vůbec, kdo je zelenáč?“ naklonil se Greg přes stůl.

„Dokážu si to domyslet. Ta polévka je vynikající,“ obrátil se Mike ke mně. „Dělala jste ji sama?“

„Nejspíš si ji i sama ulovila,“ uchechtl se Greg.

„Jak se vám líbí v Silver Bay?“ usmála se Yoshi na Mikea. „Byl jste dneska někde?“

Na chviličku se odmlčel, než spolkl sousto chleba. „Nedostal jsem se dál než ke slečně Mostynové

– Kathleen – do kuchyně. Ale z toho, co jsem viděl, je tu moc… pěkně. Takže… ehm… vy všichni pracujete na výletních lodích?“

„Honíme velryby,“ opravil ho Greg. „V tuhle roční dobu jdeme všichni po živém tuku. Velrybím, ne lidském, samozřejmě.“

„Ale Greg není vybíravý.“

„Vy lovíte velryby?“ Mikeovi ustrnula lžíce na půl cesty k ústům.

„Myslel jsem, že je to nezákonné.“

„Jenom je pozorujou,“ vložila jsem se do toho. „Vozí turisty se na ně podívat. odteď až do září se keporkaci stěhujou na sever do teplejších vod a proplouvají přitom nedaleko odsud. A za dalších pár měsíců tudy proplujou zase, cestou zpátky.“

„Honíme velryby moderně,“ mrkl na něj Lance. Mike se zatvářil překvapeně.

„Mně se to slovo vůbec nelíbí,“ prohlásila Yoshi důrazně. „Zní to hrozně… bezcitně. My je nehoníme. Pozorujeme je z bezpečné vzdálenosti. To slovo dělá špatný dojem.“

„Kdyby to bylo na tobě, Yoshi, budou z nás ‚certifikovaní námořní pozorovatelé kytovců druhu jak-se-jmenuje‘.“

„Megaptera novaeangliae, když to chceš vědět.“

„Nikdy jsem nad tím neuvažoval,“ zamyslel se Lance. „Tak tomu tady prostě odjakživa říkáme.“

„Myslela jsem, že proto jste tady,“ řekla jsem Mikeovi. „Většina lidí sem jezdí jenom kvůli velrybám.“

Sklopil oči k misce s polévkou. „No… já bych určitě… zní to moc zajímavě.“

„Ale jestli poplujete s Gregem, dejte si pozor,“ ušklíbla se Yoshi a otřela kouskem chleba okraj misky. „občas nějakého toho pasažéra ztratí. Ne schválně, pochopitelně.“

„Ta holka tam skočila sama! Koza jedna šílená!“ bránil se Greg.

„Musel jsem jí hodit záchranný kruh.“

„No jo, ale proč tam skočila?“ zazubil se Lance. „Měla strach, že se ji Greg pokusí… ehm… harpunovat.“

Yoshi se uchichtla.

Greg pohlédl na Lisu. „To není pravda.“

„Tak jak to, že jsem ji pak viděl, jak ti dává svůj telefon?“

„Já jsem jí dal svoje číslo,“ vysvětlil pomalu, „protože povídala, že by možná potřebovala, abych vzal uzavřenou společnost.“

Stůl vybuchl v hlasitý smích. Lisa ani nezvedla hlavu. „Teeeda!“ zvolal Lance. „Uzavřená společnost. Stejně uzavřená, jako když jsi tenkrát v dubnu vzal ty dvě letušky?“

Mike se díval na mou neteř. Jako obyčejně toho moc nenamluvila, ale svou mlčenlivostí se vydělovala úplně opačně, než zamýšlela. Pokusila jsem se na ni podívat jeho očima: pořád ještě krásná žena, starší i mladší než jejích skutečných dvaatřicet let, vlasy nedbale stažené dozadu, jako by jí už dávno přestalo záležet na tom, jak vypadá.

„A co vy?“ zeptal se tiše a naklonil se k ní přes stůl. „Taky honíte velryby?“

„Já nic nehoním,“ odpověděla a výraz v její tváři jsem nedokázala rozluštit ani já. „Vydám se vždycky tam, kde by nejspíš mohly být, a držím se od nich dál. Zjistila jsem, že je to obyčejně ten nejrozumnější postup.“

Jejich oči se setkaly a já si uvědomila, že je Greg pozoruje. Sledoval ji pohledem, když vstala od stolu a oznámila, že musí vyzvednout Hannu. Pak se obrátil k Mikeovi a já doufala, že jsem jediná, kdo si všiml jeho mrazivého úsměvu. „Jo. To je obyčejně nejrozumnější postup, pokud jde o Lisu,“ pronesl a usmál se asi tak zářivě a přátelsky jako žralok. „Držet se dál.“

6

Mike

Zátoka zabírá území zhruba čtyř mil mezi Taree Pointem a přilehlým Break Nose Island. Je jen kousek cesty autem na sever od Port Stephens – velkého přístavu oblíbeného jako rekreační oblast. Moře je tu čisté a chráněné, skvěle se hodí pro vodní sporty av teplejších měsících i k plavání. Přílivová aktivita tu není nijak výrazná, takže je zde bezpečno na koupání, a místní obyvatelé zde nabízejí prosperující službu pozorování kytovců, byť jen v malém měřítku.

Zátoka Silver Bay je od Sydney vzdálená zhruba tři až čtyři hodiny cesty a téměř až na místo se dá dojet po dálnici. Pobřeží tvoří dva polozálivy. Severnější část je prakticky nezastavěná. Ve druhé se nachází samotné městečko Silver Bay a je velice blízko, jen deset minut pěšky. Zde se nachází řada menších ubytovacích zařízení a obchodů, jejichž zákazníky jsou většinou obyvatelé Sydney a Newcastlu. Je zde rovněž…tady jsem se zarazil a na chvíli zíral do monitoru… jeden stávající podnik ideální pro přestavbu, s řadou budov zanedbatelné ekonomické hodnoty. Je velmi pravděpodobné, že majitelé budou považovat přiměřené finanční vyrovnání za výhodné pro sebe i pro místní ekonomiku.

Pokud jde o konkurenci, nenachází se zde žádné větší či významnější hotely. Jediný hotel v zátoce disponuje dnes již jen polovinou své někdejší kapacity, neboť před několika desítkami let podlehl požáru. Funguje jako penzion. Nenabízí žádné rekreační aktivity a v případě, že by majitelé nebyli ochotni k prodeji, nepředstavuje z hlediska konkurence problém.

Tohle nemůžu nikomu ukázat, pomyslel jsem si. Je to úplně zmatené. Bez ohledu na to, kolik informací a čísel se mi od úřadu pro místní rozvoj a obchodní komory podařilo získat, pořád jsem měl pocit, že píšu o něčem, o čem vůbec nic nevím.

Téměř hned po příjezdu jsem zjistil, že tohle místo rozhodně nebude bez komplikací. Byl jsem zvyklý na městské pozemky: luxusní bytové domy, zbourané kancelářské budovy ze sedmdesátých let, které čekají na vybudování nové posilovny nebo ústředí prestižní firmy. U takových projektů mi stačilo přijít, nepozorovaně se rozhlédnout, porovnat výnosy z nájmu v lokalitě s cenami nemovitostí, zjistit čisté příjmy místních obyvatel a večer se zase nenápadně vytratit.

Od chvíle, kdy jsem nastoupil do Gregovy dodávky přetékající plechovkami od piva, mi bylo jasné, že zde to bude úplně jinak.

Tady jsem si pronikavě uvědomoval, jak jsem nápadný. I kdybych si oblékl džíny a mikinu, pořád mi připadalo, že nejsem dostatečně ošlehaný, takže každý hned prokoukne mé záměry. A na to, jak málo lidí tu žilo, mi tohle místo připadalo nějak moc obydlené, příliš ovlivněné svými obyvateli. Bylo to pro mě něco úplně nového, ale nějak jsem to nezvládal.

S povzdechem jsem otevřel nový dokument a začal psát nadpisy: Geografie, Ekonomická situace, Místní průmysl, Konkurence. Poněkud s nevolí jsem pomyslel na nový dvoumístný sporťák, který jsem si slíbil pořídit za zdárné dotažení tohohle obchodu a který na mě teď čekal ve dvoře autosalonu, zaplacený a naleštěný. Seděl jsem tu už dvě hodiny a za tu dobu jsem dal dohromady tři odstavce. Čas na další čajovou pauzu.

Kathleen Mostynová mi dala podle svých slov „lepší“ pokoj, který zrovna opustili nějací jiní hosté, a předchozího večera mi donesla podnos s náčiním na vaření čaje a kávy. Předchozím

obyvatelům by ho rozhodně nedala, zamumlala, protože „ti by si určitě stěžovali, že se voda neuvaří dost rychle“. Byla ten typ ženy, která by v Anglii byla ředitelkou školy nebo by spravovala nějaké panské sídlo. Při pohledu na ni se vám vybaví fráze „ta nezná věk“: má pronikavé oči, ani na chvíli se nezastaví a rozum jí slouží jako zamlada. Líbila se mi. Nejspíš mám prostě rád silné ženy: je mi příjemnější, když nemusím myslet za dva. Moje sestra by na to nepochybně měla úplně jinou teorii.

Uvařil jsem vodu a dal se u okna do přípravy čaje. Pokoj nebyl nijak luxusní, ale zvláštně útulný: naprostý opak většiny exkluzivních hotelů, v nichž obvykle bydlívám. Stěny byly vymalované nabílo, dřevěná dvojpostel byla bíle povlečená a přikrytá modrobíle pruhovaným přehozem. Stálo tu stařičké kožené křeslo a na podlaze ležel perský koberec, který kdysi možná býval cenný. Pracoval jsem u stolku z běleného borového dřeva, k němuž byla přistrčená kuchyňská židle. Poté, co jsem prozkoumal celý hotel Silver Bay, jsem získal dojem, že Kathleen Mostynová už dávno dospěla k názoru, že nějaký interiérový design pro hosty vyžaduje až moc velkou představivost, a místo toho se rozhodla natřít všechno nabílo. Dokázal jsem si živě představit, jak prohlásí: „Dobře se to čistí a dá se to lehce přemalovat.“

Poměrně záhy jsem si uvědomil, že jsem tu jediným dlouhodobějším hostem. Hotel měl atmosféru místa, které kdysi bývalo poměrně luxusní a elegantní, ale už dávno se spokojilo jen s pragmatičností a pak se stejně ukázalo, že o žádnou společnost se tu až tak nestojí. Většina zařízení byla vybrána spíše s ohledem na praktičnost než na estetickou hodnotu. Na zdech visely převážně staré fotografie v sépiovém tónu zachycující hotel ve dnech jeho zašlé slávy nebo standardní akvarely přímořských krajinek. Na policích a krbových římsách jsem většinou objevil nesourodé sbírky kamínků nebo naplaveného dřeva – v jiných hotelech by to pravděpodobně značilo snahu dosáhnout určitého stylu, ale tady to spíš byly každodenní nálezy, které bylo potřeba někam dát.

Z pokoje jsem měl výhled přímo na zátoku – pláž nebyla od domu oddělená dokonce ani cestou. Předchozí noc jsem spal s otevřeným oknem. Šumění vln mě ukolébalo do prvního pořádného spánku za dlouhé měsíce. Za úsvitu jsem si jen matně uvědomoval příjezd dodávek stopařů velryb, jejichž pneumatiky syčely na vlhkém písku, a kroky rybářů, které křupaly na štěrkové cestě k molu.

Když jsem Nesse vylíčil, jaké to tu je, obvinila mě, že jsem neuvěřitelný klikař, a dodala, že svému otci dala co proto, že mě sem poslal. „Nevěřil bys, co tady musím všechno zařídit,“ dodala napůl obviňujícím tónem, jako by jí snad moje přítomnost v Londýně byla nějak pomáhala.

„Víš, mohli bychom to udělat úplně jinak,“ odvážil jsem se navrhnout, když jí došly stížnosti.

„Mohli bychom si někam zaletět a vzít se na pláži.“

Nastalo tak dlouhé ticho, až jsem se neubránil myšlence, kolik mě to asi stojí.

„Po tom všem?“ ozval se nevěřícný hlas. „Po tom všem, co jsem naplánovala, si ty jen tak vyvzpomeneš, že by sis chtěl někam zaletět? A odkdy máš vůbec na tu svatbu nějaký názor?“

„Že já něco říkal.“

„Víš, jak je to náročné? Snažím se pracovat a k tomu ještě všechno zařídit a půlka hostů ještě krucinál ani neodpověděla na pozvánky! To je tak neslušné. Budu je muset všechny uhánět sama.“

„Ale no tak, nezlob se. Víš, že jsem se neprosil, aby mě sem poslali. Dělám na tom, jak nejvíc můžu, a budu zpátky dřív, než se naděješ.“

Nakonec se mi ji podařilo uchlácholit. Zjevně ji trochu rozveselilo, když jsem jí připomněl, že tady je teď zima. Nessa navíc dobře ví, že mně dovolená nic moc neříká. Povalovat se na pláži jsem ještě nikdy nevydržel ani týden. Za pár dní už začnu prozkoumávat vnitrozemí, pročítat místní noviny a hledat obchodní příležitosti.

„Miluju tě,“ řekla mi, než zavěsila. „Pilně pracuj, ať můžeš být brzo doma.“

Ale nebylo lehké pracovat v prostředí, které se spiklo dokonce i proti mně a ponoukalo mě

k pravému opaku. Připojení k internetu tu bylo přes telefonní linku a bylo pomalé a náladové. Noviny s finančními zprávami chodily až skoro v poledne. A mezitím na mě pomrkávala elegantní křivka pláže s bílým pískem, který přímo volal, abych se po něm prošel. Dřevěné molo se dožadovalo, abych si na něj sedl a nohama se cachtal v moři. Dlouhý stůl z běleného dřeva, u něhož po návratu odpočívaly posádky stopařů velryb, lákal na ledově vychlazené pivo a horké hranolky. Ani pracovní košile, kterou jsem si oblékl ráno, mě nedokázala motivovat.

Otevřel jsem e-mail a začal psát: „Dennisi, doufám, že jsi už v pohodě. Včera jsem byl na úřadu pro místní rozvoj a sešel se s panem Reillym, jak jsi navrhoval. Vypadalo to, že se mu plány líbí. Jediné možné problémy podle něj budou s –“

Ozvalo se zaklepání. Leknutím jsem nadskočil a honem zaklapl počítač.

„Můžu dál?“

Otevřel jsem dveře a našel za nimi Hannu, dceru Lisy McCullenové. Na talíři nesla sendvič. „Teta Kathleen říkala, že budete mít možná hlad. Nevěděla, jestli budete chtít jíst dole.“

Vzal jsem si od ní talíř. To už je vážně čas k obědu? „To je od ní milé. Poděkuj jí za mě.“ Nakoukla do dveří a všimla si mého počítače. „Co děláte?“

„Píšu nějaké e-maily.“

„Máte to připojené k internetu?“

„Jen tak tak.“

„Hrozně moc bych chtěla počítač. Spousta kamarádek ze školy ho má.“ Přešlápla na jedné noze.

„Věděl jste, že moje teta je na internetu? Slyšela jsem, jak o tom povídá mámě.“

„Myslím, že spousta hotelů je dneska na internetu,“ podotkl jsem.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „To ona je na internetu. ona sama. Dneska už se o tom nerada baví, ale kdysi se tu hrozně proslavila jako lovkyně žraloků.“

Pokusil jsem si tu dámu v letech představit, jak zápasí s nějakou obludou jako vystřiženou z Čelistí. Bylo zvláštní, že mi to ani nedalo takovou práci.

Dívenka pořád ještě přešlapovala ve dveřích a s odchodem zjevně nespěchala. Byla samá ruka, samá noha a vypadala neurčitě, jako všechna děvčata, než skokem dospějí: tajemný stav, kdy se po několik měsíců, někdy i let, nedá říct, jestli z dívky vyroste velká krasavice, nebo jestli se proti ní hormony a geny spiknou a protáhnou jí nos až příliš došpičata nebo jí vykouzlí až příliš mohutnou bradu. Tušil jsem, že u ní to bude ten první případ.

Sklopil jsem oči, aby si náhodou nemyslela, že na ni zírám. Byla hrozně podobná své matce.

„Pane Dormere?“

„Mikeu.“

„Mikeu. Až nebudete mít moc práce – kdybyste neměl moc práce, mohla bych na chvíli k vám na počítač? Moc bych chtěla vidět tu tetinu fotku.“

Slunce zalilo celou zátoku jasnou září, stíny se zmenšily a cestičky a písek odrážely jasné světlo do prostoru. od chvíle, kdy jsem vystoupil na sydneyském letišti Kingsford Smith, připadal jsem si jako ryba na suchu. Potěšilo mě, že po mně někdo chce něco důvěrně známého. „Víš co?“ řekl jsem.

„Můžeme se podívat hned.“

Seděli jsme tam skoro hodinu a já dospěl k závěru, že je to hrozně milá holčička. V něčem působila mladší než na svůj věk – nezajímala se o svůj vzhled, popkulturu, hudbu a takové věci zdaleka tolik jako její londýnští vrstevníci, které jsem znal, ale měla v sobě jakousi tesknotu a vyzrálost, která k někomu tak mladinkému úplně neseděla. Většinou to s dětmi moc neumím – nikdy nevím, o čem se s nimi bavit –, ale ve společnosti Hanny McCullenové mi bylo dobře.

Vyptávala se mě na Londýn, na můj dům, jestli mám nějaké zvířátko. Rychle ze mě vytáhla, že se

mám ženit, upřela na mě ty své veliké, tmavé a přemýšlivé oči a s jakousi vážností se zeptala: „A jste si jistý, že je to ta pravá?“

To mě trochu zaskočilo, ale přišlo mi, že si zaslouží, abych jí odpověděl stejně vážně. „Myslím, že jo. Už jsme spolu hodně dlouho. Známe svoje přednosti i nedostatky.“

„Chováte se k ní hezky?“

Nad tím jsem se minutku zamyslel. „Já doufám, že se chovám hezky ke každému.“

Zazubila se na mě v poněkud dětštějším úsměvu. „No, působíte docela mile,“ připustila. Potom jsme se začali věnovat důležitějším záležitostem a vrhli se na počítač. Našli jsme a vytiskli dvě různé fotografie mladé ženy v plavkách a se žralokem a pár článků napsaných lidmi, kteří se s ní zjevně v životě nesetkali. Prohlédli jsme si internetové stránky jedné známé chlapecké skupiny, turistické stránky Nového Zélandu a pak prostudovali řadu faktů a čísel o keporkacích, o nichž Hannah prohlásila, že je dávno umí nazpaměť. Dozvěděl jsem se, že velryba má plíce velké zhruba jako menší auto, že novorozené mládě váží až jeden a půl tuny a že velrybí mléko je husté jako tvaroh. Musím přiznat, že bez tohoto posledního poznatku bych se byl klidně obešel.

„Jezdíš s mámou často na velryby?“

„Mám to zakázané,“ vzdychla. Zaslechl jsem v jejích slovech stopu australského přízvuku a všiml si stoupavé intonace na konci vět. „Máma nechce, abych jezdila na moře.“ Tu jsem si vzpomněl na prudkou výměnu názorů mezi Lisou McCullenovou a Gregem v ten den, kdy jsem přijel. Vždycky se snažím neplést se lidem do soukromých záležitostí, ale matně se mi vybavilo, že se to nějak týkalo Hanny a jakési lodě.

Pokrčila rameny, jako by se snažila přesvědčit sebe samu, že jí na tom nezáleží. „Snaží se mě chránit. My…“ Vzhlédla ke mně, jako by přemýšlela, jestli mi má něco říct, ale pak si to zřejmě rozmyslela. „Můžeme si na počítači najít nějaké obrázky z Anglie? Něco málo si pamatuju, ale moc ne.“

„Jasně že můžeme. Co bys ráda viděla?“ Začal jsem psát žádaná slova.

V otevřených dveřích se objevila Lisa McCullenová. „Říkala jsem si, kde jsi,“ zamračila se. Rozhlédla se po nás a její výraz ve mně vyvolal neurčitě provinilý pocit, jako by mě nachytala při nějaké nepravosti. Za vteřinku už jsem byl pořádně naštvaný.

„Hannah mi donesla sendvič,“ pronesl jsem poněkud kousavě.

„A pak mě poprosila, jestli by se nemohla podívat ke mně na počítač.“

„Na internetu je dvacet tři tisíc sto stránek o keporkacích,“ oznámila Hannah triumfálně.

Lisa se zatvářila trochu přívětivěji. „A ona si je určitě chtěla prohlídnout úplně všechny.“ V hlase jí zazněl omluvný tón. „Hanno, zlatíčko, už pojď a nech pana Dormera o samotě.“

Byla oblečená úplně stejně jako při předchozích dvou příležitostech, kdy jsme se setkali: tmavě zelené džíny, fleecová mikina, žlutá nepromokavá bunda. Vlasy měla stejně jako předtím stažené do ohonu. Konečky měla vyšisované úplně doběla, i když jejich přirozený odstín byl mnohem tmavší. Vzpomněl jsem si na Nessu, která v prvním roce našeho vztahu vstávala o půl hodiny přede mnou, aby se stihla učesat a nalíčit, než se mi ukáže. Trvalo mi skoro půl roku, než jsem přišel na to, jak může spát s leskem na rty a přitom si ho neobtiskne do polštářů.

„Mrzí mě, jestli vás otravovala,“ řekla a nepohlédla mi přitom do očí.

„Ani trochu mě neotravovala. Bylo to moc příjemné. Jestli chceš, Hanno, donesu ti počítač dolů a můžeš si ho půjčovat, když tu nebudu.“

Hannah na mě vykulila oči. „Vážně? Můžu na něj sama? Mami! To bych si mohla najít všechno pro svůj projekt!“

Odmítl jsem se na její matku podívat. Bylo mi jasné, jak by asi reagovala – a když se na ni

nepodívám, nemusím to brát na vědomí. Stejně to byla maličkost. Zavřel jsem všechny zaheslované soubory a vypojil počítač ze zásuvky.

„Chystáte se někam?“

Něco mě napadlo. Něco, o čem se ráno zmínila Kathleen.

„Ano,“ odpověděl jsem a podal Hanně laptop. „Pokud mě tvoje maminka vezme.“

*

Když uvážíme, že veškerá skrovná ekonomika Silver Bay závisela téměř výhradně na turistickém průmyslu a že podle čísel uveřejňovaných místními úřady tu průměrná měsíční mzda neodpovídala ani tisíci librám, dalo by se předpokládat, že bude Lisa McCullenová za možnost soukromého pronájmu lodi ráda. Člověk by si řekl, že žena, která zrovna vydala skoro dvě stě dolarů za opravu lodi, nemá až do pondělka objednané žádné prohlídky a její teta o ní několikrát prohlásila, že je mnohem spokojenější na vodě než na souši, ráda skočí po příležitosti udělat si placenou vyjížďku na moře. Zvlášť když jsem jí nabídl částku odpovídající jízdnému za čtyři lidi – údajně minimální sumu, za kterou se výlet lodí vyplatí.

„Dneska odpoledne na moře nejedu,“ zavrčela a vrazila ruce hluboko do kapes.

„Proč? Nabízím vám skoro sto osmdesát dolarů. To vám snad musí stát za to.“

„Dneska nejedu.“

„Bude snad bouřka?“

„Teta povídala, že bude celé odpoledne hezky,“ vložila se do toho Hannah.

„Máte snad nějaké mimořádné poznatky o velrybách? Vydaly se dneska taky někam na výlet? Já po vás nebudu chtít vrátit peníze, když se žádná neukáže, paní McCullenová. Jenom si chci vyjet na moře.“

„No tak, mami! Aspoň budu moct na Mikeův počítač!“ Nedokázal jsem se ubránit pousmání. Pořád se na mě odmítala podívat. „Já vás nevezmu. Najděte si někoho jiného.“

„Ale ostatní mají velké lodě, ne? Spousta turistů. To není nic pro mě.“

„Zavolám Gregovi. Zeptám se, jestli dneska nepojede.“

„Není to náhodou ten, kterému padají lidi přes palubu?“

V tu chvíli dorazila Kathleen. Zastavila se na odpočívadle a s tichým úžasem pozorovala výjev v mém pokoji.

„Dám vám lístek na pondělí,“ utrousila Lisa nakonec. „Mám tam tři další lidi. Víc si to užijete.“

Z nějakého důvodu mě to začalo bavit. „To teda neužiju,“ prohlásil jsem. „Jsem hrozně nespolečenský. A chci jet dneska odpoledne.“

Konečně mi pohlédla přímo do očí a trochu vyzývavě zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla.

Uvědomoval jsem si, že Kathleen je tou scénou z nějakého důvodu ohromená. Stála za Lisou, nic neříkala, ale soustředěně nás sledovala. „Fajn… tři sta dolarů,“ pronesl jsem a vytáhl bankovky z peněženky. „To je jako za plně obsazenou loď, ne? Dám vám tři sta dolarů a vy mi můžete povědět úplně všechno, co se o velrybách dá vědět.“ Zaslechl jsem, jak se Hannah prudce nadechla.

Lisa pohlédla na svou tetu. Kathleen povytáhla obočí. Měl jsem pocit, jako by z místnosti najednou někdo vysál vzduch. „Tři sta padesát,“ zvýšil jsem nabídku.

Hannah se začala hihňat.

Nehodlal jsem to vzdát. Nevím, co to do mě v tu chvíli vjelo. Možná to bylo z nudy. Možná mě dráždila její rezervovanost. Možná to bylo proto, že se mě Greg pokusil zastrašit, a to probudilo mou zvědavost. Ale hodlal jsem se dostat na tu loď, i kdyby čert na koze jezdil.

„Pět set dolarů. Tady, dám vám to na ruku,“ vytáhl jsem další bankovky. Nezamával jsem jimi, jen jsem k ní natáhl sevřenou ruku.

Lisa na mě zírala.

„A čekám, že dostanu spoustu kafe a sušenek.“ Kathleen pobaveně odfrkla.

„Jsou to vaše peníze,“ ucedila Lisa nakonec. „Potřebujete boty s měkkou podrážkou a teplý svetr, ne ten městský ohoz, co máte na sobě. A vyplouvám za čtvrt hodiny.“ Vytrhla mi peníze z prstů a zastrčila si je do kapsy kalhot. Věnovala mi postranní pohled, který jasně říkal, že mě považuje za šílence.

Ale já věděl, co dělám. Jak vždycky říká Dennis, všechno a všichni mají svou cenu.

*

Lisina loď kotvila u mola jako jediná. Šla pár kroků přede mnou a neobtěžovala se se mnou konverzovat, bavila se jen se psem. Měl jsem tak možnost se na cestě k lodi rozhlédnout po okolí. V Silver Bay toho moc k vidění nebylo, dokonce ani u mola ne: jedna kavárna, krámek s upomínkovými předměty, kde zjevně obchody moc nesvištěly – výloha byla celá zaprášená –, a rybí trh na cestě k městečku, jemuž patřila nejmodernější budova v zátoce. Měl své vlastní parkoviště a šlo se k němu kousek pěšky, což znamenalo, že zákazníci, kteří si tam přijedou pro čerstvé ryby, se jen těžko budou vracet kus zpátky, aby využili nabídky dalších služeb – to nebylo moc dobře promyšlené. Já bych byl trval na tom, aby trh stál přímo naproti molu.

Přestože byla sobota, pohybovalo se tu jen málo lidí. Turisté, pokud tu nějací byli, zjevně všichni vypluli na moře za velrybami. Podél hlavní silnice z města se choulilo pár motelů, které opuštěně inzerovaly volné pokoje i se snídaní, ale celkově zátoka působila jako místo, kde toho od turistické sezóny moc nečekají. Na druhou stranu se to tu netvářilo nijak zvlášť zoufale. Nebyla tu ta zvláštně zasmušilá, opuštěná atmosféra, jaká v zimě panuje v anglických přímořských městečkách: v jasném slunci zátoka působila vesele a její obyvatelé vypadali neobvykle spokojeně.

Až na Lisu.

Nařídila mi vylézt na palubu, kde jsem si musel stoupnout a dívat se, jak bezvýrazným hlasem odříkává bezpečnostní instrukce. Pak se podle mého dost neochotně zeptala, jestli chci, aby udělala kávu. „Ukažte mi kde a já se o to postarám,“ navrhl jsem.

„Choďte s pokrčenými koleny, až půjdete zase nahoru,“ hodila po mně a otočila se zády.

„A nekrmte racky. Povzbuzuje je to, aby nalítávali na cestující, a celé to tu pak zaneřádí.“ Vyběhla po schodech a byla pryč.

Na spodní palubě stály dva stolky, židle, pár laviček zakrytých igelitem a prosklená vitrína s čokoládou, filmy a cédéčky o velrybách a tabletami proti mořské nemoci. Rukou psaný nápis varoval hosty, že je rozumnější nekonzumovat nápoje příliš horké, protože se mohou často rozlít. objevil jsem, kde se vaří káva a čaj, připravil dvě kávy a všiml si, že kredenc má zvýšené okraje a pevně přimontované držáky na konvice s čajem a kávou, nejspíš aby se na rozbouřeném moři nepřevrhly. Raději jsem nepřemýšlel o tom, jak vypadá moře, když konvice s vařící kávou poletují sem a tam a kvůli kterému nejspíš Hannah musí zůstat na pevnině. Pak ale naskočily motory a já se musel chytit zábradlí, abych udržel rovnováhu. Vypluli jsme docela svižně.

Nejistě jsem vyšplhal po schodech na záď. Lisa stála u kormidla, za nímž se rozvaloval pes – zjevně to bylo jeho oblíbené místo. Podal jsem jí hrnek s kávou, na tváři jsem ucítil vítr a na rtech slabou chuť soli.

Je to jenom součást práce, pomyslel jsem si a v duchu se snažil svoje jednání před sebou

ospravedlnit. Ale bylo by zajímavé zkusit si to zahrnout do nákladů.

Lisa upírala oči na moře a já přemýšlel, proč tak urputně odmítala mě vzít. Nevybavoval jsem si, že bych ji byl nějak urazil. Na druhou stranu mi připadala jako žena, která se instinktivně začne bránit, když ji někdo zažene do kouta. A já byl dost neústupný.

„Jak dlouho už tohle děláte?“ zakřičel jsem, aby mě přes rachot motoru bylo slyšet.

„Pět let. Už skoro šest.“

„Vyplatí se vám to?“

„Nám to stačí.“

„To je vaše vlastní loď?“

„Patřila Kathleen, ale dala mi ji.“

„To od ní bylo velkorysé.“ Na prstech jedné ruky bych spočítal, kolikrát jsem předtím byl na lodi, takže mě zajímalo úplně všechno. Vyptával jsem se na názvy nejrůznějších částí lodi, co je na pravoboku a co na levoboku, jak se jmenují všechny ty přístroje. „A kolik takováhle loď stojí?“

„Záleží na konkrétní lodi.“

„A tahle tedy stojí kolik?“

„Pro vás je všechno jen otázka peněz?“

Neřekla to nepřátelským tónem, ale trochu mě to zarazilo. Napil jsem se kávy a zkusil to znovu.

„Vy jste původně z Anglie.“

„To vám řekla Hannah?“

„Ne – to říkali, no, ti z posádek. Tenkrát odpoledne, u stolu. A je to – no, víte – je to slyšet.“ Na chvilku se zamyslela. „Ano. Dřív jsme žily v Anglii.“

„Stýská se vám po ní?“

„Ne.“

„Přijela jste sem zvlášť kvůli tomu?“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli velrybám.“

„Ani ne.“

Chová se takhle ke všem zákazníkům? Asi má za sebou ošklivý rozvod, dohadoval jsem se. Nebo možná jenom nemá ráda chlapy.

„Vídáte hodně velryb?“

„Když se trefím na správné místo.“

„Je to prima život?“

Sundala ruku z kormidla a podezíravě se ke mně otočila. „Vy se nějak moc vyptáváte.“

Byl jsem odhodlaný jí to nevrátit. „Jste prostě vzácný úkaz. Myslím, že anglických kapitánek s vlastní lodí se v těchhle končinách moc nevyskytuje.“

„Jak to můžete vědět? Třeba jsou nás tu tisíce.“ Dovolila si mírné pousmání. „Port Stephens je jimi vlastně proslulé.“ Usoudil jsem, že to je nejvíc humoru, kolik z ní dokážu vykřesat.

„Dobře, tak teď se zeptám já. Proč jste utratil tolik peněz, jenom abyste si mohl vyjet na lodi?“

Protože jinak byste mě nevzala. To jsem ale nahlas neřekl. „Vzala byste mě i za míň?“ zkusil jsem to jinak.

Zazubila se. „Jasně že jo.“

Od té chvíle se něco změnilo. Lisa McCullenová se uvolnila – nebo možná usoudila, že nejsem tak nesnesitelný nebo hrozivý, jak si původně myslela, a mrazivá atmosféra, která na lodi panovala, se rozplynula.

Moc jsme toho nenamluvili. Usadil jsem se na dřevěnou lavici za ní, díval se na moře a těšilo mě

mlčky pozorovat, jak si někdo jiný počíná zručně v oboru, o kterém já vůbec nic nevím. Točila kormidlem, kontrolovala ciferníky, vysílačkou se spojila s jinou lodí, občas hodila Milly sušenku. Tu a tam ukázala na výběžek pevniny nebo nějakého zajímavého tvora a něco mi o nich pověděla. Ale nedokázal bych převyprávět, co vlastně říkala. Protože i když Lisa McCullenová nebyla nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal, a svému vzhledu nevěnovala o nic větší pozornost než tomu, co říká, a i když ke mně polovinu času byla otočená zády nebo se na mě mračila, byla pro mě jaksi zvláštně neodolatelná. Kdybych už byl nezjistil, že je na to háklivá, musel bych se na ni pořád dívat. To mi vůbec nebylo podobné.

Nessa by vám řekla, že nejsem žádný psycholog. Nijak zvlášť mě nezajímá, co lidi motivuje, pokud to nepotřebuju vědět, ale ještě nikdy jsem nepotkal někoho, kdo by se tak urputně snažil nic o sobě neprozradit. Každá věta z ní lezla jako z chlupaté deky. Jakoukoli osobní poznámku jako by rodila v bolestech. Zeptal jsem se jí, jak má ráda kávu, a ona se zamračila, jako bych snad chtěl vědět, jaké má na sobě prádlo. Když konečně utrousila „Bez cukru“, jako by činila doznání. A z každé její věty čišela jakási… melancholie.

„Lance povídá, že asi tři míle odsud zahlédli jednu samici,“ oznámila, když jsme byli na moři asi půl hodiny. „Můžeme ještě dál?“

„Jasně,“ přisvědčil jsem. Úplně jsem zapomněl, že vlastně hledáme velryby. Nejste-li zvyklí na moře, ze všeho nejdřív vás ohromí, jak je zatraceně obrovské. Je to jedna velká krajina. Když jste tak daleko od břehu, že ze tří čtvrtin máte výhled jen na nekonečnou masu vody, ztratí se vám oči v tom ohromném vlnění, přitáhne je osvětlený bod, kde slunce probleskuje z mraků, nebo vzdálené místo, kde se vzdouvají zpěněné hřebeny. Nebudu tvrdit, že jsem

nebyl nervózní – jsem zvyklý na pevnou zem –, ale jakmile jsem se vyrovnal s nestabilitou a přivykl nárazům a vrzání pod nohama, zalíbila se mi ta samota, ta svoboda pohybu bez vrážení do masy lidí. Líbil se mi pohled na Lisinu tvář, z níž se vytratila napjatá ostražitost, jak hledí na otevřené moře a oblohu.

„Tamhle máme namířeno,“ ukázala, otočila kormidlem a jednou rukou si stínila oči před oslnivým světlem. Stěží jsem rozeznal siluety ptáků, jak se střemhlav vrhají na něco v dálce, kde nebylo vůbec nic vidět. „To znamená, že jsou tam ryby. A kde jsou ryby, tam jsou často i velryby.“

To už jsme spatřili i ostatní. Ukázala mi Gregovu loď, zhruba stejně velkou jako její, a o kousek dál další, kterou označila jako Moby 2.

„Tamhle!“ zavolala. „Fouká!“

„Co fouká?“ nechápal jsem. To ji rozesmálo.

„Tamhle!“

Neviděl jsem, kam vlastně ukazuje, a přimhouřil jsem oči. Možná bezděčně mě uchopila za paži a přitáhla ji k sobě. „Koukněte!“ řekla a snažila se, abych zaostřil ve směru ruky. „Poplujeme trochu blíž.“

Neviděl jsem vůbec nic. Málem by mě to otrávilo, ale bavilo mě dětinské potěšení v její tváři. Tohle byla Lisa McCullenová, jak jsem ji za těch šest dní v hotelu ještě nezažil. Široký, ochotný úsměv, radostný tón v hlase.

„Ach, ta je ale nádherná! Vsadím se, že tam bude i mládě. Cítím to v kostech…“

Jako by zapomněla na svůj předchozí chlad. Zaslechl jsem, jak mluví do vysílačky:

„Izmael volá Moby Dva – velryba je nalevo od vás, asi půldruhé míle před námi. Mám pocit, že by s sebou mohla mít mládě, takže opatrně, jo?“

„Moby Dva Izmaelovi. Vidím ji, Liso. Vyhnu se jí.“

„Držíme se vždycky aspoň sto metrů od nich,“ vysvětlila.

„A když mají u sebe mláďata, tak tři sta. Všechno záleží na matce. Některé jsou zvědavé – klidně přivedou malé až k nám, aby si nás

prohlédly, pak je to jiné. Ale já mám vždycky pocit… nerada je v tom podporuju.“ Pohlédla mi přímo do očí. „Nikdy nevíte, jestli další loď, se kterou se setkají, bude taky tak přátelská. Fajn, tak jedem!“

Pevně jsem se držel a tři lodi se jako v nějaké elegantně secvičené choreografii přiblížily k sobě, až jsme byli tak blízko, že jsem na palubě ostatních lodí dokázal rozeznat mávající pasažéry. Motory zhasly, moře se zklidnilo, já si stoupl vedle Lisy a čekali jsme, až se velryba zase ukáže.

„Určitě se ještě vynoří?“

Ani jsem se nemusel ptát. Z vody se vynořila obrovská hlava, ani ne deset metrů od nás, a mně vyletělo z pusy bezděčné: „Páni!“ Ne že bych snad v životě neviděl obrázek velryby nebo netušil, jak vypadají. Ale když se s tak obrovitým, tak nepravděpodobným tvorem setkáte v jeho přirozeném prostředí, zasáhne vás to, že to ani neumím popsat.

„Hele!“ vykřikla Lisa. „Tamhle je! Koukněte se dolů!“ A já jsem zahlédl jakýsi šedý nebo snad modrý záblesk, stěží viditelný – mládě, napůl schované pod matkou. Dvakrát kolem nás propluly a pak výkřiky z ostatních dvou lodí prozradily, že se velryba vydala podívat i na ně.

Křenil jsem se jako idiot. V úsměvu, který mi Lisa vrátila, byl jakýsi náznak triumfu, jako by říkala: „Vidíte?“, jako by věděla něco, co já nevím. Když se objevila zvláštně dlouhá ploutev, zasmála se.

„Mává na nás,“ podotkla a pak se rozesmála ještě víc, když jsem se přistihl, jak mávání nejistě opětuji.

„Teď plave břichem nahoru – to znamená, že se s námi cítí v bezpečí. Víte, že těmi prsními ploutvemi se s mládětem navzájem hladí?“

Usadili jsme se a Lisa si v dálce všimla dalších dvou velryb. Matně jsem vnímal, jak se mezi sebou všechny tři lodi domlouvají vysílačkou a posádky potěšeně vykřikují nad tak nečekaným úlovkem. Pak se ke mně znovu obrátila a tvář jí zářila. „Chcete slyšet něco magického?“ pronesla náhle.

Skočila do podpalubí a za okamžik se vynořila s jakousi podivnou věcí s připojeným kabelem. Jeden konec zapojila po straně jakési krabičky a hodila ji do vody. „Poslouchejte,“ řekla a cvakla několika tlačítky. „To je hydrofon. Možná tu má samice poblíž doprovod.“

Několik minut se neozývalo nic. Hleděl jsem na moře, snažil se zahlédnout velrybu a neslyšel nic než narážení vln do boků lodi, ptáky kroužící nad námi, a občas hlasy pasažérů z ostatních lodí, které k nám donesl mírný větřík. Pak se ozvalo hluboké, protáhlé, skoro strašidelné zasténání. Takový zvuk jsem ještě v životě neslyšel. Přeběhl mi z něj mráz po zádech.

„Krása, co?“

Vytřeštil jsem na ni oči. „To je velryba?“

„Samec. Všichni zpívají stejně, víte. Vědci to zkoumali – je to osmnáctiminutová píseň a každý rok ji zpívají všichni samci ve skupině úplně stejně. A když se k nim přidá nový a zpívá něco jiného, všichni to od něj převezmou. Dokážete si představit, jak se tam dole učí jeden od druhého?“ Najednou jsem v její tváři spatřil Hannu s tváří rozzářenou vzrušením nad vyhlídkou, že si bude moci půjčit můj počítač. Mýlil jsem se, když jsem si říkal, že Lisa McCullenová není krásná: když se usmála, byla nádherná.

Vtom se jí z tváře úsměv vytratil. „Co to –“

Bylo to jakési dunění, pravidelné a neodbytné. Na okamžik mě napadlo, že to je motor nějaké další lodi, ale pak zvuk ještě zesílil a mně došlo, že se neozývá z toho mikrofonu. Zpoza mysu se vynořily

dvě veliké lodi ozdobené vlaječkami a narvané lidmi. Ze čtyř obrovitých reproduktorů na horní palubě burácela hudba a iz dálky bylo slyšet cinkání sklenic a hysterický smích notně namazaných pasažérů.

„Už zase,“ zasyčela Lisa. „Ten hluk,“ vysvětlovala. „Velryby to ničí! Mate je to… zvlášť mláďata. A už je tady moc lodí. Vyděsí ji to!“ Vrhla se k vysílačce a začala otáčet knoflíky.

„Izmael volá Diskoloď, nebo jak se ksakru jmenujete! Ztište tu hudbu, děláte moc velký rámus! Slyšíte mě? Děláte randál!“ Naslouchali jsme šumění vysílačky a já zíral do vody. Na hladinu už se nic nevynořilo. Kromě neodbytného rytmického dunění, které se k nám pořád blížilo, už nebylo slyšet vůbec nic.

Svraštila čelo, když si uvědomila, jak rychle se k nám loď blíží.

„Izmael volá neidentifikovaný velký katamarán, východo-severovýchodně od Break Nose Islandu! Vypněte motory a hudbu! Poblíž máte velrybu a mládě, možná i jednoho samce. Plujete moc rychle, riskujete srážku a ten hluk velryby rozrušuje. Rozumíte?“

Bezradně jsem přihlížel, jak se je ještě dvakrát pokouší kontaktovat. Není pravděpodobné, že by přes ty basy ještě něco slyšeli, pomyslel jsem si.

„Izmael volá Suzanne – Gregu, můžeš zavolat pobřežní stráž? Policii? Zeptej se, jestli sem můžou poslat člun. Jsou moc blízko!“

„Rozumím, Liso. Moby Dva pluje k nim a zkusí je vychýlit z kurzu.“

„Moby Dva volá Izmaela. Už ty velryby nevidím, Liso. Panebože, doufám, že odplavaly opačným směrem.“

„Co můžu dělat?“ zeptal jsem se. Neměl jsem tušení, co to všechno znamená, ale úzkost ve vzduchu byla přímo hmatatelná.

„Držte to,“ řekla a předala mi kormidlo. Nastartovala motory.

„A teď ji veďte směrem k těm Diskohrátkám, já vám řeknu, kdy zatočit. Budu se snažit, abychom cestou do ničeho nenarazili.“

Nedala mi možnost odmítnout. Seběhla dolů a vrátila se s plnou náručí nějakých věcí pod bundou. Poznal jsem megafon, ale musel jsem se soustředit na řízení a dalších si nevšiml. Kormidlo mi bylo naprosto cizí a ta rychlost mě trochu děsila. Vlny se od nás prudce odrážely. Fenka Milly vycítila panující napětí a se zakňučením se vztyčila.

Dopluli jsme k druhé lodi asi na třicet metrů a Lisa mi nařídila držet se souběžně s nimi. Pak se rozběhla na příď a křikla na mě, ať zůstanu, kde jsem.

Naklonila se přes zábradlí s megafonem v ruce. „Noční hvězdo Dva, děláte moc velký rámus a plujete moc rychle. Ztište prosím tu hudbu! Jste v oblasti, kudy proplouvají velryby!“

Bůh ví, jak se už v brzkém odpoledni dokázali tak zkárovat. Tančící postavičky na horní palubě mi připomněly jednodenní dovolené pro mládež, jejichž jediným cílem je ztřískat se do bezvědomí. Mají v Austrálii něco podobného?

„Noční hvězdo Dva, upozornili jsme na vás pobřežní stráž a Správu národních parků. Ztište tu hudbu a okamžitě opusťte oblast!“

Jestli byl na lodi nějaký kapitán, zjevně neposlouchal. Jeden ze stevardů – mladík v červeném triku s límečkem – na Lisu neslušně zagestikuloval a zmizel. Za okamžik hudba zaburácela o poznání hlasitěji. Z paluby se ozvalo slabé jásání a ještě víc lidí se dalo do tance. Lisa chvíli na loď upřeně hleděla a pak se pro něco sehnula. Ze svého místa jsem neviděl, co dělá. Zíral jsem na nápis na boku obrovské lodi. Pak mi to došlo.

Vysílačka se probudila k životu a já automaticky vytáhl z kapsy telefon. „Liso? Liso? Tady Greg! Lidi ze Správy už jsou na cestě. No tak, vrať se. Čím míň nás tady bude strašit, tím líp pro velryby.“

Strčil jsem telefon zase do kapsy a na okamžik zíral na přijímač.

Zvedl jsem ho a zdráhavě stiskl tlačítko. „Haló?“

„Haló?“

„Suzanne volá Izmaela, slyšíte mě?“

„Ano, tady – ehm – Mike Dormer.“

Na okamžik bylo ticho a pak se ozval Greg: „Co to tam vepředu dělá?“

„Nevím,“ přiznal jsem.

Slyšel jsem, jak si něco mumlá, nejspíš to bylo sprosté, a pak se ozvala exploze. Skočil jsem k zábradlí a ještě zahlédl velikou světlici, která přeletěla ani ne šest metrů nad diskolodí.

Lisa stála na přídi a ládovala cosi dlouhého a tenkého do jakéhosi odpalovacího zařízení.

„Přece po nich sakra nechcete střílet?!“ zakřičel jsem na ni. Ale ona jako by mě neslyšela. Srdce se mi rozbušilo a spatřil jsem, jak lidé na druhé lodi spěšně couvají z horní paluby. Zaslechl jsem znepokojené výkřiky a mužský hlas, jak Lise nadává. Pes se divoce rozštěkal. A pak jsem spatřil, jak Lisa naládovala další světlici, namířila ji do vzduchu a s ohromným třesknutím ji poslala nad jejich hlavy, ne zrovna vysoko. Zakymácela se tou ranou.

V uších mi zvonilo. Když diskoloď konečně změnila kurz a vydala se na druhou stranu, ozval se z vysílačky chraplavý hlas, obdivný a nevěřícný. „Moby Dva volá Izmaela. Moby Dva volá Izmaela. Kristepane, Liso, tys tomu teda dala.“

7

Lisa

Ani jsme ještě nepřirazili k molu a Kathleen už na mě křičela. Z její strnulé, vzpřímené postavy rozhořčení přímo čišelo. Zajistila jsem Izmaela, pomohla Milly na břeh a svižně k ní došla. „Já vím,“ přiznala jsem.

Vztáhla ruce v pobouřeném gestu. „Uvědomuješ si, cos provedla? Přeskočilo ti, ženská?!“

Ve tváři se jí zračila stejná úzkost jako mně. Vlastně bych si v tu chvíli nejradši nakopala. Těch dvacet minut, než jsme dopluli zpátky do zátoky, jsem nemyslela na nic jiného.

„Jeli rovnou na námořní policii, Liso. Co my víme, možná už jsou na cestě sem!“

„Ale co mi můžou dokázat?“

„No, řeknu ti to takhle, tu druhou jsi vystřelila, zrovna když mluvili do vysílačky.“

Zachovala jsem se jako idiot. Věděla jsem to a Kathleen taky. Proti všem pravidlům námořní bezpečnosti a v rozporu se zdravým rozumem jsem naládovala ty dvě signální světlice a namířila je tak blízko, aby cestující na lodi pořádně vyděsily. Světlice byly známé svou nepředvídatelností. Kdyby jedna z nich selhala… Nebo kdyby záchranáři tu druhou zahlédli… Ale i když jsem věděla, že je to pitomost, jak jinak bych byla tu loď dostala pryč? A jak jsem mohla své tetě říct, že kdybych bývala místo světlice držela v ruce pistoli, střelila bych přímo do nich?

Zavřela jsem oči. Teprve když jsem je zase otevřela, uvědomila jsem si, že jsem nepočkala, až vystoupí i Mike Dormer. Pak jeho boty zakřupaly v písku a on se objevil vedle nás, s hnědými vlasy rozcuchanými a zvlhlými z bleskové plavby nazpět. Vypadal poněkud otřeseně. Kathleen trochu zjihla. „Co kdybyste šel dovnitř, Mikeu? Udělám čaj.“

Začal protestovat.

„No tak,“ řekla a v hlase jí zazněl tvrdý tón. „Potřebujeme si chvilku promluvit o samotě.“

Ucítila jsem na sobě jeho pohled. Pak váhavě poodešel kousek dál a začal hladit Milly, jako by se mu nechtělo jít pryč.

„Co mám dělat?“ zašeptala jsem.

„Proč se děsit předem,“ navrhla. „Možná ti dají jenom výstrahu.“

„Ale budou si chtít zapsat moje nacionále. Možná mají nějakou databázi…“

Z Kathleenina výrazu bylo zřejmé, že na to už taky pomyslela. A ještě nepřišla na žádné řešení. V hrudi se mi rozlil panický strach. Pohlédla jsem za sebe k molu, kde právě přistávaly Suzanne a Moby 2. „Můžu prostě odjet,“ hlesla jsem. Najednou mi v mysli vytanula divoká představa, jak popadnu Hannu a Milly a naložím je do dodávky. Ale pak mou pozornost upoutal zvuk dalšího motoru na druhé straně zátoky. Po pobřežní cestě se k nám blížila bílá policejní dodávka s typickým logem a předními reflektory.

„Kristepane,“ vydechla jsem.

„Usmívej se,“ zasyčela Kathleen. „Usmívej se, proboha, a řekni, že to byla nehoda!“

Policisté byli dva. Vystoupili z auta s uvolněností, která vždycky maskuje vážné úmysly, a odznaky se jim v podvečerním slunci zableskly. Vždycky jsem si dávala úzkostlivý pozor, abych ani náznakem neporušila australské zákony, neměla jsem na kontě ještě ani pokutu za špatné parkování, ale i mně bylo jasné, že vystřelit protiprávně nouzovou světlici – a ještě k tomu na jinou loď – nebyl dobrý nápad.

„Dobré odpoledne, dámy,“ zavolal vyšší z policistů a nadzvedl čepici v pozdravu. Pohlédl na nás a očima se zastavil na mé nepromokavé bundě a klíčích v ruce. „Ahoj, Gregu,“ dodal.

„Strážníku Trente,“ usmála se na něj teta. „Dneska máme krásně!“

„To jo,“ souhlasil. Sklady na rukávech modré košile měl nažehlené tak, že by s nimi mohl krájet chleba. Ukázal směrem k molu na Izmaela. „Ta je vaše?“

„Jistěže,“ odpověděla teta, než jsem stihla otevřít pusu. „Izmael. Je registrovaná na moje jméno.

Mám ji už sedmnáct let.“

Pohlédl na ni a pak zase na mě. „Volali nám ze dvou dalších lodí – že prý po nich dneska odpoledne někdo střílel světlice z lodi odpovídající popisem té vaší. Můžete mi k tomu něco říct?“

Chtěla jsem promluvit, ale při pohledu na modrou uniformu jako by se mi jazyk přilepil na patro. Matně jsem si uvědomovala přítomnost Mikea Dormera kousek ode mě a policistu, který teď stál přímo přede mnou a čekal na odpověď. „Já…“

Vedle mě se objevil Greg. „Jo, kámo,“ pronesl pevně a nadzvedl si štítek čepice. „To bude nejspíš moje vina.“

Policista se k němu obrátil.

„Měl jsem na palubě skupinu, byli jsme pozorovat velryby. Věděl jsem, že s těma děckama budou potíže, a měl jsem na ně dávat větší pozor. Jak jsem se k nim otočil zády a koukal po velrybách, ti malí smradi mi vystřelili dvě světlice.“

„Děti?“ zatvářil se strážník pochybovačně.

„Věděl jsem, že je s sebou nemám brát,“ povzdechl Greg a na chvíli se odmlčel, aby si zapálil cigaretu. „Tady Lisa mi hned říkala, že s nima budou trable. Ale my jsme rádi, když se děti podívají na velryby a delfíny. Je to pro ně poučný, chápeš.“ Na okamžik na mě pohlédl a výraz v jeho očích mě naplnil vděčností – a taky trochu zahanbil.

„Proč jsi teda neuvědomil námořní pohotovost a neoznámil jim, co se přihodilo? Víš, co by se stalo, kdybychom vyhlásili pátrací a záchrannou akci?“

„Promiň, kámo. Já se jenom chtěl co nejdřív dostat zpátky, aby už neprovedly nic dalšího. Měl jsem na palubě další lidi, víš…“

„A která že to loď je teda tvoje, Gregu?“

Greg na ni ukázal. Měli jsme oba patnáctimetrovou jachtu. Jelikož jsem mu předtím pomohla přemalovat jeho improvizované graffiti, měly teď obě lodi na boku pruh ve stejné barvě.

„Fajn, a jak se teda ty děti jmenovaly?“ Policista vytáhl notýsek. Kathleen se do toho vložila:

„Nevedeme si záznamy. Kdybychom si měli psát nacionále každého, koho vezmeme na loď, v životě bychom nevypluli od mola.“ Dotkla se Trentovy paže. „Podívejte, strážníku, my tady neprovozujeme žádný pochybný podnik.

Moje rodina žije v zátoce už přes sedmdesát let. Přece nás nebudete trestat za pár pitomečků, ne?“

„Proč jsi neměl ty světlice zajištěné, Gregu? Jestli se ti v podpalubí motají děti, máš je mít v zamčené skříňce.“

Greg potřásl hlavou. „Ti hajzlíci mrňaví mi vytáhli klíče z kapsy. Vždycky mám s sebou jedny náhradní, chápeš? Jenom pro jistotu.“

Byla jsem si jistá, že policista nevěří ani slovu. Zamračil se na nás jednoho po druhém a já se pokusila nasadit ukřivděný výraz místo zděšeného. Znovu se zahloubal do notesu a pak na mě pohlédl. „Ten volající tvrdil, že na ně střílela žena.“

„Dlouhý vlasy,“ odtušil Greg bleskově. „Člověk je dneska od sebe nerozezná. Pitomí hipísáci. Koukni, Trente, byla to moje vina. Já jsem byl u kormidla a měl jsem za ně odpovědnost. Neměl jsem je spouštět z očí. Ale nic tak hroznýho se nestalo, ne?“

Usilovně jsem se snažila pravidelně a uvolněně dýchat a pozornost věnovat malé rance na ruce.

Aspoň jsem se nějak zaměstnala.

„Uvědomuješ si, že použít světlici jako zbraň je porušení zákona o střelných a nebezpečných zbraních, a podle trestního zákoníku můžeš být obviněný z napadení?“

„Já jim to říkal,“ bránil se Greg. „Jenže to jsem si teda naběhnul. Jak jsme přistáli, byli fuč.“

„Za to je pokuta dva tisíce dolarů, anebo dvanáct měsíců vězení. A kdybychom hodně chtěli, můžeme ti přišít i porušení námořního zákona.“

Greg se tvářil kajícně. V životě jsem nezažila, že by se k policajtům choval tak smířlivě.

„Doufám, že v tom nebyl žádný alkohol. Ještě jsem nezapomněl na tu výstrahu, cos dostal v červnu,“ pokračoval strážník.

„Trente, klidně mi dej dýchnout, jestli chceš. Když jsem v práci, pití se ani nedotknu.“ Najednou mi za něj bylo hrozně. Cítila jsem jeho pokoření – a byla to moje vina.

Policisté se ohlédli k dodávce. Ten menší se vrátil odpovědět na volání z vysílačky.

„Koukněte,“ navrhla Kathleen, „co kdybych udělala čaj a vy se zatím můžete rozhodnout, jak dál?

Strážníku Trente, pořád ještě sladíte?“

V tu chvíli přistoupil Mike Dormer. Měla jsem srdce až v krku. Jděte pryč, zapřísahala jsem ho v duchu. Neměl tušení, co jsme jim namluvili. Jestli teď otevře pusu a vyklopí jim pravdu, půjdeme všichni ke dnu.

„Totiž, mohl bych něco říct?“ pronesl.

„Teď ne, Mikeu,“ odbyla ho Kathleen úsečně. „Máme tu nějaké vyřizování.“

„No tak, Trente,“ ozval se Greg. Pokročil dopředu a postavil se mezi Mikea a policistu. „Udělejte mi, jaký testy chcete. Vemte mi krev, dejte mi dýchnout, cokoli.“

„Jenom jsem chtěl tady policistům něco říct,“ prohlásil Mike hlasitěji. S hrůzou jsem si uvědomila, že netuším, co si o mém činu myslí. Celou cestu zpátky jsem s ním nepromluvila ani slovo – v hlavě mi hučelo, co jsem provedla, a chtěla jsem se dostat ke břehu, jak nejrychleji to šlo.

Bylo mi jasné, že Kathleen napadlo totéž. Ale bylo pozdě. Mike vytáhl něco z kapsy.

„Myslím, že s tímhle nám nepomůžete, Mikeu,“ pronesla Kathleen pevně. Ale on jako by ji neslyšel.

„Mikeu…“ Udělalo se mi zle.

„Když jsme byli na moři,“ začal, „proplula kolem nás nějaká zábavní loď. Dělala takový rámus a spoušť, že vyplašila velryby. Myslím, že na to jsou nějaké předpisy, ne?“

První policista si založil ruce na prsou. „To je pravda,“ přisvědčil.

Mike se pousmál. Ukázal svůj mobilní telefon. Anglický přízvuk v hlase mu dodával jakousi pokojnou autoritu. „No, říkal jsem si, že byste možná rádi měli důkaz. Všechno jsem to natočil na telefon. Je dobře slyšet, jaký to byl randál.“ Vytřeštili jsme na něj oči a na malé obrazovce telefonu se objevila Noční hvězda. Bylo jasně vidět, jak rychle pluje, a na palubě se pohybovaly siluety tančících lidí. Zřetelně jsme slyšeli dunění hudby. V životě jsem nic takového neviděla.

„Ty velryby to zjevně vyděsilo. I když já na to samozřejmě nejsem odborník,“ podotkl Mike.

„Koukněte,“ ukázala jsem na displej, „vidíte, že byla až za mysem. Snažili jsme se volat pobřežní stráž, ale nedostali se tam včas.“ Hlas mi přeskočil úlevou.

„Můžu vám poslat kopii,“ nabídl Mike. „Kdybyste kvůli tomu chtěli někoho stíhat.“

Policisté zmateně pohlédli na displej. „Nevím, kam byste to teda poslal,“ začal jeden, „ale dejte nám svoje číslo a my se vám ozveme. Kdo vlastně jste?“

„Ale, já jsem tu jenom jako host,“ odtušil Mike. „Mike Dormer. Jsem tu na dovolené, z Anglie. Můžu vám donést svůj pas, jestli chcete.“ Napřáhl ruku. Nevím, jestli je v těchhle končinách moc lidí,

kteří by si dobrovolně potřásli rukou s policajtem. Soudě z ohromených výrazů obou strážníků asi ne.

„To snad nebude potřeba. No, tak my pojedeme. Ale dávejte si pozor, lidi, ať ty světlice máte příště zajištěné, jinak nás tu budete mít znova. A už nebudeme tak milí.“

„Dám je pod dva zámky,“ slíbil Greg a zamával klíči.

„Díky, strážníci,“ řekla Kathleen a šla je vyprovodit. „Dobře dojeďte.“

Nemohla jsem ani pípnout. Když nastoupili do dodávky, vydral se mi odněkud z hloubi hrudi dlouhý, roztřesený vzdech, a já si uvědomila, že se mi třesou nohy.

„Díky,“ řekla jsem nehlasně Gregovi a kývla na Mikea. A pak jsem musela rychle utéct za dům, protože mi došla všechna slova.

Na Austrálii toho mám ráda spoustu. Nebudu tady procítěně žvanit jako karikatura Anglána, co už se nikdy nevrátil domů, protože to nejsou ty obvyklé věci – počasí, světlo ani otevřené prostory. I když ty jsou samozřejmě taky fajn. Není to ani dobré jídlo a víno, ani krajina, ani neuspěchané životní tempo, i když díky tomu všemu je tady pro mě výchova mé dcery mnohem příjemnější. Pro mě je kouzlo v tom, že v klidném koutě jako Silver Bay si můžete žít svůj život, aniž by si vás kdo sebeméně všímal.

Velmi rychle jsem zjistila, že navzdory společnému kulturnímu dědictví jsou Australané v mnoha věcech úplně jiní než Angličané. Berou vás, jací jste – možná proto, že tu není žádný třídní systém, podle něhož by vás poměřovali, a není třeba pečlivě analyzovat, jak si vůči nově příchozímu stojíte. Jednáte-li s nimi poctivě a na rovinu, dá se říct, že tak budou jednat i oni s vámi. Prakticky od chvíle, kdy jsem se zjevila u Kathleen se svou k smrti utahanou dcerou, mohla mě každému představovat jako svou neteř, já pozdravila a oni pozdravili mě. Stačilo jen to nejzákladnější vysvětlení a už jsme se staly součástí komunity v Silver Bay.

Pomohla mi začlenit se do místního námořního společenství. Polovina lidí z posádek tu byla jen přechodně, byli zvyklí se jen tak míhat v životech ostatních. Jiní zase třeba měli své vlastní důvody, proč tu jsou. Tak jako tak se nikdo moc nevyptával. A když se člověku nechtělo odpovědět ani na to málo, co ostatní zajímalo, i to bylo zjevně v pořádku. Věděla jsem, že neumím vždycky pečlivě skrývat své city, a byla jsem vděčná, že velrybáři s intuicí všech dobrých lovců pochopili, že některé věci je lepší nechat být. Za těch pět let se mě jen Greg snažil vyzpovídat, proč jsem odjela z Anglie. Kdykoli jsme ovšem vedli jen trochu důvěrnější rozhovor, byla jsem vždycky tak opilá, že si ke svému studu vůbec nevzpomínám, co jsem mu vlastně řekla.

Podvědomě jsem uhodla, že Mike Dormer všechno tohle naruší. Vyděsila jsem se, když jsem ho zaslechla vyptávat se Kathleen na spoustu věcí: kdo tady v zátoce pracuje, jak dlouho tu obyčejně lidi zůstávají, jak dlouho už tu žijeme. Povídal, že je tu na dovolené, ale v životě jsem nezažila, aby se nějaký rekreant takhle cíleně zajímal.

Když jsem o tom pak mluvila s Kathleen, řekla mi, že to moc dramatizuju. Za ta léta, co jsme tu s ní žily, se nechala ukolébat k přesvědčení, že teď už nás všichni nechají na pokoji. Tvrdila, že si to všechno jenom namlouvám, a i když to nevyslovila, její pohled jasně říkal, že chápe proč.

Ale já tušila, že Mike Dormer nehodlá dodržovat odstup, který jsem si vymezila. Když vezu na Izmaelovi skupinu, baví se vždycky jen mezi sebou. Když jedu jen s jedním člověkem, bude si chtít povídat se mnou. Bude se chtít vyptávat a spolu se zážitkem na moři si bude chtít odvézt domů i kousek mě samotné. Proto obvykle jednotlivce nevozím.

A Greg to dobře věděl. „Tak co měl znamenat ten soukromý výlet pro dva, hm?“ on to prostě musel zkazit. Seděli jsme na lavičce a dívali se, jak se Hannah ve vytrácejícím se světle honí s Milly po břehu za kousky chaluh. Mike Dormer se odebral na pokoj a Kathleen šla pro další pivo. Greg

promluvil tiše, aby ho Lance a Yoshi neslyšeli.

„Hlavně peníze.“

Greg měl zjevně pocit, že když mi právě zachránil krk, má právo se vyptávat. Byl tak průhledný.

Vytáhla jsem z kapsy kalhot svazek bankovek. „Pět stovek,“ ukázala jsem mu. „Za jednu plavbu.“

Zíral na peníze. Chvíli si rozmýšlel, co řekne, což u něj bylo opravdu zvláštní. „Proč by ti platil takový prachy, jen aby s tebou mohl jet?“

Bylo jasné, že na to odpovídat nemusím. Vím, že Greg by udělal totéž.

„A o čem jste se teda bavili?“ naléhal.

„Kristepane…“

„Jenom mě to zajímá,“ protestoval. „Jen tak se tady objeví, vypadá jak hochštapler, rozhazuje prachy na všechny strany… Co to má znamenat?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím a je mi to jedno. Nech ho na pokoji. Za chvíli bude stejně pryč.“

„To doufám. Vůbec se mi nelíbí.“

„Tobě se nelíbí nikdo nový.“

„Nelíbí se mi nikdo nový, kdo se k tobě lísá.“

Doběhla k nám Hannah, celá rozesmátá a zadýchaná. Milly se mi svalila k nohám. „Vyválela se v něčem ukrutně hnusném,“ oznámila Hannah. „Smrdí. Myslím, že to byl asi mrtvý krab.“

„Máš nějaké úkoly?“ Vztáhla jsem ruku a odhrnula jí vlasy z obličeje. Kdykoli jsem se na ni podívala, jako by trochu povyrostla a ve tváři měla něco nového. Připomnělo mi to, že jednoho dne se ode mě odtrhne. Vzhledem k tomu, jaká pouta nás spojují, jsem netušila, jestli to vůbec půjde.

„Jenom opakování. V úterý máme písemku z přírodovědy.“

„Tak si to běž udělat hned. Pak budeš mít celý večer volno.“

„Z čeho konkrétně?“ zajímala se Yoshi. „Přines to sem a já ti pomůžu, jestli chceš.“

Za ta léta tady jsem zjistila, že lidé z posádek toho dohromady umějí tolik, že by v případě potřeby mohli Hanně poskytnout kompletní vzdělání. Yoshi měla například diplom z biologie a oceánografie a Lance zase věděl úplně všechno o počasí. Pár lidí jí ovšem předalo znalosti, které mě moc nenadchly, jako třeba Scottie, který ji naučil nadávat, a když jsem jednou byla na moři, nabídl jí, že si může potáhnout z jeho cigarety – ale Lance to viděl a jednu mu za to vlepil. A moje dcera toho sama od sebe uměla taky dost. Myslím, že něco z toho podědila po mně: schopnost odhadovat lidi, zachovat si odstup, dokud si nebude jistá, kdo nebo co jsou zač, být neviditelná mezi zástupem lidí. Jak se vyrovnat se zármutkem.

Zrovna tohle se naučila až moc brzo.

Yoshi si s Hannou sedly, kolem nás se snášela noc a ony se prokousávaly něčím, co nějak souviselo s osmózou. Yoshi to uměla vysvětlit mnohem líp, než bych to kdy zvládla já. Ale já jsem neměla žádné pořádné vzdělání a nehodlala jsem dopustit, aby Hannah udělala stejnou chybu.

Greg si zjevně všiml, jak moc mnou dnešní události otřásly, a snažil se mě rozveselit historkami o jednom rozhádaném manželském páru, který měl na palubě. o své bývalé ani o osudu své lodi se nezmínil. Doufala jsem, že mu ta ženská dá aspoň na chvilku pokoj. Ale oči mi pořád zalétaly k pobřežní cestě a čekala jsem, že se znovu objeví ta dodávka a z ní se vynoří modré uniformy.

Greg se ke mně naklonil. „Nechceš dneska zajít ke mně? Mám spoustu nových filmů od jednoho chlápka z loděnice. Nějaký nový komedie. Možná by se ti něco mohlo líbit.“ Snažil se znít nenuceně.

„Ne,“ odmítla jsem, „ale děkuju.“

„Je to jenom film,“ naléhal.

„S tebou to nikdy není jenom film, Gregu.“

„Tak někdy,“ nespouštěl ze mě oči.

„Někdy,“ připustila jsem.

Když se vytratily i poslední zbytky světla, objevil se Mike Dormer. Kathleen zapálila hořáky a udělala slaninové sendviče z tlustých krajíců pomoučeného bílého chleba. Neměla jsem moc chuť k jídlu a uždíbla jsem si jen pár kousků slaniny. Hannah seděla přitisknutá ke mně, zamotaná do šály, aby nenastydla, a rovné tmavé vlasy měla stažené do uzlu. Když jsem k ní sklonila hlavu, ucítila jsem vůni šamponu.

Kathleen mu podala talíř, on obešel stůl a posadil se na poslední volné místo. Zjevně se vysprchoval a vzal si jinou košili a svetr, než jaké měl na lodi. V těch čistých, dobře střižených šatech tu hrozně vyčníval. Většina z nás dokáže klidně nosit řadu dní stejné oblečení – pláštěnky a větrovky to schovají. Pohlédl na mě, pak se rozhlédl po ostatních a zamumlal: „Dobrý večer.“ Trhla jsem sebou, když jsem zaslechla ten jeho přízvuk. Do Silver Bay moc lidí z Anglie nejezdilo a přízvuk své rodné země jsem neslyšela už léta.

Hannah se k němu naklonila. „Viděl jste, co jsem vám napsala?“ Tázavě naklonil hlavu.

„Na počítači. Nechala jsem vám vzkaz. Jenom jsem tak blbla a zkusila jsem to vyhledávání podle lidí, jak jste mi ukazoval.“

Sáhl po sendviči.

„Našla jsem si ještě jednou tetu Kathleen. A pak jsem si našla vás.“ Mike prudce zvedl hlavu.

„Byla tam vaše fotka. Jenom tvář. A jméno vaší firmy.“

Vypadal podivně nesvůj. Ale já úplně chápu, že někdo nemá rád, když se mu jiní hrabou v životě, a napomenula jsem Hannu, že nemá strkat nos do cizích věcí.

„Tak co to je, kámo?“ zamrkal na něj Lance. „Drogy? obchod s bílým masem? Můžeme vám prodat tady Mrně, za dobrou cenu. Jestli chcete, přihodíme i psa.“

Hannah dloubla Lanceho do ruky. „No, vlastně to vypadá hrozně nudně,“ zazubila se. „Asi bych nechtěla pracovat v City.“

Mike se trochu vzpamatoval. „Myslím, že tady to máš mnohem lepší.“

„A co teda vlastně děláte?“ ozval se Greg. Z jeho útočného tónu bylo zřejmé, že Mikeovi ještě neodpustil, že si dovolil jet se mnou na výpravu. Vzbudilo to ve mně jakousi touhu Mikea hájit.

Mike si ukousl obří sousto sendviče. „Dělám hlavně průzkum. Rešerše pro finanční transakce,“ zahuhlal s jídlem v puse.

„Jo tak,“ utrousil Greg přezíravě. „Nuda.“

„A to je vaše vlastní firma?“ zajímala se Hannah.

Mike zavrtěl hlavou. Zřejmě nechtěl odpovídat s plnou pusou.

„Platí dobře?“ zeptal se Lance. Mike dokousal. „Jde to,“ odpověděl.

Počkala jsem, až Hannah půjde spát, a teprve pak jsem Mikea oslovila. „Poslyšte, moc se za ten dnešek omlouvám. Myslím jestli jsem vás vyděsila. Jenom jsem nevěděla, jak jinak se těch lodí zbavit.

Ale byla to hloupost. Zachovala jsem se… unáhleně. Zvlášť když jsem měla na palubě pasažéra.“ Dal si pár piv, rozepnul si límeček nad lemem svetru a vyhrnul rukávy. To byl zjevně u Mikea

Dormera vrchol uvolněnosti. opíral se na židli a hleděl do černé nicoty, kde mělo správně být moře. Měsíc byl schovaný za mraky a ve světle z verandy jsem si málem nevšimla jeho pousmání.

„No, trochu mě to překvapilo,“ řekl. „Čekal jsem, že je harpunujete.“

Při pohledu na ten úsměv jsem se divila, jak mě vůbec mohlo napadnout, že by mě těm policistům udal. Ale taková prostě jsem: podezíravost je moje základní nastavení, chcete-li. „Až příště,“ odtušila jsem a on se na mě zazubil.

Mike byl fajn. A to jsem si o žádném muži už dlouho nepomyslela.

Můj pokoj byl v zadní části hotelu – v nejzazším konci chodby, v nejvzdálenějším koutě domu, dá se říct, a mezi mnou a mořem nebylo nic než sklo okna a dřevěná stěna. Hannah měla pokoj hned vedle a nad ránem častěji, než bychom obě přiznaly, tichounce přetlapkala chodbu a zavrtala se ke mně do postele, stejně jako když byla ještě maličká, a já ji mohla obejmout, vděčná za její blízkost a za sladkou vůni její kůže. Dokázala jsem tvrdě usnout, jen když jsem ji cítila u sebe. V životě bych jí to neřekla – už tak si toho nesla na hřbetě dost, než aby musela vědět, že je moje jediná naděje na pořádný spánek. Ale když pokaždé usnula jako špalek ještě dřív, než jsem přes ni přetáhla peřinu, říkala jsem si, že možná je na tom stejně jako já.

Milly spala rozvalená na koberečku mezi mnou a oknem. ode dne, kdy jsem přijela, jsem ho vždycky měla v noci otevřené, nechávala se ukolébat šuměním moře, uklidňoval mě pohled na nekonečný zástup hvězd na ničím nerušené obloze. Nikdy nebyla taková zima, aby mě donutila okno zavřít. Tady v patře jsem mohla být sama se svými myšlenkami, a když jsem byla sama, mohla jsem i plakat, aniž mě kdo slyšel. Jedině tehdy jsem okno zavírala – aby se ani hlásek nedonesl k posádkám stopařů velryb nebo nějakému náhodnému posluchači pode mnou. Ale fungovalo to i opačně: stejně jako by východní vítr nesl dolů mé tlumené vzlyky, donášel ke mně jemný vánek ze západu jejich slova i smích. A tak se stalo, že když jsem si přetáhla mikinu přes hlavu a zůstala stát polooblečená, zaslechla jsem Gregův hlas. Byl trochu podbarvený alkoholem a vytratila se z něj veškerá vřelost.

„Na tuhle zapomeňte,“ pronesl důrazně. „Já už na ni čekám čtyři roky a povídám vám, že blíž než já se k ní ještě nikdo nedostal.“

Pár vteřin mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví o mně. A tak mě rozčilila ta jeho arogance, s níž si troufal osobovat si na mě jakékoli vlastnické právo a s níž si dovolil říkat něco takového úplně cizímu člověku, že jsem se musela vší silou přemoci, abych se znovu neoblékla a nešla mu to dolů vytmavit.

Ale neudělala jsem to. Dnešní den mnou příliš otřásl, než abych se pouštěla do dalšího konfliktu. Jen jsem ležela, nemohla usnout, proklínala Grega Donohoea a snažila se zaplašit vzpomínky, které by mohl probudit jeden hlas s anglickým přízvukem.

Až dobře za hodinu jsem si uvědomila, že jsem nezaslechla, co mu na to Mike Dormer odpověděl.

8

Kathleen

Myslel si, že to nepoznám. Neuvědomoval si, že to z něj září jako světlo z majáku, kdykoli se na ni podívá. Mohla jsem ho varovat, mohla jsem mu říct, že Greg měl pravdu aspoň zčásti. Ale jaký by to mělo smysl? Lidé slyší jen to, co chtějí slyšet. A ještě jsem nepotkala muže, který by nebyl přesvědčen, že dokáže pohnout světem, jen když si to bude dost přát.

Možnost, že by se pan Michael Dormer z Londýna ucházel o mou neteř, mě však přiměla ho poněkud bedlivěji sledovat. Uvědomila jsem si, že v hlavě přetřásám každý nevinný rozhovor, abych z něj vyčetla, jakou má povahu, a snažím se o něm zjistit něco víc. Podle Hanny pracoval v City a to málo, co mi o tom sám pověděl, nepůsobilo nijak zvlášť zajímavě. Na někoho by třeba udělalo dojem, že je zjevně zámožný, ale tady to nikdy moc neznamenalo, a pro mě už vůbec ne. Tady v hotelu jsem navíc už mockrát viděla, co s člověkem udělají peníze, a jen zřídka je to pozitivní změna. Ale ne, Mike Dormer se zdál milý, byl neochvějně zdvořilý, vždycky si našel čas na Hannu, aby zodpověděl i ty nejbanálnější dotazy, a to všechno hovořilo v jeho prospěch. Byl taky hezký, aspoň mně se líbil – i když podle Hanny nejsem v tomhle směru žádná autorita –, a navzdory mírnému a nekonfliktnímu vystupování se sebou rozhodně nenechal zametat. To se ukázalo, když se mu Greg tuhle večer snažil rozmluvit zájem o mou neteř. „Díky za radu,“ odvětil Mike. Zastavila jsem se ve dveřích a nevěděla, zda se nemám připravit na výbuch hněvu. Ale on jen tím svým korektním přízvukem dodal: „Snad vám nebude vadit, když ji pustím ze zřetele, protože do mého soukromého života vám nic není.“ A Greg, který umí být asi tak taktní jako já, se k mému ohromení stáhl.

Pořád ještě vypadal jako ryba na suchu, i když už byl v Silver Bay skoro tři týdny. Přestal nosit límečky tak upnuté a koupil si nepromokavou bundu. Ale když seděl s lidmi z posádek, což bylo skoro každý večer, stále sem nezapadal o nic víc, než bych já zapadala do nějaké zasedačky v londýnském City.

Ale snažil se: na jejich vtípky reagoval dobromyslně, nebránil se obhroublému popichování a zaplatil rundu víckrát, než by musel. A když si myslel, že si ho nikdo nevšímá, díval se na mou neteř.

Ale něco mi na Mikeovi nesedělo. Měla jsem pocit, že k nám není tak úplně upřímný. Někde uvnitř měl jakési prázdné místo, které mě zneklidňovalo. Proč by svobodný mladý muž přijel na tak dlouho do tak poklidného letoviska, jako je to naše? Proč se nikdy nezmínil o svojí rodině? Jednou dopoledne mi řekl, že není ženatý a nemá děti, a pak zdvořile změnil téma. Už dávno jsem zjistila, že většina mužů, zejména těch úspěšných, se jen třese, aby mohli mluvit o sobě, ale on jako by nám nechtěl prozradit vůbec nic.

A pak tu bylo to odpoledne, kdy jsem ho spatřila na městské radě. Jela jsem ten den do města, abych vyzvedla Hanně novou školní uniformu – Lisa měla ten den dvě skupiny a nedostala by se tam. Zastavila jsem před bankou, kam jsem si šla vybrat hotovost na zaplacení, a uviděla jsem ho, jak schází po schodech. Bral je po dvou a v podpaží svíral nějakou velikánskou složku.

To by mě samo o sobě nijak netrápilo. V přízemí je turistická kancelář a spousta hostů od nás tam zajde, někdy je tam dokonce sama pošlu. Neumím to moc dobře vysvětlit, ale působil jaksi vzpřímeněji, dynamičtěji, než jakého jsme ho znali z hotelu. A pak ten jeho výraz, když mě zahlédl: dobře poznám, když má někdo pocit, že byl přistižen, a přesně to mi záškub v jeho tváři prozradil.

Dost rychle se ale vzpamatoval, rázně přešel přes ulici a dal se se mnou do řeči o všem, co ve městě viděl, a pak se zeptal, kam nejlíp zajít pro pohlednice. Ale trochu mě to vyvedlo z míry. Najednou jsem měla pocit, že Mike něco skrývá.

Nino mě odbyl, že to přeháním. Věděl něco málo o tom, co se stalo Lise – jen tolik, co vědět potřeboval –, a podle něj jsem si dělala přehnané starosti. „Je to dospělá ženská,“ prohlásil, „a je už úplně někdo jiný než ta holka, která k nám tehdy přijela. Vždyť je jí dvaatřicet, probůh!“ A měl pravdu. Fotografie, které mi posílala ona a moje sestra, jen potvrzují oprávněnost jeho slov – dokonale se v nich odráží uplynulých patnáct let jejího života.

Na tom, že fotografie dokážou vyprávět životní příběh, není nic zvláštního – výjimečné ale bylo, jak očividně Lisin zjev na snímcích odrážel její situaci. Když její matka (a moje sestra) zemřela, bylo jí to poznat na velikosti očí: o rok později už je nosila křiklavě a temně nalíčené, podle všeho aby se za nimi mohla schovat – a taky že mi připadala úplně cizí. Těžko uvěřit, že se pod vším tím maskováním schovává holčička, která mi psávala nesouvislé dopisy o ponících a útrapách chození do čtvrté třídy, která sem jezdívala na prázdniny a metala hvězdy přes celé molo.

Za dalších pár let se objevilo něco nového: jakási měkkost a zranitelnost, která přichází s mateřstvím. Na jedné fotce byla hrdá a vyčerpaná, jen pár hodin po porodu, se zpocenými vlasy přilepenými k tváři jako mokré listí, na další byla s Hannou jako s batoletem, dávala jí pusu na buclatou tvářičku v nějaké uzounké fotobudce. Když pak potkala Stevena, přestaly fotografie chodit. Z toho období mám jednu jedinou, kterou jsem si odmítla vystavit: on se tam tváří samolibě a objímá ji kolem ramen, zjevně pyšný na své otcovství. I tenkrát si Nino myslel, že to přeháním. „Vždyť vypadá nádherně,“ namítal. „Je krásně upravená, má drahé šaty…“ Ale její oči se mi zdály zastřené a neprozrazovaly vůbec nic.

Z doby, kdy sem přijela, žádné snímky nemáme. Proč taky?

A jaká žena by byla na fotografii dnes, po pěti letech? Silnější, moudřejší. Žena, která se možná úplně nevyrovnala s minulostí, ale je naprosto odhodlaná jí uniknout.

Dobrá máma. odvážná a láskyplná, ale smutnější a zdrženlivější, než bych si přála. To všechno by její portrét prozrazoval. Kdyby nám ovšem dovolila nějaký pořídit.

Když následujícího rána dorazil pošťák, snídaly jsme s Hannou a Lisou u kuchyňského stolu. Jeho dodávka stejně jako všechny ostatní se smykem zastavila na hrubém písku před domem. Hlasitě převaloval v ústech žvýkačku, podal mi krabici adresovanou Mikeovi a já mu podepsala převzetí. Než Mike sešel dolů – teď většinou jedl s námi v kuchyni –, třásla se Hannah zvědavostí.

„Máte tu balíček!“ vyhrkla hned, jak se objevil. „Přišel dneska ráno!“

Zvedl zásilku a posadil se s ní. Měl na sobě tak měkoučký svetr, že jsem takový ještě v životě neviděla. Přemohla jsem touhu se zeptat, jestli je to kašmír. „To bylo rychlejší, než jsem čekal,“ poznamenal. Podal krabici Lise. „To je pro vás,“ řekl.

Obávám se, že na něj pohlédla s krajním podezřením.

„Cože?“

„Pro vás,“ zopakoval.

„Co to je?“ zírala na balíček, jako by se ho nechtěla ani dotknout. Nestáhla si ještě vlasy a ty jí padaly do tváří a zakrývaly obličej. Možná to bylo schválně.

„Otevři to, mami!“ naléhala Hannah. „Nebo já ti to otevřu, jestli chceš.“ Sáhla po krabici a Lisa si ji nechala vyklouznout z prstů.

Začala jsem krájet chleba a Hannah zatím zaútočila na ochrannou fólii a se vzdorovitějšími kousky si poradila nožem. Za okamžik fólii strhla a jala se prohlížet papírovou krabici pod ní.

„To je mobil!“ ohlásila.

„Má videokameru,“ vysvětlil Mike a ukázal na obrázek, „jako ten můj. Říkal jsem si, že by se vám hodil, abyste mohla natáčet ty lodi.“

Lisa upřeně hleděla na stříbrný přístroj – tak úžasně maličký, až mi připadalo, že vytočit číslo by se na něm dalo jen s pomocí hrotu tužky a mikroskopu. Po nekonečně dlouhé době pronesla:

„Kolik to stálo?“

Začal si mazat toust máslem. „S tím si nedělejte starosti.“

„To si nemůžu vzít,“ odmítla. „Musel stát spoustu peněz!“

„Dají se s tím natáčet filmy?“ Hannah už se přehrabovala v krabici a hledala návod.

Mike se usmál. „Ale ne, nic mě to nestálo. Před časem jsem uzavíral obchod s tou firmou, která je vyrábí. Rádi mi ho poslali zadarmo.“ Poplácal se po kapse. „Ten svůj jsem od nich taky dostal.“ Na Hannu to udělalo dojem. „Hodně lidí vám takhle posílá zadarmo věci?“

„Tomu se říká obchod,“ usmál se.

„A můžete sehnat, co budete chtít?“

„Obyčejně něco dostaneš, jenom když si ten, kdo ti to dává, myslí, že bys mu to jednou mohla nějak oplatit,“ vysvětlil. „Tedy obchodně, samozřejmě,“ dodal honem.

Zamyslela jsem se nad jeho slovy a postavila před něj hrnek s mlékem trochu prudčeji, než jsem chtěla. Snažila jsem se nepřipomínat si naše včerejší setkání.

„Koukněte,“ začal, když se Lisa stále odmítala telefonu dotknout, „klidně to berte tak, že jsem vám ho půjčil. Vezměte si ho a používejte ho v období migrace. Vůbec se mi nelíbilo, co se onehdy stalo, a bylo by fajn vědět, že máte na ty darebáky další páku.“

Zjevně tím Lisu přesvědčil. Nejspíš uhodl, že sama by si takový přístroj v životě nemohla dovolit, i kdyby celou sezónu jezdila dvakrát denně s plně obsazenou lodí.

Konečně si telefon váhavě vzala z Hanniny ruky. „Mohla bych s tím posílat fotky přímo Správě národních parků,“ přemítala a obracela ho v ruce sem a tam.

„A to hned, jak byste někoho přistihla,“ přitakal. „Můžu ještě trochu kávy, Kathleen?“

„Nejen ty zábavní lodi, ale spoustu dalších věcí. Uvízlá zvířata, co se zamotají do rybářských vlasců. A kdybych ho nepotřebovala, mohla bych ho půjčovat na ostatní lodě.“

„Mohla bych si nafilmovat delfíny v zátoce a ukázat to ve škole. Teda kdybys mě za nima vzala.“ Hannah úkosem pohlédla na matku, ale Lisa se pořád ještě dívala na telefon.

„Nevím, co říct,“ hlesla nakonec.

„To je maličkost,“ odbyl to Mike. „Vážně. Už se o tom nemusíme bavit.“ A jako by chtěl svá slova zdůraznit, sáhl po novinách a začetl se.

Ale zrovna tak, jako mi bylo jasné, že ve skutečnosti nevnímá ani písmenko, měla jsem tušení i ohledně toho telefonu – a taky se mi potvrdilo, protože když jsem mu odpoledne stlala postel, našla jsem účet. Mobil objednal v Austrálii z nějakého internetového obchodu a stál ho víc, než v hotelu utržíme za týden.

Ten den, kdy Lisa s Hannou dorazily, jsem jela tři hodiny autem do Sydney vyzvednout je na letiště, a když jsme přijely do hotelu, lehla si Lisa do mé postele a devět dní z ní nevylezla.

Třetí den už jsem byla tak vyděšená, že jsem zavolala doktora. Jako by byla v nějakém kómatu. Nejedla, nespala, jen občas si usrkla sladkého čaje, který jsem jí postavila na noční stolek, a neodpovídala mi na žádné otázky. Většinu času proležela na boku a zírala do zdi. V poledním horku se mírně potila, světlé vlasy měla zplihlé, ve tváři byla pořezaná a na hraně paže měla obrovskou modřinu. Doktor Armstrong na ni chvíli mluvil, vyjádřil se, že jí v zásadě nic není, a dospěl k závěru,

že je to snad nějaká viróza, nebo možná je to nervového původu, a že prý ji mám nechat odpočívat.

Nejspíš se mi v tu chvíli ulevilo, že sem nepřijela zemřít, ale i tak mi toho hodila na krk dost. Hanně bylo tehdy jen šest let, byla úzkostná, pořád se na mě lepila, propukala v pláč a v noci jsem ji často našla s nářkem bloudit po chodbách. Nepřekvapovalo mě to, když uvážíme, že strávila den a dvě noci na cestě někam, kde to vůbec neznala a kde si ji vzala na starost postarší paní, kterou v životě neviděla. Bylo to zrovna uprostřed léta a ona dostala z toho horka vyrážku, komáři ji málem uštípali a nemohla pochopit, proč jí nedovolím běhat venku. Bála jsem se, co jí sluníčko provede s tou bledou pletí, bála jsem se pustit ji příliš blízko k vodě, bála jsem se, že už se nevrátí.

Když jsem ji zrovna nehlídala nebo jsem byla zaměstnaná nějakou prací v domě, odkradla se vždycky nahoru a přisála se k matce jako opičátko, jako by ji tím objetím mohla přivést k životu. V noci plakala tak, že mi to rvalo srdce. Vzpomínám si, jak jsem v duchu mluvila ke své zesnulé sestře a ptala jsem se jí, co si mám k čertu počít s jejím potomstvem.

Devátý den už jsem toho měla dost. Vyčerpávalo mě starat se o hosty a ještě hlídat tohle ubrečené dítě, které mi nedokázalo nijak přijatelně vysvětlit, co se vlastně děje, a já jsem nemohla nic vysvětlit jemu. Chtěla jsem zpátky svou postel a chtěla jsem mít chvilku klid. Nikdy jsem neměla rodinu, a tak jsem nebyla zvyklá na to, jaký zmatek dokážou děti nadělat, jak se každou chvilku dožadují něčeho jiného, a už jsem byla dost nevrlá.

To už jsem začínala mít podezření, že jsou v tom drogy: Lisa se zdála být tak odtržená od života, tak bledá a lhostejná. Může za tím být cokoli, usoudila jsem nakonec rozpačitě – tak málo jsme v posledních letech byly v kontaktu. Fajn, pomyslela jsem si. Jestli mi sem přitáhla něco takového, bude to muset řešit. Bude muset dodržovat moje pravidla.

„Vstávej!“ křikla jsem na ni, otevřela okno a na stolek postavila hrnek čerstvého čaje. Nereagovala, a tak jsem z ní stáhla přikrývku a snažila se přemoci bolestnou grimasu nad tím, jak strašlivě je vyhublá. „No tak, Liso, dneska je nádherně a už máš načase, aby ses zvedla. Tvoje dcera tě potřebuje a já mám spoustu práce.“

Vzpomínám si, jak ke mně obrátila hlavu, v očích měla vzpomínku na všechnu tu hrůzu, a mě opustilo všechno odhodlání. Posadila jsem se na zatuchlou postel a vzala její ruku do svých.

„Co se děje, Liso?“ řekla jsem jemně. „Co se stalo?“

A když mi to pověděla, přitáhla jsem si ji k sobě a držela ji tak pevně, až mi zbělely klouby prstů, upírala jsem oči ke vzdálenému obzoru, a tehdy, dvanáct tisíc mil daleko a několik set hodin poté, se konečně rozplakala.

Ten večer bylo už po desáté, když jsme se dozvěděli, že na pláži uvízlo velrybí mládě. Yoshi mě to odpoledne zavolala vysílačkou a řekla mi, že spatřili zjevně rozčilenou samici keporkaka, jak plave sem a tam u ústí zátoky. S Lancem se k ní dostali docela blízko, ale nepřišli na to, co se vlastně děje: velryba na první pohled nejevila známky žádné nemoci, nevlály za ní žádné cáry rybářské sítě, které se jí mohly zaříznout do těla. Jenom pořád plavala po jaksi podivně nepravidelné trase. To nebylo u migrující velryby normální. A večer, když vyrazili na noční výpravu se skupinou úředníků z pojišťovny v Newcastlu, pak objevili to uvízlé mládě.

„To je to, co jsme viděli předtím,“ prohlásila Lisa a odložila vysílačku. „To vím jistě.“

Seděly jsme v kuchyni. Noc byla chladná a Mike se usadil s novinami u krbu ve společenské místnosti.

„Můžu s něčím pomoct?“ zeptal se, když nás spatřil v hale, jak si obouváme boty a natahujeme bundy.

„Mohl byste tu zůstat, aby tu Hannah nebyla sama? Kdyby se náhodou probudila, neříkejte jí, co se

děje.“

Překvapilo mě, že ho Lisa požádala – za celou tu dobu, co byla tady, nikdy nenajala ani paní na hlídání –, ale potřebovaly jsme vypadnout co nejrychleji a zřejmě o jeho povaze smýšlela stejně jako já. „Může nám to chvíli trvat,“ poplácala jsem ho po paži. „Nečekejte na nás. A v žádném případě nesmíte pustit ven Milly. Ta chudák velryba toho má i tak dost, ještě aby kolem ní pobíhal pes.“

Díval se, jak nastupujeme do dodávky. Měla jsem pocit, že by raději jel s námi a pomohl nám. Ve zpětném zrcátku jsem viděla jeho siluetu ve dveřích. Stál tam celou dobu, co jsme jely po pobřežní cestě.

*

Jen málo věcí rve člověku srdce tak jako pohled na uvízlé velrybí mládě. Díky Bohu, že jsem to za těch víc než sedmdesát let zažila jen dvakrát. Mládě leželo na písku, mělo asi dva metry. Působilo cize a zranitelně, ale zároveň jaksi krotce a známě. Moře jím lehce kolébalo, jako by se ho vlny snažily přesvědčit, ať se vrátí domů. Nemohlo mu být víc než pár měsíců.

„Zavolal jsem na úřady,“ oznámil Greg, který už byl na místě a snažil se, aby se mládě nezabořilo moc hluboko do hrubého písku na břehu. Nebylo už legální pokusit se pohnout s velrybou bez odborné pomoci: byla-li nemocná, mohl jí člověk víc ublížit než prospět. A i kdyby se dobrodincům podařilo obrátit ji nazpět k moři, mohlo se stát, že přivolá celé hejno, a den nato by jich připlulo a uvízlo další strašlivé množství, jakoby ze solidarity. „Možná je nemocný,“ přemýšlel Greg. „Každopádně je dost zesláblý.“ Nohavice džínů měl zpola mokré, jak klečel u mláděte. „Určitě pořád ještě saje od mámy a bez mlíka dlouho nevydrží. Myslím, že už tady pár hodin leží.“

Mládě leželo na boku, rypákem ke břehu, a oči mělo přivřené, jako by rozjímalo nad svým utrpením. Vypadalo tak žalostně, jako by nebylo dost vyvinuté, aby mohlo být na tomhle místě tak samo.

„Neuvízlo, protože je nemocné. To ty zatracené lodě,“ zasyčela Lisa, popadla kyblík a vydala se s ním k moři pro vodu. „Pouštějí tu hudbu tak nahlas, že to velryby dezorientuje. Ti malí pak nemají žádnou šanci.“

Podél pobřežní cesty nebylo žádné umělé osvětlení a my tři jsme se snad hodinu téměř beze slova lopotili a čekali, až po pobřeží dorazí lidé ze Správy národních parků nebo ze záchranné služby. Světlo z baterek se přelévalo sem a tam, jak jsme běhali k moři a zase zpátky a snažili se udržet mládě mokré. Pohybovali jsme se co nejtišeji. Velryby budí svou velikostí klamný dojem síly. Ve skutečnosti může tenhle ohromný tvor přijít o život tak snadno jako zlatá rybička z tržiště.

„No tak, maličký,“ šeptala Lisa a každou chvíli si k mláděti klekla a pohladila ho po hlavě. „Drž se, než ti seženeme nosítka. Tvoje máma je blízko, čeká na tebe.“

Tušili jsme, že má pravdu. Snad každou půlhodinu jsme zaslechli z dálky šplouchnutí, jehož ozvěna se odrážela od borovicemi zarostlých kopců za hlavním úsekem pobřeží – možná to byla ona a prohledávala moře, snažila se odhadnout, jak moc se může přiblížit. Úzkost velrybí mámy mi rvala srdce. Dál jsme běhali kolem sebe a já se snažila ty zvuky vytěsnit. Měla jsem strach, aby tu zoufalá matka neuvízla taky.

Greg musel ještě třikrát telefonovat a já se jednou vydala po cestě ve snaze zalarmovat záchranáře. Ale než se k nám lidé ze Správy parků dostali, bylo už po půlnoci. Zjevně nějak selhala komunikace, někdo jim nahlásil špatné místo, někdo jiný zase zmizel s jedinými dostupnými nosítky. Lisa jejich vysvětlování skoro neposlouchala a naléhala: „Podívejte, musíme ho dostat zpátky do vody. Rychle! Víme, že jeho máma je pořád ještě tady.“

„Zkusíme ho rozplavat,“ usnesli se a převalili ho na delfíní nosítka. Pak ho s namáhavým funěním dovlekli na mělčinu. Jako by ani nevnímali nelítostný chlad vln. Stála jsem na břehu a dívala se, jak se radí, jestli ho nenaložit na loď a nevzít ho za matkou, ale ten člověk z národního parku povídal, že neví, jestli má mládě dost síly, aby takový stres vůbec přežilo, natožpak ještě dokázalo plavat. A navíc se báli, aby matka nedostala z lodi strach a neodplula pryč.

„Kdyby se nám povedlo ho stabilizovat,“ zamumlal někdo,

„Možná bychom ho mohli dostat dál do zátoky…“

Jemně mládě houpali a pomáhali mu znovu nalézt ve vodě rovnováhu, kterou za tu dobu na břehu ztratilo. Asi po hodině postoupili do větší hloubky. Lisa a Greg už byli ve vodě po prsa. Ani jeden neměl na sobě neopren a celí se třásli zimou, ale pořád se snažili povzbuzovat toho tvorečka, aby se vydal za matkou. Lise hlasitě cvakaly zuby a já byla taky promrzlá.

Ale mládě se pořád ani nehnulo.

„Dobře, tak ho nebudeme strkat dál,“ rozhodl jeden z mužů, když se vzdali naděje, že se jim ho podaří rozplavat. „Budem tady

jenom stát a podpírat ho, ať zkusí přijít na to, kde je. Možná potřebuje ještě chvilku, aby se zorientovalo.“

Dokonce i když velrybí mládě nadnáší voda, je pořád strašlivě těžké. Stála jsem na břehu vedle Yoshi a dívala se na ty čtyři ve vodě. Lisa se úzkými rameny zapírala pod tou vahou a pořád mláděti povzbudivě šeptala a snažila se ho přimět, aby odplulo zpátky k matce.

To už byly skoro dvě hodiny ráno a všem nám bylo zřejmé, že je na tom mládě opravdu zle. Zdálo se být úplně vyčerpané, dýchalo nepravidelně a oko se mu každou chvíli zavíralo. Možná už bylo nemocné předtím, napadlo mě. Možná to jeho máma věděla, ale stejně ho nedokázala opustit.

Nevím, jak dlouho tam takhle stáli. V tom nočním světě zavládlo podivné bezčasí, hodiny se vlekly v pochmurné kombinaci chladu, tichého hovoru a rostoucího zoufalství. Kolem projela dvě auta, která přilákala světla baterek na pláži. Jedno bylo plné rozchechtaných mladých lidí, kteří se vyhrnuli ven a nabízeli pomoc. Poděkovali jsme jim a poslali je pryč – hromada opilých puberťáků, kteří by tu pobíhali sem a tam, bylo to poslední, co by to ubohé zvíře potřebovalo. Uvařily jsme s Yoshi na zakotvené Moby 1 kávu a pak ona a Lance vystřídali nosiče, aby jeden po druhém mohli na čtvrt hodinky vylézt a zahřát se horkým nápojem. Ale noc se táhla a já si půjčila něčí bundu a oblékla si ji přes tu svoji, protože do starých kostí zalézá zima mnohem hlouběji.

A pak jsme to uslyšeli: příšerný vzdálený zvuk z moře, podivný bučivý nářek vzácný zvuk velrybí písně nad vodou.

„To je jeho máma!“ vykřikla Lisa. „Volá ho!“

Yoshi zavrtěla hlavou. „Samice nezpívají,“ namítla. „Mnohem spíš je to samec.“

„Kolikrát jsi slyšela zpívat velrybu s hlavou nad vodou?“ dohadovala se Lisa. „Je to jeho máma, já to vím!“

Yoshi se s ní nehádala. Nakonec pronesla: „Podle některých studií občas zpívající samec z dálky sleduje samici s mládětem. Jako doprovod. Možná na ně dává pozor.“

„No, tomuhle chudáčkovi to teda zrovna nepomohlo,“ řekl jeden z mužů ze Správy, který seděl vedle mě ve vlhkém písku. „Vypadá to, že už nemá sílu bojovat.“

Lisa vedle mě zavrtěla hlavou. Prsty měla promodralé zimou.

„Musí! Je jenom dezorientované. Když mu dáme dost času, možná přijde na to, kde je jeho máma.

Přece musí pomoct, že ji uslyší!“

Ale nikdo z nás si nebyl jistý, jestli to mládě ještě vůbec něco slyší. Připadalo mi nebožátko polomrtvé, a viditelně už zápasilo o dech. Netušila jsem, kvůli komu ho vlastně ještě v té vodě drží.

To už jsem sotva stála na nohou: mám sice tuhý kořínek, ale už jsem moc stará na to, abych vydržela vzhůru celou noc. Zjistila jsem, že když si sednu, jak mě Yoshi pořád nabádala, začnu usínat, ale naléhavé debaty opodál mě vždycky probraly.

To je to nejhorší, když velryba uvízne: jako by se sama rozhodla zemřít, a my lidé to nechápeme a svou snahou o pomoc jen prodlužujeme její utrpení. Pokaždé když se podaří jednu zachránit, když vítězně odpluje do moře, jsme si svými činy jistější, víme s větší určitostí, že bychom vždycky měli bojovat za jejich záchranu. Ale co když je někdy lepší nechat věci být? Co když mládě prostě muselo odejít? A kdybychom ho nechali na pokoji, co kdyby jeho matka připlula a dostrkala ho zpátky do vody sama? Už jsem slyšela, že se to stalo. Představa, že jen přispíváme k utrpení toho mláděte, byla tak hrozná, že jsem ji raději pustila z hlavy a snažila se místo toho myslet na drobné domácí záležitosti – Hannah potřebuje sportovní boty, rozbila se konvice, kdy jsem naposledy dělala účty. Myslím, že čas od času jsem lehce zdřímla.

Konečně se nad mys vyhouplo slunce a zalilo naši skupinku na pláži bleděmodrým světlem. S trhnutím jsem se probrala, když jeden z lidí ze Správy oznámil, že už je to marné. „Měli bychom ho uspat,“ navrhl a mnul si unavené oči. „Když ho tu ještě necháme, riskujeme, že se vrátí jeho matka a uvízne tu taky.“

„Ale vždyť ještě žije!“ vyhrkla Lisa. V bledém světle byla popelavá vyčerpáním. Třásla se v mokrých šatech, ale odmítla se převléci do suchého oblečení, které jí nabídla Yoshi, protože by se stejně

znovu namočila, až zas půjde do vody. „Přece dokud je naživu…“

Greg ji objal kolem ramen a přitiskl k sobě. oči měl zarudlé a tvář ztmavlou strništěm vousů.

„Dělali jsme, co jsme mohli, Liso. Nemůžeme ohrozit ještě matku.“

„Ale vždyť ono není nemocné!“ vykřikla. „To ty zatracené lodi! Kdybychom ho dostali k matce, bude v pořádku.“

„Ne, nebude.“ Muž ze Správy národních parků pohladil mládě po zádech. „Byli jsme tu s ním osm hodin, šli jsme s ním do větší hloubky a pak zas na mělčinu, a za tu dobu se skoro nehnulo. Je moc malé, takže ho nemůžeme odchovat sami, a moc slabé, než aby se samo dostalo na moře. Když ho vezmeme dál od břehu, utopí se, a toho já se nehodlám účastnit. Mrzí mě to, lidi, ale to už nikam nepoplave.“

„Svinská věc,“ vzdychl Lance. Yoshi se v jeho náručí rozplakala – a já jsem taky bojovala se slzami.

„Ještě půl hodiny,“ prosila Lisa a hladila mládě po kůži. „Jenom půl hodiny. Kdybychom ho tak jenom dostali k matce… Podívejte, ona by přece věděla, že to to malé nezvládne, ne? Přece už by ho dávno opustila!“

Musela jsem odvrátit oči. Nedokázala jsem snést ten tón v jejím hlase. Muž se vydal k dodávce.

„Jeho máma už mu nepomůže. Mrzí mě to.“

„Tak ať umře u ní!“ prosila Lisa. „Nenechte ho umřít samotné. Můžeme ho vzít na moře, ať je u ní!“

„To nemůžu. Jednak by ho taková cesta jen traumatizovala a za druhé nemáme žádnou záruku, že by nás matka k sobě vůbec pustila. Možná bychom ji jen ještě víc vystresovali.“

V tu chvíli jsem odešla, abych vypravila Hannu do školy, ale taky proto, že jsem ten výjev už dál nedokázala snést. Jsem ráda, že jsem neviděla, jak se do mláděte zapíchly ty dvě injekce, ani duševní muka strážce parku, když nedokázaly mládě uspat. Trvalo mu dalších dvacet minut, než našel pušku, ale Yoshi mi potom pověděla, že ještě než ji stihli mláděti přitisknout k hlavě, ubohý tvoreček naposledy bublavě vydechl a umřel. Pak všichni plakali a třásli se v ranní mlze. Dokonce i ten veliký

chlap ze Správy, který předtím říkal, že je to za čtrnáct dní už jeho druhá uvízlá velryba.

Ale Lisa se podle Yoshiných slov úplně zhroutila. Vzlykala tak, až se málem dusila, a Greg ji pevně držel a bál se, že se pomátla. Brodila se vodou se vztaženýma rukama a vzlykavě se omlouvala velrybí matce, jako by to byla její vlastní vina. Když přikryli tělo mláděte nepromokavou plachtou, aby ho chránili před zvědavými pohledy kolemjdoucích, kvílela tak usedavě, že se strážci parku po straně Lanceho ptali, jestli je ta paní, no víte, naprosto v pořádku.

Teprve pak se Lisa trochu uklidnila, říkala Yoshi. Greg jí nalil velkého panáka – v přihrádce své dodávky měl láhev brandy. Lance a Yoshi si dali jen slzu na posilnění, ale Lisa jich do sebe obrátila ještě několik. A pak ještě pár dalších. A když konečně nad Silver Bay vyšlo slunce a ozářilo mrtvolku na pláži a všechnu tu nevinnou krásu kolem ní a když umlkl nářek velryby, o níž jsme všichni doufali, že to nebyla jeho matka, nasedla Lisa vrávoravě do dodávky a odjela s Gregem k němu.

9

Mike

K čertu s tím časovým posunem. Bylo právě po šesté ráno a já byl nepříjemně bdělý, přemýšlel jsem o rozhovoru s Dennisem v Anglii a snažil se namlouvat si, že necítím, co bych zcela jistě cítit neměl.

Nemusel jsem hádat, co se stalo. Probudil jsem se krátce po čtvrté, chvíli jen tak ležel ve tmě a hlavou mi zlomyslně hučela spousta myšlenek. Nakonec jsem vstal, zjistil, že až na mě a Hannu je hotel pořád ještě prázdný, a chvíli jsem bloumal opuštěnými pokoji. Nakonec jsem se vrátil k sobě s Kathleeniným dalekohledem a zaostřil ven z postranního křídla arkýřového okna. Slabě jsem rozeznal mihotání baterek. občas scénu na pláži ozářily reflektory nějakého auta. Díval jsem se, jak se Greg i ostatní stopaři velryb brodí v poblikávajících kuželech světla do vody a zase nazpět. Za nějakou chvíli jsem – podle barvy bundy – rozeznal Lisu, jak sedí v písku, a nějaké dva chlápky, kteří si povídali u čehosi, co připomínalo nepromokavou plachtu.

Proklínal jsem časový posun a namlouval si, že se to člověku může vrátit, i když už předtím týden spal jako nemluvně. Potom jsem zatáhl závěsy, uvařil si kávu a přemáhal touhu znovu se podívat ven. Dramatický boj o život má jakousi neodolatelnou přitažlivost, i když jde jen o zvíře. Ale ve mně to nutkání vždycky zároveň vyvolávalo i mírné zneklidnění, jako by můj zájem byl známkou určitého povahového nedostatku, jistého chladu a prospěchářství.

Možnost vskrytu pozorovat ostatní mi navíc připomněla tajemství, věci, které jsem Vanesse neřekl… věci, které hrozily překypět a zavalit mě důkazy mé prolhanosti. V Silver Bay jsem do značné míry dokázal zapomenout na to, co jsem udělal, mé činy jako by se ztratily v dálce a v odlišném časovém pásmu – i proto, že mi teď většinu času připadalo, jako bych žil něčí jiný život. Ale v tomhle tichém čase nad ránem tu nebylo nic, co by rozptýlilo mou pozornost. Neměl jsem jak uniknout pravdě o sobě samém.

Ale než jsem se nad tímhle i nad podobnými věcmi, které takhle nad ránem člověka přepadají, mohl zamyslet, zavolal Dennis. Zjevně si vůbec neuvědomoval časový rozdíl, kypěl stěží potlačovanou zuřivostí, protože je stále ještě upoután na lůžko, a trval na tom, abych mu do všech podrobností vylíčil každý rozhovor a každý krok, který jsem podnikl v zájmu našeho projektu. I za těch nejpříznivějších okolností nebylo snadné ho uspokojit, ale když byl v téhle náladě, nešlo to prakticky vůbec. Když se v takovémhle rozpoložení objevil v kanceláři, vždycky jsme se raději uklidili na nějaká vymyšlená jednání a moc se neukazovali, dokud se jako hurikán sám nevybouří. Dennis byl muž prudkých rozporů: devadesát procent času to byl absolutně velkorysý optimista – takový ten člověk, kvůli kterému chcete být lepší, než jste, a který z vás vyždímá netušené schopnosti. I proto jsem pro něj a s ním chtěl pracovat. Ale po ten zbývající čas dokázal být jednoduše strašlivý.

„Sehnal už jsi to povolení?“ dožadoval se.

„Tady to nejde tak rychle.“ otáčel jsem v prstech propiskou a přemýšlel, čím mě tenhle chlap, který údajně nebyl o moc víc než můj rovnocenný společník, dokáže přimět se pubertálně kroutit, dokonce i když je ode mě dvanáct tisíc mil daleko. „To jsem ti říkal, ještě než jsem sem jel.“

„Víš, že tohle nechci slyšet! Chci, aby to byla hotová věc, Mikeu!“

„Můžeme mít trochu potíže… s ekologickými faktory.“

„Co to má kruci znamenat?“

„Ty vodní sporty… někteří by mohli tvrdit, že budou mít negativní dopad na místní mořskou faunu.“

„Vždyť je to zátoka!“ prskal. „Je to zátoka a odjakživa jsou v ní lodě, naleziště ústřic, jezdí tam motorové čluny a spousta dalších věcí. Už aspoň sto let. Jak může zábavní letovisko zabírající takový kousínek pobřeží něco ovlivnit?“

„Můžeme čekat nějaký odpor ze strany pozorovatelů velryb.“

„Pozorovatelů velryb? Co je to zač, nějací vegetariánští grínpísáci?“

„Je to nejvýznamnější turistická atrakce v zálivu.“

„A cože to teda ksakru celé dny dělají?“

Zíral jsem na telefon. „No… pozorujou velryby…?“

„Přesně! A z čeho ty velryby pozorujou?“

„Z lodí.“

„Z plachetnic? Nebo z veslic?“

„Z motorových lodí.“ Pochopil jsem, kam tím míří.

Když jsem znovu vyhlédl z okna, všichni byli pryč, dokonce i velryba.

Kolem šesté klapla síť ve dveřích, sešel jsem po schodech a spatřil v hale Kathleen, jak si svléká mokrý kabát. V bledém ranním světle vypadala naprosto vyřízená, jaksi starší a křehčí než před dvanácti hodinami, pohyby měla znejistělé vyčerpáním. Lisu jsem za ní neviděl.

„Počkejte, pomůžu vám s tím kabátem,“ nabídl jsem se. odbyla mě. „To neřešte,“ zamumlala a z jejího tónu jsem uhodl, jak to s velrybím mládětem dopadlo. „Kde je Hannah?“

„Ještě spí.“ Totéž jsem ovšem nemohl říct o Lisině fence, která škrábala na dveře a kňučela celou dobu, co byly pryč.

Kathleen přikývla. „Děkuju,“ řekla. Stála trochu shrbeně. Poprvé od chvíle, kdy jsem ji poznal, jsem ji vnímal jako starou paní. „Jdu udělat čaj. Dáte si taky?“

Tušil jsem, že smrt velrybího mláděte byla dost mimořádná, takže otřásla i jí, ačkoli mě na druhou stranu překvapovalo, že když se někdo proslaví zabitím žraloka, může se tak rmoutit nad úhynem jiného mořského tvora. A celou tu dobu, co jsem o tom přemýšlel a seděl přitom za stolem v kuchyni, protože Kathleen trvala na tom, že čaj udělá sama, jsem napůl čekal, že zaslechnu klapnutí dveří, že o zeď zašustí Lisina nepromokavá bunda a ona vejde dovnitř a hodí klíče do misky na stolku v hale.

„Chůdě malé, nešťastné,“ pronesla, když se konečně posadila.

„Vůbec nemělo šanci. Měli jsme ho zastřelit hned.“

Musel jsem vypít dva hrnky čaje, než jsem sebral odvahu něco říct. Nakonec jsem se rozhodl pro nenucenost. Poznamenal jsem, že Lisa se zjevně rozhodla vyplout s Izmaelem hned ráno – ale málem dřív, než jsem to vůbec dořekl, mi Kathleen pohledem naznačila, že nemá smysl, abychom něco předstírali. „Je s Gregem,“ řekla.

Její slova visela ve vzduchu.

„Nevěděl jsem, že jsou spolu,“ pronesl jsem vysokým, nepřirozeným hlasem.

„Nejsou,“ vzdychla unaveně. A potom dodala zničehonic: „Vzala si to mrtvé mládě hrozně osobně.“

Nastalo dlouhé ticho. Hleděl jsem do prázdného hrnku a snažil se nezabíhat v myšlenkách, kam jsem nechtěl. „Ale přece nemohla nic dělat,“ namítl jsem. Byla to jen fráze, abych něco řekl. Prostě jsem nechápal, proč mrtvá velryba znamená, že se musí vyspat s Gregem.

„Koukněte, Mikeu, Lisa přišla před pěti lety o dítě, krátce předtím, než sem přijela. A vyrovnává se s tím po svém.“ Ztišila hlas, přitáhla si hrnek s čajem blíž a napila se. Všiml jsem si jejích rukou byly velké a upracované, ne měkké a jemné, jako měla moje matka. „Bohužel to znamená, že si

ten chudák pitomá párkrát do roka myslí, že má nějakou šanci.“

Zatímco jsem zpracovával nové informace, zapřela se dlaněmi o stůl, vstala a přes stěží potlačované zívnutí oznámila, že by měla jít vzbudit Hannu. Z náhlé změny tématu bylo zjevné, že už o tom nechce dál mluvit. V ranním světle, které proudilo dovnitř kuchyňským oknem, se její pleť zdála bledá, na hony daleko od obvyklé zdravé ruměnosti. Přemítal jsem, čím si tam na pláži musela projít. Bylo snadné zapomenout, kolik je jí vlastně let.

„Odvezu ji do školy, jestli chcete,“ nabídl jsem jí. „Stejně nemám nic v plánu.“ Najednou mi bylo jasné, že potřebuju mít něco na práci, abych nemusel na nic myslet. Chtěl jsem poslouchat Hannino veselé brebentění o hitparádách, kurzech technologie a školních obědech. Chtěl jsem sednout do auta a někam jet. Chtěl jsem vypadnout z tohohle domu. „Kathleen, slyšela jste mě? Já ji odvezu.“

„Určitě?“ Vydal jsem se pro klíčky a vděčný pohled, jímž mě doprovázela, mi prozradil, jak je Kathleen Whittier Mostynová, legendární rybářka a zjevně neúnavná hostitelka, ve skutečnosti vyčerpaná.

Je dost dobře možné, že teoreticky působím jako mnohem větší proutník, jak by řekla moje sestra, než ve skutečnosti jsem. Ve skutečnosti jsem za ty čtyři roky s Vanessou žádnou další ženu ani nepolíbil, až do toho večera s Tinou. Tím nechci říct, že bych na to vůbec nemyslel – jsem jenom člověk –, ale až do té oslavy v kanceláři mi představa, že Vanessu podvádím, připadala tak vzdálená realitě, natož aby byla pravděpodobná, že i ve chvíli, kdy jsem k sobě tiskl Tinino štíhlé pevné tělo a ona mi naléhavě šátrala rukama v kalhotách, jsem se někde v koutku duše toužil nahlas rozesmát nad tou absurdní představou, že se něco takového vůbec děje.

S Vanessou Beakerovou jsem se seznámil v Beaker Holdings. Pracovala jako záskok v marketingovém oddělení, a než jsem zjistil, co vlastně její příjmení znamená, už jsme spolu několik týdnů chodili – i když by mi to spousta lidí neuvěřila. Když jsem zjistil, co je zač, přemýšlel jsem, jestli se s ní nemám rozejít: tu práci jsem opravdu chtěl, už jsem měl naplánovaný i kariérní postup v rámci firmy. Zdálo se mi, že je zbytečné to riskovat kvůli vztahu, kterým jsem si ani nebyl tak úplně jistý.

Ale to jsem nepočítal s reakcí své nové přítelkyně. Řekla mi, ať nejsem směšný, informovala svého otce o našem vztahu přímo přede mnou a dodala, že je mu houby po tom, jestli spolu vydržíme nebo ne, a potom mi oznámila, že ví, že jsem Ten pravý. Pak mi věnovala úsměv, z něhož bylo zřejmé, že ji ani nenapadlo zamyslet se nad tím, jestli by mě takové prohlášení nemohlo poněkud vyděsit.

A já jsem se nejspíš opravdu nevyděsil. Moje sestra Monica vždycky říká, že pokud jde o vztahy, jsem lenoch: nikdy mi nevadilo, když se o mě atraktivní ženy samy ucházely, a sám jsem musel ukončit vztah jenom jednou. Vanessa byla hezká, někdy skoro krásná, spokojená, sebevědomá a chytrá. Každý den mi říkala, jak mě miluje, ale já bych to věděl i tak – z toho, jak mě doma obskakovala, nedělala okolky se sexem a věnovala nekonečně času a energie péči o můj zevnějšek a pohodu. Nevadilo mi to, aspoň jsem to nemusel dělat sám. A důvěřoval jsem Vanessinu mínění. Už jsem říkal, že je chytrá, a navíc po svém tátovi zdědila obchodní nadání.

Nevěděl jsem, proč musím před sestrou náš vztah obhajovat, ale dělal jsem to. Často. Tvrdila, že Vanessa je hrozná snaživka. Říkala, že bych si vzal kohokoli, kdo by se kvůli mně tak namáhal jako Vanessa, kdo by mi tak ulehčoval život – úplně kohokoli. Prohlašovala, že jsem v životě nebyl doopravdy zamilovaný, protože mi nikdo nikdy neublížil. Já jí na to řekl, že její pojetí vztahů mi připadá spíš jako masochismus.

Moje sestra neměla nikoho už patnáct měsíců. Prý se dostává do věku, kdy je pro všechny vhodné

muže „příliš komplikovaná“.

„Co chceš?“ vyštěkla, když jsem jí zavolal.

„Ahoj, bratříčku můj! Moc mi chybíš!“ řekl jsem sarkasticky.

„Jak se máš na druhém konci planety? Jak to vypadá s klíčovým obchodem tvojí kariéry?“

„To mi voláš, že ses rozhodl emigrovat? Zaplatíš mi cestu, když tě přijedu navštívit? Kup mi letenku do byznys třídy a já to za tebe řeknu mámě a tátovi!“

Zaslechl jsem, jak si zapaluje cigaretu. V pozadí brebentila televize, já se podíval na hodinky a spočítal si, kolik je teď doma hodin. „Myslel jsem, žes toho nechala,“ podotkl jsem.

„Taky že jo,“ odsekla a hlasitě vydechla. „To musí být nějaké rušení na lince. Tak co chceš?“ Popravdě řečeno jsem nevěděl. „Asi si chci jenom s někým popovídat.“

To ji vyvedlo z míry. V životě jsem vůči sestře neprojevil žádnou citovou potřebu.

„Jsi v pohodě?“

„Ale jo. Já… jenom jsem zažil divnou noc. Před hotelem zahynulo velrybí mládě a… asi mě to trochu rozhodilo.“

„No teda. Velrybí mládě? Někdo ho zabil?“

„Ne tak docela. Uvízlo na mělčině.“

„Aha. o tom už jsem slyšela. Fakt divné.“ Zaslechl jsem, jak potáhla z cigarety. „Máš nějaké fotky?

Z toho by byl zajímavý článek.“

„Přestaň si hrát na novinářku, Moniko.“

„Nebuď tak přepjatý. Tak co teda, všichni jste se ho snažili dostat zpátky do vody?“

„No, já jsem u toho nebyl.“

„Nechtěl sis ušpinit ty svoje značkové kalhoty, co?“

Najednou mě hrozně popudilo, že ke mně nikdy nedokáže být milá a upřímná, vždycky umí jenom sarkasticky vtipkovat. „Už nám není čtrnáct, jestli sis nevšimla!“ chtělo se mi zařvat. Ale řekl jsem jenom: „Ale, zapomeň na to. Už musím končit.“

„Hele, Mikeu, no tak… Promiň.“

„Víš co, promluvíme si jindy.“ Měl jsem radši zavolat Vanesse. Ale vím, proč jsem to neudělal.

„Mikeu, nezlob se. Mrzí mě to, dobře? Co… cos mi to chtěl vlastně říct?“

Jenže to bylo právě to: já nevěděl. Seděl jsem tam dobrých pět minut, než mi došlo, že to opravdu nevím.

Dovezl jsem Hannu do školy, vrátil se do hotelu a půl hodiny poté jsem ji spatřil přicházet po pobřežní cestě. Pes ji vítal radostným štěkotem. Byla bledá a zjevně vyčerpaná, nohavice džínů měla mokré a celé od písku. Když mě zahlédla, jak sedím na začátku mola, ve tváři se jí nic nepohnulo, ale zastavila se v písku kousek ode mě a jednou rukou si zastínila oči před ranním sluncem. Malinko zavrávorala a mě napadlo, jestli není trochu opilá. Když jsem teď věděl, co jsem věděl, díval jsem se na ni trochu jinak. Lisa McCullenová najednou získala další rozměr.

„Nechcete se mnou jet do obchodu?“

Proti slunci jsem rozeznával jen její siluetu a neviděl jí do tváře.

„Budete řídit?“

„No, možná byste mohl řídit vy, jestli už jste se v tom svém holdenu naučil řadit. Kathleen je dneska na nakupování moc unavená, potřebuje se vyspat.“

Došlo mi, že srdečnějšího pozvání se mi asi nedostane. Zašel jsem si do hotelu pro klíčky od auta.

Na Brita působí australské supermarkety jako ráj hojnosti – cizí, a přece důvěrně známé: spousta zářivě barevného ovoce a zeleniny proložená neznámými pochoutkami, jako jsou tyčinky Violet

Crumble nebo Greenova tekutá směs na palačinky. Doma jsem nakupování potravin moc nedal: buď to zařizovala Vanessa, nebo jsem podle jejích instrukcí v internetovém obchodě klikl na tlačítko

„Opakovat objednávku“ a všechno přišlo úhledně zabalené v barevně rozlišených taškách nadepsaných „Mraznička“, „Lednice“ a „Spižírna“ – jako by snad někdo v Londýně ještě měl spižírnu. Ale jak jsme bloumali rozlehlou halou australského supermarketu, bavilo mě prohlížet si neznámé potraviny a přistihl jsem se, jak si přepočítávám ceny na libry – jako bych snad věděl, kolik ty věci v Británii stojí.

Lisa mašírovala uličkami sem a tam a házela věci do ohromného vozíku se sebejistotou člověka, který to dělá pravidelně. Počínala si tak hbitě a obratně, že by nikdo neuhodl, že byla celou noc vzhůru.

„Máte chuť na něco konkrétního?“ zavolala na mě přes rameno.

„Tedy pokud tu ještě chvíli zůstanete.“ Vůbec nic v jejím hlase neprozrazovalo, jestli jí na tom aspoň trochu záleží.

„Já nejsem náročný,“ podotkl jsem, vrátil balíček sušenek zpátky do regálu a uvědomil si, v kolika směrech je tohle tvrzení pravdivé.

Když měla zaplatit, všiml jsem si, že musí prohrabávat kapsy, aby dala dohromady dost na celý nákup – zmuchlané bankovky a mince nejrůznější hodnoty. Chtěl jsem ji přerušit, ale stačil její varovný pohled a nechal jsem ruku s peněženkou v kapse. Předstíral jsem, že ve skutečnosti hledám kapesník, a vysmrkal se tak ostentativně, že žena ve frontě za mnou s hrůzou o krok ustoupila.

Díval jsem se na ni a najednou jsem si začal dávat věci do souvislostí a uvažoval, jak to všechno do sebe zapadá. Proč nedokáže svoje zbývající dítě pustit na moře. Proč je pořád tak smutná. Možná se to dítě utopilo. Možná bylo ještě maličké. Možná přitom přišla i o manžela. Uvědomil jsem si, že jsem se jí skoro na nic nezeptal. A když o tom tak přemýšlím, skoro nikdy se nikoho na nic neptám. Dennis Beaker může mít klidně někde druhou rodinu, co já vím. Tina Kennedyová mohla klidně přede dvěma lety odejít z kláštera. Vždycky jsem bral lidi tak, jak se mi sami prezentovali. Teď jsem najednou přemýšlel, co všechno mi tím třeba uteklo.

Lisa McCullenová měla dítě a to zemřelo. Byla o tři roky mladší než já, ale vedle ní mi najednou připadalo, že mám asi tolik životních zkušeností a sebepoznání jako prvok.

Jeli jsme skoro dvacet minut, než někdo z nás znovu promluvil.

Projeli jsme kolem budovy městské rady a já si vzpomněl na projekt a na rozhovor s Dennisem. Vybavilo se mi, co mi před pár dny pověděla Kathleen: že v okolí Silver Bay se začalo stavět jenom proto, že si tu spojenecká vojska postavila základnu. Pamatovala si doby, kdy tu stával jen její hotel, pár domů a koloniál. Líčila to s určitým uspokojením, jako by se jí to tehdy líbilo víc. Věděl jsem, že bych v tu chvíli měl něco říct. Částečně to byla asi zbabělost. Bylo mi jasné, jak by nejspíš reagovala

– stejně jako všichni ostatní. Všechny jsem si tu oblíbil. A představa, že by oni přestali mít rádi mě… se mi vůbec nelíbila.

A pak přišla Lisa a ty světlice a velrybí mládě a já už najednou nebyl tolik přesvědčený, že náš plán je tak správný, jak jsme si představovali. Musí se přece najít nějaký způsob, jak propojit naše potřeby, říkal jsem si – jak potřeby plánovaného hotelu, tak stopařů velryb. Ale dokud nevymyslím, jak to provést, nechtěl jsem o tom s nikým mluvit. Ani s Lisou, ani s Kathleen. Ani s Dennisem, bez ohledu na to, jak moc bude naštvaný, protože podle něj mlžím. Seděl jsem za volantem, snažil se soustředit na cestu a palčivě si uvědomoval Lisinu přítomnost. Levou rukou si bezděčně stáčela vlasy av myšlenkách byla zjevně někde daleko odsud.

Přemýšlel jsem, co bych mohl říct, ale nechtěl jsem jí dát příležitost schovat se za zdvořilou

konverzaci. Zdálo se mi, že už jsme přece jen trochu dál. Měl jsem podivný pocit, jako by mi dlužila nějaké vysvětlení. A myslel jsem na to, jak se na mě Greg bude večer šklebit a trousit zastřené narážky na jejich společnou noc, jako by se potvrdilo jeho varování. S chlapy jako on jsem se setkával na každém kroku: charismatičtí a hluční, neustále odhodlaní být středem pozornosti, jako malí kluci. Nechápu, jak se jim vždycky povede zaujmout ty nejmilejší a nejhodnější ženy, a přitom se k nim pak obvykle chovají úplně hrozně. Představoval jsem si, jak si sedne vedle Lisy na lavičku a majetnicky ji obejme kolem ramen – přesvědčený, že má šanci, jak říkala Kathleen. Ale možná má větší šanci, než si sama Lisa připouští. Kdo ví, jaké cesty si vybírá lidské srdce a proč? Lise se koneckonců Greg líbil dost na to, aby s ním šla do postele. A víc než jednou.

Ale proč on? Proč zrovna tenhle věčně namazaný, pivem páchnoucí děvkař?

Promluvila, teprve když už jsme byli na půl cesty po pobřeží a před námi se objevil hotel. U mola kotvily dvě lodi: Moby 1 a Izmael. Už jsem je dokázal rozeznávat a naplňovalo mě to zvláštním pocitem uspokojení. Slunce stálo vysoko na obloze, třpytivě se odráželo od modrého moře pod sebou a kopce hustě porostlé borovicemi byly až nepřirozeně svěže zelené. Kdykoli jsem se na tu scenérii zadíval, představoval jsem si, jak se bude vyjímat na stránkách reklamního letáku.

„Asi už víte, co se včera stalo,“ pronesla, aniž se na mě podívala.

„Do toho mi nic není,“ odtušil jsem.

„Ne,“ přisvědčila, „to není.“

Vyhodil jsem blinkr doleva a pomalu zatočil na cestu k hotelu. Najednou jsem si přál, abychom už nebyli skoro doma. Nechtělo se mi věřit, že hodiny v autě ukazují teprve poledne. Bylo mi, jako bych už prožil celý den.

Znovu se ozvala uměřeným tónem. „Znám Grega už hrozně dlouho. on… no, znám ho dost na to, abych věděla, že jemu na tom nezáleží. Že to nemusí nic znamenat.“

Zajel jsem na parkoviště. Seděli jsme mlčky, motor auta chladl as tikáním se uklidňoval a my se oba snažili vypořádat s tím důležitým poznáním, že považovala za nutné mi vůbec něco vysvětlovat.

„Vaše teta mi pověděla o tom dítěti. Moc mě to mrzí.“ Prudce se ke mně otočila. Všiml jsem si, jak má zarudlé oči.

Možná to bylo jen nedostatkem spánku, možná to byl důsledek nekonečného pláče. „Neměla vám nic říkat.“

Nevěděl jsem, jak reagovat.

A tak jsem se naklonil, sevřel vyčerpanou a překrásnou tvář Lisy McCullenové v dlaních a políbil ji. Bůh ví, proč jsem to vlastně udělal. Ale nejvíc mě překvapilo, že můj polibek opětovala.

10

Hannah

Lara mě vzala na svou plachetnici. Jmenovala se Snílek a měla tupou příď, příčník – to je ta lavička uprostřed – a oplachtění jako bermudská šalupa, s hlavní plachtou a s kosatkou, která vypadala jako dva spojené trojúhelníky, jeden menší a jeden větší, a měla taky malou vlaječku – plamenec –, která jí ukazovala směr větru.

Naučila mě obracet loď po větru a proti větru, což je při plachtění to nejdůležitější a člověk přitom musí umět najednou používat kormidlo, plachty i váhu celé posádky. S Larou jsme se musely přesouvat z jednoho boku člunu na druhý, což nás vždycky rozesmálo, a Lara někdy předstírala, že padá přes palubu, ale já se nebála, protože jsem věděla, že si jenom dělá legraci.

Mámě jsem to neřekla. Ale Lařina maminka to věděla – dohlížela na nás od nich z domu a půjčila mi svou rezervní záchrannou vestu. Máma se s ostatními matkami nikdy moc nevybavuje, takže jsem si říkala, že to snad bude v pohodě.

V Lařině rodině plachtí všichni. Lara s tím začala ještě jako mimino – v obýváku mají její fotku, jak ještě v plínce svírá buclatýma ručičkama kormidlo a někdo ji přidržuje za bříško. Pamatuje si, jak jako malinká spávala na jejich jachtě, a její máma povídala, že teď hrozně špatně spí, protože je zvyklá na vlny, které ji ukolébávají ke spánku.

Lara chodila na jachtařský kurz v Salamander Bay a umí všechny pozice. To jsou všechny úhly, pod jakými se loď může natočit ke větru, třeba přímo proti větru, ten vám umožní couvat, nebo plavba na boční vítr, při té loď pluje nejrychleji. Povídala, že až mi máma dovolí jezdit na Hannině chloubě, můžeme na ten kurz v Salamander Bay jít spolu. Člověk se tam naučí takové věci jako plavbu pod jednou plachtou nebo s vytaženou kýlovou ploutví. Pořádá se to o prázdninách a je super, když máte vlastní loď a nemusíte se střídat na té školní. od mojí oslavy jsem se mámy jedinkrát zeptala, jestli mi dovolí jezdit na člunu od Grega, a ona řekla, že ne, takovým tím tónem, jako že se o tom nebudeme vůbec bavit. Ale teta Kathleen povídala, ať to nechám na ní, a když na to půjdeme chytře, tak se máma nakonec nechá přemluvit. Prý je to jako s rybařením: člověk se musí naučit být klidný a trpělivý, aby ulovil, po čem touží.

Bylo docela teplo, dokonce i na vodě, a tak jsme byly jenom v mikinách. Lařina máma nám nařídila, že musíme mít každopádně celou dobu záchranné vesty, a ty nás docela zahřály, takže jsme nepotřebovaly bundy. Moře bylo klidné a my jsme měly dovoleno plout mezi dvěma nejbližšími bójkami a nalevo od pobřeží – pod podmínkou, že nepoplujeme až tam, kde už začínají lodní trasy. Lara svoji mámu vždycky poslouchá. Povídala, že její táta prý znal někoho, kdo se připletl na trasu a málem ho to vcuclo pod nákladní loď, protože se nedíval, kam pluje.

U výběžku se na nás připlavali podívat delfíni. Na chvíli jsme zastavily, abychom si daly čokoládu, já jsem podle fotek na Moby 1 poznala Paraplíčko a její mládě a ukázala jsem Laře její hřbetní ploutev, která vypadala přesně jako deštník zespoda. Delfíní miminko bylo tak roztomilé, že se nad ním Lara málem dojetím rozbrečela. Byly jsme si docela jisté, že nás poznávají – ne vždycky se ke stopařům přibližovali, ale tohle už bylo potřetí, co jsem plula s Larou, a delfíni se pokaždé objevili. Vždycky vypadají, jako že se smějou. Seděly jsme tam u výběžku snad hodinu, povídaly si s nimi a pozorovaly je při hře. Paraplíččino mládě od posledně vyrostlo snad o patnáct centimetrů a Paraplíčko k nám připlula tak blízko, že jsme ji mohly pohladit po čumáku, i když musela vědět, že

nemáme žádné ryby. Neodolala jsem a pohladila si ji, i když Yoshi říká, že nesmíme delfíny povzbuzovat, aby k nám plavali moc blízko, protože by si mohli začít myslet, že na ně budou všichni lidi hodní. Povídala, že kousek dál po pobřeží někdo vloni ubodal delfína k smrti, jen tak, bezdůvodně. Prostě si vyjel na vodním skútru a bodnul delfína nožem. Plakala jsem, když jsem si představila toho delfína, jak plave ke skútru s tím sladkým usměvavým výrazem a myslí si, že našel nového kamaráda. Nakonec jsem se rozbrečela tak, že Yoshi musela dojít pro mámu, aby mě z toho dostala.

Delfíny měla Letty vždycky nejradši. Na svém stolečku měla čtyři delfínky z různobarevného křišťálu, dostala je k pátým narozeninám. Vždycky jsem jí je přerovnávala a ona se na mě zlobila, že jí lezu do věcí. Dost jsme se hádaly, protože byla jenom o čtrnáct měsíců mladší než já, a máma říkala, že jsme prý jedna za osmnáct a druhá bez dvou za dvacet. Někdy si vzpomenu na naše hádky a je mi z toho úplně hrozně, protože kdybych byla věděla, co se jí stane, byla bych se snažila na ni být každý den hodná. Říkám „snažila“, protože je docela těžké být na někoho den co den hodný. Dokonce i moje máma mi někdy leze na nervy, ale na tu jsem hodná vždycky, protože vím, že je pořád ještě smutná a protože už má jenom mě. Ty křišťálové delfínky pořád ještě mám. Jeden vypadá trochu jako Paraplíčko, takže jsem ho tak pojmenovala a z nejmenšího z těch tří ostatních udělala její mládě, i když vím, že ve skutečnosti nemá tu správnou velikost. Ale schovala jsem je do krabice, protože jsou pro mě moc vzácní. A protože když je vytáhnu, všechno se mi to zase vrátí.

Lara je jednou hrozně opatrně vyndala. „Vzpomínáš na sestru hodně?“ zeptala se.

Zrovna jsem byla zalezlá pod postelí a snažila jsem se najít něco v časopise, co jsem jí chtěla ukázat, takže nejspíš neviděla moje přikývnutí. „Ale vlastně o ní vůbec nemluvím, protože to mámu vždycky strašně rozhodí,“ vysvětlila jsem, pozpátku se vysoukala ven a snažila se neuhodit do hlavy.

„Ale pořád mi chybí.“ Víc jsem vážně říct nedokázala. Pořád to pro mě bylo hrozně těžké.

„Já svoji ségru nenávidím!“ svěřila se Lara. „Je to mrcha. Hrozně bych si přála být jedináček.“ Nedokázala bych jí to správně vysvětlit – ale já vždycky budu mít sestru. Že už Letty není naživu,

neznamená, že jsem jedináček jsem prostě polovina toho, co dřív.

Ve čtvrtek mi máma už potřetí tenhle týden řekla, ať donesu Mikeovi snídani.

„To mu ji nemůžeš donést ty?“ dohadovala jsem se. „Ještě nejsem učesaná!“ Hrozně mě to štvalo, protože ráda nosím do školy copy, a když člověk při zaplétání vypadne z rytmu, jsou pak uprostřed celé hrbolaté. Teta tvrdí, že už má moc staré a ztuhlé prsty, aby mi copy mohla zaplétat, a mámě je úplně ukradené, jak chodí učesaná, takže si musím dělat copy sama.

„Ne,“ odbyla mě a dál se se mnou nebavila. A podnos se snídaní mi postavila na schod přede dveřmi.

Chovala se hrozně divně. Nevím, jestli to bylo proto, že ho nemá ráda, ale přestala s námi sedávat večer venku, a když párkrát přišla, vůbec si ho nevšímala, i když on tam byl pokaždé, jako by na ni čekal. Řekla jsem Laře, že je to podle mě hrozně dětinské – jako některé holky od nás ze třídy, co dokážou předstírat, že tam vůbec nejste, i když si stoupnete přímo před ně.

„Ty jsi na Mikea naštvaná?“ zeptala jsem se mámy konečně. Zatvářila se trochu vylekaně. „Ne – proč se ptáš?“

„Protože tak vypadáš.“

Začala si pohrávat s vlasy. „Nejsem na něj naštvaná, zlato. Jenom si myslím, že není dobrý nápad se moc kamarádit s hosty,“ řekla. Potom jsem ji zaslechla, jak se baví s tetou v kuchyni, když si myslely, že se koukám na televizi. Stopaři byli všichni venku a máma si k nim nechtěla jít sednout, i když se potřebovali společně domluvit, jestli mají zvýšit sazby jízdného, protože zase zdražilo palivo. Ceny paliva se probíraly pořád dokolečka.

„Nechápu, proč se kvůli všemu tak vytočíš,“ povídala teta Kathleen.

„Kdo říká, že jsem vytočená?“

„A co ten otlučený talíř?“

Zaslechla jsem, jak máma položila talíř na stůl a pak zamumlala:

„Promiň.“

„Liso, zlatíčko, nemůžeš se pořád schovávat.“

„Proč? Je nám tu přece dobře, ne? Nejsme snad v pohodě?“ Teta na to nic.

„Já prostě nemůžu, rozumíš? Zkrátka to není dobrý nápad.“

„Kdežto Greg jo?“

Greg nemá Mikea rád. Když si jednou teta Kathleen s Mikem povídala a Greg si myslel, že ho nikdo neslyší, řekl o něm, že je hajzl.

Máma pronesla hrozně vystresovaným tónem: „Prostě si myslím, že je lepší, když se už s Hannou… nebudeme vázat.“ A pak odešla. A teta si zase tak divně odfrkla.

Šla jsem si do slovníku přečíst, co znamená „vázat se“. Stálo tam: „zapříst citový nebo sexuální vztah / shledávat obtížným se oprostit“. Ukázala jsem to tetě, aby mi řekla, co z toho platí, ale ona ukázala na oba významy a řekla, že obojí situaci dobře vystihuje.

Ve škole se zase probíral ten výlet. Někdy mi připadalo, že se snad nemluví o ničem jiném, i když to mělo být až za spoustu měsíců a naše učitelka občas říkala, že když se nezačneme trochu snažit, nepojede nikdo. Všichni jsme seděli na dlouhé lavici na školním dvoře a Katie Taylorová se mě zeptala, jestli pojedu, a já řekla, že možná ne. Nechtěla jsem jí nic říkat, protože vždycky všechno překroutí, a ona si samozřejmě musela stoupnout a přede všemi vyhlásit: „A proč? Copak nemáte dost peněz?“

„To není kvůli penězům,“ bránila jsem se a celá zrudla, protože jsem nesměla říct, co za tím ve skutečnosti je.

„A proč teda? Všichni ostatní z ročníku pojedou.“ Jako vždycky měla na spáncích u uší dvě růžové skvrny, protože jí její máma příliš pevně přitáhla vlasy sponkami. Lara si myslí, že právě proto je Katie vždycky tak hnusná.

„Všichni ne,“ namítla Lara.

„Všichni až na ty největší mimoně.“

„Nejedu, protože možná pojedeme někam jinam,“ vypadlo ze mě, než jsem si to vůbec uvědomila.

„Máme naplánovanou jinou cestu.“

Lara přikývla, jako by o tom věděla už dávno.

„Zpátky do Anglie?“

„Možná. Nebo možná do Severního teritoria.“

„Takže ty ani nevíš, kam pojedete?“

„Hele, její máma se prostě ještě nerozhodla,“ usadila ji Lara. Umí nasadit takový ten tón, jako že se s ní nemáš co dohadovat.

„Nestrkej nos do cizích věcí, Katie. Do toho ti nic není, kam pojedou.“

Když jsme potom šly k Laře domů, zavěsila se do mě. Máma mě u nich měla po večeři vyzvednout, jako každé úterý, a Lara vždycky říkala, jak je zvláštní, že já to mám ze všeho nejradši u nich a ona zase u nás. Líbí se mi, jak jsou u nich všichni hluční a spokojení, i když na sebe zrovna křičí, a líbí se mi, jak si Laru její táta vždycky dobírá, jak ji strništěm na bradě lechtá na bosých chodidlech a říká jí

„kotě“. Někdy si na něj vzpomenu, když mi Lance řekne „mrně“, ale není to stejné. K Lancemu bych se nikdy nemohla přitulit tak jako Lara ke svému tátovi. Když mě Lařin táta taky jednou polechtal

vousy na chodidlech, bylo mi hrozně trapně – připadalo mi, že dělají, jako bych k nim taky patřila, protože já tátu nemám. Lara zase tvrdila, že se jí u nás líbí, protože mi nikdo neleze do pokoje a neprohrabává věci a teta Kathleen nám vždycky půjčí klíče od muzea, nechá nás tam chodit a nedohlíží na nás. Teta nám řekla, že dobře ví, že tam nic neprovedeme, protože jsme hodné holky. Ty nejlepší, co zná. Radši jsem jí neprozradila, jak Lara jednou ukradla svojí mámě cigaretu a pak jsme ji v koutě za Maui II kouřily, až se nám udělalo zle.

„Hanno,“ začala Lara, když jsme došly na začátek jejich ulice – hrozně mile, jako by mi chtěla ukázat, že je moje opravdová kamarádka. „Je to vážně kvůli penězům? Proto nemůžeš jet na Zéland?“

Začala jsem si okusovat nehet. „To je složité.“

„Jsi moje nejlepší kamarádka,“ naléhala na mě. „Já to nikomu nepovím, ať je to, co je to.“

„Já vím,“ stiskla jsem jí vděčně paži. Strašně ráda bych jí to byla pověděla. Ale sama jsem si kolikrát nebyla jistá, jak to vlastně je. Věděla jsem jen to, co mi máma pověděla – že nesmíme opustit Austrálii a že o tom nesmím s nikým mluvit. A nesmím nikomu říkat proč.

A druhý den se do mě Katie Taylorová kvůli tomu zase pustila. Prohlašovala, že nemůžu jet, protože náš hotel krachuje. Pak řekla, že podle ní to velrybí mládě zabila teta Kathleen, zrovna tak jako tenkrát toho žraloka, protože to pak bylo v novinách a všichni se o tom dozvěděli. Povídala, že kdybych měla tátu, možná bych mohla jezdit se školou na výlety, a potom se mě začala vyptávat, jak se můj táta jmenoval, protože věděla, že jí to nemůžu říct, a pak se začala tak hrozně potutelně smát, až k ní Lara přišla a strčila do ní. Katie ji popadla za ruku a zkroutila jí prsty a nato se začaly na dvoře regulérně prát, až je paní Sherborneová musela od sebe odtrhnout.

„Je to kráva pitomá!“ utrousila Lara cestou do šatny. Plivala na podlahu, protože jí v puse uvízlo pár Katiiných vlasů. „Vůbec si jí nevšímej.“ Jenže pak se to stalo: najednou jsem už nebyla naštvaná na Katie ani na její pitomé kamarádky, byla jsem naštvaná na mámu. Protože já jen chtěla dělat to, co ostatní. Mám dobré známky a nikdy nemluvím, o čem nemám, a většinou nemluvím ani o Letty, i když bych chtěla, protože nesmím zraňovat ničí city. Tak když teda máme na ten výlet na Nový Zéland peněz dost, jak teta říkala, a když z naší třídy pojedou úplně všichni – dokonce i David Dobbs, a všichni víme, že ten se pořád ještě v noci počurává a jeho máma bere v obchodě věci bez zaplacení

–, proč jsem ze všeho vynechaná vždycky jenom já? Proč zrovna já musím vždycky na všechno říkat ne?

Když nebudu počítat, odkud pocházím, tak jsem jediná v celé třídě, kdo nikdy nebyl dál než v Modrých horách.

*

Když jsem dorazila domů, byla jsem pořád ještě naštvaná. Vyzvedla mě máma a já už jí to málem chtěla říct, ale ona byla tak zabraná do svých myšlenek, že si vůbec nevšimla, jak jsem zamlklá. A pak jsem si vzpomněla, že pořád ještě máme v hotelu tu příšernou rodinku – měli dva kluky a ti na mě koukali, jako bych byla úplně pitomá. A to mě naštvalo ještě víc.

„Máš nějaké úkoly?“ zeptala se máma, když jsme zastavily před hotelem. Milly vzadu okusovala máminu baterku a já o tom celou cestu věděla, ale nezatrhla jsem jí to.

„Ne,“ odsekla jsem a vystoupila z auta dřív, než to bude chtít zkontrolovat. Věděla jsem, že se za mnou dívá, ale v uších mi pořád ještě zněla Katiina slova a já si chtěla zalézt k sobě do pokoje a být chvíli sama.

Když jsem šla po schodech nahoru, všimla jsem si, že má Mike otevřené dveře. Zrovna telefonoval a já chvíli přešlapovala a nevěděla, jestli mám počkat, až domluví.

Myslím, že vycítil mou přítomnost, protože se prudce otočil.

„S-94. Jo, přesně tak. Povídal, že to nám zvýší šance o sto procent.“ Krátce na mě pohlédl. „Fajn – hele, Dennisi, teď nemůžu mluvit. Zavolám ti zpátky.“ A pak odložil telefon a zeširoka se na mě usmál. „Ahoj! Jak se vede?“

„Příšerně,“ oznámila jsem mu a hodila aktovku na zem. „Nenávidím všechny lidi!“ To mě samotnou překvapilo. Takovéhle věci normálně neříkám. Ale nějak se mi tím ulevilo.

Nezkusil mě okřiknout ani mi neřekl, že to přece není pravda, jako to vždycky dělá teta, jako bych snad sama nevěděla, jak se cítím. Jenom přikývl. „Taky mám takové dny.“

„A dneska?“

Svraštil čelo. „Co dneska?“

„Máte dneska takový den? Příšerný. Úplně příšerný den.“

Na minutku se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. Zazubil se na mě a já si pomyslela, že je skoro tak hezký jako Greg.

„Ne,“ řekl. „Vlastně se teď mám většinou docela hezky. Víš co?“ pokynul mi, ať si sednu,

„nezlepšilo by ti náladu něco dobrého? Rozhodl jsem se, že vyzkouším úplně všechny australské sušenky, co existují.“

Vytáhl šuplík a já uviděla, že má úplně všechny moje oblíbené: Vo-Vos s polevou, Anzaky, čokoládové Tim Tams a mátové Arnottky. „Takhle ztloustnete,“ varovala jsem ho.

„Kdepak. Skoro každé ráno chodím běhat,“ řekl. „A mám dobrý metabolismus. A kromě toho se tyhle věci až moc řeší.“

Udělal si čaj, posadil se do koženého křesla, mě usadil k psacímu stolu a dovolil mi jít na počítač. Ukázal mi program, ve kterém se dají měnit obrázky, a tak jsme si jen tak pro legraci zase našli fotku tety Kathleen se žralokem a namalovali jsme mu obrovský úsměv, a pak jsem udělala další, na které jsem tetě přidělala knír a obrovské nohy, do ruky jí přidala ceduli a napsala na ni: „Zubní pasta Lovkyně žraloků – pro zářivější úsměv!“

Když jsem to měla skoro hotové, ucítila jsem najednou, že se na mě dívá. To se dá, víte, přimět někoho, aby se otočil, když se na něj budete upřeně koukat. Přišlo mi, že se na mě zezadu dívá, tak jsem se rychle otočila a vážně se koukal. „Byl to bratr, nebo sestra?“ zeptal se. „Myslím, kdo ti umřel.“

Tak mě ohromilo, že to někdo řekl nahlas, až jsem málem vyplivla kus čokoládové sušenky. Nikdo z dospělých o Letty nemluví. Ne takhle přímo. Teta Kathleen vždycky nasadí takový ztrápený pohled, kdykoli vyslovím její jméno, jako kdyby to nemohla snést, a máma je vždycky tak smutná, když se o ní zmíním, že už to radši nedělám.

„Sestra,“ pronesla jsem po chvíli. „Jmenovala se Letty.“ A protože se nezhrozil ani se netvářil, jako že mám zmlknout, dodala jsem: „Umřela, když mi bylo pět. Při autonehodě.“

Jemně pokrčil rameny. „To je hrozná smůla,“ řekl. „Moc mě to mrzí.“

Najednou se mi hrozně chtělo brečet. To mi ještě nikdo neřekl. Nikoho nikdy nenapadlo, jaké to asi pro mě musí být, přijít o sestru, nikdo nepřipustil, že to pro mě musela být hrůza. Nikdo se mě neptá, jestli mi chybí, nebo jestli třeba nemám pocit, že to byla moje vina. Jako by na mých citech vůbec nezáleželo, když jsem ještě malá. Já je slyšela, říkají vždycky: „Děti se se vším rychle vyrovnají. ona se z toho dostane.“ Nebo: „Díkybohu, že si nic moc nepamatuje.“ A taky: „Přijít o dítě – to je to nejhorší, co si dokážete představit.“ Ale nikdy neřeknou: „Chudinka Hannah, ztratila někoho, koho měla nejradši na světě!“ Nikdy za mnou nepřijdou: „Tak pojď, Hanno. Pověz mi o Letty. Pověz mi o všem, proč se ti po ní stýská, ao všem, co tě trápí.“ Ale měla jsem pocit, že tohle mu říct nemůžu: zamkla jsem to hluboko v sobě, protože už jsem zjistila, že je lepší to ukrývat. A tak když mi přece

jen vhrkly slzy do očí, svedla jsem je na to, že jsem ve skutečnosti rozhozená kvůli tomu výletu, a pověděla mu, jak se mi Katie Taylorová posmívala, i o těch penězích, a jak jsem jediná z celé třídy, kdo nepojede. A za chviličku to zabralo tak, že jsem už vůbec nemyslela na Letty, jen na ten výlet a jak to bude hrozné, až všichni pojedou na Nový Zéland beze mě, a to mě rozplakalo ještě víc.

Mike mi půjčil kapesník a předstíral, že ho hrozně zaujalo něco za oknem, abych se mohla zase sebrat. Tiše seděl, dokud jsem nepřestala popotahovat, a pak se ke mně naklonil, pohlédl mi přímo do očí a pronesl: „Tak dobrá, Hanno McCullenová. Mám pro vás obchodní návrh.“

Mike po mně chtěl, abych mu udělala fotky z celé zátoky. Zašel do obchodu, koupil tři foťáky na jedno použití a řekl, že mi dá dolar za každou povedenou fotku. Povídal, že až se vrátí domů, budou všichni jeho známí chtít vědět, jak se tu měl, ale on že prý na focení moc není, a tak že mám všechno v zátoce nafotit, aby mohl všem ukázat, kde všude byl a co je tu nejhezčího. A pak taky chtěl, abych mu sepsala všechno, co je podle mě pěkného na naší škole a na celém Silver Bay, a přidala k tomu návrhy, jak by se to tu dalo ještě zlepšit. „Jako třeba že se nám rozbil školní autobus a nemáme na nový? Nebo že knihovnu máme pořád ještě v unimobuňkách?“

„Přesně tak,“ přisvědčil a podal mi čistý blok. „Nechci vědět, s kým se ve škole kamarádíš, nebo kdo je ta husa, co se ti posmívala. Je to projekt. Chci, abys udělala opravdový průzkum.“

Prý mi za to slušně zaplatí, ale záleží na tom, jak dobrou odvedu práci. „očekávám opravdu profesionální výkon,“ varoval mě. „Ne abys to odbyla nebo psala hlouposti. Myslíš, že to zvládneš?“ Přikývla jsem a představa, že si vydělám nějaké peníze, mě nadchla. Mike povídal, že jestli na tom opravdu zapracuju, není vůbec žádný důvod, proč bych si neměla vydělat na cestu na Nový Zéland

s kamarády.

„Ale jak dlouho tu ještě zůstanete?“ chtěla jsem vědět. Snažila jsem se spočítat, kolik na to budu mít času, a že možná když ukážu mámě, že na výlet mám dost peněz, třeba bude mít pocit, že už mi to nemůže zakazovat. Mike řekl, že datum odjezdu je zatím neurčená proměnná. Už už jsem se chtěla zeptat, co to znamená, ale nechtěla jsem, aby si myslel, že jsem hloupá, a jenom jsem znovu kývla, jako to dělám vždycky, když Yoshi začne mluvit o něčem, čemu vůbec nerozumím.

A pak jsem ukázala tetě ty upravené fotky s ní a se žralokem a ona obrátila oči v sloup a pronesla, že jí prostě není souzeno na to zapomenout.

To bylo ten večer opravdu zvláštní – že jsem byla šťastná. Kdybych byla šla rovnou do svého pokoje, jak jsem původně chtěla, určitě bych byla celý večer smutná, ale takhle jsme si to všichni užili, pomalu jako nějaký večírek.

Všichni hoteloví hosté si ten večer někam vyšli, takže jsem se nemusela dívat na ty pihovaté kluky, kteří na mě pitomě čuměli, kdykoli jsem prošla společenskou místností. Lance vyhrál na dostizích – on říkal na koníčcích – a koupil pro každého pizzu, byl toho obrovský štos krabic. Nařídil tetě Kathleen, že si má pro jednou na chvíli sednout, a že Mike tu možná původně byl jako host, ale teď už je pomalu součást inventáře, takže si kvůli němu nemá dělat vrásky. A Mike se tak jako pousmál, jako by nechtěl, aby si toho někdo všiml, ale přitom ho těšilo, že už je tu za inventář, a pak mi dal všechen salám ze své pizzy, protože mi hrozně chutná.

Potom se k nám přidali Richard a Tom z druhé Moby a povídali, že odpoledne zahlédli u Break Nose Islandu skupinu pěti velryb a že jeden turista z Ameriky byl tak šťastný, že je viděl, že jim každému dal padesát dolarů spropitného. A potom se ještě zastavil pan Gaines a dovezl víno, o kterém teta Kathleen prohlásila, že je pro nás až moc dobré, ale nakonec stejně obě láhve otevřela, a pak si začali vykládat o Starých časech, což dělají skoro vždycky, když se sejdou.

Greg tu nebyl. ostatní povídali, že prý už čtyři dny nevyplul. Teta Kathleen říkala, že takhle občas rozchod s člověkem zamává a že pro někoho je to těžší než pro jiné. Ptala jsem se jí, kde Greg je,

a ona na to, že nejspíš má zase hlavu ve flašce. Když jsem tohle od ní slyšela poprvé, přišlo mi to hrozně legrační, protože v celé Austrálii určitě není tak velká láhev, aby do ní Greg mohl strčit hlavu. Večer byl studený, ale zapálili jsme všechny hořáky a sesedli se na lavici, až na Lanceho a Yoshi, kteří spolu seděli ve velkém křesle, a tetu Kathleen a pana Gainese – ti se usadili do proutěných křesílek s polštáři, protože podle tety si ve svém věku už zaslouží trochu pohodlí. Máma seděla z druhé strany vedle mě, já se napila a pověděla jí o Mikeově obchodním návrhu a ona udělala takový ten obličej, jako když se mi chystá něco zakázat, a mně najednou sousto pizzy úplně zhořklo

v ústech.

„Chcete jí platit? Dáte jí peníze za to, že pro vás bude fotit?“ Mike se napil vína. „Myslíte, že bych jí je měl dát jen tak?“

„Jste stejný jako Greg,“ utrousila a nemyslela to hezky.

„Nejsem ani trochu jako Greg. A vy to dobře víte.“

„Nevyužívejte ji, Mikeu,“ zašeptala, jako bych ji tak snad nemohla slyšet. „Nevyužívejte ji, abyste si mě získal, protože to nezabere.“ Ale s Mikem to ani nehnulo. „Nedělám to pro vás. Dělám to, protože Hannah je ohromně milá holka a já to potřebuju. Kdybych neřekl jí, musel bych stejně poprosit někoho jiného, a upřímně řečeno, radši bych na to měl Hannu.“

Ukousl si ohromné sousto pizzy a znovu promluvil s plnou pusou. Snažila jsem se nemyslet na to, že jsem ohromně milá holka. Myslím, že jsem se do Mikea tak trochu zabouchla.

„A vůbec,“ prohodil a kousal přitom pizzu, „vy si o sobě nějak moc myslíte. Kdo říká, že si vás chci získat?“

Nastalo krátké ticho a máma se na Mikea ostře podívala. Pak jsem si všimla, že se jí zachvěly koutky, jako by se snažila neusmát, ale nemohla si pomoct, a mně se ulevilo, protože kdyby mi byla chtěla tu práci za peníze zakázat, udělala by to hned.

Prohlížela si prsty, jako by o něčem přemýšlela. „A na co ty fotografie potřebujete?“ zeptala se.

Mike si olízl prsty. „To vám nemůžu říct. obchodní tajemství. Hanno, ani slovo,“ nařídil mi. Ale taky se usmíval.

„Hannah fotí dobře,“ pronesla máma.

„No to doufám. Účtuje mi mnohem víc, než je běžná tržní cena.“

„Kolik že jí to chcete platit?“

„To je taky důvěrná informace.“ Mrkl na mě. „Ale jestli chcete vyšťouchnout vlastní dceru dumpingovou cenou, prosím, rád si vyslechnu vaši nabídku.“

Vůbec jsem jim nerozuměla, ale vypadali v pohodě, tak jsem si s tím přestala dělat hlavu. Dumala jsem, jestli by se mi mohlo povést upít Mikeovi trochu piva, aby si toho máma nevšimla.

„A jak dlouho tedy ještě zůstanete?“ chtěla vědět.

Zrovna se chystal odpovědět, když jsme na cestě spatřili světla reflektorů. Mlčky jsme čekali, až se auto přiblíží, a snažili se přijít na to, kdo to je – Gregova dodávka má vepředu mlhovky, takže ten to být nemohl. „To nejspíš jedou ze sázkové kanceláře,“ poznamenal pan Gaines k Lancemu. „Přijeli ti oznámit, že tvůj poslední kůň právě doběhl.“ Lance měl právě plnou pusu, takže jen pozvedl láhev piva, jako by mu chtěl zasalutovat.

Ale byl to taxík. Zastavil pod příjezdovou cestou a teta Kathleen se zvedla od stolu a zamumlala, že ona si snad odpočine až v hrobě.

„Nemám už vůbec nic k jídlu,“ bědovala. „Doufám, že nebudou chtít večeři.“

„No?“ řekla máma Mikeovi. „Ještě jste mi neodpověděl.“

Taky jsem napjatě čekala. Ale pak jsem si všimla tety Kathleen, která se štrachala nahoru po cestě s něčím kufrem. Za ní rázovala nějaká slečna, ještě docela mladá. Měla rovné světlé vlasy a přes

ramena přehozený měkký růžový svetřík. Na nohou měla boty na podpatku s flitry, jako by se chystala na večírek, a jak šla, ve světlech z hotelu se jí blýskaly. Teta Kathleen došla k Mikeovi, povytáhla obočí a postavila kufr přímo před něj. „Někdo za vámi přijel,“ pronesla.

„Táta mi dal volno,“ oznámila ta slečna. Ucítila jsem, jak Mike vedle mě vstal. Zaslechla jsem, jak se prudce nadechl. „Tak jsem ti přijela pomoct. Říkala jsem si, že to může být taková předsvatební cesta.“

11

Mike

Bylo to zvláštní. Člověku se vybaví všechny způsoby, jak správně přivítat svou lásku po dlouhém odloučení – je třeba rozběhnout se k sobě jako ve zpomaleném záběru, nekonečně se políbit, zoufale se objímat a dotýkat. Jako by se důležitá shledání musela řídit zaběhnutým protokolem: je to jakýsi výlev citů, ujištění, co pro sebe navzájem znamenáte. Ale mě se při pohledu na Vanessu zmocnil jen ten divný pocit, který jsem vždycky míval jako kluk: jako když jste na návštěvě u kamaráda a máma vás přijela vyzvednout moc brzo a vám se ještě nechce domů.

Připadal jsem si provinile, že se nedostavilo to, co ode mě nepochybně očekávala – a co bych nejspíš od sebe očekával i já –, a ona si toho okamžitě všimla. Už jsem říkal, že moje snoubenka vůbec není hloupá.

„Myslela jsem, že budeš rád,“ zašeptala, když jsme pak v noci leželi vedle sebe. To bylo taky zvláštní: nedotýkali jsme se.

„Já jsem rád,“ ujišťoval jsem ji. „Jenom to bylo náročné… měl jsem tolik práce, že jsem si schválně zakázal myslet na všechno, co je doma.“

„No to vidím,“ poznamenala suše.

Zavřel jsem ve tmě oči. „odjakživa špatně nesu překvapení. To přece víš. Bylo jasné, že tě zklamu.“

Z jejího mlčení vysvítalo, že alespoň v tomto bodě je se mnou zajedno.

Popravdě to bylo asi nejtrapnějších dvacet minut našeho vztahu. Stála tam před stopaři velryb, oblečená jako z módního časopisu, očima přelétala z jedné osoby na druhou, postupně jí docházelo, jak obrovskou udělala chybu, a pečlivě připravený úsměv jí mizel z tváře. Kathleen zašla dovnitř, aby jí donesla pití. Hannah vedle mě využila příležitosti a potajmu se napila z něčí láhve piva. Pan Gaines jí teatrálně nabídl vlastní křesílko a ostentativně oprášil polštářek, jako by byla ještě exotičtější úkaz než on. A Lance celou dobu vtipkoval, že já se tedy nezdám, a vydrželo mu to tak dlouho, až jsem viděl, jak z Vanessy vyprchává sebevědomí a začíná odhadovat, jak okrajově mi během pobytu v Austrálii zasahovala do života.

A Lisa celou dobu seděla vedle mě. Tvář měla jako japonskou masku a chladně si prohlížela neočekávanou příchozí. Chtěl jsem ji vzít stranou a všechno jí vysvětlit, ale nešlo to. Asi po deseti minutách a poněkud střízlivém, ale přátelském představení si s Vanessou potřásly rukama a Lisa oznámila, že ji to mrzí, ale že už musejí s Hannou dovnitř, protože Hannah se musí připravit na zítra do školy.

Cítil jsem její přítomnost v pokoji na druhém konci chodby, jako by z něj přímo zářila.

A tak jsem teď po pár hodinách byl jaksi neurčitě naštvaný a cítil jsem se za to provinile. Být v pokoji s Vanessou mi připadalo takové divné: až doteď patřil výhradně mně a ona byla jako připomínka úplně jiného života. Zvykl jsem si na spartánské zařízení a vlastně mi ten život bez obvyklých vymožeností domova připadal osvobozující. Vanessa, její značkové kufry, nekonečné množství bot a vyrovnané řady nejrůznějších přípravků a mastí – už její pouhá přítomnost – tu jaksi narušovaly rovnováhu. Připomínaly mi můj londýnský život. Přiměly mě přemýšlet, jestli jsem tam opravdu byl tak spokojený, jak jsem si vždycky myslel.

Už jen při tom pomyšlení jsem si připadal jako ničema. obrátil jsem se na bok a položil Vanesse

ruku na břicho, zahalené do čehosi hedvábného. „Koukni,“ pokusil jsem se ji uklidnit, „jenom to bylo trochu divné, zvlášť když oni o těch plánech nevědí. Teď, když jsi tady, to bude asi trochu komplikovanější.“

„Vypadá to, že jsi sem docela… zapadl,“ pronesla.

Ležel jsem bez hnutí a snažil se uhodnout, co tím vlastně myslí. Pak se znovu ozvala. „No, v tak malém místě to asi jinak nejde.

Myslím poznat místní lidi.“

„Není to…,“ hledal jsem pracně slova, „… jako v nějakém velkém drahém hotelu.“

„To mi došlo.“

„Je to takový rodinný podnik.“

„Všichni vypadají mile.“

„Jsou milí. Je to úplně něco jiného, než na co jsem zvyklý… jsme zvyklí.“ Byl jsem rád, že mi nevidí do tváře.

„Vypadal jsi… jako že jsi tu doma.“ Převalila se a postel pod ní zavrzala. „Připadala jsem si fakt divně, když jsem tě tam našla uprostřed všech těch lidí, v džínech a rybářské bundě nebo co to máš. Přišla jsem si hrozně cizí. Dokonce i s tebou.“

Vzpřímila se a spustila nohy z postele, takže ke mně seděla zády. Ve tmě jsem rozeznal jen její siluetu a všiml si, že má rozcuchané vlasy, jak ležela, a to ve mně vyvolalo podivnou něhu. Nestávalo se často, že bych Vanessu viděl s neupravenými vlasy.

„Bez tebe to bylo doma tak divné,“ hlesla.

Znovu jsem si lehl na polštář. „Nikdy bych sem nejel, kdyby tvůj táta neměl tu nehodu.“

„Nejsou to ani čtyři týdny, ale připadalo mi to jako věčnost.“ Spatřil jsem, jak naklonila hlavu.

„Myslela jsem, že mi zavoláš častěji.“

„Tady je noc, když tam je den, to přece víš.“

„Mohl jsi zavolat kdykoli.“ Její parfém byl hrozně intenzivní. Až dosud byl v pokoji cítit jen slaný vzduch.

„Jsem tu obchodně, Nesso. Dobře víš, jaké to je. A víš, jaký jsem.“

Odvrátila se. „Já vím. Promiň. Nevím, co to se mnou je. Jenom si připadám tak…“

„To je tím časovým posunem,“ ujistil jsem ji, ale její netypické rozechvění mě trochu rozhodilo. Vanessa si vždycky byla vším jistá. To byla jedna z věcí, které jsem na ní měl nejraději. „Já si připadal divně ještě dlouho potom, co jsem přijel.“ Představa, že bych ji takhle mohl vyvést z míry já, byla ještě horší. Nikdy jsem si nepřipadal jako strůjce Vanessina štěstí – a nelíbilo se mi pomyšlení, že za něj mám možná větší zodpovědnost, než jsem tušil.

Natáhl jsem se po ní, abych ji přiměl si zase lehnout; říkal jsem si, že možná když se pomilujeme, nebudeme si už navzájem připadat tak cizí. Ale ona se mi vysmekla, jediným plynulým pohybem vstala, obešla postel a přistoupila k oknu. Měsíc stál vysoko na nebi, obloha byla jasná, takže bylo nádherně vidět celou zátoku. Moře se čarovně třpytilo, světla vzdálených lodí k nám po inkoustově černých vlnách posílala drobné žebříčky světla a všude kolem zátoky se nejasně tyčily kopce, jakoby ztemnělé tajemstvím.

„Je tu nádherně,“ hlesla tiše. „Tys to říkal.“

„Ty jsi nádherná,“ zašeptal jsem. Její silueta v měsíčním svitu připomínala výjev z filmu. Tenkou látkou matně prosvítaly křivky jejího těla.

Všechno je v pohodě, přesvědčoval jsem se v duchu. Když na ni pořád dokážu takhle myslet, je to v pohodě. Tamto bylo jen chvilkové poblouznění.

Pootočila se ke mně. Tuhle ženu si vezmu, řekl jsem si. Tuhle ženu budu milovat až do smrti.

Podívala se na mě a mě se najednou zmocnila naděje, že všechno dobře dopadne.

„Tak jak jsme na tom s tím povolením?“ zeptala se.

Jak jsem řekl Vanesse, s naším projektem byly trochu potíže. Předchozí den jsem strávil celé hodiny na odboru územního plánování, vyplňoval nejrůznější potřebné formuláře a jednal s příslušnými úředníky. V uplynulých týdnech jsem se dostal až k panu Reillymu, který odbor vedl. Líbil se mi – byl to vysoký pihovatý chlapík, z jehož výrazu bylo patrné, že už v oblasti žádostí o výstavbu viděl prakticky všechno. Uvedl jsem se mírně, zdůraznil jsem mu, že rádi zvážíme jakékoli úpravy projektu, které bude považovat za nezbytné. Ve všem jsem se mu podvolil, neboť jsem věděl, že nechci, aby nás viděl jen jako cizince, kteří chtějí tuhle oblast pouze využít ke svým ziskům. Což jsme vlastně nejspíš byli.

Do jisté míry přinesl můj přístup ovoce. Několikrát jsme se sešli a on se vyjádřil, že se mu projekt líbí a kladně hodnotí vznik nových pracovních příležitostí a možnost oživení oblasti, která si tradičně nevede hospodářsky zrovna dobře. Zamlouvalo se mu, že projekt řetězově prospěje i místním obchodům a podnikatelům, a já pečlivě vyzdvihl pozitivní vliv podobných projektů na místní hospodářství a uvedl příklady dalších podobných letovisek na východoaustralském pobřeží, které jsem nasbíral. Architektonicky by stavba zapadala do rázu krajiny. Všechny materiály měly být od místních dodavatelů. Turistická kancelář se k projektu vyjádřila kladně. Začal jsem dávat dohromady webové stránky, na které by se místní mohli obracet s veškerými dotazy, a pokud to dopadne dobře, měli by přes ně možnost ucházet se v letovisku o zaměstnání. Nad tímhle pan Reilly trochu sarkasticky povytáhl obočí, jako že to už jsem trochu přepálil. Ale připustil, že mám všechny podklady dobře připravené.

Ovšem přesně jak jsem se obával, nelíbil se mu možný dopad projektu na životní prostředí. Podle něj nešlo jen o hluk a chaos v průběhu výstavby, zvlášť tak blízko národního parku, ale lidé v Silver Bay se velice ostře stavějí proti jakémukoli omezování volného pohybu na moři. Pověděl mi, že dřívější pokus vybudovat v sousední zátoce perlovou farmu se ocitl pod takovou palbou kritiky a odporu, že byl projekt nakonec zrušen.

„Ale mezi jejich a naším projektem je ten rozdíl,“ namítl jsem, „že my nabízíme víc pracovních příležitostí a dalších výhod.“ Ale pan Reilly nebyl žádný hlupák. „Do určité míry ano,“ přisvědčil,

„ale už máme s takovými projekty jistou zkušenost a nenamluvíte mi, že hodláte všechny zisky investovat zpátky do místní komunity. Za vámi přece stojí investoři – britští investoři. A ti budou určitě chtít, aby se jim ta investice vrátila, že? Budete zcela v rukou akcionářů. Tohle není žádný veřejně prospěšný projekt.“

Ukázal jsem na plány. „Pane Reilly, víte stejně jako já, že pokrok se nedá zastavit. Tohle je nádherný úsek australského pobřeží, ideální prostředí, kam by rodiny jezdily na dovolenou – a myslím australské rodiny. My jim to chceme jen umožnit.“

Povzdychl si, sepjal ruce a pak ukázal na dokumentaci. „Mikeu můžu vám říkat Mikeu? Musíte pochopit, že tady se v posledních letech všechno změnilo. Ano, váš projekt spadá do kategorie toho, co se ještě považuje za přijatelné, ale teď musíme vzít v úvahu i další okolnosti. Jakým způsobem například hodláte omezit dopad na životní prostředí? Na to jste mi ještě uspokojivě neodpověděl. Zdejší lidé mají stále větší povědomí o místních velrybách a delfínech a nechtějí dělat nic, co by jim ublížilo. Z čistě ekonomického hlediska jsou vodní savci vlastně sami o sobě čím dál větší turistickou atrakcí.“

„Ale my bychom nebyli jako to loviště perel. Rozhodně bychom neuzavřeli žádnou rozsáhlou část pobřeží,“ namítl jsem.

„Ale i tak by jeho část nadále nebylo možné využívat.“

„Provozovali bychom stejné aktivity, jaké se nabízejí turistům už dnes, nic kontroverzního ani masového.“

„Jenže to je právě to: sem tenhle druh turistů nejezdí, alespoň ne do Silver Bay. Tady si lidi tak nanejvýš zaplavou nebo zaveslují na loďce, ale vodní skútry nebo lyže, ty jsou mnohem hlučnější a rušivější.“

„Pane Reilly, víte stejně jako já, že na takovémhle místě je jen otázka času, než se začne stavět.

Když to nebudeme my, bude to nějaká jiná společnost.“

Odložil propisku a pohlédl na mě se směsicí útočnosti a pochopení. „Podívejte, my tu jsme pro výstavbu všemi deseti – cokoli, co místním pomůže. Víme, že ta pracovní místa a infrastrukturu potřebujeme. Ale naše mořská i suchozemská fauna pro nás není žádná okrajová záležitost. U nás to není jako v evropských městech nejdřív postavit, a teprve pak se starat o dopad na životní prostředí. My to neoddělujeme. A tohle město nepřesvědčíte, dokud nevyřešíte ekologické otázky.“

„To je v pořádku, pane Reilly,“ přisvědčil jsem a začal si skládat papíry. „To je jistě velmi chvályhodné. Ale asi bych byl víc na vaší straně, kdybych zrovna tenhle týden nezažil, jak turisté na zábavních lodích vystrašili dvě velryby málem k smrti, a zjevně tady na tyhle lodi nikdo nijak nedohlíží. Klidně můžete namítat, že náš projekt se negativně podepíše na životním prostředí – ale velryby jsou ohrožené už teď, a mnohem hůř než tím, co navrhujeme my. A pokud jsem viděl, nikdo s tím vůbec nic nedělá. My navrhujeme pečlivě omezenou výstavbu. Jsme ochotni přihlédnout k ekologickým faktorům, jak nejvíc to půjde, obrátíme se na odborníky, získáme příslušné certifikáty, když to bude nutné. Ale neříkejte mi, že zrovna vaše oblast je zářným příkladem ekologičnosti, protože já jsem viděl to velrybí mládě a vím, proč uhynulo. Taky jsem byl pozorovat velryby a nerad to říkám, ale už to je samo o sobě narušení jejich teritoria.“

„To nemůžete vědět.“

„A vy nemůžete vědět, jestli pár lidí na vodních lyžích může narušit migraci velryb, která probíhá stejně už po staletí. Musí se k tomu přece přistupovat důsledně.“

„Já to radě předložím,“ slíbil. „Ale nebuďte překvapený, když to půjde k veřejnému projednání. o tom projektu se tu začíná proslýchat a pár lidí je už teď napružených.“

Domů jsem dorazil v mizerné náladě a hned zavolal Dennisovi. Zvráceně mě potěšilo, když jsem si spočítal časový rozdíl a zjistil, jak dlouho už nejspíš spal. Když jsem mu předestřel výsledky jednání, vyhodilo mě z konceptu, jak bleskově se dokáže z hlubokého spánku probrat k životu bez jakékoli rozespalé mezifáze. Jako by si to všechno ve spaní sesumíroval. „Je to složité, Dennisi. Nebudu předstírat, že ne. Ale napadlo mě něco docela radikálního. Co kdyby… co kdybychom se těch vodních sportů úplně vzdali a prezentovali to spíš jako lázeňské letovisko? Mohli bychom to pořádně rozjet, udělat z toho módní věc. Místo, kam jezdí celebrity.“

„Jenže právě vodní sporty jsou naše hlavní atrakce,“ vyštěkl Dennis. „Proto to ty investory zaujalo. Sport má být hlavní téma – dostat se do kondice. Má to být zážitek pro celé tělo, musíme zaujmout muže zrovna tak jako ženy. Luxusní dovolená. To zas ti zatracení zaostalí velrybáři, co? Co ti řekli?“

„Neřekli mi nic. Pořád to ještě nevědí.“

„Tak co máš ksakru za problém?“

„Chci, aby to fungovalo pro všechny.“

„To vůbec nedává smysl.“

„Dennisi, ti lidi z plánovacího odboru by k nám byli mnohem vstřícnější, kdyby tu nebylo žádné riziko ohrožení mořských živočichů.“

„Lidi z odboru by k nám byli mnohem vstřícnější, kdybys dělal pořádně svou práci a zdůraznil jim,

jaká úžasná příležitost je to pro oblast postiženou krizí, kolik peněz to všem přinese.“

„Nezáleží jenom na penězích –“

„Vždycky záleží jenom na penězích.“

„Tak jo. Jenomže když jsi tady, uvědomíš si najednou…,“ prohrábl jsem si rukou vlasy, „… jak jsou ty velryby důležité.“

Nastalo dlouhé ticho a pak Dennis pronesl: „Jak jsou ty velryby důležité.“ Připravil jsem se na smršť.

„Mikeu, tohle bych od tebe nečekal. Kvůli tomu jsem tě nepovyšoval. Tohle nechci slyšet, když musím dřepět na zadku v Anglii a čekat na každou zprávu o projektu luxusního hotelu za sto třicet milionů liber, pro který ty jsi ještě ani nesehnal povolení, i když už trčíš v Austrálii tři neděle! Takže, ta povolení potřebujeme, a potřebujeme je bleskově. Do pár měsíců musíme začít stavět! Takže si promluv s těmi svými zatracenými kamarády od velryb, zazpívej si s nima velrybí písničku, podmázni Reillyho nebo ho nech vyfotit s nějakou litevskou striptérkou, když to pomůže, ale do osmačtyřiceti hodin tu chci mít konkrétní plán, který můžu přednést Vallance Equity, až se tu v pondělí objeví. Jasné? Nebo nepůjdou ke dnu jenom velryby.“

Zhluboka a roztřeseně se nadechl. Byl jsem rád, že je mezi námi tolik tisíc mil. „Koukni, chtěl ses stát partnerem, tak dokaž, že na to máš. Jinak, i když tě mám rád jako vlastního syna, tě ode mě čekají metaforické kopačky. A můžeš se rozloučit s vyhlídkou na další kariéru. Rozuměls?“

Jasněji jsem to rozhodně vysvětlit nepotřeboval. opřel jsem se v křesle, zavřel oči a pomyslel na všechno, o co jsem v posledních letech usiloval, na to, čím jsem se toužil stát. A pak jsem si vzpomněl, co mi Hannah říkala o jejich školním autobusu. A že nemají knihovnu. „Tak jo…,“ začal jsem. „Je tu jedna možnost, jak to zařídit. Vzpomínáš si, jak jsem mluvil o tom dokumentu S-94?“

Jak mi pan Reilly vysvětlil, fungovalo to takhle: u každého turistického projektu v oblasti Silver Bay rada očekává, že stavebník přispěje padesáti procenty na potřebné rozšíření veřejných služeb: výstavbu nových silnic, parkovišť a rekreačních zařízení, požární ochranu, záchrannou službu a podobně. Nesetkával jsem se s tím poprvé, na podobná ustanovení už jsme narazili i u jiných projektů a já už dávno zjistil, že obvykle existuje nějaká klauzule, která umožňuje prominutí tohoto příspěvku, pokud rada dojde k závěru, že projekt přinese místní komunitě dostatečný prospěch. Na základě průzkumů se mi obvykle povedlo takovou výjimku zařídit. Dennis to taky párkrát dokázal – ale naznačoval, že to chtělo tu a tam někoho podplatit a pár společnostem zařídit lukrativní zakázky.

„Kráva se dá podojit víckrát,“ říkával s oblibou a mnul si přitom ruce. A každý se dá koupit.

Listina vydaná městskou radou představovala důkladným výzkumem podložený dokument, který obsahoval nejen prognózu vývoje počtu obyvatelstva v oblasti, ale i veškeré náklady na občanskou vybavenost, které to s sebou ponese. Ponořil jsem se do toho, počítal zároveň náklady na náš projekt a snažil se zdůraznit ty, které budou mít pro veřejnost nejpříznivější dopad.

Trvalý nárůst výstavby ve sféře turistického ubytování, k němuž dochází v celé správní oblasti, jakož i v tradičních pobřežních oblastech, povede ke zvýšení poptávky po občanské vybavenosti… úroveň této poptávky se liší podle jednotlivých kategorií a délky pobytu v daném turistickém zařízení, avšak oproti poptávce trvale zde žijících obyvatel nepochybně k nárůstu poptávky dochází…

Prudce jsem se posadil a zamyšleně hleděl do papírů. Ale při pročítání dokumentu S-94 jsem si uvědomil, že bychom tuhle podmínku mohli úplně postavit na hlavu: co kdyby naše společnost nabídla ještě vyšší příspěvek, než se požaduje, a umožnila tak například vybudovat v Silver Bay

školní knihovnu nebo koupit škole nový autobus, či financovat obnovu Muzea velrybářství?

Pan Reilly se na naší schůzce tvářil jako člověk, který už slyšel úplně všechno, a mockrát. Nejspíš už za ta léta řešil spoustu takových žádostí a zamítl jich tolik, co schválil. Ale Beaker Holdings nebude jako většina developerů: nenabídne za vybudování letoviska jen ty minimální požadované výhody pro veřejnost. Místo toho se stane vzorem společensky odpovědné výstavby. Poskytneme ještě mnohem víc, než bude potřeba; budeme velkorysí, přijdeme s novými nápady, a s trochou štěstí pak tenhle projekt použijeme jako vzor pro všechny následující. Musím říct, že studovat výkazy předpokládaných výdajů místní samosprávy není ta nejzábavnější činnost na světě, ale to odpoledne, než se nahoře objevila Hannah a vyrušila mě, mě čtení obecní finanční dokumentace nadchlo jako ještě nikdy.

Příští ráno spala Vanessa až do jedenácti. Po rozbřesku jsem vedle ní ještě chvíli ležel, pozoroval její tvář a díval se, jak se ve spánku převaluje pod přikrývkou. Nakonec jsem ale zabředl do příliš složitých myšlenek, a raději jsem vstal, tak abych ji neprobudil. Krátce po půl osmé jsem se odplížil dolů, vyšel z hotelu a dal si pět mil běhu po pobřeží tam a zpátky. Užíval jsem si vlhkého ranního chladu a pocitu klidu a odloučení, jaký může člověk zažít jen při běhání.

Běžel jsem déle a usilovněji než obyčejně, cestou jsem odhazoval jednotlivé vrstvy oblečení, ale necítil jsem se nijak znatelně vyčerpaný. Potřeboval jsem tělesnou námahu, abych měl čas přemýšlet. Klusal jsem po pěšině, která přetínala chodníček vedoucí od pláže, a představoval si tu nové letovisko, možná i s nějakými nízkonákladovými domky pro zaměstnance. Zjistil jsem už, že v Austrálii mají úplně stejné potíže s dostupným bydlením jako v Anglii. Možná by tu mohly být i nějaké obchody s vybavením pro vodní sporty a kavárny. A kdybychom měli dost velké výnosy, tak třeba i zdravotní středisko. obrátil jsem se nazpátek a snažil se nedívat na hotel Silver Bay. Jestli ten projekt vyjde, v nejlepším případě hotel zastíní, a v tom nejhorším ho bude třeba zbourat.

Dvakrát mi zamával někdo, jehož tvář už jsem poznával – člověk se psem, rybář –, já jim to oplatil a přemýšlel přitom, co by si o mých plánech mysleli. Pro ně jsem nebyl cizinec, Angličan, ryba na suchu, budoucí manžel, zvědavý slídil a zloděj cizích žen. V hlavě jsem si probíral, komu je třeba bezpodmínečně zavolat – Dennisovi, na finanční odbor, panu Reillymu, abychom si domluvili další schůzku –, zároveň jsem znovu pomyslel na ty mávající lidi a zeptal se sám sebe: komu to vlastně sakra mávají?

Někde tam na pobřežní cestě v Silver Bay jsem náhle dospěl k překvapivému zjištění. Celé měsíce jsem byl tím projektem jako posedlý, ale přemýšlel jsem o něm jen ve vztahu ke své vlastní kariéře a zaměstnavateli. Teď jsem zjistil, jakou za něj bude možná nutno zaplatit cenu. A uvědomil jsem si, že už mi nezáleží především na penězích a vlastních ambicích, že nejdůležitější je teď pro mě něco mnohem obtížnějšího: úspěšný kompromis. Chtěl jsem, aby Kathleen s Lisou byly s konečným výsledkem stejně spokojené jako ti studení investoři. Chtěl jsem, aby si velryby i delfíni mohli dál žít svůj život, aby se jich projekt nijak nedotkl. Nebo aspoň aby se jich dotkl tak málo, jak jen to u tvora žijícího v těsné blízkosti lidí jde. Neměl jsem to sice ještě úplně promyšlené, ale hlavu jsem měl plnou chráněných oblastí a pamětních muzeí a měl jsem pocit, že se konečně k něčemu dobírám.

Zpátky jsem doběhl v půl deváté, úplně zbrocený potem, mozek otupělý tou námahou, a tak napůl jsem doufal, že si najdu něco k snídani a nikoho přitom nepotkám. Stydím se to říct, ale načasoval jsem si návrat tak, aby Lisa byla tou dobou na cestě s Hannou do školy a já měl největší šanci, že dům bude prázdný.

Jenže Kathleen ještě pořád seděla u kuchyňského stolu, i když byla dávno po snídani. Šedé vlasy si stáhla dozadu a tmavomodrý svetr už zvěstoval příchod zimy. Prostřela mi a donesla kávu a cereálie.

Vedle mě bylo okázale prostřené ještě jedno místo. „To jste se nějak nezmínil,“ poznamenala zpoza novin, když jsem se usadil.

Jak jsem jí mohl říct, že jako bych na to byl úplně zapomněl?

12

Greg

Té jizvy na tváři Lisy McCullenové byste si všimli, jedině kdybyste přistoupili až k ní, pohladili ji po tváři a shrnuli jí vlasy za ucho. Teď už byla hodně vybledlá – odhadoval jsem, že ji má pěkných pár let; bylo to necelých pět centimetrů malinko vystouplé, perlově bílé kůže, trochu zubaté, jako by jí to nikdy pořádně nespravili, když se zranila. Věčně nosila tu svou starou kšiltovku, takže měla tuhle část tváře ve stínu. Když čepici sundala, vítr jí vždycky vytahal z culíku pramínky vlasů a ty jí pak poletovaly kolem tváře. Když se zasmála, nebyla ta jizva skoro ani vidět, ztratila se v těch vráskách, které jí moře a slunce vyryly v koutcích očí.

Ale já ji viděl. A i bez té jizvy by vám bylo jasné, že na Lise něco nesedí.

Když jsem ji potkal poprvé, byla jako duch. Možná to zní trochu přehnaně, ale přísahám bohu, málem skrz ni bylo vidět. Byla jako mlha nad mořem, jako by se chtěla rozplynout ve vzduchu. „To je moje neteř,“ oznámila Kathleen, když jsme jednou odpoledne čekali, až nám donese pivo – jako že to na ohlášení příjezdu někoho, o jehož existenci většina z nás neměla ani tušení, úplně stačí. „A to je její dcerka Hannah. Přijely z Anglie. Natrvalo.“

Pozdravil jsem, pár ostatních stopařů se přidalo a Lisa tak zvláštně kývla a nikomu se přitom nedívala do očí. Byla tak zmožená časovým posunem, že to snad ani víc nešlo. Tu holčičku jsem zahlédl už před pár dny, jak se drží Kathleen za ruku, a myslel jsem, že patří k někomu z hostů. Docela mě ohromilo, že nejenže je Kathleenina příbuzná, ale že celou tu dobu Kathleen nějakou rodinu má. Trochu jsem Lisu okukoval (byla blonďatá a dlouhonohá, přesně můj typ), ale tenkrát na ní nic světoborného nebylo. Byla bledá, pod očima měla obrovské tmavé kruhy a vlasy jí visely do tváře jako záclona. Byl jsem spíš zvědavý, než že bych měl zájem, chápete.

Ale Hannu – Hannu jsem si zamiloval od první chvíle a vím docela jistě, že jí jsem se taky líbil. Stála tam schovaná za Kathleen, upírala na mě ty velikánské hnědé oči jako nějaké zvířátko a vypadala, že když na ni někdo bafne, padne a umře strachy. A tak jsem si k ní klekl – to byla ještě malinkatá – a povídám: „Ahoj, Hanno. Říkala už ti teta Kathleen, co máš přímo za dveřma?“

Kathleen na mě ostře pohlédla, jako bych se snad chystal říct, že je tam bubák nebo co. Nevšímal jsem si jí a mluvil jsem dál:

„Delfíny! Plavou v moři, v zátoce. A to jsou nejchytřejší a nejhravější zvířata, co si umíš představit. Kdyby ses pořádně podívala z okna, vsadím se, že je uvidíš. A víš co? Jsou tak chytrý, že možná taky vystrčí čumák z vody, aby si prohlídli i oni tebe.“

„V zátoce je jich plno,“ přisvědčila Kathleen.

„Vidělas někdy delfína zblízka?“ Zavrtěla hlavičkou. Ale zaujal jsem ji.

„Moc krásný jsou. Když plujeme na lodích, chodí si s náma hrát. Skáčou kolem nás, podplouvají nás… jsou úplně stejně chytrý jako ty nebo já. Ale hrozně zvědaví. Vždycky připlavou, aby se koukli, co děláme. Některý hejna už tady v zátoce žijou třeba třicet čtyřicet let. Nemám pravdu, Kathleen?“

Stará paní přikývla.

„Jestli chceš, někdy tě za nima vezmu,“ nabídl jsem jí.

„Ne,“ ozvalo se.

Vstal jsem. Kathleenina neteř se zjevně probrala k životu.

„Ne,“ zopakovala se strnulou tváří. „Nesmí na moře.“

„Se mnou bude úplně v bezpečí,“ ujišťoval jsem ji. „Zeptejte se Kathleen. Vozím turisty za delfínama už skoro patnáct let. Mobyové a já jsme tady vlastně ze všech nejdýl, teda kromě Kathleen. A děti dostanou vždycky záchranný vesty. Jen jí to řekněte, Kathleen.“

Ale Kathleen byla najednou nějaká nesvá. „Všichni se potřebujeme trochu zabydlet. A pak vymyslíme, co pěkného bychom s Hannou mohli podnikat. Není kam spěchat.“

Nastalo podivné ticho. Lisa na mě upřeně hleděla, jako by mě varovala, ať se už neodvažuju nic dalšího navrhovat. Jako bych snad chtěl té holčičce provést něco hrozného. Kathleen se na mě omluvně usmála. Takhle znejistělou jsem ji ještě nezažil.

Jsem jenom obyčejný chlap, nejsem typ, co by se dobrovolně hrnul do nějakých potíží. Rozhodl jsem se, že si dneska radši zalezu se svou drahou polovičkou brzo do kanafasu. To bylo pochopitelně předtím, než se rozhodla obšťastňovat svého trenéra.

„Moc mě těšilo, Hanno. A nezapomeň vyhlížet ty delfíny,“ řekl jsem jí, cvrnkl se do čepice a ona se na mě usmála tak, že pro mě všechno ostatní přestalo existovat. Lisa McCullenová jako by už dávno zapomněla, že tam vůbec jsem.

„Čau, Gregu. Už jsi to viděl?“

Seděl jsem v MacIverově rybí restauraci a baru, asi pět minut pěšky od Velrybího mola, a snažil se zahnat kocovinu koláčem a kávou. Říkal jsem si, že by to mohlo být něco mezi snídaní, kterou jsem prošvihl, a obědem, který jsem měl málokdy. Pomalu ani nestálo za to chodit domů: odcházel jsem společně s majitelem podniku Delem, když někdy po druhé ráno zavřel, a prakticky po vlastních stopách se sem zase vrátil, sotva jsem se vyhrabal ze sprchy.

V baru byl klid. Slunce ještě vrhalo přes zátoku dlouhé stíny, ostrý zimní vítr vyhnal z pobřeží i zbytek turistů, takže si Del ke mně přisedl a přes stůl mi přisunul noviny.

„Co?“ Měl jsem potíže zaostřit.

„Na první stránce. Píše se tam o nějaký velký stavbě v Silver Bay.“

„Očem to mluvíš?“ Zamžoural jsem, přitáhl si noviny k sobě a na titulní straně prolétl článek s názvem „Významné posílení turismu ve městě“. Stálo tam, že byla schválena výstavba letoviska za spoustu milionů, na pozemku v zátoce hned vedle toho Kathleenina. Nějaká velká nadnárodní společnost dostala stavební povolení poté, co přišla s nebývalou šíří nabídek na zachování rázu města a ochranu mořských živočichů.

Investiční společnost Vallance Equity, jež projekt f inančně zaštiťuje, přišla s návrhem, který mimo jiné zahrnuje vybudování nového Muzea velryb, jež by zvyšovalo povědomí turistů o mořské fauně v Port Stephens, vodní sporty přátelské vůči velrybám, přičemž návštěvníci budou poučeni o ochraně velryb, a řadu dalších výhod, například f inancování nové knihovny a školního autobusu pro základní školu Silver Bay.

„Doufáme, že to bude jen začátek plodné spolupráce s místní komunitou,“ řekl Dennis Beaker ze společnosti Beaker Holdings, jednoho z britských developerů. „Chceme rozvíjet vzájemné vztahy, abychom se stali příkladem zodpovědné výstavby pro celou oblast.“

Starosta Silver Bay Don Brown k tomu poznamenal: „Rozhodování o vhodnosti tohoto projektu bylo dlouhé a náročné. Ale po dlouhém územním řízení jsme rádi, že nový hotelový komplex přinese nové pracovní příležitosti i infrastrukturu. Ze všeho nejvíc však vítáme zodpovědný a ohleduplný přístup investorů k našim vodám.“

„‚A samozřejmě i ten tučný úplatek, co mi přistál v zadní kapse kalhot,‘“ parodoval ho posměšně

Del. „Ví o tom Kathleen?“

„Já nevím, kámo. Já – už jsem tam pár dní nebyl.“

„No,“ poznamenal Del, „teď už se o tom dozví každopádně.“ Hodil si utěrku přes rameno a odkolébal se ke grilu, na němž z karbanátků odletovaly jiskřičky do digestoře.

„‚Vodní sporty přátelské vůči velrybám‘?“ nechápal jsem. „Co jsou probůh ‚vodní sporty přátelské vůči velrybám‘?“

„Možná je budou učit akvabely,“ uchechtl se Del, „nebo je vycvičí, aby tahaly vodní lyžaře.“

V hlavě se mi začalo trochu jasnit. „To bude krucinál úplná katastrofa!“ vyhrkl jsem a četl dál.

„Koupili tu starou Bullenovic farmu a přilehlý kus moře.“

Del na to nic neřekl a obrátil maso. Četl jsem dál. „Za chvíli budeme potřebovat povolení, když budeme chtít vyjet s loďma. No já nevěřím svým očím!“

„Gregu, nechceš přece tvrdit, že nepotřebujeme ten příliv zákazníků.“

„Myslíš?“ Najednou jsem se podíval na restauraci očima návštěvníka. Na podlaze leželo stejné linoleum jako před patnácti lety, kdy jsem do Silver Bay přišel, a stoly a židle byly spíš pohodlné než stylové. Ale přesně takhle jsme to měli rádi. Já jsem to tak měl rád.

Později jsem zašel k pokladně. Teď v zimě v ní seděla studentka Leonie. Vždycky se našel nějaký puberťák zblázněný do delfínů, který byl ochotný tam za zlámaný groš dělat. „Dneska odpoledne máte čtyři lidi,“ zamávala mi před očima lístečkem, „na středu dopoledne šestičlennou rodinu a na pátek dva lidi, ale těm jsem řekla, že jim to ještě potvrdím, protože předpověď není nic moc.“

Přikývl jsem, ale skoro jsem ji nevnímal.

„Jo, Gregu,“ vzpomněla si, „odpoledne se tu staví Lisa. Chce s váma a s ostatníma probrat ten projekt. Myslím, že jí to dělá trochu starosti.“

„To není jediná,“ utrousil jsem. Zapálil jsem si a šel si sednout do dodávky.

Když jsme s Lisou McCullenovou poprvé skončili v posteli, byla tak opilá, že si dodneška nejsem jistý, jestli si to pak vůbec pamatovala. Bylo to asi rok potom, co sem přijela. Trochu sice roztála, ale ne že by to byly nějaké tropy, spíš arktická obleva – pořád se ke všem chovala dost chladně. Moc si s ní člověk nepokecal. Začala jezdit s Kathleen na Izmaelovi. Kathleen ji zaučovala, když byla malá ve škole, a čím víc času trávila Lisa na vodě, tím byla šťastnější. Párkrát jsem si zavtipkoval, že mi v ní roste konkurence a tak, ale Kathleen na mě vždycky zle koukla, tak jsem radši utrousil nějakou narážku na Lovkyni žraloků. A ona se mě zeptala, jestli bych se nemohl sebrat a jít utratit těch svých pár mizerných dolarů do nějakého jiného podniku. Myslím, že to měl být vtip.

To už se se mnou Lisa začala trochu bavit. Někdy si ke mně ak ostatním stopařům velryb večer přisedla – tenkrát velel na Moby 2 Ned Durrikin s tou francouzskou holkou s knírem pod nosem – a občas něco prohodila: „Ahoj“, „Ano“, „Díky“ – člověk to z ní musel tahat jak z chlupaté deky.

Věčně jsem si z ní utahoval. Tenkrát mě tak trochu štvala: mám rád, když umím holku rozesmát, a žralo mě, že z ní jsem někdy stěží vyloudil pousmání. Tak strašně jsem se snažil, že když mám být upřímný, asi toho právě tenkrát měla Suzanne tak akorát dost. Celý večer jsem proseděl u Kathleen, urazil pár piv, a než jsem se nadál, došel jsem domů nalitý jak houba a Suzanne tam seděla s obličejem jak kyselá prdel a večeře byla tak spálená, že by si člověk mohl kreslit do popela obrázky.

Ale ten večer bylo zřejmé, že je něco jinak. Lisa vůbec nevyšla ven a Kathleen dělala tajnosti a řekla jen, že dneska zůstane doma. Tak jsem zašel dovnitř, našel jsem ji v kuchyni a přisedl si. Vůbec jsem nekomentoval, že jsem ji zahlédl koukat na nějakou fotku, protože když jsem vešel, strčila ji do kapsy u bundy, jako by nechtěla, aby ji někdo viděl, a oči měla červené jak králík, jako kdyby

předtím brečela. Pro jednou se mi povedlo držet klapačku, protože jsem měl pocit, že něco je jinak, a když budu opatrný, možná se mi to vyplatí.

A pak, když už tam chvíli jen tak seděla a já se snažil nevrtět na židli (už odmalička nenávidím, když musím klidně sedět), podívala se na mě, v těch obrovských očích měla takový smutek, že se mi z toho samotnému málem chtělo brečet, a řekla: „Gregu, pomůžeš mi se opít? Myslím fakt pořádně opít?“

„No tak to jo,“ já na to. Plácl jsem se do kolen. „V celým Silver Bay bys nenašla nikoho povolanějšího.“ Prošli jsme beze slova kolem Kathleen, sešli po pěšině, nastoupili ke mně do dodávky a odjeli k Delovi, kde se Lisa usadila a začala do sebe házet panáky Jima Beama tak rychle, jako by ho měli každou chvíli přestat vyrábět.

Odešli jsme z baru až po zavíračce a to už byla tak zlitá, že sotva stála na nohou. Neměla směšnou opičku jako Suzanne, která vždycky zpívala a vyváděla a já jí vždycky říkal, že tohle ženským prostě nesluší, a neměla ani naštvanou opici. Chovala se, jako by ji to, co ji předtím tak rozhodilo, žralo zevnitř.

„Ještě nejsem dost opilá,“ zamumlala, když jsem ji nastrkal do dodávky. „Potřebuju ještě pít.“

„Všude už mají zavřeno,“ namítl jsem. „Myslím, že od Newcastlu až sem už není otevřenýho vůbec nic.“ Taky jsem pár panáků urazil, ale když se koukáte na někoho, kdo to s pitím opravdu rozjede, nějak vás to od přílišného nasávání odradí.

„Kathleen,“ zadrmolila. „Pojedem zpátky ke Kathleen a budem pít tam.“

Tušil jsem, že Lovkyně žraloků nebude zrovna moc nadšená z představy, že jí nad ránem vypleníme bar, ale co už, moje rozhodnutí to nebylo.

Pořád ještě bylo tak horko, že se na nás lepily šaty, a my se usadili s pivem venku. V měsíčním světle jsem viděl, jak se jí na kůži třpytí kapičky potu. Všechno se toho večera zdálo zvláštní, jako by ve vzduchu viselo nějaké napětí a mohlo se stát cokoli. Poslouchal jsem tříštění vln na pláži a cvrkání cvrčků a snažil se nemyslet na tu holku, která se vedle mě prolévala pivem. Vzpomínám si, že jsme si pak někdy zuli boty a jednoho z nás napadlo jít se brouzdat do moře. Pamatuju si, že se smála tak hystericky, že jsem si nebyl jistý, jestli ve skutečnosti nepláče. A pak ztratila přímo pod molem rovnováhu, padla na mě a já si dodneška vybavuju chuť jejích rtů, když je přitiskla k mým – čpěl z nich Jim Beam a zoufalství, napadlo mě tehdy. Nebyla to moc příjemná kombinace.

Ne že by mě to snad odradilo.

Podruhé to bylo asi půl roku potom. Se Suzanne jsme se načas rozešli a ona odjela ke své sestře do Newcastlu. Lisa se opila ještě víc než posledně a já jí musel přidržovat vlasy, když zvracela, než byla vůbec schopná vyhrabat se do dodávky. To jí ovšem nezabránilo, aby u mě nedorazila láhev Gainesova nejlepšího červeného. Byla vážně zvláštní – naprostou většinu času se pití nedotkla, ale jednou za čas jako by se rozhodla, že se prostě zlije do bezvědomí. Nad ránem jsem se probudil a zjistil, že vedle mě v posteli pláče. Ležela ke mně zády, ramena se jí otřásala a rukama si zakrývala tvář.

„Ublížil jsem ti nějak?“ Byl jsem ještě napůl rozespalý. Není moc fajn, když najdete holku, jak vám brečí v posteli, zrovna co jste si to s ní rozdali – chápete, jak to myslím. „Liso? Co se děje, zlato?“

A pak jsem ji vzal za rameno a uvědomil si, že spí. To mě trochu vyděsilo, takže jsem na ni začal volat a pak s ní zatřásl.

„Co je?“ vypadlo z ní. A pak se rozhlédla po pokoji a zaúpěla:

„Kristepane, kde to jsem?“

„Brečela jsi… ze spaní,“ vysvětloval jsem jí. „Myslel jsem… že to je kvůli mně.“

Vystřelila z postele a sáhla si pro džíny. Řeknu vám, kdybych sám nebyl tolik opilý, tak by mě to

urazilo. „Hele, no tak, klid. Vždyť nemusíš nikam chodit. Jenom jsem chtěl vědět, že ti nic není.“ Ve tmě se bíle zableskla její podprsenka, když si ji navlékala na paže.

„To není kvůli tobě, Gregu. Promiň, ale už musím.“

Byla jako chlap. Jako já, když jsem ještě chodil na tahy, ještě před Suzanne, taky jsem se kolikrát vedle někoho probudil a nejradši bych si ukousal ruku, jen abych mohl rychle utéct.

Deset minut po tom, co odešla, jsem si uvědomil, že nemá auto. Ale když jsem sešel dolů, už byla dávno pryč. Musela běžet skoro až k pobřežní cestě, aby se dostala domů. ona to klidně dělávala, jako by se vůbec nebála. („Proč by taky měla?“ utrousila Kathleen záhadně, když jsem se jí na to zeptal. „To nejhorší už se jí dávno stalo.“)

Když jsem si k ní příští den přisedl na lavičku, chovala se, jako by se vůbec nic nestalo.

Tohle mi udělala ještě čtyřikrát. Nikdy jsme spolu nebyli, když byla střízlivá. Kdybych byl ošklivý chlap, možná by mi to už začalo dělat starosti.

Nejspíš bych kvůli tomu měl být naštvaný, ale s Lisou to nešlo. Měla v sobě něco zvláštního.

Nepodobala se nikomu, koho jsem znal.

Když mi konečně pověděla o tom malém, byla úplně střízlivá. A zakázala mi o tom mluvit. Neodpověděla mi ani na jedinou otázku. Ani mi neřekla, jak to malé umřelo. Prozradila mi to jen proto, že jsem se naštval a zeptal se jí na rovinu, proč se sakra vždycky musí opít, aby se se mnou mohla vyspat.

„Neopíjím se, abych s tebou šla do postele,“ usadila mě. „Piju, abych zapomněla. Že jdu s tebou do postele, to je jenom vedlejší účinek.“ Takhle na rovinu mi to řekla, jako by se mě to snad vůbec nemohlo dotknout. „A nevyptávej se na to Hanny.“ Tvářila se, jako že už teď lituje, že se mi svěřila, což bylo vážně přehnané. „Nechci, abys to v ní jitřil. Nepotřebuje, aby jí to někdo připomínal.“

„Kristepane, ty o mně máš vážně mizerný mínění,“ ohradil jsem se.

„Ne, jenom jsem opatrná.“ Pevně zaťala ruce v pěst. „Teď už jsem jenom opatrná.“

Del se ochotně nabídl, že tu schůzi uspořádá – věděl, že mu z toho kápne pár denních menu navíc –, ale řekl mi předtím na rovinu, že on proti té výstavbě není. otřel si ruce do zástěry a vysvětlil mi, že vzhledem k tomu, že bude jen pár kroků od nich, může čekat, že se mu obchody jen pohrnou. Jako by ten druh klientely, o kterém mluvili, stál o to, zajít si na oběd do takového pajzlu jako MacIver’s. Věděl jsem, že toho starého páprdu nepřesvědčím, ale správně jsem odhadl, že z provinilosti by z něj mohla kápnout houska se slaninou. Čas schůze se blížil, já se usadil venku a zapil jsem ji pořádným silným kafem.

Rozhlásil jsem to po okolí a na schůzi se chystalo přijít několik místních hoteliérů, rybáři, stopaři velryb a další lidi, na které ta stavba nejspíš nějak bude mít vliv. Seděli jsme a stáli před hospodou a čekali, až se všichni dotrousí. Pár lidí drželo v ruce výtisk novin. Někteří si šeptali mezi sebou, další si povídali úplně normálně, jako by se naše městečko nemělo co nevidět úplně změnit.

Když dorazila Lisa, nic jsem jí neřekl a ona se do konverzace zjevně taky nehrnula. Ale zamával jsem na Hannu a ona se usadila vedle mě. „Tu lodičku máš pořád v přístřešku,“ zašeptal jsem jí, protože jsem chtěl, aby se na mě usmála.

„To se teď všichni delfíni odstěhujou?“ zeptala se.

Dorazila i Kathleen, přišla k nám a pohladila Hannu po rameni.

„Ti už určitě zažili mnohem horší věci,“ uklidnila ji. „Za války nám tady kotvily válečné lodě, nad hlavami lítaly bombardéry, pod vodou ponorky… ale delfíni tu byli pořád. Neměj strach.“

„Oni jsou přece chytří, žejo? Budou vědět, že se mají klidit lidem z cesty.“

„Jsou chytřejší než většina lidí tady kolem,“ utrousila Kathleen. Nelíbilo se mi, jak se přitom

úkosem podívala po mně.

Lance se zvedl a začal mluvit. Shodli jsme se, že se na to hodí líp – já na veřejné proslovy nikdy nebyl a všichni jsme věděli, že Lisa by radši umřela, než se předváděla na veřejnosti. Lance řekl, že oceňuje, že výstavba nového letoviska bude mít pro městečko určitý ekonomický přínos, ale že plánovaná škola vodních sportů představuje riziko zničení jediné příležitosti pro rozvoj turismu v oblasti: přítomnosti velryb a delfínů. „Chápu, že spoustě z vás je to úplně jedno, ale tímhle se Silver Bay odlišuje od hromady dalších turistických destinací a většina z vás ví, že když s námi turisti jdou na loď, často se cestou zastaví i v nějaké té kavárně nebo obchodu. Nebo se ubytují ve vašich hotelech a penzionech.“

Ozvalo se souhlasné bručení.

„Tenhle hotel, to je zahraniční investice,“ pokračoval. „Jasně, bude z toho pár pracovních míst, ale můžete se vsadit, že zisky v Silver Bay nezůstanou. Dokonce ani v Novém Jižním Walesu.

Zahraniční investice znamená, že výnosy jdou cizincům. A kromě toho ještě ani nevíme, jakou ten projekt bude mít celkovou podobu. Jestli bude mít vlastní kavárny a bary… no, tak to bude i pro vás větší ztráta než zisk.“

„Ale mohlo by to rozhýbat obchody v zimě,“ ozvalo se zezadu.

„Ale za jakou cenu? Jestli se odsud odstěhujou velryby a delfíni, nebude tady v zimě nic, natož obchody,“ namítl Lance. „Řekněme si to na rovinu. Kolik lidí by sem jezdilo v červnu, červenci a srpnu, kdyby nebylo Velrybího mola? No?“

Rozhostilo se mlčení.

Hannah si vedle mě četla ty noviny. Přísahám bohu, ta holka roste tak rychle, že se párkrát vyspíme a ona už bude mít řidičák.

„Gregu,“ zamračila se najednou.

„Co je, kočičko?“ zašeptal jsem jí. „Mám ti objednat něco k jídlu?“

„To je Mikeova firma,“ ukázala prstíkem na řádek v novinách.

„Beaker Holdings. Má na jejich stránkách svoji fotku.“

Nějakou minutku mi trvalo, než jsem pochopil, co mi to vlastně říká, a ještě déle trvalo pochopit, co to znamená. „Beaker Holdings,“ přečetl jsem znovu. „Víš to jistě, kočičko?“

„Zapamatovala jsem si to, protože to bylo takové zvláštní jméno. Znamená to, že si Mike koupil Silver Bay?“

Po zbytek schůze jsem měl rudo před očima. Dokázal jsem se ovládnout, než Lance zorganizoval petici. Zvládl jsem zvednout ruku, když se hlasovalo o tom, jestli zavolat tomu chlápkovi z územního plánování a podat stížnost. A když se pak všichni začali rozcházet, zeptal jsem se Kathleen, jestli neví, zda je Mike v hotelu.

„Je u sebe v pokoji,“ přikývla. „Myslím, že ta jeho slečna šla nakupovat.“ Pohrdavě si odfrkla.

„Ráda nakupuje.“ Zvedla ke mně oči. „Gregu? Jsi v pohodě?“

„Můžeš sehnat Lisu?“ řekl jsem a snažil se před malou udržet klidný tón. „Něco byste měly vědět.“

*

Trvalo mi osmnáct měsíců, než jsem Lisu McCullenovou dostal do postele, a další skoro dva roky, než mi začala důvěřovat natolik, aby mi pověděla o své dceři.

A proto jsem nevěřil svým očím, když jsem přijel do hotelu den poté, co umřelo to velrybí mládě, abych jí vrátil klíče – jako obyčejně tak spěchala pryč, že je u mě zapomněla. A proto jsem od té doby v hotelu nebyl – protože jsem měl tu scénu pořád před očima a týrala mě, ať jsem do sebe

obracel sebevíc piv: stále jsem ji viděl, jak sedí na parkovišti u hotelu Silver Bay, jen chvilku potom, co vylezla z mojí postele, a úplně klidně se objímá s tím Angličanem.

Ukázalo se, že sedí v kuchyni, kam má jinak přístup jenom Kathleenina rodina, jako by tu měl nějaká zvláštní privilegia. Když jsme se objevili ve dveřích, vzhlédl k nám. Četl si nějakého starého turistického průvodce a na sobě měl elegantní košili. Stačilo mi se na něj podívat a zatoužil jsem mu jednu natáhnout.

Vteřinku mu trvalo, než nás zaznamenal. Ale Lisa mu víc času nedala. Praštila před něj na stůl novinami.

„Takže takhle vy děláte průzkumy, jo?“

Pohlédl na titulek a fakticky zbělel. V životě jsem to neviděl, ale barva mu vyprchala z tváře tak rychle, že jsem měl puzení mrknout na podlahu, jestli tam nestéká loužička krve.

„Skoro měsíc si hovíte u nás v hotelu, s každým se přátelíte, kupujete si moji dceru, a celou tu dobu nás plánujete zničit?!“

Vytřeštěně zíral na titulní stranu.

„Že zrovna vy… zrovna vy! Když jste věděl, jak to je, jak jste mohl, Mikeu? Jak jste to mohl udělat?“

Páni, v životě jsem ji neviděl tak rozzuřenou. Šlehalo to z ní jak elektrické výboje. Div že jí nevstaly všechny vlasy na hlavě.

Zvedl se. „Liso, já vám to vysvětlím –“

„Vysvětlit? Co chcete vysvětlovat? Že jste sem přijel a předstíral, že jste na dovolené, a zatím jste se za našimi zády spolčil s radou a plánoval, jak nás zničit?“

„Nehodlám zničit vás ani velryby. Snažil jsem se do toho zapracovat všechny ty bezpečnostní záruky.“

Tomu se zasmála, falešně a trochu šíleně. Musím přiznat, že jsem se jí v tu chvíli trochu bál.

„Tak záruky. Jak může být areál pro vodní sporty přímo uprostřed našich vod nějaká záruka? Budou nám tady lítat motorové čluny a tahat vodní lyžaře, prohánět se vodní skútry a já nevím co ještě. Víte, co to provede velrybám?“

„A v čem to bude horší, než co děláte vy? Motor jako motor. Všichni budou vědět, že nesmějí narušit migrační trasy. Zavedeme pravidla. Všichni dostanou instrukce.“

„Pravidla? Co vy o tom sakra víte? Myslíte, že osmnáctiletého kluka s vodním skútrem zajímají nějaká pravidla?“ Úplně se třásla vzteky. „Koukal jste na nás, jak se snažíme zachránit to mládě, a teď si tu jen tak stojíte a chcete mi vykládat, že ty vaše zatracené vodní sporty ničemu neublíží? A co je horší, nechal jste si od mojí dcery zjistit, co je nejvíc potřeba, abyste s tím mohl jít na plánovací odbor a získat je na svoji stranu!“

„Myslel jsem, že by to mohlo všem prospět,“ protestoval. „Řekla mi, že ty věci potřebují!“

„To vy jste je potřeboval, abyste přetáhl ten zatracený odbor na svoji stranu. Jste odporný, víte to?

Je mi z vás nanic!“

„To nebylo moje rozhodnutí,“ řekl bezmocně. „Já se snažil, jak mohl, aby to vyhovovalo všem stranám.“

„Snažil jste se namastit si kapsy,“ zasyčel jsem. Přistoupil jsem o krok blíž a všiml si, jak se napřímil, jako by očekával ránu.

Lisa se odvrátila a vyhrkly jí slzy. Zavrtěla hlavou a řekla hořce:

„Víte co? Celou dobu jste mi jenom lhal. o všem.“

Teprve teď se zatvářil rozčileně. „Ne,“ vyhrkl naléhavě a vztáhl k ní ruku. „o všem ne! Chtěl jsem

o tom s vámi mluvit, pořád bych chtěl, ale –“

Setřásla ho, jako by byl jedovatý. „Vážně si myslíte, že bych od vás chtěla slyšet jediné slovo?“

„Strašně mě to mrzí. Chtěl jsem vám o tom projektu říct,“ pokračoval naléhavě, „ale musel jsem to napřed nějak vyřešit. Když jsem si uvědomil, co pro vás tady ty velryby znamenají, chtěl jsem najít nějaký způsob, aby mohli být všichni spokojení.“

„No tak to vám sakra blahopřeju,“ vyštěkla. „Doufám, že jste spokojený aspoň vy, protože nás všechny to tu zničí a velryby taky. Ale co, hlavně že se ti vaši investoři napakujou, jsem ráda, že vás to těší.“

V tu chvíli jsem se nabídl, že mu jednu vrazím.

„Bože, nechovej se jako idiot,“ odbyla mě a s pohrdavým mávnutím ruky, které bylo zjevně určeno nám oběma, se kolem mě protáhla a vyběhla z kuchyně.

V hale stála nějaká holka, blondýna v drahých šatech, a k hrudi si tiskla takovou pidikabelčičku. Poodstoupila, aby Lisa mohla projít. „Děje se něco?“ zeptala se. Další Anglánka. To musí být ta jeho přítelkyně, došlo mi. Až moc dobrá pro takového jako on.

„Já tě dostanu, ty hajzle!“ zašermoval jsem mu prstem před obličejem. „Nemysli si, že ti to tady někdo zapomene!“

„Ale uklidni se, Gregu,“ řekla Kathleen unaveně a vystrčila mě z kuchyně. Jako by to snad ksakru byla moje vina. Jako kdyby to všechno byla moje vina.

„Vanesso, nechtěla byste si sednout? Udělám čaj.“

13

Kathleen

Newcastle observer 11. dubna 1939

V rybářském městečku severně od Port Stephens byl uloven největší žralok písečný, jakého se kdy podařilo chytit v Novém Jižním Walesu – a povedlo se to sedmnáctileté dívce.

Obřího tvora ulovila slečna Kathleen Whittier Mostynová, dcera Anguse Mostyna, majitele hotelu Silver Bay, ve středu odpoledne poblíž Break Nose Islandu. Byla přitom zcela sama na malé veslici, jelikož její otec se zrovna vrátil do hotelu pro jídlo.

Pan Mostyn k tomu řekl: „Naprosto mě ohromilo, když mi Kathleen předvedla svůj úlovek. Ze všeho nejdřív jsme ho pak přitáhli na břeh a uvědomili příslušné úřady, protože jsem tušil, že určitě překonala nějaký rekord.“

Mluvčí úřadu pro rybolov Saul Thompson potvrdil, že se skutečně jedná o největšího žraloka, jaký kdy byl v oblasti chycen.

„Pro tak mladou dámu je to skutečný úspěch,“ dodal. „S takovým žralokem by si sotva poradil i opravdový sportovní rybář.“

Žralok už se mezitím stal skutečnou atrakcí: na obrovské stvoření se jezdí podívat místní rybáři i turisté zdaleka. Pan Mostyn hodlá nechat žraloka vypreparovat a zavěsit v hotelu na zeď v upomínku na dceřin úctyhodný výkon. „Jenom musíme najít dost silnou zeď,“ dodal žertem.

Od zveřejnění zprávy o úlovku slečny Mostynové se počet návštěvníků hotelu ztrojnásobil a její rekordní výkon jistě přispěje k většímu věhlasu zátoky jako skvělé lokality ke sportovnímu rybaření.

Oprášila jsem zasklený rámeček a pověsila zažloutlý novinový výstřižek zpátky na zeď vedle fotografií vycpaného žraloka. Preparace se zrovna moc nepovedla – měla jsem podezření, že otec tak spěchal s vystavením, že to nesvěřil žádnému velkému odborníkovi – a žralok se nám rozpadl, když jsme ho stěhovali z hotelu do muzea. Ze švů u ploutví a u ocasu se začala sypat výplň a my nakonec museli přiznat porážku a vyhodit ho. Ten den, co přijeli popeláři, jsem se koukala z okna a moc se bavila.

Žralokovi neprospělo, že si na něj chtěl sáhnout snad každý, kdo k nám přišel. Vycpaný žralok vyzařuje něco, kvůli čemu se ho lidé touží dotknout. Možná je to tím mrazivým vědomím, že za normálních okolností by se k němu nikdy tak blízko nedostali, kdyby nechtěli skončit s utrženými údy nebo mrtví. Možná jim to dodávalo nějaký zvláštní pocit moci. Možná v sobě všichni máme zvrácenou touhu přibližovat se k věcem, které nás mohou zničit.

Rázně jsem se od fotografií odvrátila a lehce přejela prachovkou po dalších předmětech a kuriozitách. Snažila jsem se na muzeum podívat očima turisty, který by chtěl trávit dovolenou v luxusním areálu pro vodní sporty. Nebo jak psali v novinách, navštívit „pořádné“ Muzeum velryb a delfínů. Už deset dní tu nebyla ani noha. Možná se není co divit, pomyslela jsem si a opatrně zavěsila harpunu zpátky na skoby. Tohle už dávno nebylo muzeum, spíš jenom hromada zpráchnivělých rybích kostí ve zchátralé stodole. Udržovala jsem ho už vlastně jen kvůli otci.

Všichni seděli venku před hotelem a nad pivem a brambůrky se hlučně dohadovali, jak zvrátit to

územní rozhodnutí. Nechtěla jsem být mezi nimi, nechtěla jsem předstírat účast s dosud nespáchanými zločiny na svobodných mořských tvorech. Moje pocity a pochybnosti byly úplně jiné než ty jejich.

Za mnou zavrzaly dveře a já se otočila. Mike Dormer tam stál proti světlu a neviděla jsem mu do tváře, tak jsem na něj mávla, ať jde dál.

„Tady jsem ještě nebyl,“ řekl a začal se rozhlížet, jak si jeho oči zvykaly na přítmí. Ruce měl vražené hluboko v kapsách a namísto obvyklého vzpřímeného postoje stál shrbeně a omluvně.

„Ne,“ přisvědčila jsem, „to nebyl.“

Pomaličku všechno obcházel, díval se na trámy se zavěšenými starými vlasci, sítěmi a bójemi, prohlížel si velrybářské kombinézy ze třicátých let. Vypadal, že ho to všechno zajímá, mnohem víc než většinu opravdových návštěvníků.

„Ten obrázek poznávám,“ podotkl a zastavil se u novinového výstřižku.

„No… jestli o vás něco víme, Mikeu, pak to, že průzkumy si děláte opravdu důkladně.“

Vyznělo to ostřeji, než jsem chtěla, ale byla jsem unavená a pořád jsem se ještě nevyrovnala s tím, že u mě tak dlouho bydlel a já ho vůbec neprokoukla.

„Omlouvám se,“ hlesl. „Patří mi to.“

Odfrkla jsem a začala oprašovat suvenýry na kreslicím stole vedle staré pokladny. Najednou mi připadaly laciné a ubohé: přívěsky na klíče s velrybami, delfíni zatavení v koulích z umělé hmoty, pohlednice a ubrousky s usměvavými mořskými tvory. Dárky pro děti. K čemu jsou, když už sem žádné děti nechodí?

„Podívejte, Kathleen, já vím, že se vám teď asi nechce se mnou vůbec bavit, ale chtěl bych vám něco říct. Je pro mě důležité, abyste to pochopila.“

„Já to chápu moc dobře.“

„Ne, nechápete. Chtěl jsem vám o tom říct,“ naléhal. „Vážně. Když jsem přijel, čekal jsem, že to bude úplně standardní projekt. Myslel jsem, že to bude blesková záležitost, že stavíme v oblasti, kde to nikomu nebude vadit. Jakmile jsem si uvědomil, že to tak vůbec není, snažil jsem se vymyslet nějaké řešení, se kterým by byl spokojený můj šéf v Anglii i vy všichni tady. Potřeboval jsem zjistit co nejvíc.“

„Mohl jste nám to přece říct. Třeba bychom vám mohli pomoct. Zvlášť když třeba já tu žiju už přes sedmdesát let.“

„To už teď taky vím.“ S podivným uspokojením jsem zaznamenala, že má pořádně okopané boty.

„Ale jakmile jsem vás všechny poznal, najednou to nešlo.“

„Zvlášť Lisu,“ nadhodila jsem. Nejspíš intuice.

„Ano,“ přisvědčil. „Zvlášť Lisu.“

„No, Mikeu, na takového tichého chlapíka jste to tady pořádně rozvířil.“ Dál jsem leštila všechno kolem sebe, protože jsem nevěděla, jak se jinak zaměstnat. Nechtěla jsem před ním jen tak stát. Chvilku jsme mlčeli, já pracovala otočená k němu zády a cítila jsem, že mě pozoruje.

„No, tedy,“ odkašlal si, „já chápu, že tím se nejspíš všechno mění. Poptal jsem se v okolí. Kousek dál na pobřeží je hotel, kde mě – nás – můžou ubytovat. odpoledne odjedeme. Jenom jsem vám chtěl říct, jak mě to strašně mrzí, a jestli můžu udělat něco, čím bych – no, čím bych zmírnil dopad té výstavby, rád bych, abyste mi to řekla.“

Zarazila jsem se s prachovkou v ruce a obrátila se k němu. Můj hlas se rozlehl prostornou budovou nečekaně hlasitě. „Jak zmírníte dopad toho, že jste zničil sedmdesát let starý rodinný podnik, Mikeu?“

Zatvářil se úplně zdrceně, přesně jak jsem tušila.

„Víte co? Mně na hotelu vlastně vůbec nesejde, ať si myslíte, co chcete. Budovy pro mě nejsou

nijak zvlášť důležité, a tahle už se stejně léta rozpadá. Nedělám si ani moc starostí kvůli zátoce. A pokud jde o velryby a delfíny, doufám, že ti experti, co se o ně tak starají, nakonec zjistí, že jim to nijak neublížilo.“

Přešlápla jsem a přendala si prachovku do druhé ruky. „Ale něco byste měl vědět, Mikeu. Až zničíte tenhle hotel, ohrozíte tím Hanninu bezpečnost. Tohle je jediné místo na světě, kde nemusí mít strach, kde může vyrůstat v bezpečí a v klidu. Víc vám prozradit nemůžu, ale měl byste to vědět. Vaše činy ohrozí naši holčičku. A proto vám nikdy nemůžu odpustit.“

„Ale – ale proč byste se odsud musely stěhovat?“

„Copak si můžeme dovolit bydlet v hotelu bez hostů?“

„Kdo říká, že byste zůstaly bez hostů? Váš hotel je úplně jiný než ten, který tu má stát. Vždycky se najdou zákazníci, kteří budou chtít bydlet u vás.“

„Když budou mít hned za rohem sto padesát pokojů s koupelnou a satelitní televizí? A v zimě slevy a uvnitř vyhřívaný bazén? To určitě. Jediná výhoda, kterou jsme tu měli, byla samota. Jezdili sem lidi, kteří chtěli být sami uprostřed ničeho. Chtěli v noci slyšet moře a šelest trávy na dunách a nic víc. Nechtěli poslouchat karaoke ve Velrybím salonku nebo osmačtyřicet aut, co budou jezdit sem a tam po parkovišti cestou ke švédskému stolu. No tak, Mikeu, tvrdá čísla a obchodní průzkum jsou přece vaše parketa. Tak mi řekněte, jak se takový podnik jako náš může udržet nad vodou.“

Nadechl se, jako by chtěl něco říct, ale pak jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Vraťte se ke svým šéfům, Mikeu. Řekněte jim, že jste udělal, co si přáli. Dotáhl jste to do konce, nebo jak to vy finančníci říkáte.“ Málem mi vyhrkly slzy a to mě tak rozzuřilo, že jsem se musela dát zase do oprašování, aby mi neviděl do tváře. Šestasedmdesát roků a rozbrečím se tu jako puberťačka. Ale nemohla jsem si pomoct. Kdykoli jsem si představila, jak Lisa s Hannou zmizí, že se budou muset odstěhovat někam daleko a začít znovu, nemohla jsem ani dýchat.

Byla jsem k němu zády tak dlouho, že jsem skoro čekala, že odejde. Ale když jsem se otočila, pořád tam ještě stál a koukal do země, pořád přemýšlel.

Konečně zvedl hlavu. „Já to změním,“ řekl. „Nevím ještě jak, Kathleen, ale já to napravím.“

Musela jsem se zatvářit hodně nevěřícně, protože přistoupil blíž ke mně. „Slibuju, Kathleen. Já to napravím.“

Pak se otočil a s rukama vraženýma v kapsách se vydal po pěšině zpátky k domu.

*

Na druhý den jsem zavezla Hannu do školy a pak se vydala do vnitrozemí za Ninem Gainesem. Byl jeden z mála, s kým jsem si mohla otevřeně promluvit o penězích. Kdybych zkusila Lise říct, jak málo máme, rozrušilo by ji to ještě víc, a já se vždycky úzkostlivě snažila, aby netušila, jak malou část nákladů na provoz nám její vyjížďky za velrybami pokryjí.

„Tak kolik vlastně máš?“ Seděli jsme u něj v kanceláři. Z okna jsem viděla dlouhé řádky vinohradu. Keře byly holé, stály tu jako sešikované vojsko suchých větví pod nezvykle šedivou oblohou. Za sebou měl Nino police s knihami o víně a zarámovaný první plakát ze supermarketu, na kterém se objevil i jeho shiraz. Ninova pracovna se mi líbila: čišela z ní solidnost, inovace a úspěch, navzdory jeho pokročilému věku.

Načmárala jsem do bloku před sebou pár čísel a přistrčila mu ho. Zní to asi pitomě, ale vychovali mě v tom, že o penězích se nemluví, a iv mém věku je pro mě obtížné bavit se o nich nahlas. „To jsou zisky před zdaněním. A to je hrubý obrat. Zatím se držíme. Ale kdyby bylo potřeba měnit střechu nebo něco takového, musela bych prodat loď.“

„Takhle moc to máš napjaté?“

„Takhle moc.“

Nino vypadal docela překvapeně. Myslím, že do téhle chvíle předpokládal, že když měl můj otec v době našeho seznámení v kraji takové postavení, musím mít pořád ještě slušnou finanční rezervu. Jenže já mu vysvětlila, že od doby, kdy byl hotel na vrcholu slávy, už uplynulo padesát let. A nějaký stálý příliv hostů skončil v Silver Bay už tak před deseti lety. Daně, opravy a výdaje za dvě další osoby, z nichž jedna potřebovala nekonečný přísun bot, oblečení a učebnic, zatočily i s tím málem, co jsem měla stranou.

Nino si lokl čaje. Frank nám ho předtím donesl na podnosu is talířem sušenek. Krajková dečka, kterou to podložil, mě přiměla podívat se na Ninova posledního svobodného syna poněkud v jiném světle, ale Nino byl zjevně přesvědčen, že ta výzdoba je kvůli mně.

„Chtěla bys, abych do hotelu investoval, abys ho mohla trochu zrenovovat? Vylepšit pokoje, zavést satelitní televizi? Měl jsem teď několik dobrých roků, nevadilo by mi vrazit pár šupů do něčeho nového.“ Zazubil se. „Jak říká moje účetní, rozložení investic je vždycky potřeba. Můžu je teda rozložit u tebe.“

„A k čemu by to bylo, Nino? Víš stejně dobře jako já, že až u mola postaví ten monstrpodnik, bude z nás tak nanejvýš kůlna na jejich zahrádce.“

„Neutáhla bys to z peněz za pozorování velryb? Lisa bude určitě jezdit častěji, když tu bude víc lidí. Možná bys mohla investovat do nové lodi. Někoho si na ni najmout.“

„Jenže to je právě to. Lisa tu nezůstane, když sem bude jezdit víc lidí. ona – ona je pak nervózní. Potřebuje být někde, kde je klid.“ I mně samotné to znělo nepřesvědčivě. Už dávno jsem se přestala pokoušet nějak ospravedlňovat záhadnost své neteře.

Mlčky jsme seděli a Nino přemýšlel nad tím, co jsem mu řekla. Dopila jsem čaj a odložila šálek na podnos. Pak se ke mně Nino přes stůl naklonil. „Fajn, Kate. Víš, že jsem nikdy nestrkal nos do tvých věcí, ale teď se tě zeptám.“ Ztišil hlas. „Před čím to sakra Lisa utíká?“

A v tu chvíli mi vyhrkly slzy a s hrůzou jsem si uvědomila, že je nedokážu zastavit. Hruď a ramena se mi škubaly vzlyky, jako bych byla loutka, které někdo trhá za vodicí lanka. Takhle jsem snad nebrečela už od dětství, ale nešlo to zastavit. Tak strašně moc jsem svoje holčičky chtěla ochránit, ale Mike Dormer a jeho idiotské a prolhané plány mě přiměli si uvědomit, jak strašně jsou zranitelné. Jak snadno se naše útočiště na konci zátoky může zhroutit jako domeček z karet.

Konečně jsem se trochu uklidnila a pohlédla na něj.

Účastně se na mě usmál a v očích měl starost. „Nemůžeš mi to říct, co?“ Zabořila jsem hlavu do dlaní.

„To musí být asi něco fakt hrozného, jinak bys nebyla tak rozhozená.“

„Nesmíš si o ní myslet nic špatného,“ zamumlala jsem přes prsty. Vrazil mi do nich měkký obnošený kapesník a já si neohrabaně otřela oči. „Nikdo si toho nevytrpěl tolik co ona.“

„Přestaň si to tak brát. Z toho, jak jsem tvoje holky poznal, dobře vím, že v sobě nemají ani ždibec špatnosti. Už se tě na to nebudu vyptávat, Kate. Jenom jsem si myslel, že kdybys to někomu pověděla… ať je to, co je to… možná by se ti trochu ulevilo.“

Vztáhla jsem ruku a vložila ji do jeho silné staré dlaně. Držel mě pevně, velikými prsty svíral ty moje a já v tom doteku našla ohromnou útěchu, mnohem větší, než bych tušila.

Chvíli jsme tam seděli, naslouchali tikotu hodin na krbové římse a já vnímala, jak se mi v ruce rozlévá nezvyklé teplo z jeho kůže, a uvědomila si, že se mi vůbec nechce domů. Neměla jsem sílu utěšovat Lisu, která byla skoro šílená úzkostí. Nechtěla jsem být milá na Mikea Dormera a tu jeho načančanou přítelkyni a přitom vědět, co mi provedli. Nechtělo se mi ani spočítat jim účet. Chtěla

jsem jenom sedět tady, v tomhle klidném pokoji uprostřed tichého údolí, kde by se o mě někdo postaral.

„Mohla bys jít sem,“ pronesl jemně.

„To nejde, Nino.“

„Proč ne?“

„Už jsem ti to říkala. Nemůžu holky opustit.“

„Myslel jsem, abys přišla i s nimi. Proč ne? Místa je tu dost. Je to dost blízko, aby Hannah nemusela měnit školu, kdyby vám nevadilo ji vozit trochu dál. Koukni na tenhle ohromný barák. Spousta pokojů, které volají po někom mladém. Frank tu zůstává jenom proto, že nechce, abych tu byl sám.“

Neřekla jsem nic. Točila se mi hlava.

„Pojď a nastěhuj se ke mně. Můžeme to udělat, jak budeš chtít můžeš mít svůj vlastní pokoj nebo…“

Upřeně na mě hleděl a v očích pod těžkými víčky jsem spatřila odlesk toho troufalého mladého letce, kterým byl před padesáti lety. „Znovu už tě prosit nebudu. Ale vím, že bychom byli oba šťastní. A pomohl bych ti holky ochránit, to je jedno před čím. Sakra, vždyť tady široko daleko nežije ani noha, to přece víš. Kolikrát nás tu nenajde ani pošťák.“

Proti své vůli jsem se musela zasmát. Už jsem říkala, že to se mnou Nino Gaines vždycky uměl.

A pak mi stiskl ruku pevněji. „Vím, že mě máš ráda, Kathleen.“ Nic jsem na to neřekla, ale on pokračoval. „Pořád si na tu noc pamatuju. Každou minutu. A vím, co to znamenalo.“

Prudce jsem zvedla hlavu. „o tom vůbec nemluv,“ vyštěkla jsem.

„Proto si mě nechceš vzít? Protože se cítíš provinile? Kristepane, Kate, byla to jedna noc před dvaceti lety. Hromada manželů provedla mnohem horší věci. Byla to jedna noc – a přece jsme se dohodli, že už se nebude opakovat.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„A taky jsme to dodrželi, ne? Byl jsem Jean dobrým mužem, a ty to víš.“

Bože, jistěže jsem to věděla. Víc než půlku života jsem nemyslela na nic jiného.

„Tak proč? Jean mi řekla – probůh, byla to její poslední slova –, že chce, abych byl šťastný.

Vlastně mi prakticky nařídila, že máme být spolu. Co nám ksakru brání? Co ti ksakru brání?“

Musela jsem se zvednout a vypadnout. Jednou rukou jsem na něj mávla, druhou jsem si tiskla k ústům, a vrávoravě jsem doklopýtala k autu.

Nemohla jsem mu to říct – nemohla jsem mu povědět pravdu. Že Jeanina slova opravdu byla vzkaz, ale byl to vzkaz pro mě. Skrze něj mi vzkázala, že to věděla – že to po celé ty roky věděla. A moc dobře chápala, že to vědomí mě po zbytek života bude pronásledovat a tížit jako balvan. Jean Gainesová nás oba znala líp, než Nino tušil.

Ten večer jsem ven za posádkami nešla. Správně jsem uhodla, že jim rozhořčení vydrží na dlouho, nechala jsem obsluhovat Lisu a vymluvila se na bolest hlavy. Pak jsem si zalezla do své maličké kanceláře za kuchyní, kde jsem chvíli dávala dohromady výkazy hostů a pak zírala na řady účetních knih, jež názorně mapovaly historii hotelu. Knihy z let 1946 až 1960 byly tlusté pořadače, jejichž šířka výmluvně vypovídala o naší popularitě. Tu a tam jsem nějaký otevřela a prohlížela si pergamenově zažloutlé účtenky za hovězí, dovozovou brandy a doutníky, svědectví oslav dobrého úlovku. otec si schovával každičkou stvrzenku a já ten zvyk po něm zdědila. Tenkrát se moře hemžilo rybami, ve společenské místnosti hlaholil smích a my vedli prostý život, v němž jedinou starostí bylo oslavit pořádně konec války a následně i náš nový blahobyt.

Hřbet loňské účetní knihy měl jen něco málo přes centimetr. Přejela jsem rukou po řadě kožených svazků a prsty zaznamenávala stále se zmenšující šířku. Pak jsem zvedla oči ke svatební fotografii svých rodičů, kteří na mě slavnostně shlíželi. Přemýšlela jsem, co by si asi pomysleli o mých nesnázích. Nino povídal, že bych možná mohla dům prodat těm lidem z nového letoviska; že kdybych si našla dobrého prostředníka, mohla bych uhádat dobrou cenu. Možná dost na to, abych mohla začít někde jinde. Ale já už byla moc stará, abych sháněla nový dům, moc stará, než abych chtěla nacpat zbytek svého života do nějakého maličkého hranatého bungalovu. Nechtěla jsem bloudit nějakým novým zdravotním střediskem a supermarketem a zdvořile konverzovat s novými sousedy. Můj život byl v těchhle knihách, mezi těmihle stěnami. Tady bylo všechno, na čem mi kdy záleželo. Dívala jsem se na ty knihy a uvědomila si, že tenhle dům potřebuju víc, než jsem byla ochotná přiznat.

Obyčejně nepiju, ale ten večer jsem sáhla do šuplíku otcova psacího stolu, otevřela jeho starou stříbrnou placatku a dopřála si hlt whisky.

Bylo už skoro čtvrt na jedenáct, když Lisa zaťukala na dveře.

„Co hlava?“ zeptala se a zavřela za sebou.

„V pohodě.“ Zavřela jsem účetní knihu a doufala, že to vypadá, jako když jsem pracovala. Hlava mě nebolela. Přesto jsem cítila obrovskou bolest. Celou mě prostoupila únava.

„Zrovna dorazil Mike Dormer a šel rovnou nahoru. Choval se, jako by tady snad chtěl zůstat.

Myslela jsem, že bys mu možná měla něco říct.“

„Řekla jsem mu, že tu může zůstat,“ oznámila jsem jí klidně a zvedla se ze židle, abych uložila účetní knihu zpátky na polici.

„Cožes mu řekla?“

„Slyšelas mě.“

„Ale proč? My ho tady nechceme!“

Nepodívala jsem se na ni. Nemusela jsem – z jejího pohoršeného tónu bylo jasné, že je rudá vzteky. „Má zaplaceno až do konce měsíce.“

„Tak mu vrať peníze!“

„Myslíš, že můžeme tolik peněz vyhodit oknem?“ vyštěkla jsem na ni. „Účtuju mu třikrát tolik co jiným hostům!“

„Tady nejde o peníze, Kathleen.“

„To si piš, že jde o peníze, Liso. o ty tu jde hlavně. Protože budeme potřebovat každičký groš a to znamená, že každý host je tady vítaný, i kdyby se mi z toho křivila huba pokaždé, když si na to vzpomenu!“

Tvářila se šokovaně. „Ale mysli na to, co udělal!“ naléhala.

„Dvě stě padesát dolarů za noc, Liso, na to myslím. A ještě příplatek za jídlo pro jeho přítelkyni.

Řekni mi, jak jinak bychom takové peníze vydělaly!“

„Co posádky z lodí? Vždyť jsou tu každý večer.“

„A kolik myslíš, že na nich tak asi vydělám? Pár centů za láhev piva. Dolar za jídlo. Vážně si myslíš, že bych jim mohla účtovat běžné ceny, když vím, že půlka z nich žije na erárních sušenkách? Bože můj, to sis nevšimla, že Yoshi kolikrát nemá na zaplacení vůbec?!“

„Ale on nás zničí! A ty ho přitom necháš bydlet v našem nejlepším pokoji!“

„Co se stalo, stalo se, Liso. Jestli to letovisko začnou stavět, nebo ne, to my už neovlivníme. My musíme myslet na to, abychom vydělaly co nejvíc, dokud to ještě jde.“

„A zásady můžou jít k čertu?“

„Zásady si nemůžeme dovolit, Liso, tak to prostě je. Ne když Hannah potřebuje boty do školy.“ Věděla jsem, co mi chce ve skutečnosti říct, ale co ani jedna z nás nedokázala vyslovit nahlas. Jak

můžu dobrovolně poskytovat přístřeší člověku, který jí zlomil už tak zraněné srdce? Jak jí můžu tak ubližovat, že se musí dívat, jak se s tou holkou producíruje v našem domě a staví na odiv jejich vztah?

Probodávaly jsme jedna druhou pohledem. Najednou mi došel dech a musela jsem natáhnout ruku, abych udržela rovnováhu. Lisa bolestně a rozhořčeně sevřela rty. „Víš co, Kathleen? Já tě vážně někdy nechápu.“

„Taky mě chápat nepotřebuješ,“ řekla jsem stroze a předstírala, že si uklízím na stole. „Prostě si dělej svoje a nech mě laskavě řídit můj hotel, jak uznám za vhodné.“

Za těch pět let, co u mě bydlela, jsme si snad neřekly křivého slova, a bylo zřejmé, že nás ta hádka obě rozhodila. Zatoužila jsem si znovu přihnout z placatky, ale nechtěla jsem ji vytahovat před ní: nechtěla jsem, aby si ze mě vzala příklad a šla se opít, aby to zas neskončilo další katastrofální epizodou s Gregem.

Konečně se prudce otočila a beze slova odešla, celá nasupená.

Kousla jsem se do jazyka. Nemohla jsem jí říct, co mě k tomu rozhodnutí ve skutečnosti vedlo, protože mi bylo jasné, že by se mnou nesouhlasila. Vyletěla by z kůže, kdybych se jen náznakem zmínila o svém podezření. Protože to nebylo jen kvůli penězům. Udělala jsem to, protože jsem chápala, víc než by kdo tušil, jak se ten mladík do téhle situace dostal. A co víc, potřebovala jsem tu správnou návnadu. A navzdory všemu, co se stalo, instinkt mi napovídal, že když u nás Mike Dormer zůstane, máme mnohem větší šanci přežít.

14

Mike

Lidé se psy mi přestali mávat. Když jsem kolem nich proběhl poprvé, říkal jsem si, že mě asi neviděli. Možná jsem měl pletenou čepici naraženou moc do čela. Zvykl jsem si na ta drobná ranní setkání a zjistil jsem, že vyhlížím známé tváře. Ale když jsem následujícího rána zvedl ruku na pozdrav a oni odvrátili tvář, uvědomil jsem si, nejen že jsem přišel o svou anonymitu, ale že jsem se pro část Silver Bay stal veřejným nepřítelem číslo jedna.

Totéž se stalo i v místním autoservisu, kam jsem přijel natankovat, u pokladny v supermarketu i v té malé kavárně a rybí restauraci, kde jsem se pokusil objednat si kávu. Musel jsem čekat skoro čtyřicet minut a několikrát se připomínat, než mi ji donesli.

S Vanessou to ani nehnulo. „Ale prosím tě, vždycky se najde někdo, komu se to nebude líbit,“ odbyla to. „Pamatuješ na tu školu, co jsme stavěli ve východním Londýně? Ti lidi z bytů odnaproti kvůli tomu prudili, dokud nezjistili, jak jim to zvedne ceny vlastních nemovitostí.“

Ale to bylo něco jiného, chtěl jsem jí říct. U tamtěch lidí mi bylo jedno, co si o mně budou myslet. A kromě toho se Vanessa nemusela setkávat s Lisou, které se úspěšně dařilo předstírat, že neexistuju, a zároveň se mnou jednat s ledovou záští.

Jednou jedinkrát se mi povedlo zastihnout ji samotnou v kuchyni – Vanessa byla nahoře – a řekl jsem jí: „Už jsem to povídal vaší tetě. Pokusím se to zastavit. Mrzí mě to.“

Zmrazila mě pohledem. „A co vás mrzí, Mikeu? Že jste nám tu všem celou dobu lhal, že se nás chystáte zničit, nebo že jste podvodník a haj–“

„Přece jste mi řekla, že nestojíte o žádný vztah.“

„A vy jste neřekl, že už jeden máte.“ Jakmile to vyslovila, uzavřela tvář do neproniknutelného výrazu, jako by měla pocit, že toho prozradila až příliš. Ale já věděl, co cítila. Přehrával jsem si ten okamžik z auta, jako bych ho měl v hlavě nahraný na nekonečné smyčce. Slovo od slova bych mohl přeříkat, co jsme si spolu pověděli. Což mi vzápětí připomnělo, jak moc jsem ji i všechny ostatní podvedl, a to jsem pak obvykle volal Dennisovi nebo si našel nějakou administrativní činnost spojenou s projektem. V tom je kouzlo světa obchodu: můžete se v něm schovat před milionem praktických problémů. V byznysu vždycky víte, na čem jste.

Svěřil jsem Vanesse, že už nejsem přesvědčený, že je projekt v současné podobě správný. Nevěřila mi, a tak jsem ji vzal s několika turisty na Moby 1 a ukázal jí delfíny. Yoshi a Lance se chovali zdvořile, ale téměř fyzicky jsem vnímal ten pocit trapnosti a mlčení místo vlídného hovoru a stýskalo se mi po Lanceových kousavých narážkách. Už jsem mezi ně nepatřil. Věděl jsem to a oni taky.

Mlčenlivý nesouhlas mě pronásledoval po celé zátoce, až jsem nabyl dojmu, že snad i Korejci na horní palubě vědí, co jsem způsobil. „To už si klidně můžu vzít do ruky harpunu a na krk si pověsit ceduli ‚vrah velryb‘,“ postěžoval jsem si, když už se to ticho nedalo vydržet.

Vanessa zastávala názor, že si to moc beru. „Proč by ti mělo záležet na tom, co si lidi myslí?“ nechápala. „Ještě pár dní a pak už nikoho z nich v životě neuvidíš.“

„Záleží mi na tom, protože to chci udělat dobře,“ bránil jsem se. „A myslím, že to můžeme zvládnout dobře. Eticky i obchodně.“ Věděl jsem, že jestli mám přesvědčit Dennise, aby plány změnil, musím mít Vanessu na své straně.

„Etický obchod, jo?“ Povytáhla obočí, ale aspoň to rovnou nezavrhla.

A pak, jako by vyslyšelo mé modlitby, se moře otevřelo. V palubním rozhlase se ozval Yoshin hlas, jako vždycky zvýšený vzrušením, když byla nablízku velryba. „Dámy a pánové,“ začala, „když vyhlédnete okny na levoboku – tedy na levé straně –, snad se vám podaří zahlédnout keporkaka. Možná má namířeno k nám, takže teď vypneme motory a budeme doufat, že se přiblíží.“

Z horní paluby se rozlehlo vzrušené štěbetání. Popotáhl jsem si šálu až k nosu a ukázal na místo, kde jsem předtím zahlédl vodotrysk. Sledoval jsem Vanessinu tvář a věděl, že tohle je možná kritický okamžik, a modlil se, aby se velryba zachovala rozumně a pořádně Vanessu ohromila.

A ona se jako na zavolanou vymrštila z vody ani ne patnáct metrů od nás, v letu obrátila obrovskou prehistorickou hlavu a šplouchla zpátky do vody. Vanessa se stejně jako já neubránila zalapání po dechu a tvář jí zjemněla téměř dětskou radostí. Na okamžik jsem v ní znovu viděl tu dívku, kterou jsem miloval, než jsem přijel sem. Vzal jsem ji za ruku, stiskl ji a ona můj stisk opětovala.

„Už chápeš, co jsem myslel?“ řekl jsem. „Vidíš, že to prostě nejde?“

„Ale ten projekt už prošel,“ namítla, když konečně dokázala odtrhnout oči od velryby. „Tys to dokázal.“

„Nebudu moct sám se sebou žít,“ naléhal jsem. „Viděl jsem, co se může stát, a nechci nést zodpovědnost, když ten projekt něco zničí.“

Dívali jsme se, jak se velryba znovu vymrštila, tentokrát o něco dál, a pak zmizela ve vlnách – už uspokojila svou zvědavost a opět podlehla nutkání pokračovat v cestě na sever. Turisté okolo nás viseli na zábradlí v naději, že se ještě objeví, a pak se vrátili zpátky na plastové židličky a lavice, povídali si a vzájemně si ukazovali snímky na displejích fotoaparátů. Představil jsem si, jak si Lance v řídicí kabině pod námi oddychne úlevou, že má další plavbu za velrybami úspěšně za sebou. Možná teď s Yoshi debatují o dalším pohybu velryby a dohadují se vysílačkou s ostatními loďmi, kam se vydat příště. Jestli to Vanessa pochopí, pomyslel jsem si, možná máme naději to celé nějak vyřešit.

Rozhlédl jsem se kolem dokola a zahleděl se na vzdálené pobřeží, na řadu neobydlených ostrůvků, které stály před rozlehlejší pevninou jako stráž. Nad námi poletovali a snášeli se ptáci a já se pokusil vybavit si, jak je jmenovali lidé z posádek: orlovec, terej, mořský orel. Kolem nás se vzdouvalo a klesalo moře, na jedné straně lodi třpytivé, na druhé temné a zjevně zdaleka ne tak přístupné. Už jsem si tu nepřipadal jako cizinec. I když neměli ani vindru, v životě žádnou jistotu a přežívali o laciných sušenkách, stejně jsem stopařům velryb záviděl.

V tu chvíli Vanessa promluvila. Čepici měla staženou tak hluboko přes oči, že jsem jí stěží viděl do tváře. „Mikeu?“ Obrátil jsem se k ní. Měla v uších diamantové náušnice, které jsem jí koupil ke třicátým narozeninám.

„Vím, že se něco stalo,“ začala opatrně. „Vím, že jsem o tebe tak trochu přišla. Ale budu dělat, jako že se nic z toho nepřihodilo, že mezi námi dvěma je všechno v pohodě a že tohle všechno je nějaká podivná reakce na šok z toho, že se máš ženit.“

Srdce mi poskočilo. „Nesso,“ vyhrkl jsem, „vůbec nic se nestalo –“ ale ona mě pohybem ruky umlčela.

Pohlédla na mě a já se v tu chvíli nenáviděl za tu bolest v jejích očích.

„Nechci, abys mi něco vysvětloval,“ pronesla. „Nechci, abys měl pocit, že mi musíš něco říkat. Jestli myslíš, že můžeme být v pohodě, že mě můžeš milovat a být mi věrný, tak si jen přeju, aby bylo všechno jako dřív. Chci, abychom se vzali, zapomněli na tohle všechno a žili dál svůj život.“

Motory znovu naskočily. Ucítil jsem pod nohama vibrace, pak se loď otočila, zvedl se vítr a Lance začal mluvit do palubního rozhlasu, takže nevím jistě, jestli pak ještě něco řekla.

Obrátila se k moři a zvedla si límec kolem brady. „Ano?“ hlesla. A pak znovu: „Ano?“

„Ano,“ řekl jsem a přikročil k ní. Nechala se obejmout. Už jsem říkal, že moje přítelkyně je chytrá ženská.

*

Těch zbývajících pět dní, než jsme se vrátili do Sydney, jsme většinu času strávili s Vanessou zavření v pokoji. Neoddávali jsme se ničemu, z čeho nás nejspíš podezíraly Lisa s Kathleen, nýbrž jsme se hrbili nad počítačem a snažili se vymyslet, jak přepracovat projekt tak, abychom uspokojili jejího otce i investory. Nebylo to nic lehkého.

„Když se nám podaří vymyslet jedinečný prodejní prvek, tak to máme,“ přemýšlela Vanessa. Děkoval jsem Bohu, že je tak marketingově zdatná. „Když nebudou vodní sporty, tak jsou JPP velryby. Musíme vymyslet, jak je do toho zapojit, abychom si zároveň neznepřátelili ty stopaře. To znamená, že to nebudeme moct provozovat sami, což bych jinak určitě volila. Musí existovat nějaký způsob, jak lidem ta zvířata zpřístupnit.“ Mluvila už s lidmi ze Správy národních parků a ochránci fauny o delfínech, ale řekli jí, že by rozhodně nedoporučili větší rozsah kontaktu turistů s těmito živočichy, než už je povoleno.

„Možná něco opravdu radikálního. Nějakou plošinu u ústí zátoky, s podmořskou vyhlídkou.“

„Moc drahé. A nejspíš by proti tomu protestovali z lodní dopravy. Mohli bychom vybudovat nové molo s restaurací nahoře a vyhlídkou dole.“

„Jenže co uvidíš tak blízko u pevniny?“ Začala okusovat vršek propisky. „Třeba bychom mohli vymyslet nějaké hodně inovativní lázeňské zařízení.“

„Tvému tátovi se ten nápad nelíbil.“

„Nebo to můžeme úplně zabalit a najít jiné místo. Nevidím žádnou možnost, jak by ten hotel v současné podobě mohl fungovat bez vodních sportů. Není nic, čím by se odlišoval od ostatních. Myslím pro luxusní klientelu.“

„Co tenis?“ přemýšlel jsem. „Jízda na koních?“

„Nová lokalita,“ trvala na svém. „Máme pět dní, abychom našli novou pobřežní lokalitu pro hotel za sto třicet milionů liber.“ Podívali jsme se jeden na druhého a rozesmáli se: takhle nahlas to znělo ještě absurdněji než ve skutečnosti.

Leč ne nadarmo byla Vanessa Beakerová dcerou svého otce. Do hodiny poté, co jsme usoudili, že to je jediná možná cesta, se vrhla k telefonu s Kathleeniným ošoupaným telefonním seznamem, a během čtyř hodin stihla obvolat snad všechny realitní agentury mezi Cairns a Melbourne.

„Můžete mi poslat nějaké fotky?“ Tahle otázka i v mých telefonátech zaznívala znova a znova, stejně jako ty ostatní.

„Nevíte, jestli jsou tamější vody označené jako chráněná oblast?“

„Máte tam nějaké mořské savce nebo nějaké další původní živočichy, které by nová výstavba nejspíš poškodila?“

„A měli by zájem to prodat?“

„Nedalo by se s nimi vyjednávat?“

Na sklonku druhého dne jsme měli dvě možné lokality. První byla už existující hotel zhruba hodinu jižně od Brisbane. Jednou z jeho předností byla vlastní chráněná zátoka, kterou bylo možné bez jakýchkoli potíží využívat k vodním sportům. Ale nebylo to ani zdaleka tak krásné místo jako Silver Bay, a navíc stál v té oblasti jeden pětihvězdičkový hotel vedle druhého. Další místo bylo půl hodiny cesty od Bundabergu, bylo o něco přístupnější, ale ještě skoro o třetinu dražší.

„To se tátovi nebude líbit,“ poznamenala, ale pak se na mě zářivě usmála. „Ale když se člověk

hodně snaží, všechno se dá zvládnout, ne? Vždyť se podívej, co už jsme dokázali.“ Odhrnul jsem jí vlasy z tváře. „Jsi hvězda,“ řekl jsem láskyplně.

„Tak na to nezapomínej,“ odtušila. Ten ostrý tón v jejím hlase jsem si možná jenom představoval.

Ten večer jsme se milovali, poprvé za tu dobu, co byla v Silver Bay. Když uvážím, jak jsme po sobě předtím toužívali, nedokážu to dost dobře vysvětlit – ale nálada mezi námi byla jednoduše příliš divná. oba jsme ztratili někdejší důvěru v reakce toho druhého. Schovávali jsme tu nejistotu za prohlášení o tom, jak jsme utahaní nebo že jsme měli až moc vína. Předstírali jsme, že jsme zabraní do knížek. Podivně jsem si uvědomoval, jak tenké jsou v hotelu zdi.

Vyšli jsme si do města na večeři a pak jsme se ruku v ruce pomaličku loudali pěšky zátokou. Víno, měsíční svit a vědomí, že jsem možná zachránil Silver Bay před osudem, který jsem měl ve svých rukou, nakonec dokázaly překonat podivný odpor, který jsem cítil, kdykoli jsem teď sevřel Vanessu v náručí.

Málem jsem to všechno zpackal, říkal jsem si, když jsme mlčky kráčeli po pobřeží, ale ne úplně. Zachráníme ten projekt, zachráníme velryby a zachráníme náš vztah. oba jsme se o tom druhém dozvěděli něco nového. Dostal jsem druhou šanci.

Nechali jsme v pokoji zhasnuto a beze slova se svlékli, jako bychom se telepaticky domluvili, že právě dnes je ta pravá chvíle. Přistoupili jsme k sobě a já se soustředil na smyslnou krásu Vanessiných křivek, otevřel jsem mysl jen tělesným pocitům. Ulehli jsme do stařičké postele, přitiskli se k sobě nahou kůží, její ruce po mně zkušeně sáhly a z úst jí vycházely tichounké steny rozkoše. Přejížděl jsem jí rukama po ňadrech a po kůži. Zabořil jsem jí tvář do vlasů. Vybavoval jsem si její vůni, dotyk jejího těla, známou linii křivek pod mými prsty. A pak jsem se do ní konečně ponořil, zapomněl úplně na všechno a povolil si zoufalý výdech uvolnění.

Potom jsme tiše leželi a kolem nás se rozhostila jakási těžká, zádumčivá nálada.

„Je ti dobře?“ zašeptal jsem a chytil ji za ruku.

„Jo,“ řekla po chvíli. „Skvěle.“

Hleděl jsem do tmy, naslouchal tříštění vln na písku, z dálky slyšel bouchnutí dveří od auta a túrování motoru a uvědomil si, co mi hluboko v nitru schází. Přemýšlel jsem o tom, co jsem ztratil.

V sobotu jsme odjeli. Brzo ráno jsem sešel dolů a vyrovnal s Kathleen účet. Polovinu jsem jí zaplatil v hotovosti, protože jsem tušil, že je to pro ni praktičtější než kreditní karta. „ozvu se vám,“ slíbil jsem. „Už se něco děje. Vážně.“

Neochvějně mi pohlédla do očí. „To doufám,“ řekla. Nacpala peníze do plechovky pod stolem, ani si je nepřepočítala. Doufal jsem, že je to znamení, že mi aspoň trošičku začíná znovu důvěřovat. Rozlila se ve mně úleva a začal jsem věřit, že se snad konečně stane něco dobrého.

„Je – je tu někde Lisa?“ zeptal jsem se, když mi došlo, že sama mi nic neřekne.

„Je na moři s Izmaelem,“ odtušila.

„Tak ji za mě pozdravte.“ Snažil jsem se, aby to neznělo tak trapně, jak jsem se cítil. Palčivě jsem si uvědomoval přítomnost Vanessy, která už sešla dolů a stála za mnou.

Kathleen na to nic neřekla, ale potřásla Vanesse rukou. „Na shledanou,“ řekla. „Hodně štěstí s tou svatbou.“

Vydal jsem se nahoru pro kufry a pomyslel si, že její slova se dají vyložit několika způsoby, a žádný pro mě nevyznívá zrovna lichotivě. Byl bych šel zase rovnou dolů, ale když jsem procházel kolem rodinné části domu, zaslechl jsem v chodbě hudbu. Hannah byla ještě doma. od chvíle, co vyšla najevo pravda o tom projektu, se mnou skoro nepromluvila, a její mlčení mi připomínalo mou

prohru víc než všechno ostatní dohromady.

Došel jsem ke dveřím a zaklepal. Konečně otevřela a za ní vybuchla z pokoje hudba.

„Přišel jsem se jen rozloučit,“ řekl jsem jí. Neodpověděla.

„Jo… a taky jsem ti přinesl tohle.“ Podal jsem jí obálku. „Tvůj plat. Ty fotky byly skvělé.“

Pohlédla na ni. Pak se ozvala slabounce omluvným tónem: „Máma říká, že si od vás ty peníze nesmím vzít.“

„Fajn,“ opáčil jsem a snažil se netvářit tak rozhozeně, jak jsem se cítil. „No, tak já je nechám na stolku v hale, a jestli si je opravdu nebudeš smět nechat, tak je doufám dáte na nějakou charitu pro delfíny. Vím, jak je máš ráda.“

Zaslechl jsem, jak dole Vanesse zazvonil mobil, a pokývl jsem, jako by to bylo znamení k odchodu.

Hannah pořád stála ve dveřích a zkoumavě na mě hleděla. „Proč jste nám lhal, Mikeu?“

Vrátil jsem se o krok zpět. „Já nevím,“ přiznal jsem. „Nejspíš jsem udělal hroznou chybu, ale snažím se to napravit.“

Sklopila oči.

„Dospělí taky dělají chyby,“ pokračoval jsem, „ale já se to snažím spravit. Doufám… doufám, že mi to věříš.“

Zvedla hlavu a z tváře jsem jí náhle vyčetl, že tohle už ví dávno, že svým činem jsem v ní jen posílil přesvědčení o nespolehlivosti dospělých, kteří tak snadno dokážou zničit její vlastní nevinný život.

Chviličku jsme tam mlčky stáli, malá dívenka a finanční machr ze City. Nadechl jsem se a pak skoro pudově natáhl ruku. Po nekonečně dlouhé chvíli mi ji stiskla.

„A co váš telefon?“ zavolala za mnou náhle a já se na schodech zarazil. „Pořád máme ten váš telefon.“

„Nech si ho,“ řekl jsem s vděčností, že jí můžu nabídnout něco, cokoli, čím bych se u ní vykoupil.

„Použij ho na něco dobrého, Hanno. Vážně.“

Vanessa už čekala v autě. oblečená byla podle svých slov do cestovního – měla kalhotový kostým z nemačkavé látky a přes příruční kabelu si přehodila čistou halenku a kašmírový svetřík, aby se mohla převléknout, než dorazíme na Heathrow. Trochu pobaveně jsem se zeptal, s kým se tam hodlá setkat, a ona opáčila, že jestli mně už nesejde na tom, jak vypadám, neznamená to, že by taky musela začít vypadat jako povaleč. Myslím, že narážela na moje džíny, které jsem si teď zvykl nosit skoro každý den. Byly už pohodlně obnošené a brát si do letadla oblek mi najednou přišlo jaksi přehnané.

„Tak nashle,“ pronesla Kathleen se založenýma rukama, když nás vyprovodila k autu. Byla to úplně jiná Kathleen, než která mě tu před pěti týdny uvítala.

„Nashle,“ řekl jsem. Nepokusil jsem se jí podat ruku. Její zatvrzele zkřížené ruce jaksi naznačovaly, že by to nemělo smysl. „Já vás nezklamu, Kathleen,“ slíbil jsem tiše a ona zvrátila hlavu, jako by to bylo maximum, co je ochotná mi přiznat.

Řekla mi, že Lisa je na Izmaelovi. V koutku duše jsem si říkal, že možná bude lepší, když už ji nikdy neuvidím. Jak sama řekla – co by ode mě asi tak mohla chtít slyšet?

Ale když jsme se rozjeli po pobřežní cestě a minuli Velrybí molo, pohlédl jsem do zpětného zrcátka. Na konci cesty stála štíhlá plavá žena a její silueta se ostře rýsovala proti třpytivému moři. Ruce měla vražené hluboko v kapsách a u nohou jí seděl pes. Dívala se za naším bílým autem, jak se pomalu, ale jistě vzdaluje po pobřeží.

Zpáteční let byl zhruba tak příjemný, jak lze od čtyřiadvacetihodinové cesty letadlem očekávat.

Seděli jsme vedle sebe, dohadovali se o tom, který terminál je ten správný, vyměňovali jsme si na podnosech jídlo, které nám nechutnalo, a zhlédli několik filmů, na něž si vůbec nevzpomínám, ale byly vděčným rozptýlením. Pak jsem na chvíli usnul, a když jsem se probral, matně jsem si uvědomil, že Vanessa vedle mě studuje nějaký seznam čísel. Znovu jsem jí byl vděčný, že je ochotná se za mě postavit.

Přistáli jsme před šestou ráno, ale než jsme prošli pasovou kontrolou, bylo už skoro sedm.

Letiště v Heathrow bylo přeplněné, chaotické a šedivé, dokonce i v tuhle denní dobu a na vrcholu sezóny, která by se snad volně dala označit za léto. Nikdo se necítí dobře, když se vrací ze zahraničí, přesvědčoval jsem se cestou k zavazadlovému pásu a mnul si ztuhlý krk. To je jedna z jistot cestování, podobně jako zpoždění nebo nepoživatelné jídlo v letadle.

Jak se dalo čekat, zavazadla se opozdila. ozvalo se hlášení, jež nám naprosto nedotčeně oznámilo, že vzhledem k nedostatku personálu je na čtyři letadla, která v uplynulé hodině dosedla, k dispozici pouze jeden tým manipulantů, a s mistrovským eufemismem dodalo, že máme očekávat „mírné zpoždění“.

„Vraždila bych za kafe,“ vzdychla Vanessa. „Přece tady někde musí být nějaká kavárna.“

„Potřebuju najít toalety,“ řekl jsem jí. Vypadala vyčerpaně, dokonce i s pečlivě přečesanými vlasy a osvěženým líčením. V letadle se nikdy pořádně nevyspala. „Kavárny začínají až za celní kontrolou. Počkej tady na kufry.“

Odkráčel jsem rázněji, než by mi únava měla dovolit. Za uplynulý měsíc jsem si zvykl být sám a týden strávený ve Vanessině neustálé přítomnosti, kdy jsme téměř bez přestávky pracovali nebo spali, pro mě byl náročný. Situaci jen zhoršilo, že už se s námi skoro nikdo nechtěl bavit, takže bylo prakticky nemožné si někam vyjít nebo se připojit venku ke stopařům velryb. Ani mě nelákalo to zkoušet – bál jsem se, že by v Gregovi vybublal hněv a vybalil by na Vanessu domnělou skutečnost. Nevyslovené jsme dokázali přežít; nevěřil jsem, že bychom to zvládli stejně vyrovnaně, kdybychom museli čelit pravdě.

Těch pár kroků po vrzavém linoleu na Heathrow bylo poprvé za osm dní, kdy jsem byl sám, a mně to připadalo jako úleva. Udělal jsem správnou věc, říkal jsem si a styděl se za ty zrádné myšlenky. Chystám se udělat správnou věc.

Za pár minut jsem se vrátil s tváří ještě vlhkou, jak jsem ji strčil pod vodovodní kohoutek. Když jsem došel k pásu, zjistil jsem, že se pořád ještě točí. Podivil jsem se, že Vanessa dosud neposbírala naše zavazadla, i když ta se stále osaměle posouvala po vrzavém pásu.

„Musíš být hrozně unavená,“ podotkl jsem a vrhl se po nich. Ale když jsem se k ní vrátil a za sebou s námahou vlekl kufry – koncept cestování nalehko byl Vanesse zcela cizí –, Vanessa zadumaně hleděla na telefon. „Snad ne tvůj táta,“ zasténal jsem vyčerpaně. „Ještě ne!“ Copak nám nemohl dopřát aspoň trochu času, než se dostaneme domů a osprchujeme? Děsil jsem se, že i s Vanessinou přítomností bude naše setkání konfrontační, a potřeboval jsem aspoň chvilku, abych se na to duševně připravil.

„Ne,“ pronesla a ve tváři byla neobvykle bledá. „Ne, to je tvůj telefon. Přišla ti esemeska. od Tiny.“ A pak mi vrazila přístroj pod nos, odkráčela z letiště a její zbývající zavazadla se pořád ještě pomaličku točila na pásu.

Znovu jsem ji spatřil až za téměř osmadvacet hodin, když jsem dorazil do kanceláře na rozhodující schůzku s Dennisem. Už byl zase na nohou a s pohyblivostí se mu vrátila i jakási šílená, ostrá energie.

„Co se děje, chlape?“ říkal pořád dokola a natáhl se po mé složce s plánovací dokumentací. „Co se děje?“

Kancelář mi připadala cizí a City se mi zdálo tak hlučné a přelidněné, že už jsem sám sebe nedokázal přesvědčit, že jsem jen dezorientovaný časovým posunem. Kdykoli jsem zavřel oči, vybavil se mi poklidný obzor Silver Bay. Když jsem je pak otevřel, viděl jsem šedivé chodníky, špinavé kanály a fialový kouř, který se valil z výfuku autobusu číslo 141. A pak kancelář. V Beaker Holdings, kde jsem se dřív cítíval pohodlněji než doma, to na mě najednou působilo monolitně, nepřátelsky. Zaváhal jsem, než jsem vešel dovnitř, a přesvědčoval se, že podobně mě přece časový posun rozhodil v Austrálii, tak proč by mě neměl rozhodit znovu i v Anglii.

A pak se objevil Dennis a já už neměl šanci myslet vůbec na nic.

„Tak co se děje? Těšíš se ze svého závratného úspěchu? Investoři jsou štěstím bez sebe, to ti povím. Šťastní jak prasata v žitě.“ Za tu dobu, co byl nepohyblivý, dost přibral a byl obrovský a růžovoučký, zvlášť v porovnání se štíhlými, větrem ošlehanými lidmi, v jejichž společnosti jsem strávil uplynulý měsíc.

„Vypadáš příšerně,“ podotkl. „Pojď si dát kafe. Řeknu některé z holek, aby nám pro něj došla. Ne tu instantní břečku, co tady dělají.“

Na chviličku vyšel ze zasedačky a já se posadil vedle Vanessy. Neúprosně odmítala podívat se mi do očí a před sebou měla na stole prázdný blok. Na sobě měla kostým, kterému vždycky říkala profesionální brnění.

„Nezlob se na mě,“ zašeptal jsem jí. „Není to tak, jak to vypadá. Vážně. Počkej potom na mě a já ti to vysvětlím!“

„Není to, jak to vypadá,“ zopakovala po mně a čmárala si do bloku. „No, to vřelé přivítání mi připadalo docela výmluvné.“

„Nesso, prosím. Neodpovídáš mi na telefony. Dej mi aspoň pět minut. Až tady skončíme. Pět minut.“

„Fajn,“ řekla nakonec.

„Super! Děkuju.“ Stiskl jsem jí paži a začal se duševně připravovat na úkol, který jsem měl před sebou.

Dennis pozorně naslouchal mému shrnutí všeho, co jsem v Austrálii podnikl. Společně s naším účetním Darrenem a projektovým manažerem Edem si čmárali poznámky a já jsem jim předestřel své úvahy ohledně ekologického dopadu projektu. Vysvětlil jsem, proč volba možnosti dané dokumentem S-94 nebyla správná a proč by se celý plán mohl obrátit proti nám, pokud by šel k veřejnému šetření, podobně jako se to stalo u té perlové farmy.

„Závěrem chci říct,“ pronesl jsem, „že i když si myslím, že základní myšlenka našeho projektu, tedy jeho JPP –“ tady jsem pohlédl na Vanessu, „– je pořád dobrá, stávající projekt je špatný, a to ze všech tady uvedených důvodů.“ Rozdal jsem jim papíry, které jsem dnes ráno nakopíroval: seznam alternativních lokalit a rozpis dodatečných nákladů spojených s přepracováním návrhu. „Už máme vytipované nové lokality, mluvili jsme s místními realitními agenty a na základě průzkumu se domnívám, že představují mnohem lepší alternativu, jak z hlediska možné nepříznivé publicity, tak vzhledem k dalšímu novému JPP, tedy sociálně zodpovědnému projektu budovanému s ohledem na místní komunitu.“

Ukázal jsem na stůl. „Vanessa tam se mnou byla. Viděla ty velryby na vlastní oči, viděla, kde žijí a jak moc na nich místním lidem záleží. Souhlasí se mnou, že nejlepší volba pro naši společnost je vybrat jednu z těchto dvou alternativních lokalit. Vím, že nás čekají nějaké pokuty z prodlení, vím, že budeme muset prodat stávající pozemek, ale jsem přesvědčený, že kdybych měl možnost o tom ve

Vallance promluvit osobně, dokázal bych je přesvědčit, aby se s naším názorem ztotožnili.“

„No hergot,“ zamumlal Dennis a zahloubal se do čísel. „To ovšem navrhuješ sakra zásadní změnu.“

Mlaskl jazykem o zuby a nalistoval si poslední dva papíry ve složce. „To nás bude stát skoro dvacet procent původního rozpočtu.“

S nadějí jsem zaznamenal, že to hned nezavrhl. „Ale zase nám odpadnou všechny náklady spojené s variantou S-94, protože budeme stavět v už existující lokalitě. Když se podíváš do sloupce tři, zjistíš, že do konečných čísel se to promítne jenom nepatrně. Tohle je mnohem méně riskantní varianta. Vážně.“

„Míň riskantní, hm?“ Dennis se obrátil k Vanesse. „Celé to pustit k vodě? Vážně si myslíš, že bychom ten projekt měli přemístit?“ Pohlédla na něj a pak pomaličku obrátila hlavu ke mně. V očích měla ledový výraz. „Ne,“ pronesla. „Hodně jsem o tom přemýšlela.

Myslím, že bychom měli pokračovat v tom, co už jsme rozjeli.“

15

Lisa

Dneska jsem viděla velrybu, jednu z posledních v sezóně. Připlula mi až k lodi i s mládětem, a pak se tam jen tak pohupovaly u pravoboku a dívaly se na nás, jako by neměly vůbec nic lepšího na práci. Byly blíž, než by měly, tak blízko, že jsem viděla každičkou rýhu z matčina „otisku prstu“ – tedy vzor na její ocasní ploutvi, a viděla jsem i mládě, jak si klidně a spokojeně hoví, napůl schované pod matčiným břichem. Turisté byli nadšením bez sebe – ječeli, zběsile fotili a natáčeli a hlasitě prohlašovali, že jim ten zážitek změnil celý život, že na to nikdy nezapomenou. Povídali, že se prý o mně dozvěděli, že mám na hledání velryb dar, a že když teď vidí, že to tak opravdu je, doporučí mě všem svým přátelům. Ale já se nedokázala ani usmát. Chtěla jsem na tu velrybu zařvat, ať se i s mládětem ztratí někam hodně daleko. Pořád jsem viděla to druhé mládě, vyplavené na břeh a zakryté plachtou. Nechtěla jsem, aby nám tahle velryba tolik důvěřovala.

Nejspíš by mě nemělo tak šokovat, co Mike provedl. Ale šokovalo. opravdu jsem věřila, že po všem, čím jsem si prošla, dokážu odhadnout někoho jako on na první pohled. A vědomí, že jsem selhala, mě užíralo a vytrhávalo z už tak bídného spánku. Leželo na mně a vysmívalo se mi, když jsem se probudila, připojilo se k zástupu dalších vnitřních hlasů, které mě ujišťovaly, že jsem většinu věcí v životě udělala špatně.

Ten prudký vztek, který ve mně kypěl těch prvních pár dní, byl nejspíš určen mně samotné: zlobila jsem se na sebe za svou vlastní hloupost. Že jsem nás jako náměsíčná zavlekla všechny do nebezpečí. A možná i za to, že jsem si byť jen na okamžik dovolila věřit, že můj život by snad mohl nabrat jiný směr než ten, s nímž už jsem se dávno smířila.

Ale vztek jsem měla prakticky na každého: na Mikea, že nám lhal, na úředníky, že přijali jeho návrh, aniž brali ohled na velryby, na Kathleen, že ho u nás nechala dál bydlet, takže jsem musela snášet, jak se ta jeho navoněná spolupachatelka vznáší domem, okázale předvádí zásnubní prsten a předstírá, že jí na tom ve skutečnosti nezáleží, i na Grega, že – no, že je úplný idiot. Chodil k nám každý den, napůl byl na mě k smrti naštvaný, napůl toužil, abych mu odpustila. Kdykoli jsme se setkali, nějak to vždycky skončilo tím, že jsme na sebe ječeli. Myslím, že jsme oba byli už dlouho úplně rozhození a ani jeden z nás neměl dost síly, aby se snažil být milý.

Nevím proč – už dlouho se mi to nepřihodilo –, ale prvních pár dní v tom týdnu, kdy Mike se svou přítelkyní ještě zůstali v hotelu, jsem se ráno musela nutit, abych vůbec vylezla z postele. A potom odjel. A kdovíproč to pak nebylo o nic lepší.

Hannah si toho všimla. Trochu vzdorně mi oznámila, že Mike jí zaplatil za ty fotografie, ukázala mi obálku nacpanou bankovkami, a než jsem stihla něco říct, prohlásila, že ty peníze hodlá darovat Správě národních parků na záchranu uvízlých mořských živočichů. Prý už s nimi mluvila a bude to stačit na další nosítka pro delfíny a ještě něco zbude. Copak jsem jí to mohla zakázat? Věděla jsem, že moje dcera někde v koutku duše touží Mikea obhajovat, a za to jsem ho nenáviděla ještě víc.

Zdála se mi skleslá. Přestala mluvit o tom výletu na Nový Zéland a trávila spoustu času zavřená u sebe v pokoji. Když jsem se zeptala, jestli se něco děje, velmi zdvořile odvětila, že je v pohodě – tónem, z něhož jasně vyplývalo, že nestojí o mou přítomnost. Jenže mně se po ní stýskalo. V noci se ale pořád ještě plížila ke mně do postele a já objímala její spící tělíčko, jako bych si chtěla vynahradit všechny ty dny, kdy už se mnou být nechtěla. Tu zimu jsme zkrátka byli velmi

rozháraná domácnost. Stopaři velryb už k nám kolikrát večer ani nechodili – jako by společné posezení venku vyvolávalo příliš pronikavé vědomí toho, co možná brzy ztratí. Yoshi uvažovala, že by se vrátila k akademické kariéře, jak mi svěřil Lance a mohutně přitom potahoval z cigarety. Gregova bývalá se konečně vzdala nároku na Suzanne, ale Greg se nechoval, jako by to byla nějaká úžasná výhra. Myslím, že když se konečně přestali o tu loď hrdlit, měl najednou v hlavě dost prostoru, aby mohl přemýšlet o tom, co ztratil, a sebezpyt mu věru neseděl.

Koncem srpna proběhla demolice na Bullenově pozemku. Snad přes noc vyrostl kolem drátěný plot, pak přijeli stavbaři odjinud, přivezli zástup obrovských žlutých prehistorických strojů a rozebrali to tam na kusy. Ani ne dvaasedmdesát hodin poté byl plot pryč a na místě starého domu a kůlen zbyla jen rozhrabaná plocha. Kdykoli jsem vyplouvala ze zátoky nebo se vracela nazpět, připomínala mi obrovskou jizvu, velikánský nesouhlasný kruh.

K všeobecné sklíčenosti přispívala i obloha, nezvykle šedá a bez ducha. Přímořské městečko zahalené v šedi působí, jako by z něj někdo vysál všechnu radost. Počty návštěvníků se propadly a místní motely snížily ceny, aby zvedly návštěvnost alespoň o víkendech. Chodili jsme s hlavami skloněnými proti větru a snažili se na to všechno moc nemyslet. A celou tu dobu kolem kroužily ty lodě. Jako by se o tom novém hotelu doslechly a usoudily, že mají volnou ruku. Dvakrát, když jsem byla u Break Nose Islandu, se kolem pobřeží přehnala ta třípatrová monstra plná opilců a zahlušila moře dunivou hudbou. Jedna z nich paradoxně inzerovala v místních novinách, že nabízí „stejné vzrušení jako výlet za velrybami“. Zavolala jsem do novin a řekla jim, co si o nich kvůli té reklamě myslím, a Kathleen suše pronesla, že jestli to takhle půjde dál, přivodím si žaludeční vředy.

Zdála se být s naším osudem podivně smířená. od té výměny názorů v její kanceláři tenkrát večer jsme se o tom ale stejně moc nebavily. Nechápala jsem, proč je tak ochotná Mikeovi odpustit, a ona mi to nevysvětlila. Noc za nocí ležela Kathleen na jednom konci domu a já se převalovala ve svém pokojíčku na druhém konci, naslouchala šumění moře a přemítala, jak dlouho ještě budu moci ten zvuk slýchat, než se s Hannou budeme muset nevyhnutelně sbalit a odstěhovat jinam.

Začátkem září oznámila městská rada, že proběhne veřejné zasedání a všichni se k tomu projektu budou moci vyjádřit. Jen málo lidí v Silver Bay si dělalo naděje, že bychom mohli něco změnit: v uplynulých letech vyrostla v zátokách v okolí spousta takových letovisek a v devíti případech z deseti k výstavbě došlo i přes zuřivý odpor místních obyvatel. Vzhledem k tomu, kolik údajných výhod za to Mikeova společnost nabízela, mi bylo jasné, že pozornost věnovaná našim názorům bude čistě formální.

A navíc opozice nebyla zdaleka jednohlasná. Z projektu se stala záležitost, která městečko rozdělila: někteří nás stopaře velryb obviňovali, že kritickou situaci velryb zveličujeme; pak tu bylo mnohem víc těch, kterým to zjevně bylo úplně ukradené; a někdo také poukazoval na to, že my sami svou činností velrybám také škodíme. Tohle tvrzení šlo těžko vyvrátit, zvlášť když jsme se museli vyrovnávat se skutečností, že jiné lodi, které neměly zdaleka tak přísná pravidla, si v našich vodách stále častěji počínaly jako doma. Majitelé kaváren a butiků měli zájem na rozvoji a rozrůstání města, ai když to může znít nepravděpodobně, do jisté míry jsem je chápala. Všichni jsme se museli nějak živit a já víc než dobře věděla, že některé sezóny bývají horší než jiné.

A pak tu byli stopaři velryb, rybáři a lidé, které přítomnost velryb a delfínů jednoduše těšila, a ještě další, kteří si nepřáli, aby se z naší poklidné zátoky stalo hlučné a rušné místo, podobné těm, kam by nejeli, ani kdyby jim za to někdo zaplatil. Ale naše hlasy jako by byly příliš tiché. Nezdálo se moc pravděpodobné, že budou slyšet.

Noviny referovaly o debatě podrobně a dle mého až s chorobným potěšením (byla to koneckonců nejzajímavější zpráva od toho velkého požáru místní hospody ve čtyřiaosmdesátém). Novináři

přestáli všechna nařčení z předpojatosti, jež se na ně snášela z obou stran, a opakovaně vyzývali úředníky z plánovacího odboru, investory i městské zastupitele, aby znovu a znovu odůvodňovali své postoje, až jsem si říkala, že ti všichni už musí mít sebe samých po krk. Dvakrát se objevilo i Mikeovo jméno a já si nemohla pomoct a jeho vyjádření si přečetla. V obou případech mluvil o nutnosti dosáhnout kompromisu. Pokaždé jsem slyšela v duchu jeho hlas, tak jasně, jako by mluvil přímo se mnou, a přemýšlela jsem, jak toho někdo dokáže tolik říct a přitom to tak málo znamená.

Povím vám něco o velrybách. Když jsem poprvé jednu spatřila, bylo mi osm. Byla jsem na prázdninách a s mámou a s tetou Kathleen jsme si vyjely na lodi chytat ryby. Máma rybaření nesnášela, ale nechtěla, abych jela s tetou sama. Její starší sestra, vysvětlila mi se smíchem, má sklon zapomenout na všechno kolem sebe, když jí zabere nějaká velká ryba, a ona by nerada, abych zahučela přes palubu, až bude Kathleen zrovna nějakou tahat z vody. Dneska si myslím, že to byla jen záminka, aby mohla být se sestrou – v té době už několik let žily každá na jiném kontinentu a to odloučení je obě trápilo.

Milovala jsem tyhle prázdniny. Měla jsem ráda ten pocit bezpečí, že patřím do rodiny, o které jsem ani netušila, že ji mám. V Anglii jsem neměla ani tátu: matka říkala o Rayi McCullenovi, že je

„nezodpovědný“, a teta pro něj měla mnohem peprnější přívlastky, ale máma na ni zavrtěla hlavou, jako že to by se přede mnou nemělo říkat. Rozhodně se to nesmělo říkat před nikým jiným. Vychovávaly mě ženy: v Anglii matka, a když nám z Austrálie přišly peníze na cestu, pak i teta Kathleen a babička. Kathleenina matka, moje babička, je pro mě jaksi neurčitá postava, vzpomínky na ni mám nejasné, na rozdíl od Kathleen, kterou si pamatuji naprosto ostře. Byla to taková ta žena, která nemá žádné zájmy, jen vaří a stará se o rodinu, a když měla všechny povinnosti splněné, připadala mi vždycky trochu ztracená. Žena své doby, říkávala vždycky Kathleen. Ze svých dvou návštěv v dětství mám pár vzpomínek na laskavou, jaksi nepřítomnou osobu, ponořenou v zázemí hotelu do televizních seriálů, která mi kladla otázky nepřiměřené mému věku.

Kathleen byla celý svůj otec, říkali všichni, kdo byli dost staří, aby si ho pamatovali. Pořád něco dělala: když zrovna nekuchala ryby, propašovala mě vždycky do prázdného Muzea velrybářství, což osmileté holčičce připadalo jako vrchol svobody. Moje matka, o patnáct let mladší než Kathleen, vždycky působila dospěleji: neustále dokonale oblečená, učesaná a nalíčená. Kathleen v obnošených kalhotách, s rozcuchanými vlasy, jadrnou mluvou a historkami o žralocích pro mě byla jako zjevení. Definitivně se pro mě ovšem stala božskou bytostí o těch druhých prázdninách, když mě s matkou vzala rybařit a my dostaly nečekanou návštěvu.

Kathleen mi zrovna důkladně vysvětlovala, k čemu jsou jednotlivé mušky, jež měla uložené v látkové roličce, a navlékala je na vlasec, když vtom se ani ne tři metry od nás, až na jemné zašumění vody naprosto bezhlesně, zjevila obrovská černobílá hlava.

Dech se mi zadrhl v hrdle a srdce mi bušilo tak, až jsem se bála, že to ten děsivý tvor uslyší.

„Teto Kathleen,“ zašeptala jsem. Máma na sedátku spala, nalíčené rty pootevřené. Vzpomínám si, jak mi prolétlo hlavou, že je možná lepší být zabitý ve spánku a nevědět, co se vlastně stalo.

„C-c-co to je?“

Opravdu jsem si myslela, že nás to každou chvíli sežere. Viděla jsem obrovské zuby – aspoň jsem si myslela, že to jsou zuby – a jedno obrovské zkoumavé oko. Předtím jsem si prohlížela staré rytiny zlovolných mořských netvorů i rozlomený trup Maui II v muzeu, který výmluvně vypovídal o tom, co se stane, když se příroda rozzuří na člověka. Vypadalo to, že nás ten obrovský tvor odhaduje, jako bychom byly nějaké lákavé mořské sousto.

Teta se zběžně ohlédla a pak se vrátila očima k návnadě. „To je jenom velryba, zlato, keporkak.

Nevšímej si jí, je jenom zvědavá. Za chvíli poplave jinam.“

Nevěnovala velrybě o nic víc pozornosti, než by si všímala třeba racka. A ta obrovská hlava opravdu za pár minut zajela zpátky pod hladinu a velryba byla pryč.

A právě to mám na velrybách tak ráda: navzdory své mohutnosti, tělesné síle a hrůzostrašnému vzezření jsou to jedny z nejmírumilovnějších bytostí. Připlují, prohlédnou si vás a plavou zase dál. Když se jim nelíbíte, dají to najevo úplně jasně. Když mají pocit, že už si delfíni užili až moc pozornosti našich pasažérů, stane se, že připlují na kraj zátoky a žárlivě je odeženou. Často je v jejich chování něco dětského, jakési uličnictví. Jako by nedokázaly odolat a musely vědět, co se kde šustne.

Dávní velrybáři před lety přezdívali keporkakům pro jejich zálibu v předvádění „veselé velryby“

– a když jsem před pěti lety začala dělat výlety na lodi, zjistila jsem, že je to přízvisko oprávněné. Jednou jsem se zrovna bavila vysílačkou s ostatními stopaři a najednou vidím velrybu, jak si plave na hladině břichem vzhůru a mává na mě ploutví. Pak jsem narazila na další, která se vymrštila z vody a otočila se ve vzduchu kolem dokola, jako nějaká obrovská baletka, která si dělá piruety jen tak pro radost.

Je mi celkem jasné, že mě by nikdo za „veselou“ neoznačil, ale Kathleen mi jednou řekla, že nejspíš cítím s velrybami takovou spřízněnost proto, že jsou to samotářští tvorové. Samci a samice spolu neuzavírají žádné svazky – tedy alespoň ne natrvalo. Samec se na výchově mláďat prakticky nepodílí. Kathleen už nedodala, že samice rozhodně nejsou monogamní – ani snad už nemusela –, ale jsou úžasné matky. Viděla jsem samici keporkaka, která riskovala, že sama uvízne na souši, jen aby postrčila své mládě do větší hloubky. Slyšela jsem jejich písně o lásce a ztrátě, jež se nesly v tichu nejhlubšího moře, a plakala s nimi. V těch písních se odráží všechna radost i bolest každé matky, jejíž štěstí je v srdci jejích dětí.

Když Letty umřela, nějakou dobu jsem byla přesvědčená, že už nikdy nebudu šťastná. Ztráta dítěte vás z ničeho nevykoupí, nemůže vás nic naučit. Je to příliš hrozné, příliš zdrcující, příliš temné, než aby se to dalo vyjádřit slovy. Je to bezútěšná, drtivá fyzická bolest, která až děsí svou intenzitou, a pokaždé když máte pocit, že už jste ji o krůček překonali, zavalí vás znovu jako ohromná přílivová vlna a vy se v ní znovu utopíte.

A pokud si smrt dítěte navíc můžete dávat za vinu, je dnů, kdy se dokážete z té bolesti vynořit a nadechnout, ještě míň. V těch prvních dnech jsem si stěží dokázala vzpomenout, že mám vlastně dvě dcery. Dnes vděčím Hanně za svůj život, ale v těch týdnech poté, co jsme sem dorazily, jsem byla tak ztracená, že jsem jí nemohla nic dát. Útěchu, objetí ani lásku. Uzavřela jsem se někde, kam na mě nic nemohlo, všechna nervová zakončení mi sežehla bolest a byla jsem v tak ohavném stavu, že jsem ji možná chtěla chránit, aby se ke mně nedostala příliš blízko.

Tenkrát pro mě bylo moře jedinou možností, jak najít úlevu. Nevnímala jsem jeho krásu ani uklidňující stálost; bylo pro mě tím, čím je pro alkoholika whisky, vychutnávala jsem si jeho přítomnost a možnost útěchy, již slibovalo. Protože nic mi nedokázalo ulevit od skutečnosti, že už tu Letty není – pronásledovala mě od chvíle, kdy jsem se probudila, až do přetrhávaného spánku plného zlých snů. Cítila jsem ji vedle sebe, vnímala medovou vůni jejích vlasů a budila se s křikem, když jsem si uvědomila, kde teď ve skutečnosti leží. V tichu jsem slýchala její hlas, v hlavě se mi ozýval ten poslední trýznivý křik před naším odloučením. Měla jsem v náručí prázdno tam, kde by měla být ona, a navzdory tomu, že jsem měla ještě jednu dceru, se z té prázdnoty stala propast.

Kathleen není hloupá. Muselo jí dojít, co zamýšlím, když jsem projevila zájem vyjet si na lodi. V depresi, která mě svírala, mi vůbec nedošlo, jak jsem asi průhledná. Jednou odpoledne, když jsme za mysem spustily kotvu, zajistila Izmaela, odvrátila se a pronesla kousavě: „Tak do toho.“

Překvapeně jsem zírala na její odvrácená záda. Bylo zářivé slunečné odpoledne a vzpomínám si,

jak jsem si roztržitě pomyslela, že se nenatřela opalovacím krémem. „Jak – do toho?“

„Skoč. To máš přece v úmyslu, ne?“

Myslela jsem, že ve mně veškeré city otupěly, ale teď mi bylo, jako by mě kopla do břicha. obrátila se a provrtala mě pohledem.

„Snad ti nebude vadit, že se nebudu dívat. Nechci, abych tvé dceři musela lhát, co se její mámě stalo. Když se nebudu koukat, můžu pak tvrdit, že jsi spadla přes palubu.“

Vyšel ze mě jakýsi kašlavý zvuk. Vzduch se mi dral z hrudi v drobných zajíknutích a já nemohla říct ani slovo.

„Ta malá už si toho protrpěla až dost,“ pokračovala Kathleen.

„Kdyby věděla, žes ji neměla dost ráda na to, abys tu pro ni zůstala, úplně by ji to dorazilo. Takže jestli to hodláš udělat, jdi do toho hned, dokud se nedívám. Nechci být dalšího půl roku jako na trní a pořád jen přemýšlet, jak ji před tím ochránit.“

Uvědomila jsem si, že vrtím hlavou. Nedokázala jsem promluvit, ale hlava se mi sama pomalu otáčela ze strany na stranu, jako bych říkala jí i sama sobě, že neudělám to, co mi předpovídá. Ale jak mám dál žít? Jak se dá existovat s takovou bolestí? Na okamžik mi představa dalšího života se vším tím žalem uvnitř přišla naprosto zdrcující.

A právě v tu chvíli jsme je uviděly. Sedm velryb s těly lesknoucími se mořskou vodou, které se vynořovaly a znovu potápěly kolem Kathleeniny lodi. Pohybovaly se v jakémsi elegantním rytmu, měly v sobě jakousi hladkost a plynulost, která svědčila o tom, jakou cestu už urazily. obkroužily loď a pak se ponořily pod hladinu. Každá se ještě jednou na okamžik vynořila a pak zmizely ve vlnách.

Jejich představení rozptýlilo mé nejzoufalejší myšlenky. Ale když jsme se pak vrátily domů a já sevřela v náručí své ubohé a truchlící zbývající dítě, pochopila jsem i přes svou skepsi vůči takzvaným „znamením“, že v tom výjevu bylo určité poselství. Promlouval ke mně o životě, smrti a životních cyklech, o bezvýznamnosti věcí, možná v něm bylo i vědomí, že všechno jednou pomine. Jednoho dne se se svou Letty zase shledám, i když už si nemyslím, že si mohu vybrat, kdy to bude.

Jestli je opravdu Bůh, říkává mi někdy Hannah, když jsme spolu samy ve tmě, tak to pochopí. Bude vědět, že jsem dobrý člověk.

A já k sobě svou dceru přitisknu a říkám si, že možná, jen možná, je už její pouhá existence důkazem, že tomu tak doopravdy je.

Od toho dne na lodi jsem nikdy neměla potíže velryby najít – Kathleen vždycky říkala, že je dokážu vycítit, a i když to zní divně, něco na tom bylo. Jako bych vždycky věděla, kde budou. Řídila jsem se tím instinktem, a i když se často zdálo beznadějné jen tak zírat do vln v naději, že se jedna z nich promění v čumák nebo ploutev, v devíti případech z deseti se mi opravdu ukázaly.

Ale na konci letošní zimy se stalo něco podivného. Nejprve přišlo to plácání. Když chce velryba vyjádřit varování, ať už vůči lidem nebo jiným velrybám, začne prudce mlátit ocasní ploutví o hladinu, a někdy jen jednou prudce praští plochou stranou ocasu tak silně, že se ten zvuk nese na míle daleko. Nevídáme to často – snažíme se velryby nijak nerozrušovat –, ale najednou jako by to dělaly úplně všechny, které se ukázaly na hladině.

A potom, přinejmenším o dva týdny dříve, než by tomu podle jejich migračních zvyklostí mělo být, všechny najednou zmizely. Možná za to mohl ten zvýšený lodní provoz, nebo možná nějak vycítily, že se všechno mění, a rozhodly se, že už nás nadále nehodlají oblažovat svou přítomností. Tak či tak bylo pro nás z Velrybího mola stále obtížnější nějakou vystopovat – i v době, kdy by se za normálních okolností objevily i dvě nebo tři za jeden výlet. Nejdřív jsme to jeden druhému nechtěli přiznat – schopnost vystopovat velrybu byla věcí cti a jen takoví jako Mitchell Dray se radši táhli za

ostatními. Ale když jsme se o tom začali bavit, zjistili jsme najednou, že v tom nejsme sami. V polovině září už to byla taková bída, že Moby 1 i 2 radši načas přesedlaly na vyjížďky za delfíny po zátoce. Nebylo to tak výnosné, ale turisté nebyli tolik zklamaní – a co bylo důležitější, nechtěli pak vracet peníze.

A pak najednou jako by se vypařili i delfíni. Některé dny jich bylo tak málo, že už jsme je od vidění poznávali a uvědomovali jsme si, že je skoro začínáme pronásledovat. Jak se blížil říjen, vyrážela jsem každý den na lodi už jenom já, spíš s nadějí než s očekáváním. Moře se kolem mě temně vzdouvalo a i za slunečnějších dní působilo nějak cize. Nepřítomnost velryb jsem pociťovala stejně palčivě jako ztrátu dalších věcí, které jsem milovala. Nemohla jsem uvěřit, že by nás tolik mořských tvorů prostě jen tak opustilo, že by zničehonic změnili po staletí zaběhnuté zvyklosti. Události uplynulých týdnů mě tak zkrušily a ztráta velryb a delfínů mě možná i poněkud vykolejila, takže jednoho dne, když jsem si vyjela na lodi sama, jsem na ně zničehonic začala křičet. Držela jsem kormidlo, můj hlas se odrážel od vln, ale tvorové, kteří možná plavali hluboko pode mnou, si mě nevšímali a dál se schovávali před stále nepřátelštějším světem.

„Co mám krucinál dělat?!“ křičela jsem, až Milly vyběhla na můstek a začala zneklidněně kňučet. Ale já věděla, že to já jsem to nějak způsobila, že jsem ty mořské tvory zklamala, stejně jako jsem zklamala své děti. A vítr můj výkřik zachytil a odnesl pryč: „Co mám krucinál dělat?“

Poslední čtvrtek v září se ve čtyři hodiny ráno ozval telefon a John John nám oznámil, že pan Gaines měl infarkt. Moje teta je drsná ženská. Nepřezdívá se jí Lovkyně žraloků jen tak pro nic za nic. Tohle bylo poprvé v životě, co jsem ji viděla plakat.

16

Mike

Moničina ložnice pro hosty připomínala ložnici pro hosty skutečně jen velice vzdáleně. Na pohodlí hostů se tu nepamatovalo ani omylem a označení ložnice bylo možné snad jen proto, že kromě čtrnácti kartonových krabic, dvou elektrických kytar, horského kola, devětačtyřiceti párů bot, komody z borového dřeva ve stylu šedesátých let, zarámovaných plakátů rockových skupin, o nichž jsem v životě neslyšel, a mé soupravy vláčků z dětství tu bylo taky skládací lehátko.

„Udělám ti místo,“ slibovala, když jsem dospěl k závěru, že je z finančního hlediska nesmysl bydlet dlouhodobě v hotelu, a zkusmo jsem se zmínil, že bych se mohl nastěhovat k ní. Jenže v Moničině pojetí to neznamenalo, že by vyklidila aspoň nějaké ty krabice, nebo snad dokonce odstěhovala kolo na společnou chodbu. Místo toho jen přešoupala pár pytlů se šatstvem, takže na podlaze vznikl ostrůvek místa, kde se tak tak dalo rozložit to lehátko.

Noc co noc jsem tam ležel, pružiny lehátka se mi přes pěnovou matraci zarývaly do zad, zaprášenou místnost prostupoval pach kůže sestřiných bot a já jako kajícník přemítal nad tím, jak jsem si zpackal život, který se mi předtím zdál docela dobrý.

Měl jsem bývalou snoubenku, jejíž nenávist ke mně předčilo jen odhodlání, s nímž se snažila úplně sama protlačit existenci hotelu, který už si já nepřál. Neměl jsem žádný domov, protože mě na počítači psaným dopisem informovala, že nechat se od ní vyplatit z bytu je to nejmenší, co ode mě očekává, a totéž platilo i pro auto. Slíbila mi zaplatit tržní cenu, i když já se nenamáhal zjišťovat, kolik to vlastně bude, a prostě jsem souhlasil. Všechno mi to najednou připadalo úplně nepodstatné a říkal jsem si, že jestli se bude cítit líp, když mě oholí o pár tisíc liber, jen ať si klidně poslouží.

V práci jsem byl jako duch – přestože jsem zůstal i nadále partnerem, nikdo se se mnou neradil o žádných dalších obchodech, natož aby se snad řídil mými instrukcemi, dokonce ani sekretářky mě neposlouchaly. V tu chvíli, kdy se Vanessa ohledně projektu Silver Bay postavila proti mně, se veškerá moje autorita zhroutila jako domeček z karet. Dozvídal jsem se o „klíčových“ schůzkách v hospodě, na které jsem nebyl pozván, a vzkazy pro mě se vždycky nějakou náhodou dostaly k někomu jinému. Dennis mě úplně ignoroval. Dokonce i Tina nejspíš vycítila mou degradaci a najednou už jsem ji nepřitahoval. Z toho všeho mi vycházely dvě možnosti: buď začnu o svou práci tvrdě bojovat a zadupu každého, kdo by mi stál v cestě, abych se zase stal tím největším alfa samcem ve firmě, jak to elegantně vyjádřil Dennis, anebo odejdu a využiju zbytky své reputace, abych získal místo u nějaké konkurenční developerské společnosti. Nechtělo se mi ani do jednoho.

Nejhorší bylo, že jsem musel sedět na všech jednáních s Vallance, pročítat nakopírovanou dokumentaci a ze vzdálenosti tisíců mil sledovat, jak projekt, který zničí Silver Bay i životy všech v místním hotelu, pomalu, ale jistě postupuje směrem k realizaci. Buldozery srovnaly se zemí zpustlé budovy Bullenovy farmy a pozemek už byl prázdný a připravený. Mělo proběhnout veřejné řízení, ale dostalo se nám ujištění, že to bude „zívačka“. Věděl jsem, že mě Dennis nevyhodil jen kvůli Vallance

– kdyby se v tak rozhodující fázi zbavil klíčového člena projektu, vyvolalo by to pochybnosti.

Taky jsem věděl, že jestli má moje kariéra tenhle obchod přežít, musím se mnohem víc snažit. Jenže já byl jako paralyzovaný, ochromený nerozhodností a pocitem viny, a nedokázal jsem ke svému profesnímu osudu přistupovat s někdejší analytickou precizností.

Noc za nocí jsem se převaloval na lehátku uprostřed pozůstatků něčího života a čekal, až ten můj

zase začne dávat smysl.

Jedno bylo zcela zřejmé: Vanessa se se mnou rozešla v okamžiku, kdy oznámila, že chce, aby projekt pokračoval. Když na mě tehdy pohlédla, neměla už v očích ani stopu lásky a zášť, kterou jsem v nich spatřil, svou intenzitou konkurovala ledové sprše.

„No páni. A ty se jí divíš?“ Monica mi podala sklenku vína. Jedním z mnoha požadavků, jimiž podmínila svou nabídku ubytování, bylo složit dosud naplocho zabalený prádelník, který si před pár týdny koupila, takže teď jsem seděl mezi hromadou dřevovláknitých desek a průhledných igelitových pytlíků, ve kterých se tradičně nedostávalo šroubků. Mé stavitelské úsilí by bývalo bylo mnohem efektivnější, kdybych byl přestal s vínem už před několika sklenicemi.

Spotřebu alkoholu jsem měl ten měsíc značnou – vlastně jsem byl většinu času opilý. Ne že by to snad na mně někdo poznal. Nebyl jsem jako Greg, který byl v opilosti hlučný, divoký a panovačný. Byl jsem diskrétní opilec. Tři dvojité whisky ve mně zahučely zcela nenápadně. Z jedné sklenky vína bylo rázem jeden a půl láhve. Nebyl jsem založením alkoholik, jenže mužský model chování není na rozchody připravený. Nemáme zástupy přátel, kteří by nás podrželi a donekonečna s námi rozebírali činy našich bývalých. Nedopřáváme si aromaterapeutické koupele při vonných svíčkách, abychom se

„rozmazlili“, a nečteme inspirativní příběhy v časopisech, abychom se cítili lépe. Místo toho jdeme do hospody nebo osaměle dřepíme před televizí a společnost nám dělá jenom sklenice.

„Já se jí nedivím,“ připustil jsem. „Vím, že je to všechno moje vina.“

„Můj brácha jako sériový souložník, no teda. Pozor na ten šroubek, nebo ho ztratíš.“

„Nejsem žádný sériový souložník!“

„No tak omuchlávač,“ zahihňala se. „Sériový omuchlávač.“ Tomu jsem se musel taky zasmát.

Znělo to úplně absurdně.

„Tak vidíš,“ ukázala na mě cigaretou. Seděla na koberci se zkříženýma nohama. „Vidíš to? Nemohl jsi ji zas tak hrozně milovat, jinak by ses tu úplně hroutil. Říkala jsem ti, že to tak je.“

„Ty nemáš kouska citu,“ obvinil jsem ji.

Ale možná měla pravdu. Ano, připadal jsem si jako bídák, cítil jsem se provinile a bylo mi tak trochu hrozně, ale věděl jsem, že nepiju ze žalu nad ztrátou Vanessy. Pil jsem, protože jsem netušil, kdo vlastně jsem. Nepřišel jsem jen o hmotné statky – byt, auto, místo v Beaker Holdings –, ale ztratil jsem i věci, o nichž jsem byl přesvědčen, že mě dělají tím, kým jsem: analytické schopnosti, pracovní elán, strategické obchodní nadání. Hlad po úspěchu. Nebyl jsem si jistý, jestli se mi líbí charakterové vlastnosti, které se ve mně v poslední době vynořily.

A pil jsem taky kvůli jediné myšlence, která přehlušovala všechny ostatní: vědomí, že jsem neúmyslně zničil život třem lidem, kteří se neměli jak bránit. „Co mám dělat, Moniko? Jak to mám zastavit?“ odhodil jsem šroubovák na podlahu.

„Proč na tom tak záleží?“ opáčila, zvedla ho a zahloubala se do návodu. „Když to neprojde, přijdeš o práci.“

Upřel jsem oči na kusy dřeva, které ani nevypadalo jako dřevo, a pak se rozhlédl po mrňavém neuspořádaném bytě, do něhož skrze zdi pronikal hluk dopravy. Zastesklo se mi.

„Prostě záleží,“ řekl jsem.

„Mikey, co se tam ksakru vlastně stalo? Jel jsi tam jako mistr světa a vrátil ses úplně rozhozený.“ A tak jsem jí to pověděl. Řekl jsem jí úplně všechno. A zvláštní bylo, že jak jsem to vyslovil,

uvědomil jsem si najednou, co se děje. Potřeboval jsem na to dvě hodiny a několik sklenic vína, ale seděl jsem se svou sestrou v jejím přecpaném neuklizeném bytečku ve Stockwellu a mluvil jsem dlouho do noci. Vyprávěl jsem jí o Kathleen a hotelu, o Hanně a Lise a stopařích velryb, a přitom mi v mysli ožily jejich tváře a já měl na chvilku pocit, jako bych byl zase v té široširé krajině, v uších mi

znělo jen šumění moře a na kůži jsem cítil slaný vítr. Pověděl jsem jí o Lettyině smrti a o tom velrybím mláděti a co jsem slyšel, když Lisa ponořila do vody mikrofon. A když jsem se dostal až k tomu, jak jsem v zrcátku sledoval tu štíhlou siluetu s plavými vlasy, jak se pomalu vzdaluje, najednou mi to došlo. „Já jsem se zamiloval,“ vyhrkl jsem. Prostě to ze mě vyletělo. omráčeně jsem se opřel o gauč a řekl to znovu. „Bože můj, já se zamiloval!“

„No sláva,“ pronesla moje sestra a típla cigaretu. „Můžu si už jít lehnout? Co ses nastěhoval, čekám, až ti to dojde.“

Když Dennis Beaker zíval, vždycky přitom vydal zvuk jako veliký pes hned po probuzení. Znělo to hrozně autenticky a nenapodobitelně, což bylo zvláštní, protože jsem věděl, že s velkým úspěchem používá zívání jako taktický prostředek při prezentacích svých podřízených nebo konkurenčních společností, nebo když se mu někdo snaží říct něco, co nechce slyšet. Což se stávalo často.

Teď se zapřel v koženém křesle a zívl tak mohutně, že jsem mu mohl spočítat plomby na horních zubech. „Promiň, Mikeu. Cože jsi to chtěl?“

Postavil jsem se před něj a vyrovnaně pronesl: „Končím.“ Měl jsem naplánovanou řeč, několik bezesných hodin jsem ji piloval, ale když došlo na věc, nakonec jsem nechtěl říct nic než to jediné slovo.

„Cože?“

„Dostaneš to i písemně. Dávám výpověď.“

Dennis okamžitě přestal zívat. Pohlédl na mě přimhouřenýma očima a pak se znovu zaklonil v křesle. „Nebuď směšný,“ utrousil.

„Na jaře nás čeká ta smlouva s Carterem. To je od začátku tvůj projekt.“

Pokrčil jsem rameny. „Smlouva s Carterem je mi ukradená,“ řekl jsem. „Doufal jsem, že budu moct odejít hned. Těch posledních platů se rád vzdám.“

„Nech si ty fórky, Mikey. Na to nemám čas.“

„Myslím to smrtelně vážně.“

„Promluvíme si odpoledne. A teď vystřel. Čekám hovor z Tokia.“

„Odpoledne už tady nebudu.“

Teď mu konečně došlo, že to myslím vážně. Zatvářil se podrážděně, jako bych to na něj jen zkoušel. „Je to kvůli penězům? Vždyť jsem ti říkal, že v lednu dostaneš přidáno.“

„Není to kvůli penězům.“

„A ještě k tomu budeme nabízet lepší soukromé zdravotní pojištění. S mnohem větším krytím.

Budeš moct jít i na plastiku, když budeš chtít. Ani nebudeš muset platit příspěvky.“

Začal mě škrtit límeček u košile a musel jsem se přemáhat, abych si nesundal kravatu a nerozepnul si knoflíček.

„Je to kvůli Vanesse? Myslíš, že se tě snažím vyštvat?“

„Vím, že chceš, abych odsud vypadl, ale já to nedělám kvůli Vanesse. Podívej… mně je jasné, že nechceš, abych odešel, dokud z Vallance ještě váhají.“

„Kdo říká, že váhají?“

„Nejsem pitomec, Dennisi. Poznám to.“

Sebral ze stolu propisku. Na okamžik přejel očima po místnosti, jako by o něčem přemýšlel. Nakonec se jeho pohled zastavil na mně a on neochotně přikývl. „No tak si sedni, kristepane. Děláš mi tu binec.“

Podzimní Londýn nebyl toho roku žádná krása: nebe bylo šedivé, výhružné a zamračené a věčně z něj padaly provazy deště, slévaly se do louží na hrbolatých chodnících a smáčely mi nohavice

kalhot. Někdy visely mraky tak nízko nad budovami, že to působilo až tísnivě. Ale když jsem vyhlédl z okna, uvědomil jsem si, že tady je úplně jedno, jaké je zrovna období, vzhledem k tomu, kolik času jsem tu strávil venku. V zimě jsem si občas bral kabát a v létě možná trochu tenčí košili, ale jinak jsem trávil den za dnem zavřený za dvojitým sklem v klimatizovaných budovách, mezi nimiž mě převáželo metro nebo taxíky, takže by klidně mohly uplynout celé roky, aniž bych se musel jakkoli přizpůsobovat počasí.

Sedl jsem si. Zvenčí sem doléhalo troubení aut a probíhal tam zjevně nějaký konflikt. Dennis obyčejně takové potyčky miloval a klidně všeho nechal, jen aby je mohl z okna pozorovat. Ale teď si jen zadumaně hleděl na ruce. Čekal, přemýšlel.

„Podívej, Dennisi, s Vanessou mě to strašně mrzí,“ přerušil jsem nakonec mlčení. „Nechtěl jsem jí ublížit.“

V tu chvíli se začal chovat jinak. Uvolnil ramena, naklonil se ke mně a na okamžik se zatvářil smířlivěji. „ona se z toho dostane,“ pronesl. „Najde si někoho lepšího. Měl bych na tebe být naštvaný mnohem víc, když je to moje dcera, ale dobře vím, jak je Tina prohnaná. Párkrát jsem taky málem takhle podlehnul. Neodvážil jsem se jenom proto, že Vanessina matka má skoro všechen majetek napsaný na sebe,“ uchechtl se. „A navíc mi řekla, že jestli si něco takového zkusím, udělá si z mých koulí těžítka.“

Zhluboka si povzdychl a pak po mně zničehonic mrštil přes stůl propiskou. „Krucinál, Mikeu! Co se to stalo?“

Chytil jsem pero a položil ho zpátky před něj na stůl. „Já se na tom projektu nemůžu podílet, Dennisi. Už jsem ti to říkal.“

„Kvůli pár zatraceným rybám?“

„Není to jenom kvůli velrybám. Je to kvůli všemu. My… zničíme tím lidem životy.“

„To ti v životě starosti nedělalo.“

„Možná mělo.“

„Před pokrokem lidi neuchráníš. To přece víš.“

„A kdo říká, že tohle je pokrok? A někteří lidé prostě chránit potřebujou.“

„Vždyť je to sakra jenom hotel, Mikeu! Ty děláš, jako by to bylo úložiště jaderného odpadu.“

„Vzhledem k tomu, jaký to bude mít dopad, je to skoro totéž.“ Bylo mi jasné, že nemůže tak docela uvěřit svým uším. Zavrtěl hlavou a chvíli zuřivě šrafoval v adresáři. Pak se na mě podíval.

„Nedělej to, Mikeu. Přiznávám, co ses vrátil, tak jsem tě dost vynechával, ale když z tebe je sakra najednou takový svatoušek! Nemůžu ti důvěřovat, když za mnou nebudeš stoprocentně stát!“

„Stojím za tebou, Dennisi, jenom ne u tohohle projektu.“

„Víš dobře, že už je to tak rozjeté, že z toho nemůžeme vycouvat.“

„Ale můžeme. Vytipovali jsme dvě další lokality. obě jsou použitelné a ty to dobře víš.“

„Je to dražší.“

„Ne když do toho započítáme ty ušetřené náklady za S-94. Už jsem to s tebou procházel.“

„Ten projekt zrealizujeme, ať se ti to líbí nebo ne.“ Řekl to spíš omluvně než zatvrzele a já jsem náhle pochopil, že to není obchodní rozhodnutí: dělal to kvůli Vanesse. Mohl mi odpustit, ale veřejně podrazit svou dceru? To už bych po něm chtěl moc. „Promiň, Mikeu. Ale budeme pokračovat podle plánu.“

Lítostivě jsem zavrtěl hlavou. „V tom případě tu končím.“ Vstal jsem a napřáhl k němu ruku. „Mrzí mě to, Dennisi, vážně. Víc, než tušíš.“

Když mi ruku nestiskl, obrátil jsem se a vydal ke dveřím.

Podrážděně za mnou zavolal: „Krucinál, tohle je absurdní! Přece si nezničíš tak rozjetou kariéru

kvůli pár rybám! No tak, chlape. Přece jsme parťáci, ne? To zvládneme.“

Zarazil jsem se ve dveřích. Bylo zvláštní, že v jeho tónu se odrazil můj vlastní pocit – bylo mi to líto snad víc než celý rozchod s Vanessou. „Promiň,“ řekl jsem.

Otevřel jsem dveře a on znovu promluvil: „Nepůjdeš v tomhle proti mně, že ne, Mikeu.“ Bylo to zároveň konstatování i otázka.

„Jestli musíš, tak si běž, ale nepokoušej se mi ten projekt podělat.“

Doufal jsem, že tohle po mně nebude chtít. „Nemůžu jen tak přihlížet a nic nedělat,“ pronesl jsem a těžce polkl.

„Já tě zničím, jestli budu muset.“ Pokývl hlavou, jako by se chtěl ujistit, že to pochopím.

„Já vím.“

„Roznesu po celém City, jaký jsi hajzl. V životě už nikde nedostaneš pořádnou práci.“

„Já vím.“

„Nečekej, že budu jednat v rukavičkách. Dobře víš, co dokážu.“

Přikývl jsem. To jsem věděl víc než dobře. Hleděli jsme jeden na druhého.

„Ale do prdele s tím.“ A Dennis se ke mně vrhl a sevřel mě v medvědím objetí a držel mě tak dlouho, až se v interkomu ozval Tinin hlas a oznámil, že tu má ten hovor z Tokia.

Sešel jsem se s Monikou v baru kousek od redakce jejích novin. oznámila mi, že si může odskočit na skleničku, ale pak že se musí vrátit a bude sedět v kanceláři až do večera, protože má rozpracovanou nějakou reportáž. Já pořád ještě přemítal nad schůzkou s Dennisem, a tak jsem se jí spíš ze zdvořilosti než z opravdového zájmu zeptal, čeho se to týká. Zabručela něco neurčitého o podvodech v zemědělství a dotacích z Evropské unie a pak se zatvářila popuzeně. „Nesnáším psaní o financích,“ zamumlala. „Člověk se týdny snaží pochopit hromadu čísel, a když to pak uveřejníš, stejně to nikoho nezajímá, protože v tom není žádný osobní příběh.“

„Nechceš pomoct?“ nabídl jsem se. „Nejsem účetní znalec, ale výkazy se dokážu prokousat.“

Vypadala poněkud překvapeně. „No, možná jo.“ Na okamžik jí tvář rozzářil úsměv. „Když nebudu vědět, co s tím, vezmu to domů a ty se na to můžeš mrknout.“

Musím přiznat, že můj zhroucený osobní život měl alespoň jeden nečekaný přínos: moje sestra a já jsme k oboustrannému překvapení zjistili, že se máme rádi. Pořád jsem si myslel, že je až moc sarkastická, ambiciózní a rozháraná a že má příšerný vkus na chlapy. Ale poznal jsem, že za jejím sarkasmem se schovává nejistota a že její ctižádost alespoň částečně pramení z toho, že má staršího bratra, který dokáže stoupat po kariérním žebříčku bez zjevné námahy, a se studem jsem si také uvědomil, že naši rodiče jí můj úspěch setrvale a bezohledně otloukají o hlavu. Teď jsem tušil, že by ráda někoho měla, mnohem víc, než je ochotná připustit, a že čím déle je sama, tím méně místa v jejím životě pro nějakého muže zbývá. Kdybychom si i nadále zůstali blízcí, kdybychom dokázali nezavřít si k sobě zase dveře, mohl bych si s ní o tom promluvit. Možná jednou.

„Máš ty fotky?“

Sáhl jsem do kapsy a podal jí obálku s fotkami. Začala se jimi probírat se skloněnou hlavou a natáčela si fotky ke světlu. „Přemýšlela jsem o tom a podle mě by bylo nejlepší to mediálně rozmáznout. Říkals, že Vallance se podle tebe negativní publicity bojí, takže potřebuješ sehnat někoho působivého, kdo by vystupoval jako mluvčí a postavil se proti tomu, a pak se do toho musíš opřít na dvou úrovních – místní a celostátní.“

„Jak to myslíš?“

„Na místě je potřeba rozdávat letáky, vylepovat plakáty, uveřejňovat články v místních novinách. Zkusit rozvířit opozici zdola. A na celostátní, nebo dokonce i mezinárodní úrovni potřebuješ pár

dobře umístěných článků, které by vedly k tomu, že by se o tom zmínili v televizi. Možná zapojit nějaké odborníky, zoology a tak, nebo využít nějaký nový výzkum. Něco určitě najdeš. Neexistuje nějaké sdružení na ochranu velryb, kde by ti mohli pomoct?“

Začal jsem si dělat poznámky. Takhle jsem Moniku vůbec neznal a její znalosti se mi ohromně hodily. „Společnost na ochranu velryb,“ zamumlal jsem. „A co delfíni?“

Ukázala mi jednu z Hanniných fotek. Byla na ní Lisa, jak stojí na Velrybím molu, naklání hlavu ke straně a usmívá se přímo do objektivu, jako se často usmívala na svou dceru – s výrazem překypujícím láskou a vřelostí. Vlasy měla pro jednou rozpuštěné a pes k ní zamilovaně vzhlížel. Přesně jsem věděl, jak se cítí.

„To je ona?“

Jen jsem přikývl, na chvíli oněmělý.

„Je hezká. Vypadá trochu jako ta holka z televize, co uvádí pořady o přírodě.“ Neměl jsem tušení, o kom mluví.

Strčila fotky zpátky přede mě a poklepala na tu vrchní. „Musíš ji přesvědčit, aby se toho ujala. Udělat z ní tvář celé kampaně. Vypadá dobře a většina lidí si jako protestujícího představí spíš nějakého starého mrzoutského všetečku. Možná bych s ní mohla udělat pár článků. Když k ní přidáš i tu starou paní, budeš mít ještě lepší šanci. To bys to pak mohl zkusit dostat do nějaké podobné rubriky jako Všechno je relativní v Sunday Times. Neříkals, že o ní kdysi něco vyšlo v novinách?“

„To bych myslím sehnal na internetu.“

„Jestli se o ní od té doby nepsalo, mohlo by to vyjít. A taky zapojit nějakou místní rozhlasovou stanici, to už jsem říkala? Božínku. Hele, ze všeho nejdřív potřebuješ sepsat tiskovou zprávu, abys měl co rozeslat všem zpravodajským agenturám, a jasně tam uvést svoje kontaktní údaje. A pak se do toho musíš opřít, brácho. Musíš jít do boje.“

„Já?“

Tázavě na mě pohlédla.

„Já se ptal, co pro to můžou udělat oni.“

„Takže ty jim nepomůžeš?“

„No, udělám, co odsud půjde…“ Sestřinu tvář zalilo zklamání.

Barman se zeptal, jestli chceme dolít, a ona jako by ho chvilku vůbec nevnímala. Pak mrkla na hodinky a odmítla. „A on taky nechce,“ dodala a pokývla ke mně.

„Nechci?“

„Říkals, že ji miluješ,“ obořila se na mě vyčítavě, jakmile se barman vzdálil.

„To neznamená, že miluje ona mě,“ namítl jsem a vyzunkl ze skleničky poslední kapky. „Vlastně mám z dobrých zdrojů potvrzeno, že mě nemůže ani cítit.“

Sestra povytáhla obočí v gestu, které mě okamžitě přeneslo zpátky do dětství. Výmluvně vyjadřovalo, jak jsou kluci nemožní a oč je ona sama nepochybně lepší. Sdělovalo mi, že jsem to všechno zase úplně zpackal a že nic jiného se ode mě nejspíš nedá čekat. A stejně jako tenkrát jsem měl chuť povalit ji na zem a zasednout ji, aby toho nechala a já jí dokázal, kdo tady má navrch.

Byla to otrava, ale bohužel jsem tentokrát musel uznat, že má pravdu. opřela se na židličce a založila ruce na prsou. „Mikey, můžeš mi říct, proč tady ksakru ještě sedíš?“

„Protože jsem idiot, který se nedokáže rozhodnout, i kdyby na tom závisel jeho život?“

Má sestra zavrtěla hlavou. „Kdepak,“ zazubila se. „Ty už ses rozhodl. Akorát jsi moula a ještě sis to neuvědomil.“

Poprvé za svůj dospělý život jsem si koupil letenku bez rozmýšlení. Neporovnával jsem prostor na

nohy s cenou, nezvažoval jsem výhody věrnostních programů ve srovnání s kvalitou nabízeného jídla. Zarezervoval jsem si první volný let do Sydney, na který jsem narazil. A než jsem si to mohl začít rozmýšlet, měl jsem už sbalené nejnutnější věci a sestra mě vezla na letiště.

„Děláš dobře,“ ujistila mě, když jsme stáli na parkovišti, a téměř láskyplně mi narovnala bundu.

„Vážně. Děláš dobrou věc.“

„Ona se se mnou nebude vůbec bavit,“ zoufal jsem si.

„No, to znamená, milý bratře, že se pro změnu budeš muset taky jednou snažit ty.“

Během letu se mě zmocňovala čím dál větší nervozita. Při mezipřistání v Hongkongu na doplnění paliva už jsem byl tak rozklepaný, že se to nedalo přičítat jen časovému posunu. Snažil jsem se vymyslet, co jí řeknu, až ji zase uvidím, ale žádná zahajovací fráze mi nepřipadala dostatečně vhodná. Samotná moje přítomnost bude úplně nevhodná. Když jsem teď nechal Moniku tisíce mil za sebou, mé neurčité sny o vášnivém shledání se rozplynuly jako čáry za letadlem na jasné obloze.

Nedokázal jsem splnit slib Kathleen – zastavit ten projekt. Naopak, všechno teď postupovalo ještě rychleji než předtím. Navzdory svým citům k Lise jsem byl pořád stejný falešný hajzl: kdyby mi Tina neposlala tu kompromitující textovku, rozešel bych se vůbec s Vanessou? Mohl jsem si namlouvat, že by k tomu stejně došlo, ale ve svých citech se zřejmě vyznám tak málo, že to nemůžu tvrdit s jistotou.

Tichá slova, která jsem si pro Lisu nacvičoval, pořád přehlušovaly jiné hlasy. Slyšel jsem Hannu, jasně jako stříbrný zvoneček:

„Proč jste nám lhal, Mikeu?“, a pak její matku, jak mi vyčítá, že všechno, co jsem vypustil z pusy a za co jsem se vydával, byla lež. Vzpomněl jsem si na Vanessin bezútěšný výraz, když spatřila tu esemesku v mém telefonu, a věděl jsem, že už v životě nechci nikomu způsobit takovou bolest.

Letěl jsem na východ a ještě před koncem prvního promítaného filmu jsem si uvědomil, že vůbec netuším, co dělat. Nebylo pravděpodobné, že by Kathleen a Lisa stály o mou pomoc, i kdybych nakrásně věděl, jak proti tomu projektu bojovat. Ve městě není moc lidí, kteří by mě rádi viděli. Ani jsem nevěděl, kde budu vlastně bydlet.

Navzdory sestřinu varování jsem toho během letu hrozně moc vypil, částečně proto, že to byl jediný způsob, jak se trochu uvolnit, a upíjením vína jsem zároveň aspoň nějak zaměstnal ruce. Upadal jsem znovu a znovu do neklidného spánku a zase se rychle probouzel a žaludek se mi stahoval v přímé úměře k počtu uražených kilometrů.

O nějakých třicet hodin později jsem vystoupil z pronajatého auta, kterým jsem přijel ze Sydney do Silver Bay, zastavil se v jasném slunci a snažil se přemoci téměř neodolatelnou touhu sednout zase za volant a vrátit se na letiště.

Jednou jedinkrát jsem viděl svou matku plakat. Bylo to poté, co hodila mému otci na hlavu pečlivě střeženou porcelánovou sošku pastýřky. Pochopitelně se rozbila – takovou ránu nemohla křehká ozdůbka přežít. Ale když se roztříštila, vrhla se matka na podlahu, tiskla střepy v náručí a plakala, jako by se stala svědkem nějaké strašlivé nehody. Vzpomínám si, že jsem tenkrát stál ve dveřích celý otřesený, ale zároveň i znechucený tím netypickým projevem zoufalství. Můj otec stál u gauče, po spánku mu stékala krev, ale mlčel. Jako by uznával, že je to jeho vina.

Měl malou stavební firmu, kterou společně s matkou řídili takovým dost uvolněným způsobem – nechali všem poradní hlas a snažili se spravedlivě rozdílet zisky. Asi deset let to překvapivě docela fungovalo. Firma se rozrůstala, rodiče posedla ctižádost a rozhodli se otevřít další pobočku, asi hodinu cesty od nás. Měli jsme se tam také přestěhovat – a jelikož rodiče nacpali všechny peníze do firmy, byli nadšení, když se jim podařilo najít obrovské venkovské sídlo, které bylo vzhledem k celkové zchátralosti k pronájmu za směšně nízkou částku. Teplovodní trubky si počínaly značně

výstředně a polovina místností byla kvůli vlhkosti neobyvatelná, ale v té době nebyly takovéhle nezrenovované domy ničím neobvyklým a ústřední topení se nepovažovalo za nezbytné. Se sestrou jsme ten dům milovali. Pět let jsme se toulali po okolních lesích, tábořili v nepoužívaných částech domu a vůbec nám nevadilo, že jak se vlhko šířilo, počet obyvatelných pokojů se úměrně tomu stále snižoval. Rodiče příliš zaměstnávala firma, takže zvládli jen nezbytné opravy.

Nakonec nám majitelé oznámili, že se rozhodli nájemní smlouvu na další rok už neobnovit. Žádné neštěstí, poznamenal tenkrát otec. Stejně je načase, abychom si koupili něco vlastního.

Jenomže pak je pronajímatel upozornil na jistou drobnou doložku v nájemní smlouvě. otec v ní souhlasil s „provedením potřebných oprav“. V podstatě to znamenalo, že se zavazuje uvést dům do stavu, v jakém už nebyl celá desetiletí. „To je absurdní!“ bránil se otec. „Vždyť ten barák byl prakticky neobyvatelný, už když jsme se nastěhovali!“ Ale právník jen ukázal na příslušný text. otec si měl smlouvu podrobně přečíst, poznamenal. Měl všechno nafotografovat a nechat si odsouhlasit počáteční stav nemovitosti. Stálo to tam černé na bílém a nedalo se s tím polemizovat. Pak právník oznámil odhad částky, která bude k provedení rekonstrukce zapotřebí, a rodičům bylo jasné, že jsou na mizině. Soška pastýřky to odnesla jako první.

Já a sestra jsme museli přejít do nové, nepřátelské školy a tísnit se v jednom pokoji v pochmurném mezonetovém bytě, a prázdniny pak celá léta znamenaly kempování v půjčeném karavanu v nějakém laciném přímořském městečku. Mnoho let jsem tu porcelánovou sošku považoval za symbol toho, co se stane, když člověk narazí na nekalé jednání, když nemá navrch a když věří lidem, že budou jednat čestně. Teď jsem to najednou viděl trochu jinak. otec firmu vybudoval znovu od začátku a nakonec byla ještě úspěšnější než dřív, protože ji řídil mnohem efektivněji. Brzké setkání se ztrátou ve mně a sestře nejspíš podnítilo větší houževnatost a ctižádost.

Rodiče byli stále spolu. Soška pastýřky, s velkým úsilím slepená, stála pořád na krbové římse.

„Ukázalo nám to, co je opravdu důležité,“ říkávala vždycky matka a láskyplně hladila prasklinky prstem.

Zní to asi pitomě, ale teprve teď mi došlo, že tím nemyslela, že si tenkrát měli přečíst tu doložku.

Než jsem si všiml toho papírku, třikrát jsem zaklepal na zadní dveře. „Lance, Yoshi, obslužte se sami, jsme v nemocnici. Vrátíme se brzo. Zapište do knihy, co jste si vzali. L.“

Lístek psaný její rukou mi vyrazil dech a já ho chviličku svíral v ruce. Pak jsem pohlédl k molu. Kotvil tam jen Izmael, a jelikož bylo teprve čtvrt na jedenáct, bylo možné, že se Lisa s Kathleen hned tak nevrátí. Chvíli jsem poseděl na jedné z opuštěných laviček a pak se vydal do MacIverovy restaurace a objednal si kávu. Můj organismus ale kávu nechtěl – hlásil mi, že navzdory tomu, co vidím před sebou, je pořád ještě hluboká noc. Nevypil jsem ani polovinu a díval se, jak zbylá káva stydne a nechává po sobě v bledě modrém hrnku hnědé kolečko.

„Vy jste ten chlápek z Anglie?“

Majitel restaurace, veliký chlap v umaštěné zástěře, na mě vyčkávavě hleděl.

„Ano,“ přisvědčil jsem. Nebylo třeba se ptát, kterého chlápka z Anglie má na mysli.

„Ten z té developerské společnosti, žejo? Jak jste byl v novinách?“

„Chtěl bych si jenom v klidu vypít kafe. Jestli se se mnou chcete hádat o tom projektu, tak radši půjdu, jestli vám to nevadí.“

Strčil jsem peněženku do kapsy a sáhl po svém kufru.

„Já se s váma hádat nebudu, kámo,“ uklidnil mě, popadl talíř a začal ho šudlat utěrkou snad ještě špinavější než jeho zástěra. „Já se na to těším. Rozhýbe to obchody.“

Mlčel jsem.

„Ne všichni jsou proti tomu, víte, ať v novinách píšou, co chtějí. Spousta lidí si myslí to co já – tomuhle městu nějaká ta investice jenom prospěje.“

Musel jsem se zatvářit nevěřícně, protože se hned vydal ke mně, těžce si přisedl k mému stolu a pokračoval. „Já si těch lidí od velryb fakt vážím – s Gregem se kamarádíme už věky –, ale víte jak, myslím, že s těma velrybama hrozně nadělají. Ty si tady kolem zátoky plavou už miliony let a pár nějakých vodních skútrů to nezmění. Jo, možná se na chvíli stáhnou, ale pak se zas vrátí.“

„Stáhnou?“

Ukázal palcem směrem k molu. „No, oni si hrozně stěžujou, že prý už jsou pryč. Jako by ty ryby snad věděly, že se něco chystá. No to bych chtěl vidět.“

„Kdo je pryč?“ Nějak jsem měl potíž chápat, o čem mluví.

„No velryby. Žádné se neukazujou. Výpravy na velryby museli předčasně zrušit a teď se už jenom plaví kolem zátoky za delfínama. Já ale myslím, že to na zisky nemá až takový vliv. Za tu dobu, co by byli na velrybách, stihnou dvě delfíní výpravy. Nevím, na co si stěžujou.“

Chvíli jsem mlčky seděl a snažil se to strávit. Pak jsem se k němu obrátil. „Asi byste mi nenalil skleničku, co?“ Měl jsem pocit, že můj příští rozhovor bude vyžadovat o dost větší dávku odvahy.

Namáhavě se odstrčil od stolu, zapřel o stůl pěsti jako dvě obrovité šunky a zvedl se. „Kamaráde, myslím, že ta vaše firma mi jenom prospěje. Pití je na mě.“

*

Trvalo mi skoro hodinu, než jsem se po pobřežní cestě dohrabal zpátky k hotelu. Předtím jsem to párkrát uběhl za necelých deset minut. Chůzí by mi to normálně trvalo tak dvacet. Ale únava z časového posunu se naneštěstí znásobila účinkem několika velkých panáků skotské, které do mě nalil můj nový nejlepší kamarád Del z MacIverovy restaurace, a navzdory tomu, že se pobřeží vinulo v elegantně mírné zatáčce, jsem nedokázal udržet rovný krok. Párkrát jsem si musel sednout na kufr a usilovně jsem přemýšlel, jak nejlíp pokračovat v cestě. Hotel už byl jen co by kamenem dohodil, ale pořád jako by se ode mě vzdaloval, jako fata morgána. Pak mě napadlo, že bych si mohl trochu zabrouzdat v moři – voda vypadala lákavě a bylo mnohem tepleji, než když jsem tu byl naposledy –, ale z nějakého nejasného důvodu mi připadalo důležité, abych zůstal upravený. Navíc už jsem si nemohl vzpomenout, jak se sundávají boty.

Dvakrát se mi stalo, že jsem se zvedl a o pár minut později si vzpomněl, že jsem zapomněl v písku kufr, a musel se pro něj vrátit, což teď kdovíproč znamenalo, že jsem se nemohl strefit rukou na držadlo a kufr se mi pořád převracel. Všude jsem měl písek – v nose, ve vlasech, v botách –, ale pořád jsem pevně svíral peněženku a držel ji před sebou v natažené ruce, abych ji měl stále na očích. Rodiče mi vždycky vštěpovali, že když je člověk v cizí zemi, musí si neustále hlídat peněženku.

Když jsem konečně dorazil k hotelu, zmocnil se mě téměř euforický pocit úspěchu, který jen trochu kalila skutečnost, že už si nepamatuju, proč bylo vlastně tak důležité se sem dostat. Postavil jsem kufr u dveří a zahleděl se na lístek, který mi plaval před očima. Párkrát jsem po něm neurčitě hrábl, abych ho zastavil.

A pak se mnou najednou rozlila nesmírná únava a já usoudil, že si potřebuju lehnout. Dřevěné lavičky byly moc úzké – nebyl jsem si jistý, jestli se na nich dá vůbec sedět, natož ležet – a písek byl na tomhle konci pláže samý oblázek. opodál jsem náhle zahlédl lákavě vlídné příšeří Muzea velrybářství a odpotácel se tím směrem. Trochu si tam zdřímnu, a až se probudím, vzpomenu si, co tady k čertu vlastně pohledávám.

*

Probudil mě čísi křik. Nejprve byl jen pokračováním mého snu – byl jsem v letadle a letuška se snažila všechny probudit, protože když nezačneme všichni najednou mávat křídly, tak letadlo nevzletí. Postupně jsem si skrze mlžný závoj únavy a whisky uvědomil, že letuška se sice kamsi vypařila, ale křik je stále hlasitější, a navíc mi pořád nepříjemně tiskne paži.

„Nechte mě být,“ zamumlal jsem a snažil se od ní odtáhnout.

„Já buráky nechci.“

Ale pak se mi oči rozlepily a přizpůsobily se světlu a já si uvědomil, že tu tvář poznávám. Nade mnou stála Lisa McCullenová a žlutá impregnovaná pláštěnka se jí vzdouvala ve větru jako křídla nějakého velikého ptáka. To ona na mě křičela. „To snad není pravda! Ještě tohle nám tu sakra scházelo – aby se tu zjevil Mike Dormer, ožralý jak Dán. Smrdíš, chlape, víš to? Táhne z tebe whisky! A co si vůbec myslíš, že děláš? Jen tak si sem nakráčíš, jako by ti to tu patřilo?!“

Znovu jsem zvolna zavřel oči, uvědomil si, že mi tyká, a rozhostil se ve mně podivný klid. Zvláštní bylo, že ještě než jsem odpadl, přísahal bych, že jsem za ní spatřil Kathleen, jak se na mě usmívá.

17

Kathleen

Řekl mi, že bych prý měla „vystoupit“. Že to probíral se svou sestrou, která je novinářka a takovým věcem rozumí, a že bych mohla být hlavní postavou reportáže – „Lovkyně žraloků usiluje o záchranu velryb“ nebo něco takového. Publicita je údajně nejlepší způsob, jak posílit opozici vůči výstavbě letoviska, a musí se rozšířit i za hranice města, vzhledem k tomu, že spoustě lidí je to zjevně úplně jedno.

Řekla jsem mu, že tyhle staré věci už nehodlám znovu vytahovat a že rozhodně nechci být v žádných novinách. Koukal na mě, jako bych se zbláznila. „Ale přitáhlo by to spoustu mediální pozornosti. A ta by vám pomohla,“ namítal.

„Možná by to zaujalo pár místních, ale nevím, jaký zájem může vzbudit pětasedmdesátiletá ženská, která kdysi chytila žraloka. Bude lepší už to konečně nechat spát.“

„Myslela jsem, že je ti sedmdesát šest.“

Hodila jsem po Hanně pohledem, který by mě v jejím věku přimrazil na místě. Ale dnešní mládež si zjevně z takových věcí nic moc nedělá.

„Kathleen, říkal jsem vám, že to napravím, a snažím se, jak můžu. Ale potřebujeme nějakou strategii a věřte mi, že v téhle chvíli je to jediná strategie, kterou máme.“

Mike potřeboval tři dny, aby se znovu dostal do pohody, a i když pořád ještě vypadal unaveně, vrátila se mu ta zvláštní rezervovanost a profesionalita, jimiž se vyznačoval na začátku svého pobytu u nás. Co se vrátil, byl snad dokonce ještě mnohem vážnější. Přijel, aby nás zachránil, oznámil nám zapáleně, když jsme ho objevily ve Velrybářském muzeu.Těžko ovšem brát vážně někoho, kdo se válí opilý po zemi s mokrými botami a nosem plným chaluh, řekla jsem mu potom – i kdyby to byl vytoužený spasitel. Zjevně si to vzal k srdci.

„Opravdu. Radil jsem se o tom s mediální specialistkou.“ Měl vyžehlenou košili. Jako by si myslel, že ho pak budeme brát víc vážně.

„Mikeu, já vím, že to myslíš dobře, a jsem opravdu dojatá, žes považoval za správné se k nám vrátit a pomáhat nám. Ale už jsem ti povídala, že nechci celou tu historku s Lovkyní žraloků znovu vytahovat. Pronásleduje mě to celý život a já už o takovou pozornost nestojím.“

„Já myslel, že na to třeba budete pyšná.“

„Tak vidíš, jak málo toho víš.“

„Měla bys na to být pyšná,“ poznamenala Hannah vesele. Z Mikeova návratu byla překvapivě nadšená – rozhodně víc než její matka. „Já kdybych zabila žraloka, tak bych teda pyšná byla.“

„Nemyslím si, že zrovna na zabíjení by člověk měl být pyšný,“ zamumlala jsem.

„No tak smrt toho žraloka využijte, abyste pomohla velrybám,“ kývl na mě Mike.

„Nehodlám se zase začít předvádět jako Lovkyně žraloků! Už takhle toho mám až nad hlavu.“ Stiskla jsem rty a doufala, že už s tím dá pokoj.

„No tak tedy Lisa,“ navrhl. Ta se ho usilovně snažila ignorovat a byla ostentativně zabraná do novin. Ale stálo za povšimnutí, že sedí s námi v kuchyni, namísto aby byla zalezlá v pokoji nebo na palubě Izmaela, což byla její obvyklá útočiště, když se chtěla schovat.

„Co Lisa?“ řekla, aniž zvedla oči od novin.

„Byla bys skvělou hlavní postavou kampaně.“

„Proč?“

„No… není moc žen, které by byly kapitánkou lodi. A víš toho spoustu o velrybách. A jsi…,“ tady ho dobré vychování přimělo si odkašlat a začervenat se, „… jsi hezká. Dozvěděl jsem se, jak to funguje a –“

„Ne,“ pronesla stroze.

Znehybněla jsem u kuchyňského dřezu a čekala, co řekne dál. Po chvíli dodala trochu nejistě:

„Nechci – nechci do… toho všeho… zatahovat Hannu.“

„Mně to nevadí,“ ujistila ji Hannah. „Já bych klidně byla v novinách!“

„Je to jediná možnost, jak ten projekt zastavit,“ naléhal Mike.

„Je potřeba získat co největší podporu. Jakmile se lidi dozvědí, co je tu –“

„Ne!“

Překvapeně na ni pohlédl. „Proč jsi tak tvrdohlavá?“

„Nejsem tvrdohlavá!“

„Myslel jsem, že bys pro velryby udělala cokoli.“

„Neopovažuj se mi říkat, co bych měla dělat pro velryby!“ Lisa složila noviny a mrštila jimi o stůl.

„Kdyby nebylo tebe, nic z toho by se nestalo a my bychom nebyli v téhle zatracené kaši!“

„Liso –“ začala jsem.

„A tomu vážně věříš?“ přerušil mě. „Vážně si myslíš, že by tohle místo zůstalo navěky nedotčené?“

„Ne – ale nedošlo by k tomu tak brzo. Měly bychom víc času…,“ její hlas se vytratil.

„Co tím myslíš, víc času?“

V kuchyňce se rozhostilo ticho. Hannah na okamžik vzhlédla a pak se zase vrátila k úkolům.

Lisa na mě pohlédla a jemně, nenápadně zavrtěla hlavou. Mike si toho všiml a já viděla, jak se mu ve tváři rozhostilo zklamání. Začala jsem sklízet ze stolu prázdné hrnky, abych se nějak zaměstnala. Mike a Lisa mi je se zjevnou vděčností podali.

„Podívejte,“ řekl nakonec, „aspoň jedna z vás bude muset něco udělat. Vy dvě jste naše nejlepší šance, jak ten projekt zastavit, av tuhle chvíli už i tak dost chabá. Udělám, co budu moct, abych vám pomohl – a věřte mi, že o moc víc už toho dělat nemůžu –, ale potřebuju, abyste se mnou aspoň trošičku spolupracovaly.“

„Ne,“ odmítla Lisa. „Ujasníme si to jednou provždy, Mikeu. Ani Hannah, ani já se v žádných propagačních materiálech neobjevíme. Udělám cokoli dalšího, co navrhneš, ale tohle ne. Takže nemá smysl, abys to dál rozebíral.“

As tím se zvedla a vyšla z kuchyně. Milly jí pelášila za patami.

„Tak co budeš dělat?“ zavolal za ní. „Střílet po všech vodních skútrech světlice jako tenkrát po těch lodích?“

Hannah si posbírala učení ze stolu, omluvně se na Mikea usmála a vyběhla za matkou. Hluboce si povzdechl.

„Mikeu, já o tom ještě popřemýšlím,“ řekla jsem mu spíš z laskavosti, než že bych o tom opravdu uvažovala. Byl chudák tak zklamaný, musela jsem něco říct. Hleděl na Lisina vzdalující se záda jako hladový, jemuž odtrhli od úst poslední sousto, a jeho city byly tak očividné, že jsem se musela odvrátit.

„No tak jo,“ pronesl. „Tak jdeme na plán B.“ Trochu křivě se na mě pousmál a vytáhl čistý list papíru. „Jenom musím nějaký plán B vymyslet.“

Celkem rychle jsem zjistila, že Mike se všeho vzdal, aby se mohl vrátit do Silver Bay. Přiznal mi, že už nemá práci, přítelkyni, a dokonce ani kde bydlet. „Ale můžu vám zaplatit,“ ujistil mě, když mě

poprosil, jestli by nemohl dostat svůj starý pokoj. „Na účtu mám… no, prostě o peníze si nemusím dělat starosti.“

Za ten měsíc, kdy tu nebyl, jako by se podivně změnil. Zmizela jeho někdejší uhlazenost a na její místo se vkradla jakási nová nejistota. Místo prohlášení raději kladl otázky a city už jako by neskrýval hluboko uvnitř pod klamně bezvýraznou maskou. Taky o dost víc pil, až jsem považovala za nutné ho na to upozornit, což ho zjevně zaskočilo. „Je to tak zlé?“ zeptal se tiše. „Nejspíš se snažím na to nemyslet.“

„Je to úplně pochopitelné,“ uklidnila jsem ho, „ale jen jako dočasný prostředek.“

Pochopil, jak to myslím. Tenhle nový Mike Dormer mi byl mnohem milejší. I to byl jeden z důvodů, proč jsem mu dovolila zůstat. Jeden z mála důvodů, které jsem byla ochotná svěřit Lise.

Mezitím se do oblasti, kterou naše posádky považovaly za svou, začaly stahovat snad všechny zábavní lodi a kdejaký umrněný člun, jehož majitel kdysi spatřil přerostlou sardinku a teď o sobě prohlašoval, že pořádá ekologické plavby. Jako by nás odhadovali a zkoušeli, jak moc nám můžou narušovat obchody. od lidí z pobřežní stráže jsem se dozvěděla, že se uvažuje o prodloužení Velrybího mola, aby u něj mohlo kotvit víc lodí. Zábavní lodi dvakrát připluly až k nám do zátoky a Lance si na ně stěžoval u Správy národních parků a dával jim za vinu zmizení velryb. oficiální názor byl, že velryby možná mění migrační trasy, nebo možná to má na svědomí globální oteplování, díky němuž se mění čas nebo místo migrace. Stopaři velryb jim to ovšem nezbaštili. Yoshi mluvila s několika přáteli z univerzity a podle nich to mělo nějaký lokální důvod. Delfíni se ještě občas v zátoce ukázali, ale já si říkala, jestli si chudáci nepřipadají úplně šikanovaní vzhledem k tomu, kolik pozornosti se na ně každý den upíralo, když tu nic jiného nebylo pro turisty k vidění. U každého hejna teď kotvily dvě až tři lodě a turisté se nakláněli přes zábradlí s fotoaparáty.

Možná to bylo tím, že byla Lisa příliš rozhozená osudem velryb, a taky – i když by to nikdy nepřiznala – Mikeovým návratem, ale podařilo se mi ji přesvědčit, aby dovolila Hanně chodit na lekce plachtění. Na první hodinu v Salamander Bay jsem ji i s její kamarádkou vezla já, a když jsem ji spatřila na vodě, s trhnutím jsem si uvědomila, že to nemůže být poprvé, co je sama na člunu. S úsměvem potom přiznala, že mám pravdu, a shodly jsme se, že mámě to bude lepší neříkat.

„Myslíš, že by mi dovolila vyjet si na Hannině chloubě?“ zeptala se mě cestou domů a Milly jí zatím spokojeně slintala přes rameno.

„Když instruktoři řeknou, že už mi to dost jde?“

„Ať ti ten pes nesežere sendvič,“ odbyla jsem ji a drcla Milly do čumáku.

Byl nádherný den, ale od západu se valila temná a hrozivá hradba mraků. „To nevím, zlato.

Myslím, že na to musíme pomaličku.“

„Greg říká, že mi to nedovolí – jenom aby ho naštvala.“

„To ti povídal?“

„Slyšela jsem, jak to říká Lancemu. Nevěděli, že je poslouchám.“

Budu si muset s Gregem promluvit. „Co si tvoje máma myslí o Gregovi, s tím nemá nic společného,“ prohlásila jsem. „Tu lodičku dostaneš. Ale jak říkám, bude to chtít trpělivost.“

Na pobřežní cestě jsem zpomalila, abych mohla pozdravit starého pana Hendersona, který se na kole vracel z rybího trhu. Když jsem se zase obrátila k Hanně, dívala se z okýnka. „Dá se lodi změnit jméno?“ zeptala se a hleděla do dálky.

„Proč?“

„Říkala jsem si, že bych ho změnila té svojí. Až s ní budu smět jezdit.“

„No, dá se to,“ připustila jsem. Napůl jsem už přemýšlela, co bych mohla dneska udělat k večeři.

Nebyla jsem si už jistá, kolik stopařů se večer zastaví. Měla jsem se pana Hendersona zeptat, co mají na trhu v akci. „Možná bys ho ale měnit neměla – někdo tvrdí, že to nosí smůlu.“

„Dám jí jméno Miláček Letty.“

Zabrzdila jsem tak prudce, že mi pes málem vletěl do klína.

Na okamžik jsme mlčely, ale pak se Hanně rozšířily oči. „To ani nesmím říct její jméno?!“ vykřikla.

Zastavila jsem u kraje silnice a omluvně zamávala dodávce, která za mnou musela prudce zabrzdit. Když zmizela, otočila jsem se na sedadle, pohladila ji po tváři a snažila se nedat najevo rozrušení, které jsem cítila. „Zlato, můžeš říkat, co chceš. Nezlob se. Jenom jsi mě trochu zaskočila.“

„Je to moje sestra,“ hlesla a oči se jí zalily slzami. „Byla to moje sestra! A já chci, abych o ní někdy mohla mluvit!“

„Já vím, že jo.“ Milly se jí s kňučením drala na klín. Nesnášela, když někdo brečel.

„Myslela jsem, že když po ní pojmenuju svou loď, budu to moct říkat, kdy budu chtít, a nikdo se kvůli tomu nebude divně koukat.“

Hleděla jsem na svou praneteř a toužila říct něco, cokoli, co by jí trochu ulevilo od bolesti, o níž jsem teď věděla, že ji celou dobu skrývá.

„Chci, abych o ní mohla mluvit a máma vždycky nevypadala, jako že se z toho každou chvíli složí.“

„Je to báječný nápad, Hanno, vážně moc chytrý, ale nemyslím, že to někdy půjde. Ještě hodně dlouho ne.“

Dojely jsme domů a já pomaličku vyšla po schodech do svého pokoje a ze zásuvky vytáhla schovanou fotografii Lisy s jejími dvěma děvčaty. okraj fotky je trochu nerovný, jak jsem z ní poněkud příliš rázně odstřihla toho chlapa. Lisa byla přesvědčená, že jediný způsob, jak je ochránit, je Letty hluboko pohřbít. Jedině tak mohla sama jít dál a obě mohly žít v bezpečí.

Jenomže to nebylo tak jednoduché. Tenkrát Letty pohřbít nemohly, a nemůžou ji pohřbít ani teď. A snažit se předstírat, že to tak není, nebyl vůbec žádný život.

Každé odpoledne jsem chodila do nemocnice za Ninem Gainesem. Česala jsem ho, nosila mu čerstvě vyprané pyžamo, a když jsem si troufla, tak jsem ho i oholila – ne ze sentimentu, chápejte, ale protože by to nikdo jiný neudělal. No dobře, tak Frank by to možná zvládl, John John taky, nebo John Johnova žena, ale mladí mají dneska hrozně práce. Mají vlastní život. A tak jsem se nabídla já. Každý den jsem u něj několik hodin seděla, předčítala mu z novin články, které by ho podle mého mínění pobavily, a občas jsem za něj sjela sestry.

Musela jsem za ním chodit. Tušila jsem, že to tam musí nenávidět, když je tam sám, do nosu mu čpí dezinfekce a silné tělo má napojené na pípající monitory a trubičky, které do něj nalévaly bůhvíco. Nino Gaines patřil ven: kráčel vždycky jako kolos po vinohradu sem a tam, občas si sundal klobouk, aby si prohlédl nějaký ten hrozen zblízka a zamumlal něco o květech a kyselosti. Snažila jsem se nevnímat, jak teď vypadá: nemocniční postel mu byla malá, ale přesto jako by se zmenšil. Bylo zjevné, že nespí, byť jsem se usilovně snažila přesvědčovat o opaku.

Jeho příbuzní byli jen rádi, že tam jsem; přinášeli mu jídlo, které pak akorát plesnivělo u postele. Donesli taky fotografie, kdyby náhodou otevřel oči, a hudbu, kdyby přece jen něco slyšel. Šeptali si mezi sebou, drželi ho za ruku a radili se s lékaři o prognózách a lécích. Uklidňovaly je výsledky EEG, podle nichž mu mozek pořád fungoval. To jsem jim klidně mohla říct sama. Já si s ním povídala: o vinohradu, jak Frank povídal, že letos už réva začíná rašit a že nějaký nákupčí ze supermarketu za ním přijel až z Perthu, protože se doslechli, jak má dobré víno, a chtěli ho začít nabízet. Pověděla jsem mu o tom územním řízení, proti němuž bylo vzneseno naprosto neslýchané

množství námitek ze strany veřejnosti, včetně celé složky od dětí ze základní školy v Silver Bay, pro něž byly velryby zjevně důležitější než nový nablýskaný autobus. Vyprávěla jsem mu o Mikeovi, jak tráví celé hodiny zavřený v pokoji, telefonuje na všechny strany a dělá, co může, aby ten projekt zastavil. Řekla jsem Ninovi, jakou nevyslovenou náklonnost k tomu mladíkovi cítím, navzdory tomu, co nám způsobil, pověděla jsem mu o ostražitosti v Mikeových očích, která zjevně odrážela, co čeká od sebe i od ostatních, a že když zahlédne mou neteř, mám vždycky pocit, že jsem udělala dobře, když jsem mu dovolila zůstat.

A pověděla jsem mu taky o zmizelých velrybách a chudácích obléhaných delfínech i o své neteři, kterou Mikeův návrat tak rozhodil, že jako by nevěděla, co si se sebou počít. Měla spoustu práce, a přitom nic nedělala. Každou chvíli si vyjela sama na Izmaelovi a vrátila se v ještě horší náladě než předtím. U jídla si Mikea nevšímala, ale pak vynadala Hanně, že dělá totéž. Byla na nás oba naštvaná za to, že může Mike znovu bydlet v hotelu. Prohlašovala, že k němu vůbec nic necítí – a když jsem jí konečně vytkla, že si nevidí ani na špičku nosu, měla tu drzost mi oznámit, že to jí říká ta pravá.

Ale byla pošetilá ženská a Nino Gaines byl pošetilý stařík. Ležel tam tak netypicky bez hnutí a z něj i do něj vedly všelijaké trubičky. Nic neříkal, nic nedělal, jen mě nechal si mu vylévat srdce, jako by neměl na světě jedinou starost. Někdy jsem odcházela s nadějí. Jindy mě jeho nehybnost rozčilovala. Jednou mě sestra přistihla, jak na něj křičím „Probuď se!“ tak zuřivě, až mi pohrozila, že zavolá doktora.

Ale když jsem s ním byla v tom pokojíku sama, přitiskla jsem tvář ke hřbetu jeho staré ruky – té, která neměla pod téměř průhlednou kůží zavedenou kanylu – a jen Nino Gaines cítil, jak mi tečou slzy.

Jak jsem předpokládala, celé odpoledne pršelo a do večera už z toho byla pořádná bouřka. Můj otec by o takovém počasí řekl, že je bouřka jaksepatří, na což matka vždycky zamumlala, že je to bouřka jako každá jiná. Ale já jsem chápala, co tím chtěl říct – bylo to takové až biblické počasí, které si na nic nehrálo: hrom rachotil, až člověku drnčely zuby, a do moře šlehaly blesky, jako v Darwinu při období dešťů. Když jsem se vrátila z nemocnice, zavolala jsem na pobřežní stráž, ale řekli mi, že není zvláštní důvod k obavám – vždycky se bojíme vodních smrští, tornád nad vodou, která vypadají jako Boží prst ukazující z nebe, ale ničivá jsou jako ďábel –, protože to nejhorší už přešlo. Zavřela jsem okenice, zatopila v krbu a usadily jsme se s Lisou a Hannou k televizi. Hannah byla jako přikovaná u nějakého svého oblíbeného pořadu, Lisa a já jsme byly ponořené v myšlenkách a kolem nás povykoval vítr a světla poblikávala, jako by nám chtěla připomenout, že jsme pořád vydáni Bohu na milost. Asi ve čtvrt na sedm jsem zaslechla něco z haly a našla jsem tam Yoshi, Lanceho a Grega. Přinesli s sebou závan studeného vlhkého vzduchu, svlékali ze sebe impregnované pláštěnky a kůže se jim leskla deštěm.

„Nevadilo by vám, kdybychom tu chvíli zůstali, Kathleen? Říkali jsme si, že bychom si dali něco k pití, než pojedeme domů.“ Lance se mi omlouval za loužičky, které po sobě nechával na podlaze.

„Vy jste v tomhle počasí byli celou dobu venku? Zbláznili jste se?!“

„Někdo se zapomněl podívat na předpověď,“ blýskla Yoshi očima po Lancem. „Mysleli jsme, že poplujeme trochu dál, podél pobřeží až ke Kagoorie Islandu, kdyby tam třeba byly nějaké velryby, a ta bouřka přišla úplně zničehonic.“

„To je v pohodě, neměli jsme žádný turisty,“ ujišťoval mě Greg.

„I když cestou zpátky byly teda dost vlny. A celou dobu protivítr. Ale nebyli jsme pořád na vodě – zajišťovali jsme všechny lodě. Přivázali jsme Izmaela na pár dalších uzlů.“

„Radši si pojďte sednout,“ vyzvala jsem je. „Hanno, posuň se trochu. Dám ohřát polívku.“ Dělala

jsem, jako kdyby byli na obtíž, ale ve skutečnosti jsem byla ráda, že tu jsou. V hotelu bylo v poslední době prázdno a jejich přítomnost mě uklidňovala.

„Našli jste nějakou?“ odložila Lisa noviny.

„Ani stopa.“ Yoshi zalovila v kapse a vytáhla hřeben. „Děje se něco divného, Liso, to ti povídám.

Dneska nebyli ani žádní delfíni. Jestli zmizí i ti, budeme všichni v průšvihu.“

„Kam zmizí?“ zvedla Hannah hlavu.

Lisa hodila po Yoshi varovným pohledem, ale pozdě. „Delfíni se jenom někde schovávají, než se zase zlepší počasí,“ prohlásila Lisa pevně. „Za chvíli budou zase zpátky.“

„Nejspíš se ukrývají někde u skal,“ prohlásila Hannah. „Myslím, že se schovávají v takové té malé zátočině.“

„To nejspíš, Mrně,“ přisvědčil Lance. „Páni, to je lahoda,“ vydechl, když si lokl piva.

Yoshi strčila zpoza dveří hlavu do kuchyně. „Kathleen, mohla bych vlastně dostat spíš čaj?

Potřebuju se zahřát.“

Když ta nejhorší bouře už přešla, trochu jsem se uklidnila. Už odmalička jsem vždycky počítala, kolik sekund uplyne mezi zarachocením hromu a zablýsknutím, abych zjistila, jak daleko od nás bouřka je. Teprve když jsem si byla jistá, že to nejhorší už míří zpátky na moře, mohla jsem se soustředit na hovor kolem sebe. Pořád si vzpomínám na tu bouřku v osmačtyřicátém, kdy u našich břehů ztroskotaly dvě výletní lodi a otec s ostatními chlapy strávili půl noci na moři a lovili přeživší. Vytahovali z vody i mrtvé, ale to jsem tehdy netušila – až za spoustu let mi matka svěřila, že těla ležela v muzeu do té doby, než úřady zajistily jejich odvoz.

Greg se posadil vedle Lisy. Něco jí zašeptal a ona neurčitě přikývla. Pak najednou přivřel oči.

„Co tady ksakru pohledává tenhle?!“ vyštěkl.

Ve dveřích stál Mike se štosem nějakých papírů a zjevně ho trochu zaskočilo, že tu vidí tolik lidí.

„Platí si za pobyt, Gregu, jako každý.“ Neřekla jsem Gregovi, že se Mike vrátil. Usoudila jsem, že nakonec to zjistí i beze mě a že mu do toho stejně nic není.

Pohlédla jsem na Lisu a z její pečlivě hrané lhostejnosti jsem usoudila, že uvažovala stejně.

Vypadalo to, že Greg chce ještě něco říct, ale cosi v mém výrazu ho zjevně zarazilo. Se slyšitelným naštvaným zamručením se usadil na pohovce vedle Lisy.

Mike přešel ke mně. „Vypadá to, že vypadly telefony,“ sdělil mi tiše. „Nemůžu se dostat na internet.“

„To se stává často, když hodně prší,“ přisvědčila jsem. „Vydrž, oni to zase nahodí. Nebude pršet celou noc.“

„Co tady děláte? Snažíte se zničit ještě někoho dalšího?“

„Nech toho, Gregu,“ okřikla ho Lisa.

„Proč ho ještě bráníš? Jak ho tady vůbec můžeš snést, když víš, co udělal?“ Gregův hlas získal nepříjemně kvílivý tón a on probodával Mikea hněvivým pohledem.

„Já ho nebráním.“

„Mělas ho vykopnout ze dveří!“

„Kdyby ti snad do toho něco bylo –“ začala Lisa.

„Snažím se to dát do pořádku,“ ozval se Mike. „Jasné? S Beaker Holdings už nemám nic společného. Chci ten projekt zastavit.“

„Jasně, to říkáte teď –“

„Co tím ksakru myslíte?“

Greg na mě pohlédl. „Jak můžeš vědět, že ho sem nenasadili jako špeha?“ Tak to mě opravdu vůbec nenapadlo.

„V jeho firmě musí vědět, že se proti tomu chystá odpor. Brání jim snad něco poslat ho sem, aby vyčenichal, co se děje?“

Mike postoupil o krok k němu a ztišil hlas: „Chcete říct, že jsem lhář?“ Zadržela jsem dech a cítila, jak se prudce změnila atmosféra v místnosti. Greg po něm zopakoval s výsměšně anglickým přízvukem:

„Chcete říct, že jsem lhář?“

„Tak to už by snad mohlo –“

„Jo, říkám, že jste lhář. A co takhle ještě podvodník, podrazák, podělanej úředníček, podfukář –“ První rána přišla od Grega. Jeho levá pěst prořízla vzduch a zešikma praštila Mikea do spánku.

Zavrávoral, Greg znovu máchl pěstí, ale Lance skočil mezi ně a s hlasitým heknutím jeho ránu zastavil. Mike se okamžitě napřímil a zvedl pěsti. „Nechte toho!“ vykřikl Lance, prudce se otočil a zatlačil Mikea dozadu, přičemž nechtěně převrhl odkládací stolek. „Kristepane, tak dost!“

Srdce mi bušilo tak prudce, až se mi skoro zatočila hlava. Ztuhla jsem a místnost jako by se kolem mužů smrskla. Kam jste se podívali, tam padal nějaký nábytek a někdo křičel.

Mike si sáhl na tvář, spatřil na svých prstech krev a vrhl se po Gregovi. „Ty jeden hajzle –“ Yoshi zaječela.

„Tak dost! Jste ubožáci, oba dva!“ Lisa mezi ně skočila a rozpřáhla ruce. „Vypadněte! Slyšeli jste mě? Tohle tady trpět nebudu. Nebudu!“ Strkala do Grega a snažila se ho vytlačit z obýváku.

„A co já jsem ksakru provedl?“ křičel, když ho s Lancem vlekli ke kuchyni.

„Tohle já nemusím od nikoho poslouchat!“ zařval za ním Mike. Teprve když byli každý v jiné místnosti, dech se mi uklidnil.

„Kristepane,“ pronesl Lance, když se vrátil do obýváku. „Kristepane.“ Mike setřásl jeho paži a začal si utírat tvář kapesníkem. Pak se sklonil, aby zvedl převržený stolek, a já z kuchyně zaslechla, jak na sebe moje neteř s Gregem ječí.

Teprve teď jsem si všimla Hanny. Choulila se v rohu pohovky a tiskla k sobě Milly. „Klid, kočičko,“ snažila jsem se zklidnit hlas, „to je v pohodě. To ta bouřka, všichni jsou z ní na nervy.“

„Nezačnou se zase prát, že ne?“ Hnědé oči měla vykulené strachy. „Nedovol jim, aby se zase prali!“

Vzhlédla jsem k Mikeovi, který na ni hleděl celý zhrozený, jak ji celý incident sebral.

„Hanno, to je v pořádku,“ ujišťoval ji. „Není se čeho bát.“ Dívala se na něj, jako by ho vůbec nepoznávala.

„Vážně,“ přiklekl si k ní. „Mrzí mě to. Nechal jsem se jenom na chviličku vytočit, ale nestalo se nic vážného.“

Nevypadala přesvědčeně a odtáhla se od něj.

„Už je to v pohodě. opravdu,“ dodal.

„Nejsem pitomá,“ zašeptala a tvářila se zuřivě a vyděšeně zároveň.

„Podívej,“ rozhodl se, „hned se přesvědčíš.“ Přitiskla jsem ji k sobě a on vstal a vydal se do kuchyně. „Gregu?“ zavolal a já ucítila, jak sebou Hannah v mém náručí trhla.

„Gregu?“ Zmizel v chodbě. Za vteřinku se objevili ve dveřích oba. „Koukni,“ řekl Mike a napřáhl ruku – bylo mi jasné, že ho to gesto musí úplně ničit. „Jsme v pohodě, vážně. Kathleen má pravdu, jenom nás trochu rozhodila ta bouřka.“

„Jo,“ přisvědčil Greg, přijal nabízenou ruku a stiskl ji. „Není se čeho bát. Promiň, zlatíčko.“ Pohlédla na mě a pak na svou matku. Lisin úsměv ji zjevně trochu uklidnil.

„Vážně. Teď půjdeme.“ Mike se pokusil usmát. „Mrzí mě to, dobře?“

„Mě taky,“ přidal se Greg. „No, já jdu domů. A Liso,“ dodal významně, „víš, kde mě najdeš.“

Viděla jsem, že chce něco říct, ale vtom zazvonil telefon. Prošla kolem Grega do haly, aby ho zvedla.

„Kathleen? Hanno?“ Greg byl teď celý skleslý. „Vážně mě to mrzí. Za nic na světě jsem tě nechtěl vystrašit, kočičko. To přece víš…“ Stiskla jsem Hanně ramena, ale ona zjevně pořád nechtěla nic říct.

Najednou byla Lisa zpátky a už si natahovala impregnovanou bundu. „To byl Tom,“ oznámila stísněným hlasem. „Říká, že do zátoky se blíží bludné sítě.“

18

Mike

V místnosti vypukla horečná aktivita. Stál jsem tam, tiskl si kapesník k zakrvácené tváři a chtěl se zeptat, co je to bludná síť, ale všichni jako by mluvili jiným jazykem.

„Pojedu s tebou,“ oznámila Kathleen Lise a natáhla si rukavice.

„Budu řídit a ty stříhat.“

Yoshi už měla oblečenou bundu. „Zavolal někdo na pobřežní stráž?“ chtěla vědět. Lance si tiskl k uchu mobilní telefon. „Zase vypadl signál.“

„Ty tu zůstaň, kočičko,“ nařídila Lisa Hanně.

„Ne,“ bránila se Hannah a její předchozí zranitelnost byla tatam.

„Chci taky pomáhat!“

Lisa se zatvářila přísně. „Ne. Ty zůstaneš tady. Je to nebezpečné.“

„Ale já chci pomáhat –“

„Tak tu zůstaň, a až zase nahodí telefony, můžeš začít všechno obvolávat. Správu národního parku, ty lidi z ochrany velryb a delfínů, na koho si vzpomeneš. Ať všichni pošlou, koho budou moct, dobře? Všechna čísla jsou v adresáři na stolku v hale.“ Klekla si a pohlédla dceři přímo do očí. „To je hrozně důležité, Hanno. Budeme potřebovat co nejvíc lidí.“

To Hannu zjevně uchlácholilo. „Tak jo.“

Do obýváku se vrátila Kathleen v impregnovaném obleku av podpaží nesla obrovskou svítilnu.

„Neopreny jsem dala dozadu do auta. Taky náhradní baterku… mají všichni štípačky?“

Greg si stáhl pletenou čepici hluboko do čela. „Mám v přístřešku jedny náhradní. Zaběhnu pro ně.

Lanci, hoď nás tam, bude to rychlejší.“

Pohlédl jsem na Lisu a zase si připadal stejně, jako když jsem přijel poprvé – jako outsider, úplně zbytečný. „Můžu taky něco dělat?“ zeptal jsem se. Chtěl jsem si s ní promluvit o samotě, omluvit se za svoje a Gregovo idiotské chování, najít nějaký způsob, jak bych mohl být užitečný, ale ona už byla v myšlenkách jinde.

„Zůstaň tu,“ řekla a pohlédla na Hannu. „Bude lepší, když v domě někdo bude. A nepouštěj ven psa. Jak to venku vypadá, Kathleen?“ Zastrkala si vlasy pod čepici a vyhlédla ven.

„No, už bylo líp,“ odtušila Kathleen, „ale s tím těžko něco naděláme. Tak jo, jedeme. Budeme se domlouvat vysílačkou.“

Všichni vypochodovali ven a Hannah mi vysvětlila, že do zátoky připluly ohromné rybářské sítě, které někdy bývají až kilometry dlouhé, nahoře mají připevněné bóje a dole závaží. Říká se jim

„stěny smrti“ a v australských vodách bylo jejich používání protizákonné, ale v důsledku toho jich rybáři spoustu buď hodili přes palubu, nebo se samy utrhly z lodi a plují oceánem tak dlouho, až pod vahou mořských tvorů, které cestou zachytí a usmrtí, klesnou na mořské dno. „Učili jsme se o nich ve škole,“ dodala, „ale v životě by mě nenapadlo, že se dostanou sem k nám.“ Kousla se do rtu.

„Doufám, že se nic nestane delfínům.“

„Tvoje máma i ostatní určitě udělají, co budou moct, aby je ochránili,“ ujišťoval jsem ji. „Tak pojď, nemáš náhodou za úkol telefonovat?“

Pevná linka už zase fungovala a obnovil se i mobilní signál. Udělal jsem si čaj a poslouchal, jak Hannah nahrává do záznamníků naléhavé vzkazy a občas mluví s nějakou úřední osobou. Připadalo

mi, že na jedenáctiletou dívenku si počíná s až podivuhodnou sebejistotou. Na druhou stranu jsem nikdy nepotkal jedenáctiletou dívku, která by toho tolik věděla o delfínech.

Blesky a hromy venku odtáhly jinam, ale z nebe pořád nemilosrdně bušil déšť, stékal v proudech po okenních tabulkách a vytrvale bubnoval na plochou střechu verandy. Přiložil jsem do krbu pár polen a pak jsem nervózně pochodoval po kuchyni a uvědomoval si, jak pes neustále přelétá očima mezi mnou a dveřmi.

„Sehnala jsi je?“ zeptal jsem se Hanny, když přišla do kuchyně.

„Většinu,“ přisvědčila. „Myslím, že pobřežní stráž už tam asi musí být. Kdybych tak mohla taky pomáhat…“ Toužebně vyhlédla z deštěm zkrápěného okna.

„Vždyť pomáháš, někdo přece musí ty lidi obvolat.“

„To není žádná pořádná pomoc. Dělá se vám modřina,“ ukázala na mou tvář.

„Patří mi to,“ zazubil jsem se na ni.

Hannah pohladila fenku a ta k ní zvedla čumák. „Dívala jsem se z okna nahoře a v zátoce je fůra lodí se světly.“

„No vidíš,“ řekl jsem, „povídal jsem ti, že to zvládnou. Všichni jim pomáhají.“ Ale ona jako by mě neslyšela.

Vtom se seshora ozvalo pronikavé zvonění – můj mobilní telefon. „Hned jsem zpátky,“ kývl jsem na ni, bleskově vyletěl po schodech a na okamžik přemýšlel, jestli to není Lisa. Možná se zkoušela dovolat, když Hannah zrovna telefonovala.

Ale když jsem doběhl do pokoje a vyhrabal z kapsy telefon, vyjevil mi displej něco úplně jiného.

Chvíli jsem zíral na jméno na obrazovce a na blikající světýlko a pak stiskl tlačítko. „Prosím?“ Na druhém konci bylo ticho.

„Vanesso?“

„Mikeu.“

Vyhlédl jsem z okna do temné noci a skrze provazce deště jsem jen stěží rozeznával světla lodí, která prozařovala tu černočernou tmu. Netušil jsem, co říct.

„Doslechla jsem se, že jsi ve firmě skončil,“ začala. Připadalo mi, jako by byla hned za dveřmi.

Usedl jsem do koženého křesla. „Jo, před týdnem. Já – no – odešel jsem na hodinu.“ Připadalo mi to už tak dávno.

„Vzala jsem si volno,“ pokračovala. „Nevěděla jsem to. Táta mi nic neřekl.“

„Zavolal bych ti,“ řekl jsem, „ale –“

„Jasně.“

Nastala dlouhá odmlka.

„Nechtělo se mi tam chodit,“ hlesla, „ne když jsi tam pořád byl – a ona taky.“ Zabořil jsem hlavu do dlaně a zhluboka se nadechl. „Strašně mě to mrzí, Nesso.“ Znovu se rozhostilo ticho. Cítil jsem v něm její bolest a to mě zdrtilo.

„Chtěl jsem ti jenom říct… byla to pitomost a – a to sis ode mě nezasloužila. Ale chci, abys věděla, že to bylo jenom jednou jedinkrát a že toho strašně lituju, víc než umím vyjádřit. Vážně.“

Další ticho. Asi se to snaží strávit.

„Proč jsi skončil?“

Svraštil jsem čelo. „Co tím myslíš?“

„Přinutil tě táta? Protože já jsem rozhodně nechtěla, abys přišel o práci. Já vím, že jsem se na tom jednání postavila proti tobě… ale jenom jsem chtěla – jenom mi bylo tak –“

„Za to nemohl tvůj táta,“ ubezpečil jsem ji. „Rozhodl jsem se sám. Myslel jsem si… že to tak bude lepší, chápeš, vzhledem k tomu…“ Pes dole začal štěkat a mě to vyhodilo z konceptu. „on mě vlastně

prosil, abych zůstal.“

„To jsem ráda,“ hlesla. „Hrozně mě to trápilo. Mikeu?“

„Ano?“ Znělo to, jako by pes byl dole u dveří. Váhal jsem, jestli se nemám jít podívat dolů, ale bylo mi jasné, že přes štěkot neuslyším ze sluchátka ani slovo. A zdálo se mi důležité, abychom si to vyříkali. „Vanesso, já –“

„Co to tam máš za kravál?“

Pes teď škrábal a kňučel. Vstal jsem a došel ke dveřím. Napadlo mě, že se možná někdo ze stopařů snaží dostat dovnitř. Ale dveře se přece zamykaly jen málokdy.

„To je pes,“ odpověděl jsem roztržitě.

„Ty přece nemáš psa,“ podivila se.

„Není můj.“ Přikryl jsem telefon rukou. „Hanno?“

„Kde to vlastně jsi?“ chtěla vědět. Zaváhal jsem.

„Mikeu?“

„Jsem v Austrálii.“

V tu chvíli jsem si uvědomil, že ohromené ticho se okamžitě pozná od všech ostatních druhů mlčení. Táhne se, nabývá na závažnosti, až nakonec imploduje pod tíhou nevyslovených otázek.

„V Austrálii?“ hlesla chabě.

„Musel jsem se sem vrátit,“ vysvětloval jsem a vyklonil se přitom přes zábradlí. „Říkal jsem ti, že ten projekt je chyba, Ness, a jsem tady, abych to zkusil napravit. Už musím běžet – něco se tady stalo… a… mrzí mě to, ano? Všechno mě to strašně moc mrzí. Musím běžet.“ Vypnul jsem telefon a seběhl dolů. Milly skákala na domovní dveře a rozrušeně štěkala.

„Hanno?“ zavolal jsem a strčil hlavu do kuchyňských dveří v naději, že mi snad poví, co se děje. Ale Hannah nebyla ani v kuchyni, ani v obýváku. Nebyla u sebe v pokoji ani nikde jinde nahoře.

Nebyla ani u telefonu v hale. Pořád ještě jsem byl tak vykolejený rozhovorem s Vanessou, že mi trvalo neúměrně dlouho, než jsem si uvědomil, že její bunda je taky pryč.

Zíral jsem na prázdný věšák a pak pohlédl na fenku, která pořád ještě štěkala a ohlížela se po mně, jako by se ptala, proč něco nedělám. Krve by se ve mně nedořezal.

„Kristepane,“ vydechl jsem a popadl impregnovanou bundu. Pak jsem vyštrachal vodítko a připnul ho Milly k obojku. „Tak jo, holka,“ otevřel jsem dveře. „Ukaž mi, kam šla.“

Ta nejhorší bouře už možná přešla, ale déšť se stále řinul v nemilosrdných masivních provazcích a pohlcoval veškeré zvuky. Když jsem se brodil pobřežní pěšinou za Milly, proudy vody se mi valily přes nohy. V životě jsem snad ještě takový déšť nezažil – padal mi do úst, jak jsem křičel Hannino jméno, ve vteřince mi promáčel džíny i boty. Jen horní polovina těla, chráněná impregnovanou bundou, zůstala suchá.

Milly napínala vodítko a řítila se jako lesklá střela, kterou na neosvětlené cestě brzdila jen moje pomalost. „Pomalu!“ křičel jsem, ale vítr mi to slovo odfoukl od úst. Běžel jsem tmou, snažil se vybavit si, kde jsou na cestě výmoly, a spatřil jsem, jak k molu přijíždějí dodávky, jejichž světla byla ve vlhkém vzduchu rozmazaná. Jak jsem se blížil k zátoce, viděl jsem na vodě světla lodí, plujících zhruba v třicetimetrových rozestupech, jak houpavě zápolí s vlnami. Nedokázal jsem rozeznat, co vlastně dělají.

„Hanno!“ křičel jsem, ale bylo mi jasné, že to nemá cenu. Úpěnlivě jsem doufal, že Milly ví, koho hledá, a že mě nedovede za Lisou.

Konečně se fenka smykem zastavila u velikých přístřešků, v nichž si někteří stopaři velryb skladovali náčiní. Některé měly dveře dokořán, jako by jejich majitelé příliš pospíchali na vodu

a opomenuli ochranu svého majetku, a Milly do jednoho z nich zajela jako střela a tlapky jí zaškrábaly o betonovou podlahu.

Zaváhal jsem v tom náhlém tichu, mokré vodítko mi proklouzlo mezi prsty a já se snažil zorientovat. „Hanno?!“ křikl jsem. Déšť tlumeně bubnoval o plochou střechu a řinul se v neúnavných proudech prasklinami v okapových žlabech. Ze stropu visela slabá žárovka a já matně rozeznal na stěně jakousi mapu, která zřejmě znázorňovala mořské hloubky. Stály tu nejrůznější plastové nádoby, dřevěné bedny plné nářadí a u protější stěny ležela lana, bóje a role svinuté plachtoviny. Byl tu cítit benzín.

„Hanno?“

Zrak mi padl na zarámovanou licenci na zdi. Greg Donohoe. Byl to Gregův přístřešek. V tom kratičkém okamžiku ticha jsem si vzpomněl na útržek hovoru, který jsem jednou zaslechl – o lodičce, na kterou se nesmí. Lodičce uschované v Gregově přístřešku.

„Kristepane,“ vydechl jsem do příliš prázdného prostoru a popadl baterku. Milly zjevně dospěla k témuž závěru a vystřelila směrem ke břehu.

Utíkal jsem za ní, prsty křečovitě svíral vodítko a snažil se potlačit rostoucí paniku, která se mě zmocnila, když jsem doběhl ke břehu a spatřil, v jakých podmínkách lodě pracují. Na pláži se tříštily prudké vlny, draly se na břeh a bušily do něj, jako zmutovaní potomci těch, kolem kterých jsem za tolika slunečných rán radostně běhal. Necelý kilometr od břehu se na moři houpaly lodě, motory kvílely, jak se je snažily udržet na místě, a ke mně se najednou přes hučení deště na chviličku donesly nějaké hlasy. Pátral jsem pohledem po obzoru a snažil se vytírat si vodu z očí. Milly mě tahala dál. Netušil jsem, kde v té temné černi může malá Hannah být, ale dobře jsem viděl, že i dospělí a zkušení námořníci mají v té rozbouřené vodě potíže.

„Hanno!“ vykřikl jsem.

Rozběhl jsem se k molu a tenkým paprskem baterky propátrával zem před sebou. Asi o třicet metrů dál jsem spatřil dva muže, jak tlačí k vodě malý motorový člun. oba měli záchranné vesty. Stěží jsem jim viděl do tváří. „Potřebuju pomoc!“ vysoukal jsem ze sebe udýchaně. „Malé dítě, holčička – myslím, že je na moři!“

„Cože?“ Jeden z mužů přistoupil blíž ke mně a já v něm poznal chlapíka, kterého jsem potkával se psem, když jsem tu byl posledně.

„Musíte křičet, kámo. Já vás neslyším!“

„Holčička!“ Ukázal jsem směrem k zátoce. „Myslím, že si vzala člun a je na něm sama! Je ještě malá!“

Muži pohlédli jeden na druhého a pak na motorový člun. „Vemte si vestu!“ křikl na mě jeden. Nevěděl jsem, kde nechat psa, a tak jsem Milly taky strčil dovnitř a pomohl jim odtlačit člun na vodu.

„Hannah McCullenová,“ zavolal jsem, když se motor rozburácel. „Malá holčička, bydlí v hotelu!“ Druhý muž na mě mávl, ať namířím baterkou na moře. Chytil jsem se druhou rukou boku člunu a vší silou se snažil udržet, a on zatím vzal svou vlastní svítilnu a připevnil ji na příď, aby mohl pátrat ve vlnách.

Bál bych se, ale starost o Hannu to přehlušila. Vždycky jsem se snažil nebezpečným situacím pokud možno vyhýbat, a když se člun vzepjal na vlnách a pak zase s plesknutím dopadl na hladinu, až

jsem málem upadl, radši bych byl kdekoli jinde než tady na moři.

„Vidíte něco?“ křikl na mě muž v modré čepici. Zavrtěl jsem hlavou. Celý jsem se třásl a stěží jsem dokázal udržet Milly bezpečně zaklíněnou mezi svýma nohama. Radši jsem přivázal vodítko k postrannímu zábradlí – potřeboval jsem se soustředit, abych našel Hannu.

„Musíme dávat pozor na ty sítě,“ volal ten druhý. „Jestli se nám do nich zamotá šroub, budeme

namydlení!“

Pochopil jsem, jaký mají plán – chtěli začít u konce mola, projet celou zátoku a zkontrolovat všechny lodě, které uvidíme, jestli náhodou není mezi nimi. Seděl jsem zapřený o bok člunu, žaludek se mi houpal, jak jsme zdolávali jednu vlnu za druhou, kužel světla z baterky se zmítal sem a tam, ale osvětloval jen temné zčeřené vody pod námi. Když jsme se přiblížili k ostatním lodím, ukázalo se, že je tu snad polovina Silver Bay, na velkých jachtách i malých motorových člunech. Zahlédl jsem těla oblečená v neoprenu, jimž další lidé v impregnovaných oblecích podávali veliké nůžky. Nás si nevšimli. Soustředili se na svůj úkol a snažili se udržet lodě v klidu.

„Je to pěkně velká mrcha,“ zakřičel jeden z mužů. Předpokládal jsem, že mluví o té síti, ale žádnou jsem neviděl. Plahočili jsme se vlnobitím k další lodi. Hannah tam nebyla. Napadlo mě, jestli jsem se nemohl zmýlit – třeba už ta lodička v Gregově přístřešku není. Možná je Hannah pořád ještě doma a já si to špatně vyložil. Ale pak jsem si vzpomněl na Millinu reakci: tvářila se napjatě a ostražitě a já se rozhodl jí důvěřovat. Nemohl jsem riskovat a věřit, že Hannah na moři není.

Když jsme minuli šestou nebo sedmou loď a namířili k ústí zátoky, konečně jsem si všiml těch bludných sítí. Propluli jsme mezi jednou z Mobyů a další jachtou a v silnějším světle z jejich reflektorů jsem zahlédl jakési zamotané síťoví, které se matně rýsovalo těsně pod světlomety ozářenou hladinou. V síti jsem spatřil jakési neidentifikovatelné siluety a snažil jsem se rozšifrovat, co to vlastně vidím.

Pak se Milly rozštěkala, sípavě a úzkostně, a já zaslechl křik.

Fenka vyskočila a začala se vzpínat na vodítku. Mávl jsem baterkou a křikl na oba muže: „Vypněte motor!“ Když zhasl, uslyšel jsem Hannin křik – slabounký, vyděšený. Muži znovu nahodili motor a kormidlovali člun, kam jsem ukazoval. V chabém světle baterky se na okamžik ukázala malá lodička, která se nebezpečně kymácela na vlnách, a v ní postavička pevně se držící boků člunu.

„Hanno!“ zařval jsem a člun k ní okamžitě zamířil. Pes svým štěkotem skoro přehlušil rachot motoru. „Hanno!“ To už na ni dopadlo světlo ze člunu a já ji spatřil úplně jasně: tvář měla zkřivenou strachem, rukama svírala boky člunu a vlasy měla přilepené na tváři, jak do ní bičoval déšť.

„Už je to dobré!“ zavolal jsem na ni, ale nevěděl jsem, jestli mě slyší.

„Pomozte mi!“ vzlykala. „Mám do kormidla zamotanou tu síť! Nemůžu se hnout!“

„To bude v pohodě, kočičko.“ Setřel jsem si vodu z očí. „Už budeme u tebe.“ Vtom jsem ucítil, jak motor pode mnou zvolnil, a otočil jsem se. „Ještě blíž!“ křikl jsem na muže. „Musíme se dostat blíž!“

Jeden z nich hlasitě zaklel. „Blíž už to nejde!“ zařval. „Sami bychom se do těch sítí zamotali!

Zavolám záchranný člun.“

„Nemůžeme jí hodit lano?“

„Jestli má kormidlo zamotané do sítí, tak jí to nepomůže.“

Hannah znovu vykřikla, jak do ní narazila obrovská vlna, a to mě podnítilo k činu. „Já pro ni doplavu!“ vykřikl jsem a skopl z nohou boty.

„Určitě to zvládnete?“

„A co jiného chcete ksakru dělat?!“

Stáhl jsem si bundu a jeden z mužů mi podal štípací kleště. Ten druhý přitáhl okraje mojí záchranné vesty k sobě a zavázal tkaničky.

„Jenom dejte pozor, abyste se do těch sítí sám nezamotal!“ křikl mi do ucha. „Budu se snažit na vás pořád mířit světlem. Plavte tam, kam budu ukazovat, jasný? Plavte po světle!“

I se záchrannou vestou bylo moře prudké a ledové, jako bych dostal ránu. Zalapal jsem po dechu, když se přese mě přelila další vlna, a slaná voda mě štípala do očí. Vydral jsem se zase na hladinu, pátral očima po světle a snažil se odhadnout správný směr. Navlékl jsem si kleště na zápěstí, pak se

do mě opřela další vlna a já začal plavat.

Byla snad jen deset metrů ode mě, ale v životě jsem nezažil náročnější plavání. Vlny a proud mě pořád tahaly pryč od ní a její křik se ztrácel, kdykoli se nade mnou zvedla vlna. Nadechl jsem se, kdykoli to šlo, a pak ponořil hlavu pod hladinu a prodíral se vlnami tam, kde jsem tušil její přítomnost. Za sebou jsem slyšel volat oba muže, ale Hannin křik se ozýval stále silněji. Nebyl čas se bát. Byl jsem jako stroj, střídavě vynořoval paže z vody, která se mě snažila brzdit, překonával vlny, které do mě narážely, a přesvědčoval sám sebe, že i když nic nevidím, s každým tempem jsem k Hannině lodičce o něco blíž.

Byl jsem snad už jen tři metry od ní, když jsem spatřil, že má na sobě záchrannou vestu. Díkybohu!

„Hanno!“ vykřikl jsem, když se ke mně naklonila přes bok člunu. „Budeš muset plavat!“

A pak jsem to uviděl. Světlomet z motorového člunu opsal kruh a zazářil jasněji, možná o něco blíž než předtím, vlna nadzvedla síť omotanou kolem Hannina kormidla a já náhle spatřil v temné vodě něco, na co do smrti nezapomenu. Na kratičký okamžik se v tenkých vláknech sítě zjevila těla ryb, mořských ptáků a kusů dalších tvorů, kteří museli uhynout už před řadou týdnů a teď viseli v téměř neviditelné síti, jako plovoucí stěna smrti. V tom mžiku jsem spatřil želví mládě, obrovského racka – nebo možná albatrosa – s napůl oškubaným peřím, ale co bylo mnohem horší, téměř až u hladiny se vznášel delfín. Jedno oko měl otevřené a tělo pevně zamotané do síťoví. Nejsem žádný odborník na mořské tvory, ale byl jsem si jistý, že je ještě naživu. A Hannah, jak se nakláněla přes okraj člunu, ho uviděla taky. Zaslechl jsem její pronikavý výkřik, pak jsem se natáhl po okraji člunu a v jejích vytřeštěných očích se odrazila hrůza, kterou jsem spatřil i já. Vztáhl jsem k ní ruku a otřeseně se modlil, abych se nohama nedotkl hnijících těl pod sebou.

„Hanno!“ křikl jsem. „Musíš plavat! Honem!“

Světlo se od nás odvrátilo a pak se znovu objevilo. Na zlomeček vteřiny jsem spatřil její sinalou tvář, která se pořád upírala na hladinu. Usedavě vzlykala a vůbec mě nevnímala, ochromená vědomím toho, co je pod ní.

„Hanno!“ naléhal jsem. Nedokázal jsem k ní vyšplhat: končetiny jsem měl příliš ztuhlé zimou a neměl jsem se o co zapřít.

„Hanno!“ Najednou jsem instinktivně vymrštil nohu, když jsem ucítil, jak do něčeho narazila.

A pak jsem přes hučení deště, svůj vlastní křik a Millin štěkot za námi zaslechl její zoufalé zakvílení: „Paraplíčko!“

Doufám, že blíž peklu už se nikdy nedostanu.

Hannah ke mně natáhla ruku, a když jsem se obrátil, reflektor znovu osvítil snad patnáct metrů té bludné sítě i s její strašlivou, bezmocnou kořistí. S hrůzou jsem pomyslel na to, jak obrovská je ta síť a kolik ubohých tvorů teď pode mnou tiše umírá, i na stopaře a další námořníky, kteří se snaží vyprostit ty, co jsou ještě naživu.

„Musíš ji dostat ven!“ křičela Hannah. „Musíš!“

„Hanno, musíme se dostat do člunu!“ zařval jsem.

Ale ona byla skoro nepříčetná hrůzou. „Vysvoboď ji! Mikeu, prosím! Vysvoboď ji!“

Nebyl čas se s ní dohadovat. Zhluboka jsem se nadechl, a když na nás opět dopadlo světlo, popadl jsem štípačky a ponořil se pod hladinu.

Nejvíc mě překvapilo to ticho. Po všem tom rámusu, větru, dešti a Hannině křiku se mi podivně ulevilo, že je všechen ten chaos pryč. A pak se přede mnou vynořila silueta uvězněného delfína, já se k ní vrhl a uvědomil si přitom, jak snadno bych se i já sám mohl do té sítě zamotat, jak lehce by mě mohla stáhnout ke dnu. Vrhl jsem se štípačkami na síť a musel jsem je držet vší silou, protože překvapivá tíha bludné sítě mi je hrozila vytrhnout z ruky. Stříhal jsem a zápolil se sítí a konečně

ucítil, jak nylonová vlákna povolují. Delfín se zazmítal – možná jsem ho vyděsil a ta nová hrozba ho probrala ze smrtelné strnulosti. V přelétajícím světle jsem spatřil, že delfín krvácí, že má hřbetní ploutev téměř utrženou a kůži na těle pořezanou, jak se snažil vyprostit z vláken. Musel jsem zavřít oči, protože se ke mně neustále vzdouvaly mrtvoly uhynulých zvířat, síť se vlnila a mně hrozilo, že se připojím k její strašlivé kořisti.

„Mikeu!!!“

Jako z dálky jsem zaslechl Hannino tlumené zakvílení. A pak jsem najednou přestřihl poslední vlákno, delfín se vyprostil, mátožně zmizel v kalné temnotě a já doufal, že se mu podaří dostat na volné moře.

Vynořil jsem se na hladinu a začal se dávit, ale zároveň jsem pocítil obrovskou úlevu. „Hanno!“ zakřičel jsem a zvedl kleště do výšky. Konečně s tváří zbělelou strachem sklouzla přes okraj loďky do mé náruče a přitiskla obličej k mému, aby se už nemusela dívat na to, co nás obklopovalo.

Když se přesvědčila, že jsem delfína opravdu osvobodil, neřekla už během plavby zpátky ke břehu ani slovo. Přitiskla mi ústa až k uchu a zeptala se, jestli jsem neviděl nějaké mládě, a když jsem řekl, že ne, zabořila tvář do Millina mokrého krku.

Kodrcali jsme se zpátky po vlnách nahoru a dolů, já ji k sobě tiskl a snažil se příliš netřást, ale pohledy obou mužů mi výmluvně prozradily, jaké jsme oba měli štěstí.

Když jsme dorazili k molu, Lisa už k nám běžela. Měla na sobě neopren a oči ztemnělé strachem.

Snažila se tak zoufale dostat ke své dceři, že mě ani neviděla.

„Promiň, mami,“ rozplakala se Hannah a zmrzlými odkrvenými pažemi se pevně chytla mámy kolem krku. „Já jim jenom chtěla pomoct!“

„Já vím, zlatíčko. Já vím…“

„Ale Paraplíčko…,“ rozvzlykala se Hannah prudce. „Já jsem viděla…“

Lisa popadla deku, kterou jí někdo podal, zabalila do ní svou dceru, dřepla si s ní na bobek a jemně ji kolébala, jako by jí bylo mnohem míň než jedenáct let. Kolem nich se shromáždil menší houf lidí. Stáli tu v mokrém písku v záři reflektorů z aut. „Ach Hanno,“ opakovala pořád dokola a zoufalství v jejím hlase mě málem porazilo.

„Tak strašně mě to mrzí, Liso,“ hlesl jsem, když konečně vzhlédla. Klepal jsem se jako ratlík, navzdory dece, kterou mi někdo přehodil přes ramena. „Jenom na pět minut jsem vyšel nahoru a –“

Mlčky zavrtěla hlavou a v té tmě jsem nedokázal říct, jestli mi odpouští, nebo mě varuje, abych se k ní nepřibližoval, nebo možná jen kroutí hlavou nad neuvěřitelnou pošetilostí chlapa, který nedokáže uhlídat jedenáctiletou dívenku ani na čtvrt hodiny.

„Myslím, že ten člun už asi zpátky nedostanete,“ podotkl někdo.

„Kormidlo má celé zamotané do té sítě. Nepřekvapilo by mě, kdyby ho to stáhlo ke dnu.“

„Ten člun je mi ukradený.“ Lisa tiskla tvář k dceřinu obličeji. A pak se Hannah rozplakala ještě prudčeji. „Už je dobře, myšičko, už jsi v bezpečí.“ Těžko říct, jestli se Lisa snažila víc uklidnit Hannu nebo sebe.

Hleděl jsem na ně a toužil je obě sevřít v náručí. Znovu se mě zmocnil stejný drásavý pocit, jako když jsem tahal za síť, a já pochopil, že jsem u Lisy promarnil svou poslední šanci, a došlo mi, co ji moje chvilka nepozornosti téměř stála.

Něco se mi v hrudi zadrhlo a já sklopil hlavu. Pak někdo zakřičel, že jedna z větších lodí uvízla v síti, a několik lidí se vydalo po pláži zpět k molu.

Nějaká neznámá žena mi podala hrnek sladkého čaje. Spálil jsem si ústa, ale bylo mi to jedno. A pak se za mnou objevila Kathleen. „Pojď, vezmu tě domů,“ řekla a položila mi na rameno vrásčitou

ruku.

Najednou se ve tmě zjevil Greg a rozběhl se k nám. „Liso?“ volal. „Liso!“ Hlas měl plný obav.

„Teď jsem se to dozvěděl! Je Hannah v pořádku?“ V tom jeho strachu bylo cosi majetnického, ale pro jednou mě to nepopouzelo, spíš jsem s ním cítil.

„Mrzí mě to,“ pronesl jsem znovu do tmy a doufal, že mě Lisa uslyší. A pak mě obklopili nějací lidé, které jsem neznal, a pomalu mě odvedli po pěšině zpátky k hotelu.

Trošičku jsem se zahřál až skoro v jednu hodinu v noci. Toužil jsem po horké koupeli, ale Kathleen mi ji zakázala. Místo toho mě nalévala vařícím čajem, až jsem ji musel prosit, ať už toho nechá. Rozdělala u mě v pokoji oheň – v krbu, o němž jsem se až dosud domníval, že je pouze na ozdobu –, a když jsem celý roztřesený zalezl pod několik teplých přikrývek, donesla mi vlastnoručně vyrobený lektvar obsahující svařený citron, med, nějaké koření a téměř stejně brandy jako ostatních ingrediencí. „S tímhle si člověk nesmí zahrávat,“ pronesla a uložila mě, jako bych byl malé dítě.

„Nevěřil bys, co ti takový pobyt ve vodě může způsobit.“

„Jak je Hanně?“ zeptal jsem se, když přiložila do krbu další poleno a chystala se odejít.

„Spí,“ odvětila a oprášila si z kalhot neviditelné smítko. „Je úplně vyčerpaná, chudinka malá. Ale bude v pohodě, kurýrovala jsem ji stejně jako tebe – až na tu brandy.“

„Ona… hodně s ní otřáslo, co tam viděla.“

Kathleen na okamžik zvážněla. „Ten pohled bych nepřála nikomu,“ přisvědčila, „ale dělali jsme, co jsme mohli. Vysvobodili jednu velrybu, představ si, kousek od Hillmanova pozemku. A pořád ještě se snaží. Co všechno by ta síť sebrala, kdyby si jí chlapi nevšimli…“

Znovu se mi před očima zjevila ta kalná temná voda, ta plovoucí těla, a jako už tolikrát v uplynulých hodinách jsem se snažil tu představu zaplašit. Přemýšlel jsem, jestli je Lisa pořád ještě venku, jestli se vrhá do rozbouřeného moře, aby ty sítě zničila.

„Kathleen,“ hlesl jsem, „tak strašně mě to mrzí –“

Ale ona mě nenechala domluvit. „Potřebuješ si odpočinout,“ řekla rázně. „opravdu. Zavrtej se do peřin a trochu se vyspi.“ A já byl tak utahaný, že jsem ji nakonec poslechl.

*

Zaslechl jsem nějaký šramot. Netušil jsem, jestli jsem předtím spal celé hodiny nebo jen pár minut, ale léta bydlení v Londýně mě vycvičila reagovat na sebemenší nečekaný noční zvuk a já se zvedl na lokti, rozespale mžikal do tmy a na okamžik se ještě vznášel v tom podivném světě mezi snem a skutečností.

Chviličku jsem si nedokázal vybavit, kde to vlastně jsem, ale pak mi to vyhasínající řeřavé uhlíky v krbu připomněly. Vztyčil jsem se do sedu, tím pohybem ze sebe shodil vrstvy přikrývek a oči si pomaličku zvykaly na tmu.

Někdo mi stál u postele.

„Co to –“

Lisa McCullenová se ke mně sklonila a přitiskla mi prst na ústa.

„Nic neříkej,“ zašeptala.

Na okamžik mě napadlo, že se mi pořád ještě něco zdá. Ve ztemnělém pokoji jsem jen nezřetelně rozeznával její siluetu. Ale moje sny byly předtím divoké a děsivé, dusila mě v nich voda a zjevovaly se mi mrtvolky ztracených zvířat.Tady jsem v teplé tmě cítil z jejího těla vůni moře, a když mě vzala za ruku, měla kůži lehce zdrsnělou solí. A pak se ke mně přivinula, ovanul mě její dech a pak přišel

ten ohromující, otupující pocit, když se její rty přitiskly k mým.

„Liso,“ hlesl jsem, ale nebyl jsem si jistý, jestli jsem to vyslovil nahlas, nebo jestli mi její jméno úplně zaplavilo mysl. Lisa.

Beze slova vklouzla ke mně do postele, s údy pořád ještě studenými a zvlhlými nočním vzduchem. Její prsty mi přejely po tváři, na okamžik se zarazily na modřinách, které mi udělal Greg, a pak se mi zabořily do vlasů. Líbala mě s prudkostí, která mě úplně ochromila. Cítil jsem její lehounké tělo a náhlý dotyk její chladné kůže, jak si přetáhla košili přes hlavu. Někde v pozadí praskal oheň. A pak se mi myšlenky zadrhly v hlavě a já ji zastavil. Sevřel jsem v dlaních její tvář, snažil se ji ve tmě rozeznat a odhadnout, do jaké bouře se to zase řítím. „Liso,“ vydechl jsem, „já to nechápu.“

Zarazila se nade mnou. Spíš jsem cítil, než viděl, že se na mě dívá. „Děkuju,“ zašeptala. „Děkuju, žes mi zachránil dceru.“

Byla jako nabitá elektřinou. Jako by celé její tělo pulzovalo energií, jako by byla nějaká nezkrocená přírodní síla, džin vypuštěný z láhve. Celé týdny jsem o tom snil, představoval si, jak se něžně miluju s touhle smutnou dívkou, jak jí slíbám ten zármutek ze rtů. Ale teď se ke mně přitiskla žena, jakou jsem nečekal: nenasytná, pohlcující, plná života. Tělo měla pružné jako úhoř a vzdouvala se proti mně tak neúprosně jako vlny. Lehkost, s níž se mi odevzdávala, mě až zahanbovala. Má to být jenom vyjádření vděčnosti? toužil jsem se zeptat s posledním zbytkem příčetnosti. Je to jen reakce na tu otřesnou noc? Z nějakého ztraceného zákoutí mé paměti se vynořila Kathleenina slova: že si Lisa smrt mořských tvorů vždycky hrozně bere. „A pak si ten chudák pitomá párkrát do roka myslí, že má nějakou šanci.“ Chtěl jsem něco říct, ale pak Lisiny rty splynuly s mými, kůži měla stále teplejší, až mě téměř pálila, a potom se konečně rozlil ten žár i ve mně a já už nedokázal promluvit ani myslet vůbec na nic.

Když jsem se probudil, byl jsem v posteli sám. Věděl jsem, že to tak bude, ještě než jsem se stihl probrat natolik, abych dokázal jasně uvažovat. Prudce jsem zamrkal do ranního světla a pomaličku k sobě nechal proniknout události předchozího večera.

Pustila mě k sobě. Pohlédl jsem jí do těch třpytných očí a spatřil její duši. A když se mi otevřela, umožnila mi stát se tím mužem, kterým jsem s ní vždycky chtěl být, a celý život jsem čekal na to, až se jím stanu. Silným, sebejistým, plným vášně – nejen nějaké chabé napodobeniny lásky. Někým, kdo ji dokáže ochraňovat, pečovat o ni, působit jí radost – jen silou své nezdolné vůle. Připadal jsem si o dvacet let starší. Připadal jsem si jako malý kluk. Připadal jsem si, že bych dokázal holýma rukama skály lámat.

Moje oči si pomalu zvykaly na světlo, já se posadil na posteli a nevěděl, jestli se mám radovat z toho, čeho se mi dostalo, nebo truchlit nad tím, že už jsem to zase ztratil.

Byl jsem si tak jistý, že se probudím sám, že mi trvalo několik minut, než mi došlo, že tu ve skutečnosti sám nejsem. Lisa seděla v koženém křesle, které si přestěhovala blíž k oknu. Měla na sobě džíny a kolena přitažená k bradě si objímala rukama. Mrkl jsem na hodinky. Bylo čtvrt na šest.

Díval jsem se na ni a toužil se tak dívat navždy – ale byl jsem si jist, že až si všimne, že jsem vzhůru, budu se to muset snažit skrývat. Zasáhl mě nečekaný záchvěv soucitu s Gregem: teď už jsem i já věděl, jaké je to milovat někoho, kdo je pro vás nedosažitelný.

„Dobré ráno,“ zašeptal jsem. Prosím, neodtahuj se moc, prosil jsem ji v duchu. Prosím, nedávej najevo, jak moc toho lituješ.

Pomalu se ke mně obrátila. Její oči se setkaly s mýma a já si uvědomil, že ať už myslí na cokoli, se mnou to nemá nic společného. Jak je to možné, přemýšlel jsem, když já mám pocit, že mám její tělo navždy vypálené na svém? Že mi v žilách proudí její krev?

„Mikeu,“ pronesla, „říkal jsi, že víš, jak upoutat pozornost veřejnosti.“

To mě poněkud zaskočilo a usilovně jsem se snažil rozběhnout mozek. „Hm-hm…,“ přisvědčil jsem.

„Co kdyby někdo, kdo provedl něco opravdu hrozného, se k tomu rozhodl přiznat? Kdyby to bylo něco, o čem až dosud nikdo nevěděl? Z toho by byla publicita, ne?“

Prohrábl jsem si rukou vlasy. „Nezlob se,“ začal jsem, „já se nějak nechytám…“

„Povím ti, jak Letty umřela,“ pronesla tiše, ale naprosto zřetelně, „a ty mi pak můžeš říct, koho to asi tak může zachránit.“

19

Lisa

Nitrazepam – obchodní název je Mogadon. Dvaačtyřicet pilulek v lahvičce. Měly by mi zlepšit spánek. Naprosto opodstatněné a zcela pochopitelné, vzhledem k mé anamnéze poporodní deprese a stresu spojenému s péčí o malé děti. Doktor mi je ochotně předepsal. Vlastně tomu ani nevěnoval zvláštní pozornost, tak byl rád, že za ním přišel někdo, jehož problémy mají jednoduché řešení. Už mě nějakou dobu znal. Pečoval o mě v těhotenství. Znal mou tchyni, otce mého dítěte, věděl, odkud pocházím. „Potřebuju se aspoň trochu vyspat,“ svěřila jsem mu. „Jenom načas. Vím, že pak budu všechno líp zvládat.“

Bez sebemenšího zaváhání mi podal recept a pak se obrátil k monitoru počítače, aby se připravil na dalšího pacienta. Za okamžik už jsem stála na parkovišti před lékárnou a prohlížela si nálepku na lahvičce ve své dlani. Přečetla si uvedená varování. Prášky na spaní. Za určitých okolností dokážou vzít život. Svírala jsem je v ruce a cítila jakési podivné, prázdné vzrušení. Ty mi pomohou znovu žít.

Když jsem začala nový život v Austrálii – opravdový život, ne jako to období předtím, v němž jsem pouze existovala –, přesvědčila mě Kathleen, že mám zajít za jejím doktorem a říct si o něco na spaní. Zlé sny mě trápily tak často, že jsem se někdy bála i jen položit hlavu na polštář. Ve spánku jsem vídala Lettyinu vyděšenou tvář, slyšela ji, jak křičí maminko!, a modlila jsem se, abych dokázala zapomenout. Australský lékař navrhl situaci nejdříve řešit právě těmihle prášky, i když se jmenovaly jinak. Když jsem si na receptu, který mi podal, přečetla, o co se vlastně jedná, udělala jsem jediný vrávoravý krok a pak omdlela jako špalek.

Lidé mi často tvrdili, že pocházím z rozvrácené rodiny, ale já byla přesvědčená, že nevědí, o čem mluví – mně osobně tak nikdy nepřipadala. Nepociťovala jsem nepřítomnost otce nijak úkorně: moje matka plnila rodičovskou úlohu naprosto dostatečně – vynikala nezdolným duchem, prudkou mateřskou láskou i hrdostí a byla odhodlaná zabránit mi, abych opakovala její chyby, a dopřát mi pořádné vzdělání. Chránila mě i ponoukala, peskovala i zbožňovala, a i když jsme očividně nebyly ani bohatá, ani konvenční rodina, nikdy mi nic nechybělo. I podle dětských měřítek mi připadalo, že se mám dobře. Máma neustále pracovala, většinou ve špatně placených zaměstnáních na částečný úvazek, kde mě mohla mít u sebe. Často pracovala, když já už spala, a dneska si říkám, jak se na mě pak ještě dokázala ráno usmívat – a ještě mi uvařit snídani.

Žily jsme v malém domku v oblasti, která byla něco mezi předměstskou čtvrtí a vesnicí kousek od Londýna. Máma si ten domek pronajala od ženy, pro niž kdysi pracovala. Do půl míle od domu jsem měla dvacet kamarádů a v tom půlmílovém okruhu jsem si prakticky mohla dělat, co se mi zlíbilo. Dvakrát během mého dětství jsme letěly do Austrálie, díky čemuž jsem se mezi svými vrstevníky stala odbornicí na celosvětové záležitosti. Jednou se tam přestěhujeme a budeme bydlet u tety Kathleen, slibovala mi máma. Ale myslím, že ve skutečnosti nechtěla bydlet u mých prarodičů. Nikdy toho o nich moc dobrého neřekla. A když můj dědeček zemřel, našla si jiné výmluvy, proč se nemůže jen tak sebrat a odstěhovat se na druhý konec světa – nemůže odejít z nejnovější práce, já musím chodit do školy, našla si muže, kterého má ráda.

A pak už bylo najednou pozdě. Rakovina zaútočila s děsivou výkonností. Máma začala hubnout – což byl nejprve důvod k hrdosti, ale posléze spíš k obavám, když zjistila, že to není jen pečlivým

hlídáním kalorií. Její nejnovější „hodný mužský“ – rozvedený pán, který bydlel asi hodinu cesty vlakem od nás – si dokázal najít spoustu výmluv, proč už za ní nemůže jezdit, a když pak byla léčba čím dál drsnější a nepříjemnější, vypařil se úplně. Možná ji jeho zmizení zranilo, možná v tom byla touha být až do poslední chvíle nezávislá, ale každopádně Kathleen neřekla, že umírá. Později jsem zjistila, že poslala dopis, který měl být doručen až po její smrti. Psala v něm Kathleen, že mě nemá nutit stěhovat se do Austrálie, ale prosila ji, aby mi byla nápomocná, když o to budu stát. Bylo to jediné špatné rozhodnutí v její mateřské kariéře.

Na smrt matky není člověk nikdy ve vhodném věku, ale já jsem v sedmnácti letech byla na samostatný život skutečně žalostně nepřipravená. Musela jsem se dívat, jak se moje pyšná, okouzlující matka postupně scvrkává a slábne. Viděla jsem, jak se z ní vytrácí chuť do života, pohřbená pod zmateností vyvolanou dávkami morfia. Ze začátku jsem se o ni snažila starat, ale když se toho pak ujaly ošetřovatelky a já pochopila, co mi sama neměla odvahu říct, stáhla jsem se, přesvědčila sebe samu, že se to neděje. Matčiny kamarádky si mezi sebou pokradmu špitaly, jak moc jsem statečná a schopná, a já seděla sama doma, hleděla na nelítostnou hromádku účtů a přála si, abych mohla žít jakýkoli jiný život než ten svůj.

Matka zemřela jedné temné, bolestné listopadové noci. Byla jsem u ní a řekla jsem jí, ať se mi přestane omlouvat, že budu v pohodě, že vím, že mě má ráda. „V té modré kabelce jsou peníze,“ zašeptala mi chraptivě v jednom z posledních záchvatů jasného vědomí. „Jeď za to ke Kathleen. ona se o tebe postará.“ Jenže když jsem kabelku otevřela, nebylo tam ani sto liber – za to bych se nedostala ani do Skotska, natož do Austrálie. Nejspíš to byla hrdost, co mi tenkrát nedovolilo svěřit se Kathleen se svou neutěšenou situací. Asi zcela předvídatelně jsem se pak spustila. Nechala jsem školy, začala doplňovat regály v supermarketu a záhy zjistila, že z výdělku si bydlení v matčině domě rozhodně dovolit nemůžu.

Nesplacené nájemné se hromadilo, až mi matčina kamarádka omluvně sdělila, že už si dál nemůže dovolit mě tam nechat. Navrhla mi, že bych u nich mohla výměnou za bydlení dělat chůvu, ale ulevilo se jí, když jsem jí oznámila, že se stěhuju ke kamarádce.

V mém životě zavládl chaos. Prodávala jsem matčiny šperky, i když to málo, co měla, mi sotva stačilo na jídlo. Bydlela jsem ve squatu, objevila existenci nočních klubů, našla si práci jako barmanka a snažila se každý večer dostatečně opít, abych po příchodu domů nemusela myslet na to, jak jsem osamělá. Načas jsem se přidala ke gotickému hnutí, a když mi bylo jednadvacet, otěhotněla jsem s jedním ze spousty mužů, kteří se v tom squatu ve Victorii vyskytovali. Byl to obrovský chlap, jehož příjmení jsem se nikdy nedozvěděla, ale vařil skvělou čočkovou polévku, hladil mě po vlasech a jeden z těch večerů, kdy jsem měla dost peněz, abych se mohla pořádně, ale opravdu pořádně opít, mi říkal „kotě“.

Když jsem zjistila, že jsem těhotná, všechno se změnilo. Nevím, jestli za to mohly hormony, nebo jestli se konečně projevil po matce zděděný zdravý rozum, ale ke slovu se ve mně přihlásil pud sebezáchovy. Zamyslela jsem se nad vším, o čem jsem čtyři roky odmítala uvažovat, a přemítala, co by asi matka řekla, kdyby viděla, kde jsem skončila. V životě mě nenapadlo dát to dítě pryč. Byla jsem šťastná, že zase budu mít svou vlastní rodinu – někoho, s kým mě bude pojit pokrevní pouto.

A tak jsem si z vlasů smyla divoké odstíny, našla si práci jako pomocnice v domácnosti, a když se narodila Hannah, sehnala jsem zaměstnání u přátel oné rodiny v rámařství obrazů. Nevadilo jim, že můžu pracovat jenom do půl druhé, protože pak musím pro Hannu do jeslí. občas jsem napsala Kathleen a poslala jí nějaké fotky a ona vždycky hned odpověděla, do obálky přidala pár liber, ať za ně koupím „něco pro malou“, a napsala mi, jak je pyšná na to, jak jsem se o sebe dokázala postarat. Nebyl to lehký ani finančně zajištěný život, ale byla jsem docela spokojená. Jak mi vždycky říkala

Kathleen, myslím, že máma by ze mě měla radost. A pak jednoho dne přišel do obchodu Steven Villiers a koupil si na nějakou reprodukci zplesnivělý pozlacený rámeček se zelenou opěrkou. A život, který jsem si vybudovala, se navždycky změnil.

Byla jsem osamělá, víte. Věděla jsem, že mám štěstí, že mám rodinu, která mě vzala na milost i s dítětem, ale vždycky jsem je pozorovala, jak sedí u kuchyňského stolu, pošťuchují se u televize a děti dloubají nohama do laskavého tatínka v ušmouraném svetru. Záviděla jsem jim, i když se hádali. Tak strašně ráda bych byla měla někoho, s kým bych se mohla hádat.

Pozorovala jsem, jak se Hannah mění z heboučkého kňouravého koťátka v usměvavé láskyplné batole, a přála si pro ni totéž. Chtěla jsem, aby měla otce, který by ji miloval, vyhazoval ji na zahradě za ruce, nosil ji na ramenou a dobromyslně si stěžoval na přebalování. Chtěla jsem mít někoho, s kým bych si o ní mohla povídat, kdo by mi řekl svůj názor na to, jestli jí dávám jídlo přiměřené jejímu věku, kdo by chtěl přemýšlet o výběru školy a nových botách.

Brzy jsem ale zjistila, že muži se o ženy s malými dětmi nezajímají – alespoň ne ti, které jsem znala. Nezajímalo je, proč se s nimi nemůžete sejít večer v hospodě a proč místo toho navrhujete nedělní oběd v parku. Nevnímali půvab mojí překrásné plavovlasé holčičky, viděli jen omezení, která pro mě znamená. Takže když na mě Steven Villiers jednou narazil před supermarketem a nejenže se na Hannu nedíval, jako by byla nějaká nakažlivá choroba, ale ještě se nabídl, že mi poveze kočárek, abych měla cestu domů s nákupem snazší, může se mi někdo divit, že jsem byla ztracená?

Ze začátku mi připomínal otce rodiny, u níž jsem žila. Taky se oblékal takovým nákladně ošuntělým stylem. Ale to byla jediná podobnost. Steven byl podsaditý, ale budil dojem vysokého muže. Měl v sobě jakousi vrozenou autoritu – byl z těch lidí, před nimiž bezděčně o kousek ustoupíte, aniž tušíte proč. Bylo mu překvapivě dost let na to, že ještě nikdy nebyl ženatý – s pohledem upřeným přímo do mých očí mi vysvětlil, že ještě prostě nepotkal tu pravou. Žil se svou matkou ve Virginia Water, v nádherném domě jako z drahých časopisů o bydlení, s ohromnými, pečlivě zastřiženými živými ploty, kde má každý pokoj vlastní koupelnu. Překvapilo ho, když jsem nad jeho majetkem vyjádřila úžas – byl takový ten typ, který považoval svůj život za standard, a nikdy se nenamáhal zjistit, že to může být jinak.

Vzhledem k jeho původu a bohatství jsem dlouhou dobu netušila, co na mně vlastně vidí. Nosila jsem šaty z dobročinných obchodů. Nevypadala jsem už tak necivilizovaně, ale určitě by si mě nikdo nespletl s elegantními zámožnými dívkami, v jejichž společnosti vyrůstal. Neměla jsem mu co nabídnout. Když se dnes dívám na fotky z té doby, vidím to už trochu jinak. Byla jsem krásná. Navzdory své situaci jsem vyzařovala jakousi bezelstnou nevinnost, která muže přitahovala. Neměla jsem přátele ani oporu, a byla jsem tedy tvárná a poddajná. Pořád jsem ještě byla v citové závrati z narození dcery a toužila všude vidět lásku, podělit se s celým světem o to, co jsem k ní cítila. Považovala jsem ho za svého zachránce a všechna má slova a činy o tom musely přesvědčit i jeho samotného. Nejspíš si tenkrát taky tak připadal.

Když jsem s ním poprvé šla do postele, ležela jsem mu pak v náručí a vyprávěla mu o svém životě a o chybách, které jsem udělala. Nato mě k sobě přitiskl, políbil na temeno hlavy a ujistil mě, že už jsem v bezpečí. Když je člověk sám a zranitelný, je neuvěřitelně vábivé slyšet, že teď už je v bezpečí. Řekl mi, že jsme si souzeni, že si myslí, že jsem jeho posláním. Byla jsem mu tak vděčná a tak jsem do něj byla zblázněná, že mi na jeho slovech nepřišlo nic znepokojivého.

Šest týdnů po našem seznámení mě požádal o ruku. Nastěhovala jsem se k němu a jeho matce. Začala jsem se konvenčněji oblékat – vzal mě na nákupy – a lépe si upravovat vlasy, jak se hodilo na snoubenku takového muže. Získala jsem nové sebevědomí ve vedení domácnosti a pomalu se

adaptovala pod strohým vedením své budoucí tchyně. I přes drobná zaškobrtnutí jsme se s Hannou společně naučily, jak v tom domě žít. Už jsem dospělá, říkala jsem si. Užívala jsem si té výzvy snažit se někam patřit.

Asi za čtyři měsíce jsem zjistila, že jsem těhotná. Stevenovo zděšení rychle přešlo v radost. Letty se narodila šestnáctého dubna za ranního rozbřesku, Hannah i Steven se nad ní rozněžňovali a já děkovala Bohu, že mám konečně vlastní rodinu. Pořádnou rodinu.

Letty nebyla zrovna krásné miminko – vlastně ještě docela dlouho po narození připomínala šarpeje

–, ale rozhodně byla to nejzbožňovanější. Vnímala jsem Stevenovu nekomplikovanou lásku k ní i babiččino láskyplné obskakování a přála si, aby to s Hannou bylo stejné. Letty byla roztomilé a radostné děťátko, jaké se hned tak nevidí.

Možná to bylo nedostatkem spánku nebo zkrátka jen tím, že po narození dítěte člověk dlouho žije jen v přítomném okamžiku, ale trvalo mi několik měsíců, než jsem si uvědomila, že Hannu nebere Steven skoro na vědomí. Do té doby jsem si namlouvala, že ji přece má rád, že jeho občasná bezohlednost vůči ní je jen obvyklý mužský projev, nikoli záměrné opomíjení. Neměla jsem z čeho vycházet, chápete. Vychovala mě matka a svého dědečka jsem vídala tak zřídka, že jsem o mužích netušila vůbec nic. Steven byl dobrý živitel – jak mi jeho matka neopomínala neustále zdůrazňovat –, chápal, co znamená kázeň a pravidelný rytmus, a když ho občas Hannah rozzlobila záchvatem vzteku typickým pro dvouleté dítě nebo byla vybíravá v jídle, nebylo divu, že ji poslal do postele. Letty byla tak rozkošná – nebylo tedy divu, že Hannino chování bylo dost často shledáno neuspokojivým.

Dnes si říkám, že náročnost spojená s narozením nového dítěte mě nejspíš zaslepila. Že člověk vidí jen to, co vidět chce. Ale hluboko uvnitř jsem to měla vědět. Měla jsem pochopit mnohem dřív, že stále častější dceřinu zamlklost nezpůsobuje jen nutnost zvyknout si na sourozence. Měla jsem vidět, že se k ní moje tchyně i Steven chovají mnohem příkřeji, že ji kritizují mnohem otevřeněji. Ale ze všeho nejvíc jsem to měla poznat z tchynina chování.

Nikdy mi neodpustila, že jsem jejímu synovi – vedoucímu pracovníkovi s nadějnými kariérními vyhlídkami – pověsila na krk dítě, které nebylo jeho. Nelíbilo se jí, že nemám žádné kořeny, jak tomu říkala. Ano, ze začátku ke mně byla docela zdvořilá, ale byla z těch žen, které chodí na bridž, vlasy mají natrvalené do namodralé přilbice a nosí propínací svetříky. Ze mě přímo cítila nezodpovědnost a nespolehlivost, ať už jsem vařila čočkovou polévku (hipísácké jídlo) nebo dovolovala Hanně, aby se mnou ve dvou letech spala v posteli.

Ze začátku, když jsme se ještě se Stevenem vznášeli na obláčku své lásky, si nedovolila nic říct. od smrti jeho otce mu namlouvala, že je hlavou rodiny, a teď zjistila, že si tím na sebe upletla bič, protože s ní nehodlal rozebírat moje údajné nedostatky. Dokud se nenarodila Letty a já už nedokázala dostát jejich měřítkům. Tehdy začala postupně vycházet najevo má neschopnost poradit si se dvěma dětmi tak, jak ode mne ona i Steven očekávali. Když se po podlaze začaly roztahovat hračky, postele zůstávaly až do odpoledne neustlané, já měla na ramenou výložky z mléka a Hannah v koutě vřeštěla nad nějakou údajnou křivdou, zjistila najednou moje tchyně, že si může dělat a říkat, co se jí zlíbí.

Jednou, ještě než se to tak strašně zhoršilo, jsem se odvážila Stevena zeptat, jestli bychom si nemohli najít vlastní bydlení, jestli by nám nebylo líp samotným, ale on mě zmrazil jediným pohledem.

„Vždyť sama dokážeš holky sotva ustrojit,“ poznamenal jízlivě, „natož se postarat o domácnost.

Myslíš snad, že bys to bez mojí matky zvládla déle než pět minut?“

Když si na tu dobu dnes vzpomínám, je pro mě těžké se s tím stvořením ztotožnit. Na Kathleeniných fotkách, z nichž už dávno Stevena vystříhala, vidím cizí a ztracenou dívku s vlasy, které se vůbec nepodobaly těm jejím, a v podivných, poddajných šatech. V očích má bázlivé odhodlání nepřipustit

si, do čeho se to dostala. Měla koneckonců na vybranou? Neměla jsem tehdy nic – domov, peníze ani podporu. Měla jsem dvě maličké dcerky a muže, který jim byl otcem a který byl ochoten odpustit mi, jak jsem si zpackala život. Měla jsem tchyni, která byla ochotná snášet mou přítomnost ve svém krásném domě, i když dalece převyšoval všechno, co jsem až dosud znala. Jako hospodyňka jsem nebyla nic moc, a upřímně řečeno, často jsem je zklamala i svým chováním, zvlášť poté, co Stevena zvolili do obecní rady a jeho kariéra v bance začala nabírat obrátky.

Dokud to nezažijete, nikdy nepochopíte, jak snadné je nechat se zadupat do země. S ochotnou pomocí své matky si Steven v průběhu let začal připouštět mé chyby. o svatbě se mluvilo jen zřídkakdy a pak už vůbec. Hannah se naučila jíst se zavřenou pusou a došlo jí, že čím lépe se bude chovat, tím menší je šance, že dostane vynadáno. Já se naučila, že když budu nosit oblečení s dlouhým rukávem, přestanou se mě ostatní matky v jeslích vyptávat na modřiny.

Vyrostla jsem v přesvědčení, že něco takového se děje jen v těch nejzoufalejších rodinách. Myslela jsem, že za tím stojí vždycky chudoba a nevzdělanost. Se Stevenem jsem zjistila, že ve skutečnosti je na vině má vlastní nedostatečnost: nedokázala jsem se mu odvděčovat za důvěru, kterou ve mě vložil, neuměla jsem se oblékat tak, abych vypadala aspoň trochu k světu, a když bylo opravdu zle, byla jsem taky úplně nemožná v posteli.

Když mě poprvé uhodil, tak mě to šokovalo, že jsem si to vyložila jako nešťastnou náhodu. Byli jsme nahoře v patře, děvčata křičela a hádala se o nějakou lacinou plastovou hračku. Natolik zaměstnaly mou pozornost, že jsem zapomněla na žehličku a ta mu propálila košili. Vtrhl do místnosti rozzuřený tím rámusem, seřval holky, a když spatřil tu košili, dal mi ťafku za ucho jako psovi.

„Au!“ vykřikla jsem. „To bolí!“ obrátil se ke mně s nevěřícným výrazem, že jsem nepochopila, že to přece má bolet. Tiskla jsem si ruku na rozbolavělé ucho a on rázně sešel zase dolů, jako by se nic nestalo.

Později se mi omluvil, svedl to na vypětí v práci nebo něco takového, ale někdy si myslím, že ta první rána pro něj byla bod zlomu. Že jakmile jednou tuhle hranici překročil, bylo snazší ji přestoupit znovu. Někdy se celé měsíce nic nestalo, ale občas mi prakticky cokoli, co jsem udělala – oškrábala jsem brambory moc tlustě, nevyleštila jsem mu boty –, vysloužilo ránu pěstí nebo facku. Nikdy mě nezmlátil – na to byl až moc chytrý –, dostala jsem jen tolik, abych si uvědomila, kdo je tu šéf.

Když mi konečně došlo, co musím udělat, byl už ze mě jen stín: žena, která se naučila, že je lepší neříkat svůj názor, natožpak odmlouvat nebo na sebe poutat pozornost, a že jizvy vyblednou rychle, i když vzpomínky na ně zůstávají. Ale pak jsem pohlédla své dceři do tváře toho dne, kdy uhodil i ji – dostala od něj pořádnou ránu za to, že se nezula, než si stoupla na světle zelený koberec v hale –, a pomaloučku se mi vracelo odhodlání.

Začala jsem si schovávat peníze. Řekla jsem si třeba o peníze na kabát pro Letty – věděla jsem, že své vlastní dceři nic neodmítne a pak mu ukázala něco nového a bez poskvrnky, co jsem ale koupila v charitativním obchodě, a rozdíl jsem strčila do kapsy. Ulívala jsem si peníze z nákupů v supermarketu. Uměla jsem vyžít z mála, koneckonců praktikovala jsem to předtím celá léta. A oni mě vůbec nepodezírali, protože se ze mě stala taková ušlápnutá chudinka.

Tou dobou už jsem ho nenáviděla. Pominula deprese, která mi zatemňovala mysl, a já si jasně uvědomila, co se se mnou stalo. Viděla jsem jeho chlad, jeho aroganci, jeho zaslepenou ctižádost. Viděla jsem, s jakou urputností se snaží, aby má starší dcera už v útlém věku šesti let věděla, že v jeho domě má podřadné postavení. Viděla jsem, že jiné rodiny nežijí jako my, a konečně jsem pochopila i to, že jeho třídní původ, zázemí a finanční postavení neznamenají, že jeho činy nejsou týráním. S úlevou jsem zjistila, že se mé dcery navzdory tomu všemu mají rády, že jejich vzájemná něha, hry i hašteření jsou stejné jako u všech sourozenců. Viděla jsem, jak Letty buclatými snědými

pažemi nenuceně objímá svou sestru kolem krku, jak jí vysokým šišlavým hláskem vypráví, co dělala ve školce, a žadoní, aby jí Hannah „načesala“ vlásky; večer jsem viděla, jak Hannah leží s Letty stočená do klubíčka a čte jí pohádku, jak se jejich plavé vlasy proplétaly a noční košilky slily do jediné pastelové změti. Ještě je nedokázal pokřivit.

Ale zjištění pravdy mi v mé situaci nijak nepomohlo – já a Hannah bychom klidně mohly odejít a oni by si toho snad ani nevšimli, pomyslela jsem si. (Kolikrát mi stejně říkal, že tu jen zbytečně zabírám místo.) Ale Letty by mi nikdy nedali. Při jedné hádce jsem mu pohrozila, že s oběma odejdu, ale on se mi vysmál. „Který soudce by ti svěřil do péče mou dceru?“ utrousil opovržlivě. „Spočítej si, co jí asi tak můžeš nabídnout, Elisabeth. Podívej se, co máš za sebou – bydlela jsi ve squatech a já nevím co ještě, nemáš žádné vzdělání ani vyhlídky –, a pak se podívej, co by měla u mě. Neměla bys sebemenší šanci.“

Mám podezření, že tou dobou už spal s někým jiným. Už si nenárokoval moje tělo zdaleka tak často jako dřív, což pro mě byla jen úleva. Měl ke mně jaksi schizofrenní postoj. Když jsem se hezky oblékla, řekl mi, že vypadám příšerně. Když jsem mu projevovala city, odpuzovalo ho to. Ale kdykoli se na mě podíval jiný muž, i kdybych na sobě měla jen džíny a plandavé triko, sevřel mi pevně tvář do dlaní a oznámil mi, že nedovolí, aby se mě dotkl někdo jiný. Ten večer, kdy jeden jeho kolega z práce utrousil obdivnou poznámku o mých nohách, se na mě vrhl tak, že jsem druhý den skoro nemohla chodit.

Nad vodou mě držely jen peníze, které se postupně střádaly v podšívce mého zeleného kabátu. A ty hodiny, kdy si oba mysleli, že bezmyšlenkovitě žehlím nebo myju nádobí nebo sedím s děvčaty v parku, a kdy můj pokojný výraz ve skutečnosti zastíral, jak zaníceně plánuji útěk.

Měli pevné zvyky. ona chodila každé úterý a čtvrtek na bridž. on celá léta chodil ve čtvrtek a v pátek večer „do svého klubu“ – což byl zastírací výraz pro tu druhou ženu – a v sobotu na golf. Milovala jsem ty čtvrteční večery, kdy jsem věděla, že mám pár vzácných hodin jen pro sebe a pro děvčata a že se s nimi mohu smát, honit, dovádět a připomínat si, kým jsem dřív byla, než zarachotí klíč v zámku a já se zase proměním v tichou ustrašenou bytůstku.

A pak se jednoho čtvrtečního večera Steven vrátil dřív a přistihl mě, jak píšu dopis Kathleen, v němž jsem jí vypověděla celou pravdu o tom, co mi provádí. Když se dostatečně vyzuřil, myslím, že nejspíš nařídil matce, že nesmím nikdy zůstat sama: vždycky už pak se mnou zůstával v domě alespoň jeden z nich. A kdykoli jsem někam šla, našli si nějakou záminku, aby vzali Letty do parku nebo s ní zůstali doma. od té chvíle už jsem nikdy nebyla se svými dcerami sama. Myslím, že to už si uvědomoval, že se přestává ovládat: ten dopis pro Kathleen (díky Bohu, že jsem nestihla nadepsat adresu) ho šokoval. Ukázalo se, nejen že bych mohla najít odvahu někomu svěřit, jak mi ubližuje, ale zároveň také vyjevil jeho činy v plné nahotě, černé na bílém, a nebylo to nic pěkného. Myslím, že až do té doby se mu dařilo přesvědčovat sebe sama, že jeho chování je pochopitelné, že jeho týrání je nevyhnutelný důsledek mé neschopnosti. Když četl o svých krutých slovech, o rozbitých rtech a zlámaných prstech, když spatřil své činy v pravém světle – jako jednání surovce a násilníka –, muselo mu to připadat absurdní a nehorázné.

Vyčkávala jsem. Naučila jsem se trpělivosti. Potřebovala jsem se jen dostat za Kathleen. Potom už se všechno nějak zvládne. Její dům byl jako přelud, který jsem v sobě tiskla za nocí, kdy mě temnota mého života hrozila zadusit. Věděl jen, že mám někde daleko tetu. Netušil, kde žije.

Když jsem konečně vymyslela plán i datum jeho uskutečnění, byla jsem tak nervózní, až mě překvapilo, že si ničeho nevšimli. Už celé týdny jsem nemohla pořádně jíst. Žaludek jsem měla stažený, byla jsem hrozně nešikovná a neohrabaná a z toho neustálého přemílání plánů v hlavě jsem byla roztržitá, takže oba opovržlivě pomlaskávali, jak jsem celkově nemožná, a varovali Hannu, že

jestli se nebude snažit být trochu rozumnější, dopadne jednou jako já. Děti díkybohu žijí v přítomném okamžiku. Dívala jsem se na děvčata, jak si hrají, jak si tajně špitají, jak se roztržitě ládují rybími prsty, a představovala si je v Austrálii, jak běhají po Velrybím molu. Pak jsem se v duchu modlila k Bohu, aby jim tu svobodu dopřál. Chtěla jsem, aby byly volné, silné, nezávislé, šťastné. Přála jsem si to i pro sebe – ale já už tehdy skoro zapomněla, kdo vlastně jsem.

„Tvoje dcera potřebuje ostříhat,“ oznámil mi toho rána. „Celá rodina se bude v sobotu fotografovat na moje předvolební letáky. Snaž se, abyste vy dvě vypadaly aspoň trochu k světu. Nezapomeň si vyprat ty modré šaty.“ Políbil mě na tvář – chladně a formálně, nejspíš kvůli matce, odhadovala jsem. Nemohla mě ani cítit, ale milostný poměr svého syna by vydýchávala ještě hůř.

„Budeš doma na večeři?“ zeptala jsem se a snažila se znít lhostejně a nenuceně. Zjevně ho můj dotaz podráždil. „Mám večer jednání,“ odsekl,

„Ale budu doma dřív, než matka odejde.“

Dnes si stěží ten den vybavuju – snad jen, že lilo jako z konve a že děvčata nemohla ven a pořád se doma o něco hašteřila. Byly zrovna školní prázdniny a tchyně byla tak podrážděná, že je Hannah celý den doma, že ji chytila obvyklá „bolest hlavy“. Varovala mě, že jestli si nedokážu zjednat ticho, zodpovím si to večer Stevenovi. Vzpomínám si, že jsem se jen omluvně usmála a doufala, že za její bolavou hlavou je mozkový nádor.

Kontrolovala jsem naše pasy snad každou půlhodinu. Společně s letenkami byly bezpečně ukryté v podšívce kabátu. Zatímco ta ženská spala, sbalila jsem do dvou cestovních tašek jen to nejnutnější, aby při zběžném pohledu do šuplíků nebylo poznat, že jsme pryč. Hannah se jednou přišla zeptat, co dělám – když otevřela dveře do ložnice, rozbušilo se mi srdce tak prudce, až jsem měla pocit, že mi snad vyskočí z hrudi. Přitiskla jsem si prst na rty, snažila se nedat najevo žádnou úzkost a řekla jí, ať jde zase dolů – že plánuju velké překvapení, ale že to vyjde, jen když to dokáže udržet v tajnosti.

„Pojedeme na výlet?“ vyhrkla a já se musela přemáhat, abych jí nepřitiskla ruku na ústa.

„Tak něco. Bude to takové dobrodružství,“ zašeptala jsem jí.

„Teď běž dolů, Hanno, a neříkej nic Letty. Je to moc důležité.“

Chtěla ještě něco dodat, ale já ji skoro vystrčila ze dveří. „Tak šup, Hanno! Nesmíme probudit babičku, nebo se táta bude zlobit.“ Byl to laciný trik, ale já byla zoufalá.

To jsem Hanně nemusela říkat dvakrát: vystřelila z pokoje a já jsem tichounce jako myška uložila tašky pod postel v hostinském pokoji.

Večer přišel pozdě, přesně jak jsem předpokládala. Ve čtvrtek večer vždycky chodil za „ní“, jak jsem uhodla, a když minul domluvený čas jeho návratu, byla jeho matka stále nervóznější.

„Přijdu kvůli němu pozdě na bridž,“ zavrčela popuzeně už po osmnácté a vyhlížela z okna na mokrou příjezdovou cestu. Neřekla jsem nic. Už dávno jsem se poučila, že je to nejbezpečnější.

A pak se jako zázrakem zvedla. „Už nemůžu čekat,“ oznámila.

„Vyřiď Stevenovi, že jsem musela jít. A dej si pozor, ať se ti nespálí to maso. Máš to nastavené na moc vysokou teplotu.“

Myslím, že to jídlo v troubě ji uklidnilo: nějak zvráceně si dovodila, že jestliže dělám večeři, nejspíš se nikam nechystám.

„Hezky si to užij,“ prohodila jsem s tak bezvýraznou tváří, jak to jen šlo. Pohlédla na mě trochu ostřeji, a tak jsem začala vyndávat talíře, jako bych se chystala prostřít.

„Nezapomeň, že máš taky ohřát v troubě chleba,“ připomněla mi. A pak zašustil její kabát a byla pryč. Stála jsem v kuchyni, děvčata si u mých nohou vykládala o nějaké své hře a svoboda už byla tak blízko, že jsem cítila na jazyku její kovovou příchuť.

Jakmile její auto sjelo z příjezdové cesty, vyběhla jsem do patra a ze skrýše v šatníku vydolovala

ty prášky. Sešla jsem dolů, pustila dětem pohádku, vysypala několik kapslí do skleničky, přidala trochu vína, zamíchala a ochutnala. Chuť léků se nedala rozeznat. Dolila jsem ještě víno a pak pro jistotu rozlomila ještě čtyři další kapsle. Znovu jsem ochutnala – když to zapékané maso dost okořením, s trochou štěstí nic nepozná. Bylo skoro půl osmé.

Nají se, usne jako špalek a já budu mít ještě několik hodin, než dorazí ona. Několik hodin, během nichž se musím jeho autem dostat na Heathrow. Abych stihla letadlo. Ve čtvrtek hrávala někdy až do půl dvanácté nebo dokonce do půlnoci. Když budu mít štěstí, bude on při jejím návratu pořád ještě spát a my už budeme možná ve vzduchu. Byl to dobrý plán. Skoro bezchybný.

Když jsem na příjezdové cestě zaslechla zastavit Stevenovo auto, trhla jsem sebou a snažila se uklidnit rozhoupaný žaludek. Snad ještě nikdy jsem se nemodlila, aby přišel domů spíš dřív než později. Když jeho klíč zarachotil v zámku, objevil se mi na tváři téměř upřímný úsměv, jaký se mi možná nepovedl už roky.

„Elisabeth –“ zavolal.

Mike mi sevřel ruce ve svých. „To je v pořádku,“ podíval se na mě laskavě. „Všechno je v pohodě.“

Nadechovala jsem se v prudkých záškubech a po tváři mi proudily slzy. „Já ne-“ zavrtěla jsem na něj hlavou. „Já nemůžu –“ Hruď jsem měla tak sevřenou, že jsem se skoro dusila. Zalapala jsem po dechu a plíce se mi s bolestivým zajíknutím nadmuly.

Ucítila jsem, jak mě jeho paže sevřely v náručí. „Nemusíš mi nic říkat,“ zašeptal mi do ucha.

„Nemusíš mi říkat vůbec nic.“

„Letty – já –“

Jen mě držel. Mlčky mě objímal a nechal mě, abych se úplně sesypala. Ani se nepohnul. Seděl s tváří přitisknutou k mojí tak pevně, že mu kůže musela nasáknout mými slzami. Jeho paže mě nepřestávaly objímat. Dost pevně, aby mi poskytly útěchu. Dost volně, abych věděla, že jsem volná.

„Mami?“

Ve dveřích se objevila Hannah, pořád ještě v noční košili. Pohlédla na mě, pak na Mikea a zase na mě. Vlasy měla ještě zacuchané ze spaní.

Její přítomnost mě zachránila před naprostým zhroucením. odtáhla jsem se od Mikea a otřela si oči. Moje krásná holčička, moje překrásná, vyděšená, statečná, živá holčička.

„Proč brečíš?“ zašeptala.

Chtěla jsem jí to říct, ale zároveň jsem ji toužila chránit. Celé roky jsem před ní o Letty nepromluvila. Celé roky jsem netušila, jak moc si z toho pamatuje, a snažila se ji chránit před vzpomínkou na tu strašlivou noc, kdy se kvůli mně naše životy zhroutily.

„Hanno –“ vztáhla jsem k ní ruku a hlas se mi zadrhl v krku. Ticho v místnosti přerušil Mikeův hlas, klidný a pevný. „Letty,“ pronesl jemně. „Povídáme si o Letty, Hanno.“ A když k němu přikročila a chytila se jeho natažených prstů, srdce mi usedalo – ne bolestí ani vzpomínkou na svou ubohou ztracenou dceru, ale vědomím tolika lásky. A pak jsem si přitiskla ruku na ústa a musela odtamtud utéct.

20

Hannah

Když jsme sem přijely, máma skoro dva týdny vůbec nemluvila. Jenom ležela v posteli jako mrtvola. A pak celou věčnost jen tak bloumala domem, duchem nepřítomná, jako by byla jen prázdné místo v pokoji. Teta Kathleen se o mě starala, vařila mi a přiměla mě, abych jí aspoň něco málo pověděla o tom, co se stalo. Potom mě držela v náručí, když jsem nemohla přestat plakat, a usoudila, že bych neměla být sama, pozvala k nám Laru a pomáhala nám péct koláčky, jako by nám zadělávala na přátelství. Jako by mi chtěla najít náhradu za Letty. A když jsem se jí ptala, co se to s mámou děje, proč nejde dolů a není se mnou, teta vždycky jenom řekla:

„Ty a tvoje máma jste prožily něco nepředstavitelného, Hanno, a ona se s tím nedokáže vypořádat tak dobře jako ty. Musíme jí dát trochu času.“

A tak jí teta dala trochu času, a pak ještě trochu, a pak se myslím rozhodla, že už toho bylo dost.

„Musíme si s tvou mámou trochu popovídat,“ řekla mi. „Ty a Lara tady zůstanete s Yoshi. Dávejte pozor na psa.“ Nevím, o čem si vlastně povídaly, ale vyjely si na tetině lodi, a když se vrátily, nebyla už máma tolik jako stín. Vystoupila na Velrybí molo, došla ke mně a objala mě. Jako kdyby se se mnou shledala po nějaké strašlivě dlouhé době. „Tak strašně mě to mrzí, mami,“ vzlykla jsem a vyhrkly mi slzy. Přes košili jsem cítila, jak jí vystupují kosti.

Měla úplně jiný hlas než předtím. „Ty se mi nemusíš za nic omlouvat, zlatíčko. Všechno jsi udělala správně. To já jsem všechno pokazila.“

Ale já věděla, že kdybychom se s Letty před Stevenem nepohádaly… kdyby Letty neřekla, že na ten výlet nechce… Najednou se mi po Letty tak strašlivě zastesklo. Nemohla jsem uvěřit, že už není naživu. „Chci, aby tu byla s námi,“ brečela jsem.

Ucítila jsem, jak se mámě zadrhl v krku ohromný vzlyk. Pevně mě k sobě přitiskla. „Já taky, kočičko,“ hlesla. „Já taky.“

Máma mi řekla, že o tom nesmím mluvit. Řekla mi to u sebe v pokoji, že prý je to strašně důležité. Jenomže já byla tak nadšená z pomyšlení, že já, máma a Letty spolu někam pojedeme, že se možná budeme moct celé týdny jen tak chechtat a dělat všechno, co babička nemá ráda. „Nechtěla jsem jí to říct,“ zašeptala jsem. A pak mě máma vzala za ramena, podívala se mi do očí a ty její byly modré, jasně modré jako nebe a řasy měla špičaté jako hvězdy, od slz. „Není to tvoje vina, že tvoje sestra umřela, jasné?“ řekla prudce, skoro jako by mi chtěla vynadat. Ale dívala se laskavě. „Nemáš na tom ani špetičku viny, Hanno. Ani tu nejmenší. A teď bych ráda, abys na to všechno zapomněla.“

Za pár týdnů, jednou v pondělí po večeři, jsme udělaly pro Letty rozloučení. Na moři. Jenom já, máma, teta Kathleen a Milly. Dopluly jsme na Izmaelovi na místo, o kterém teta řekla, že je to nejkrásnější v celé Austrálii. Kolem nás skákali delfíni, slunce rudě zářilo, vysoko na nebi plulo pár mráčků a teta Kathleen poděkovala za Lettyin život a řekla, že i když jsme na druhém konci světa, ví naprosto jistě, kde je teď Lettyina duše. Pořád jsem doufala, že k nám připluje nějaký delfín a možná vystrčí hlavu z vody, jako znamení, ale i když jsem na ně zírala celé věky, nepřiblížili se k nám.

Když jsme vybalovaly druhou tašku, našla v ní máma Lettyiny křišťálové delfínky. Musela je zabalit hrozně pečlivě, protože se jim neodlomila ani ta nejmenší ploutvička. Dlouho, strašně moc dlouho jednoho držela v dlani. Pak se zhluboka nadechla a podala mi ho. „Vezmi si je,“ řekla. „Starej se o ně… ať se jim nic nestane.“

To bylo snad skoro naposled, co jsme se o Letty bavily.

A teď už si vzpomínám jenom já. Pamatuju si jenom něco, třeba jak jsme si s Letty stavěly v pokojíčku bunkry, nebo jak jsme běhaly po zahradě a kropily jedna druhou hadicí. Snažím se ty vzpomínky udržet v hlavě, protože mám strach, že brzo vyblednou a já už si na ni nebudu pamatovat vůbec. V šuplíku mám dvě její fotky, a kdybych si je každý večer neprohlížela, už bych si nepamatovala, jak vlastně vypadala, že když se usmála, bylo vidět, že jí chybí zub, jak si hladila prstem nos, když si cucala palec, jaké to bylo, když spala vedle mě. A pak jsou tu věci, na které bych nejradši zapomněla. Jako na ten večer, když babička odešla a máma vzala mě a Letty do náručí a řekla, že odteď bude všechno jinak. Myslím na to, jak jsem ji našla, jak nám balí tašky, a jak se mi ulevilo, že nezapomněla ani na mého starého flanelového pejska Spikea, bez kterého jsem nemohla usnout, a jak mi řekla, že nesmíme nic prozradit tátovi ani babičce, protože je chceme překvapit. A i když si myslela, že se nedívám, tak jsem se dívala, když ty tašky schovávala v hostinském pokoji. Vzpomínám si na ty nafialovělé modřiny, co měla na rukou, byly skoro jako ta, co jsem měla, když se Steven naštval, že jsem počmárala kuchyňský stůl fixou, a stáhl mě ze stoličky tak prudce, až to bolelo.

A pamatuju si, jak jsem byla rozčilená – trochu jako před Vánocemi –, a tak jsem to prostě musela říct Letty, i když jsem jí vysvětlila, že je to hrozně důležité tajemství.

A pak si pamatuju, jak jsme se dívaly na pohádku – na Pinocchia –, i když nebyl víkend, a že když Steven přišel domů, táhlo z něho pití, ale máma mu stejně nalila velikou sklenici vína a pak tam jen stála a usmívala se na něj, až jí řekl, že se tváří jako idiot. Přinesla mu večeři a já si všimla, jak po něm pokukuje, jako by na něco čekala.

A pak jsme se s Letty úplně pitomě pohádaly kvůli pastelkám, protože jsme obě chtěly tu stejnou zelenou, která byla mnohem lepší než taková ta hnědozelená, protože ta na papíře vůbec nevypadala hezky, a já jsem vyhrála, protože jsem byla větší, a Letty začala brečet a řekla, že ona nikam jet nechce, a Steven řekl: „Kam nechceš jet?“ a podíval se na mámu a pak na sebe chvíli jenom koukali. Pak ji odstrčil a běžel nahoru a já slyšela, jak tam vytahuje šuplíky. Když se vrátil dolů, tvářil se tak rozzuřeně, že jsem se radši schovala pod stůl a Letty přitáhla k sobě. Slyšela jsem, jak křičí:

„Kde jsou ty pasy?“ a pak začal mluvit tak jako blábolivě a já zavřela oči, co nejvíc to šlo, a měla jsem je zavřené a pak byly slyšet samé rány a pak máma upadla na podlahu a praštila se do hlavy a pod stolem se objevily jeho ruce a já slyšela, jak popadl Letty a ta křičela a křičela a on řekl, že odejde leda přes jeho mrtvolu, a jeho hlas zněl, jako kdyby byl pod vodou nebo tak něco. Snažila jsem se chytit Letty za ruku, ale on do mě hrozně prudce strčil a Letty držel v podpaží, jako by byla pytel brambor nebo tak, a ona pořád křičela a křičela. A pak se máma probrala a já uslyšela, jak jeho auto sjíždí po příjezdové cestě, od kol mu odletoval štěrk a máma začala křičet: „Panebože, panebože,“ a ani si nevšimla, že jí po obličeji teče krev, a já se k ní tiskla, protože jsem měla strach, kam to Steven Letty veze.

Nevím, jak dlouho jsme tam seděly.

Vzpomínám si, jak jsem se mámy ptala, kde je Letty, a ona si mě přitáhla blíž k sobě a řekla:

„Každou chvíli budou zpátky,“ ale nevím, jestli tomu sama věřila. Bála jsem se, protože jsem tušila, že až se Steven vrátí, bude se hrozně zlobit.

Myslím, že to bylo za pár hodin, když zazvonil telefon. Máma seděla na podlaze, celá se třásla a na hlavě měla pořád krev, a já zvedla telefon a byla to babička Villiersová a zněla hrozně podivně. A babička řekla: „Dej mi svou matku k telefonu, prosím,“ jako bych byla někdo cizí. A pak začala na mámu křičet, protože jsem ji slyšela i přes telefon, a máma úplně zešedla a začala naříkat a já jí držela nohy, aby se jí tak netřásly. A ona pořád říkala: „Co jsem to provedla? Co jsem to provedla?“

To byla ta nejdelší noc, jakou jsem kdy zažila. Pamatuju si, že mě máma probudila, když už se začalo rozednívat. Takovým divným hlasem řekla, že teď musíme jet. A já řekla: „A co Letty?“ a ona mi řekla, že se stala nehoda, že Steven boural s autem a že Letty je v nemocnici a je mrtvá a že je to všechno její vina, a zuby jí cvakaly, jako by plavala v bazénu s moc studenou vodou. Potom už si na nic moc nevzpomínám – jenom že jsem seděla v taxíku a pak v letadle, a když jsem brečela, že nikam jet nechci, řekla máma, že jedině tak mě může ochránit. Pamatuju si, jak jsem brečela pokaždé, když šla máma na záchod, protože jsem se bála, že už se nevrátí a já zůstanu úplně sama. A pak si vzpomínám, jak teta Kathleen stála na letišti za přepážkou a jak mě objala, jako by mě znala, a řekla mi, že všechno bude zase v pořádku, i když vůbec nic v pořádku nebylo. A já jsem celou dobu chtěla říct mámě: „Jak jsme tam mohly Letty nechat?“ Co když není mrtvá, co když je v nemocnici a čeká na nás?! A i kdyby byla doopravdy mrtvá, měly jsme ji vzít s sebou, neměly jsme ji nechávat tam v té dálce, takže jí ani nemůžeme nosit kytky na hrobeček, aby věděla, že ji pořád máme rády. Ale byla jsem zticha. Protože moje máma nemohla strašně, strašně dlouho říct vůbec nic.

Tohle všechno jsem pověděla Mikeovi toho rána, když jsem ho našla v jeho pokoji, jak drží mámu za ruce. Pověděla jsem mu to, když odešla, i když jsem to předtím nedokázala říct vůbec nikomu, ani tetě Kathleen ne, ne úplně všechno. Ale jemu jsem to pověděla, protože jsem měla takový pocit, že se něco změnilo a že mámě nebude vadit, když se to Mike dozví.

Ještě nikdy jsem neviděla dospělého muže plakat.

21

Mike

Příští den celá Stříbrná zátoka jako by zaspala. Moře se pod jasně modrou oblohou utišilo, ale o několik mil dál, v tiše hučícím nemocničním pokoji v Port Summer, se Nino Gaines probudil.

Kathleen seděla u nohou postele a ztěžka spočívala na opěradle modrého čalouněného křesla. Vypravila se tam hned, jak všechny uložila, a později vysvětlila, že chtěla svému nejstaršímu příteli vypovědět alespoň část toho, co se téhle památné noci odehrálo. Za rozbřesku ji dostihlo vyčerpání a ona si na chvilku zdřímla, pak si pročítala včerejší noviny a občas, když měla pocit, že by ho něco mohlo zajímat, četla nahlas. Pak došla ke zprávě o jednom jejich společném známém, který si otevřel restauraci. „No to bude teda propadák,“ zachraptěl. A Kathleen Whittier Mostynová byla tak vyčerpaná z děsu nad Hanniným zmizením a z děsivého zážitku s bludnou sítí, že přečetla ještě celé dvě věty, než jí došlo, co slyšela.

Byl zesláblý a poněkud dezorientovaný, ale i přes bílou nemocniční košili a nesčetné drátky a hadičky to byl pořád bezpochyby ten starý Nino Gaines, a zdálo se, že je za to celé Silver Bay vděčné. Lékaři ho podrobili spoustě vyšetření a on si stěžoval, že většina z nich je „zatracená ztráta času“, udělali EEG i EKG, studovali lékařské učebnice a nakonec prohlásili, že na člověka jeho věku je překvapivě zdravý, notabene když byl tolik dní v bezvědomí. Dovolili mu, aby se posadil, vytáhli mu z paží pár hadiček a pramínek návštěvníků se záhy rozrostl v příval. Kathleen celou tu dobu směla sedět u něj na posteli, což byla výsada poskytovaná obvykle jen manželkám – pod podmínkou, že se bude snažit nezvedat mu krevní tlak.

„Ta mi zvedá tlak už víc jak padesát let,“ oznámil sestrám přímo před ní. „A je mi to sakra houby platné.“ A Kathleen se zářivě usmála. A už se usmívat nepřestala.

Je jen málo šťastlivců, kteří najdou smysl života hned v mládí. Naleznou v sobě poslání a je jedno, jestli se jím stane víra, umění, vyprávění příběhů nebo boření zavedených stereotypů. Já objevil smysl svého života jednoho jasného rána na počátku australského jara, když mě jedenáctiletá holčička vzala za ruku a svěřila mi tajemství. od té chvíle jsem věděl, že veškerou svou sílu vynaložím na to, abych ji a její matku chránil.

Když si teď vzpomínám na těch prvních pár dní po objevení bludných sítí, uvědomuju si, že jsem se zmítal v téměř schizofrenních pocitech. Byl jsem bez sebe blahem, že miluju Lisu – že jsem možná vůbec poprvé v životě zamilovaný – a že to konečně můžu svobodně dát najevo. A ona mě zjevně taky milovala. Když mi s Hannou pověděly o Letty, bála se, že na ni změním názor – že ji budu mít za bezohlednou, prolhanou, nebo snad dokonce za vražedkyni. Našel jsem ji v jejím pokoji, jak sedí u okna s tváří plnou zoufalství. A když se mi konečně podařilo se uklidnit (Hannah mě objala, když jsem se rozplakal, což mě dojalo téměř k nesnesení), vešel jsem dovnitř, zavřel za sebou dveře, klekl si k ní a objal ji. Neřekl jsem ani slovo a doufal, že moje přítomnost bude mluvit sama za sebe. Až o hodně později jsem pochopil, proč mi to řekla. „Myslím, že bys to neměla dělat,“ naléhal jsem.

Zvedla hlavu z mého ramene. „Já musím, Mikeu.“

„Trestáš se za něco, co nebyla tvoje vina. Jak jsi mohla vědět, co udělá? Jak jsi mohla vědět, že se vybourá? Vždyť on tě týral, prokristapána! Mohla bys říct, žes byla…,“ hledal jsem ta správná slova,

„… v dočasném pominutí smyslů. To se v takových případech říká. Četl jsem to v novinách.“

„Musím to udělat.“ oči měla opuchlé od pláče, ale jasné a odhodlané. „Vždyť jsem prakticky zabila vlastní dceru. Možná jsem zabila i jejího otce. Udám se a tu pozornost médií využiju, abych všem pověděla, co se tu děje.“

„Třeba to vůbec nepomůže. Vůbec to nepomůže a tebe to zničí!“

„Tak si promluvím s tou tvojí mediální specialistkou. Ať nám řekne, jestli to může pomoct.“

„Ty to nechápeš, Liso! Jestli… jestli je to tak, jak jsi říkala, tak půjdeš do vězení!“

„A myslíš, že to nevím?“

„Co si Hannah bez tebe počne? Neztratila už toho dost?“

Vysmrkala se. „Lepší, když o mě přijde na pár let, dokud ještě máme Kathleen. Pak můžeme začít znovu – já můžu začít znovu. A možná mi bude někdo naslouchat.“

Zvedl jsem se a začal nervózně přecházet po pokoji. „To není dobrý nápad, Liso. Co když to ten projekt vůbec nezastaví? Lidi s tebou možná budou mít účast, ale osud jednoho člověka těžko něco změní na tom, jestli se ten hotel začne stavět nebo ne.“

„A co jiného můžeme dělat?“ V tom měla pravdu.

Vzala mě za ruce. „Mikeu, už roky žiju jen tak napůl. Namlouvala jsem si, že to tak není, ale je to jen přežívání, pořád ve strachu. Nechci, aby v tomhle Hannah vyrůstala. Chci, aby mohla jet, kam se jí zlíbí, a stýkala se, s kým bude chtít. Chci, aby měla hezké dětství, aby byla s lidmi, kteří ji mají rádi. Co je tohle pro ni za život?“

„Já myslím, že je to sakra dobrý život,“ namítal jsem, ale ona zavrtěla hlavou.

„Nemůže odjet z Austrálie. Jakmile uvidí její pas, dostanou nás. Nemůže odjet ani ze Silver Bay – je to jediné místo, kde vím jistě, že jsme schované před světem.“

Naklonila se ke mně. Její slova byla precizní, promyšlená, jako by si je celá léta opracovávala a uhlazovala v hlavě. „Je to jako žít v bludné síti,“ řekla, „všechno to za mnou… co jsem provedla, Letty, Steven… Možná je to tisíce mil daleko, ale pořád to na mě všechno čeká a jednou mě to dostihne. Chce mě to uškrtit, stáhnout ke dnu. Už celé roky.“ Shrnula si vlasy za ucho a já spatřil malou bílou jizvičku. „Jestli to letovisko postaví, budeme se muset odstěhovat,“ dodala. „A ať půjdeme kamkoli, potáhne se to za námi jako ta síť.“

Zabořil jsem hlavu do dlaní. „To je všechno moje vina. Kdybych sem nikdy nepřijel… Bože můj, do čeho jsem tě to dostal…“

Pohladila mě po vlasech. „Tos přece nemohl vědět. Kdybys to nebyl ty, nakonec by to stejně byl někdo jiný. Nejsem tak naivní, abych si myslela, že to vydrží napořád.“

Polkla. „Takže to udělám takhle. Promýšlela jsem to celou noc. Půjdu se udat, dám Hanně svobodu a ještě přitáhnu pozornost k velrybám. Lidi budou muset naslouchat.“ Nejistě se na mě usmála.

„A budu volná. Pochop to, Mikeu, já se od toho taky potřebuju osvobodit. Tak, jak jen to půjde.“ Hleděl jsem na ni a cítil, jak mi zase uniká. Už zase je ode mě milion světelných let daleko.

„Udělej pro mě něco,“ zašeptal jsem a přitáhl ji k sobě. „Nepodnikej nic, dokud si o tom s někým nepromluvím.“

Příští večer jsem zavolal sestře. Pod pohrůžkou smrti jsem ji zapřisáhl, že to nesmí nikomu prozradit, a pak jsem jí tak podrobně, jak jsem si jen dokázal vybavit, vylíčil Lisin příběh.

Nastalo dlouhé ticho. „Kristepane, Mikeu, ty si teda umíš vybrat,“ pronesla užasle. A pak jsem uslyšel, jak si něco píše. „A je to pravda, určitě? Nevymýšlí si to?“

Vzpomněl jsem si, jak se mi Lisa třásla v náručí. „Nevymýšlí. Myslíš, že by z toho byla dobrá reportáž?“

„Děláš si srandu? Z toho by se ve zpravodajství počurali blahem.“

„Potřebuju –“ snažil jsem se ovládnout. „Jestli do toho půjdeme,

Moniko, potřebuju, aby to bylo napsané s maximální účastí. Chci, aby lidi pochopili, jak se v takové situaci ocitla. Kdybys ji znala… kdybys věděla, jaká je, a jak skvělá je máma…“

„Ty chceš, abych to napsala já?“ vyhrkla sestra nevěřícně.

„Nikomu jinému nevěřím.“ Krátce se odmlčela.

„Díky. Díky, Mikeu. Já…,“ pronesla roztržitě, jako by se probírala svými poznámkami. „Myslím, že bych dokázala, aby to vůči ní bylo příznivé. Promluvím si s naší právničkou – samozřejmě jí neřeknu konkrétní jména –, ale zeptám se jí, jak to vidí z právního hlediska. Nemůžu psát o ničem, co by pak třeba šlo k soudu… to by mohlo celý případ ohrozit.“

Hleděl jsem na telefon a z těch slov na mě čišela nevítaná pravda o Lisině situaci a co všechno to může znamenat. „A myslíš… že by mohla nějak upozornit na tu výstavbu?“

„Kdyby jednoznačně vysvětlila, že se rozhodla vyjít se vším na světlo, nejen aby všechno napravila, ale aby přitom ještě zachránila hromadu velrybích mláďat, tím by si lidi hodně naklonila. Velryby lidi milujou, ale ještě víc milujou lidi s neobyčejným osudem. Zvlášť když to ještě bude hezká blondýnka.“

„Kdybys s ní udělala rozhovor ty sama, mohla by ses postarat, aby pro ni vyzněl dobře. Aby nikdo nepřekroutil, co řekne.“

„Ale no tak, Mikeu, já bych tě přece nepodrazila. Taková zmije zas nejsem. Ale musíte spolu důkladně probrat, jestli do toho vážně chce jít. Protože jestli je to všechno pravda, tak nemůžu zaručit, co se stane, až to vyjde na světlo. Můžou se toho chytit jiné noviny a celé to překroutit – budou to vidět po svém. A rozhodně nebude působit dobře, že utekla.“

„Její dcerka byla mrtvá. Doslechla se, že Steven je v kritickém stavu. Musela něco udělat, aby ochránila Hannu!“

„Ale i kdybych ji vypodobnila jako úplného anděla a všichni ostatní taky, pořád ještě by ji mohli zatknout a odsoudit do vězení. Zvlášť jestli ten chlap – ten její bývalý – taky umřel. Kdyby obžaloba prokázala, že mu ty prášky dala, a přitom věděla, že předtím pil, a že věděla, že pak bude řídit… no, nerada to říkám, ale to vypadá přinejmenším na zabití.“

„A přinejhorším na vraždu.“

„To nevím. Nedělám kriminální zprávy. Ale nebudeme předbíhat. Můžeš mi ještě vyhláskovat jeho jméno? Uvidím, co vyhrabu, a ozvu se ti.“

Bylo by hezké, kdybych mohl říct, že s probuzením Nina Gainese se začal obracet k lepšímu i osud ostatních obyvatel Silver Bay, ale bohužel tomu tak nebylo. Námitky k veřejnému řízení byly sice řádně podány, ale všeobecně se předpovídalo, že je nikdo nebude brát v potaz. V novinách se už nepsalo o tom, co bude, „pokud“ nové letovisko vznikne, ale „až“ vznikne. A jako by to chtěly dokázat, objevily se na drátěném plotě okolo prázdného pozemku reklamní tabule slibující „vzrušující investiční příležitost: dvou-, třía čtyřpokojové rekreační apartmány – jedinečný zážitek!“

Četl jsem si slogany, které jsem sám navrhl, a bylo mi hrozně. Blyštivé čtyřmetrové tabule působily na tom téměř opuštěném kusu pláže nepatřičně a ještě zdůrazňovaly zchátralost hotelu Silver Bay, jehož oprýskaný nátěr obnažující dřevěné obložení teď vyzařoval jakousi vzdornou hrdost. Dům se tyčil vedle stodoly s podehtovanou střechou jako tichá připomínka ztracené éry, kdy byly ještě hotely místem, kam se dalo uniknout, nikoli jedinečným a nablýskaným rekreačním zážitkem nebo investiční příležitostí.

Jednou dopoledne jsem pozoroval, jak u pozemku zastavilo další vozidlo, z něj vystoupila skupina neznámých lidí, začali obcházet kolem dokola s poznámkovými bloky a telefonovat, když vtom se

vedle mě objevila Kathleen. Musí jí to připadat jako invaze, pomyslel jsem si. Celý život je tu jen ona a moře, a teď se jí přede dveřmi budou promenovat nekonečné zástupy cizinců.

Neřekla ani slovo, jen je pozorovala s pronikavým pohledem v ošlehané tváři. S očima stále upřenýma přímo před sebe pronesla:

„Tak kdy si máme začít balit?“

Zhoupl se mi žaludek. „Ještě není po všem, Kathleen,“ namítl jsem. Mlčela.

„I kdybychom prohráli a začalo se stavět, můžeme ještě podniknout spoustu věcí, aby to na váš hotel mělo co nejmenší dopad. Sestavím podnikatelský plán. Můžeme vymyslet, jak to tu zmodernizovat –“

Stiskla mi rukou paži a umlčela mě. „Já si tě opravdu hodně vážím, Mikeu. A vážila bych si tě ještě mnohem víc, kdybych se mohla spolehnout na to, že mi vždycky povíš pravdu.“

Co jsem na to mohl říct? Yoshi byla v kontaktu s lidmi z organizací na ochranu delfínů a velryb, kteří se snažili urychleně dokončit zprávu o rušivém vlivu hluku na život kytovců. Požádala je, aby tam zapracovali všechno, co je napadne o dopadu motorových člunů a vodních skútrů. Sepsali jsme petici, pod niž jsme nasbírali skoro sedmnáct set podpisů. Měli jsme webové stránky, kam zavítalo několik stovek návštěvníků denně, a lidé z celého světa nám vyjadřovali podporu.

Hannah každý den po vyučování rozesílala e-maily do ostatních škol a snažila se zapojit další děti. Prakticky si k tomu přivlastnila můj počítač a já zatím trávil dlouhé hodiny na telefonu a přesvědčoval místní obyvatele, aby se proti projektu postavili. Dal jsem na rady své sestry a snažil se vyvolat zájem lidí na místní i celostátní úrovni. Nic z toho ale jako by nemělo sebemenší vliv. Kdykoli jsem vyšel před dům, někdo se tím zjizveným kusem země zaobíral. Přijížděli další a další lidé v oblecích i dělníci v ochranných přilbách. V místních novinách se objevily reklamy, které nejen slibovaly vzrušující nový projekt, ale také vyzývaly místní řemeslníky, aby se přihlásili a „stali se součástí velkého dobrodružství“. Na dvou až dosud prázdných obchodech se objevily cedule „na prodej“ – zjevně v naději, že z blízkosti nového letoviska něco vytěží.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ještě není po všem.“ Ale ze všeho nejvíc jsem se o tom nejspíš snažil přesvědčit sám sebe.

*

Jak se dalo předpokládat, Hannina chlouba se té noci potopila – zavalily ji vysokánské vlny a kormidlo se zamotalo do bludné sítě. Kdykoli jsem teď pohlédl na moře, drtila mě ta naprostá prázdnota na vlnách. Moře dokázalo pohltit věci celé a ony v něm zmizely, jako by nikdy neexistovaly. Žádná lodička, žádné sítě, žádní umírající mořští tvorové. Když objevili, kde ten člun na mořském dně spočinul, nikdo už o něm nepromluvil. Myslím, že Greg se pořád ještě cítil mizerně, protože měl bezděčný podíl na tom, že se Hannah málem utopila, stejně jako já. Až moc snadno jsem si dokázal představit, že s tou lodičkou odpočívá na dně i ona.

A pak Lisa zničehonic u snídaně oznámila, že sežene pro Hannu nějaký člun.

„Cože?“

O Hannině chloubě se nezmínila.

„Myslím, že už jsi na to dost velká. Poprosila jsem Petera Sawyera, aby se po nějakém poohlédnul. Maličký kutr, jako má Lara. Ale půjdeš na lekce plachtění. A jestli tě chytím, jak jsi na moři bez dovolení, máš utrum. Žádný člun už nebude.“

Lžíce zařinčela o stůl, jak ji Hannah odhodila, vyskočila ze židle a vrhla se matce kolem krku.

„Nikdy s ní nepopluju bez dovolení,“ slibovala. „Nikdy nic neprovedu. Budu hodná! Jé, mami, mami, děkuju!“

Lisa se snažila tvářit se přísně, ale nešlo jí to, když ji Hannah mačkala jako o závod a skákala radostí. „Já ti důvěřuju,“ připomněla jí.

Hannah s rozzářenýma očima přikývla. „Můžu to zavolat Laře?“ vyhrkla.

„Vždyť ji za půl hodiny uvidíš ve škole.“

„Prosííím…“ Lisa zaváhala a víc Hannah nepotřebovala. Zaslechli jsme jen její nadšené poskakování v hale a pak pronikavý hlásek, jak švitoří do telefonu.

Lisa upřeně hleděla do talíře se snídaní, jako by byla v rozpacích z toho náhlého obratu. Kathleen a já jsme na ni pořád ještě vyjeveně zírali. Málem mi spadla čelist.

„Žije přece u moře,“ utrousila Lisa. „Jednou se to naučit musí.“

„To je pravda,“ přisvědčila Kathleen a otočila se zpátky ke sporáku. „Peter jí určitě najde něco pěkného.“

„A navíc,“ dodala Lisa a kratičce mi pohlédla do očí, „je to jedině praktické. Je možné, že tady vždycky nebudu, abych na ni dohlédla.“

Nemluvili jsme s Lisou o tom, co je mezi námi. Po několika týdnech jsem usoudil, že „něco“ mezi námi opravdu je, i když jsme v nevyslovené shodě neprojevovali své city před Kathleen, Hannou ani před stopaři velryb. Začala migrace na jih, i když zatím jen sporadicky, a když jsem měl někdy během dne pocit, že si potřebuju vydechnout, přidal jsem se k ní na loď, seděl jsem na palubě jako mlčenlivý asistent a pozoroval její sebejisté pohyby. Měl jsem rád rytmus její řeči, když vyprávěla historky o velrybách, líbilo se mi, jak občas při řízení lodi bezděčně, ale láskyplně podrbala Milly za ušima, i radostný výkřik, kterým pořád ještě doprovázela objevení známého tvaru ve vodě. Palčivě jsem si uvědomoval její blízkost, kdykoli kolem mě prošla, vnímal jsem ladnost jejích pohybů, když otáčela kormidlem nebo se nakláněla přes zábradlí. Rád jsem sledoval, jak dokáže splynout s lodí, s jakou lehkostí ji dokáže beze zbytku ovládat. Protesty proti projektu paradoxně přilákaly více zákazníků a výlety probíhaly dopoledne i odpoledne, ale kdykoli jsem se k ní přidal, jako bychom byli na lodi jen sami dva – nikoho jiného jsem nevnímal.

Kromě Hanny. Láska k Hanně pro mě byla přirozeným rozšířením lásky, již jsem choval k její matce. Měl jsem také neovladatelnou touhu ji chránit, zaštítit ji před hrůzami, jaké byla nucena až dosud zažít. Chápal jsem už, co se mi Lisa snažila říct a proč byla ochotná se všeho vzdát, jen aby Hannah byla v bezpečí. Hannah o nás dvou věděla, ale mlčela. Když se na mě ale někdy spiklenecky zazubila nebo mě chytila za ruku, zalykal jsem se pýchou nad jejím nevysloveným souhlasem. Kdybych měl někdy dítě, přál bych si, aby bylo jako Hannah. Chtěl jsem zůstat v jejím životě, jestli mi to Lisa dovolí.

Ani jeden z nás se nezmínil o lásce, ale mně pulzovala v každičkém nervovém zakončení a zahalovala mě jako oblak, jako mlha nad mořem. Lisino uvolněné chování, radostné úsměvy, zardělé tváře – to všechno mi prozrazovalo, že i ona cítí totéž. Neměl jsem potřebu ji nutit, aby mi to říkala nahlas, jak mě vždycky nutila Vanessa. Tahle žena, která přišla v životě téměř o všechno, která se setkala s tak hroznou zradou, mi dala nejen své tělo, ale i své srdce. Skoro každou noc tichounce přešla chodbou k mému pokoji a já v šeru odhrnul přikrývku a pustil ji dovnitř. Když se špičkami prstů dotkla mojí tváře, objevil se jí ve tváři vážný, trochu nevěřícný výraz, a já věděl, že se tvářím úplně stejně.

Snad ještě nikdy v životě jsem nebyl tak šťastný jako v těchhle okamžicích: možná v tom bylo to radostné očekávání, až zase přijde, když jsem poslouchal, jak se dole baví s Kathleen a s Hannou,

pak jsem zaslechl klapnout dveře do koupelny a přání na dobrou noc a věděl jsem, že jen za pár hodin, možná minut, bude zase moje. Netuším, jestli Kathleen věděla, co se děje, ale jí toho moc neušlo. Věnovala však veškerou pozornost panu Gainesovi, kterého propustili z nemocnice a kterému teď pomáhala s rekonvalescencí. Všichni jsme už věděli, že když k člověku nějakým blahodárným řízením osudu zavane štěstí, je třeba si ho náležitě vážit.

A Lisa byla moje štěstí. Žasl jsem nad každičkým kouskem její bytosti. Miloval jsem její vlasy, které vždycky vypadaly, jako by jí je rozfoukal vítr na moři; miloval jsem její kůži, jež jako by nikdy neztratila jemně slanou příchuť, bledé jizvičky, jejichž původ jsem teď chápal, pihy, které získala až s novým životem a častým pobytem venku; miloval jsem její oči – jednu chvíli tajemné a přemítavé, av skrytu se mnou chtivé a nenasytné. Když jsme se milovali, nezavíral jsem oči, vpíjel jsem se pohledem do jejích, a když jsem vyvrcholil, měl jsem pocit, že se v nich snad utopím. Byla moje. Věděl jsem to a byl jsem za to neskutečně vděčný.

Jednoho večera, když jsme leželi v posteli a tichounce si povídali, mi svěřila, že mít dítě znamená prožít tu největší lásku, ale taky nejvíc strachu. Už jsem tomu rozuměl, protože teď, když jsem ji našel, jsem si nedokázal vůbec představit, že bych ji zase ztratil. V noci jsem nemohl spát, pozoroval jsem ji, snažil se představit si, jak je zavřená někde ve vězení v chladné šedivé zemi milion mil odsud, obklopená samými nepřátelskými tvářemi. Ale nepovedlo se mi to. Ta představa se s ní jednoduše neslučovala. Když jsem jí to řekl, zasmála se mi.

„To bude v pohodě,“ zamumlala, zavrtala se ke mně a položila mi ruku na prsa.

Cítil jsem ji na sobě jako dar z nebes. „Neumím si tě představit někde daleko od moře.“

„Nejsem velryba. Dokážu přežít bez vody.“ V hlase měla úsměv.

Kdovíproč jsem si nebyl jistý, jestli to tak opravdu je. „Pomůžu se postarat o Hannu,“ nabídl jsem se. „Jestli budeš chtít.“

„Nečekám od tebe, že bys tu zůstal.“

„Ale mně na ní záleží.“

„Jenže já nevím, jak dlouho budu pryč.“

„Tím spíš tu chci zůstat.“

Slyšel jsem jen její dech. Pak se znovu ozvala a hlas se jí zadrhl.

„Já nechci… nechci, aby Hannah ztratila ještě někoho dalšího. Nechci, aby k tobě přilnula, a ty by sis pak za pár let uvědomil, že je toho na tebe moc. Myslím to čekání.“

„To si o mně vážně myslíš?“

„Někdy je těžké odhadnout, co člověk udělá.“ odmlčela se. „Já vím líp než kdo jiný, že člověk se nechová vždycky tak, jak by čekal. A tohle není normální situace.“

Ležel jsem vedle ní a přemýšlel o jejích slovech.

„Nebudu ti to mít za zlé,“ zašeptala, „jestli budeš chtít odejít, až půjdu já. Jsi… jsi dobrý přítel.“

„Nikam nepůjdu,“ ujistil jsem ji. A s těmi slovy se ve tmě kolem nás rozhostila nová nálada, ovzduší jakési trvalosti. Vůbec jsem nepřemýšlel nad tím, co řeknu, ale prostě to ze mě vyletělo – pravdivý odraz mě samého a mých pocitů. Vzal jsem ji za ruku, palcem jí přejížděl po kloubcích prstů a ona sevřela mou dlaň v ruce.

Hlas se jí zlomil: „Hannah bude potřebovat každého přítele.“

Z druhého konce chodby Milly ze spánku zakňučela, jako by nedokázala v klidu odpočívat, dokud se Lisa nevrátí. Držel jsem ji v náručí tak dlouho, dokud jsem neucítil, že ta chvíle pohnutí přešla. Věděl jsem, že se snaží vytěsnit svou dceru z mysli, že už se od ní v duchu odděluje, aby mohla udělat, co je správné. V takových okamžicích se mi nad ní svíralo srdce a toužil jsem vzít její bolest na sebe.

„Nemusíš to dělat,“ naléhal jsem už posté.

Umlčela mě polibkem. „Vím, že je pro tebe těžké to pochopit, ale já mám pocit, že konečně něco dělám. Poprvé v životě si o něčem rozhoduju sama.“ Ve tmě jsem vycítil její statečný úsměv.

„Jsem u kormidla.“

„Jsi moje kapitánka,“ řekl jsem a držel ji dál.

„Snažím se,“ odtušila a s povzdechem mě sevřela nohama.

Moje sestra se ozvala ve čtvrt na čtyři ráno. Počítat časové rozdíly jí nikdy moc nešlo. Lisa se vedle mě zavrtěla a já zašmátral po telefonu.

„Fajn, takže chceš nejdřív dobrou nebo špatnou zprávu?“

Zvedl jsem se na lokti. „Já nevím,“ zamumlal jsem ještě napůl ze spaní. Promnul jsem si oči. „To je jedno.“

„Dobrá zpráva je, že jsem ho našla a je naživu. Trochu mi trvalo ho najít, protože má teď dvě příjmení s pomlčkou. Myslím, že si vzal příjmení své ženy. Jeho matka už umřela, což nám pomůže, protože je tím pádem míň lidí, kteří by mohli potvrdit jeho verzi. Takže z vraždy tvoji přítelkyni rozhodně neobviní.“

Odmlčela se, zatímco jsem si to srovnával v hlavě a snažil se vynutit ze sebe úlevu, po níž jsem toužil.

„Špatná zpráva je, že je to člen městské rady, Mikeu. Vážený občan. Ženatý, jak jsem říkala, dvě děti, solidní, bezúhonný. Je členem dobročinných organizací, dělá spoustu charitativní práce, co si jenom vzpomeneš. Zastupitel, má ambice dostat se do parlamentu. Kdykoli se objeví v novinách, třese si rukou s policejním náčelníkem, předává šek na dobrou věc a tak. Nic z toho tvojí přítelkyni rozhodně neprospěje.“

22

Lisa

Mike pracoval na zastavení toho projektu ve dne v noci. Někdy dřel tak pozdě do večera, až jsem se bála, že z toho bude nemocný. Kathleen pro něj udělala jídlo, já mu ho odnesla nahoru, seděla tam s ním a dělala, co mohla, ale já moc neumím jednat s lidmi. Když jsem ho poslouchala, jak dokáže přemlouvat a okouzlovat, jak umí autoritativně podat věci jako absolutní pravdu, točila se mi z toho hlava. Nebál se mluvit vůbec s nikým. Ať to na druhém konci zvedl kdokoli, vyžádal si jeho nadřízeného, a když ho ani ten neuspokojil, šel ještě výš. Měl skvělou paměť na čísla – házel statistikami, jako by je měl napsané před sebou na papíře, a každého, s kým mluvil, varoval před hlukem, znečištěním, zvýšením nákladů a omezením ostatního podnikání. Vysvětloval, jak místní bary, restaurace a malé hotely přijdou o zákazníky. objasňoval, kam poputují zisky z nového letoviska, a nebylo to do Silver Bay.

Ale ani to nestačilo. Přesvědčil Yoshi, aby zaangažovala své univerzitní kolegy, aby začali zkoumat vliv hluku na velryby – jenže jak mi vysvětlila, když byl z doslechu, takový výzkum nějakou chvíli trvá. Velrybu člověk nemůže strčit do Petriho misky a šťouchat do ní, aby zjistil, jak bude reagovat. Začala migrace na jih, velryby se vracely do Antarktidy, od konce listopadu z našich vod na celé měsíce zmizí a pak už bude pozdě. Když jsem ho na to upozorňovala, jako by mě neslyšel, jen se ještě víc zaťal a vrhl se zase k telefonu.

Nejspíš si myslel, že když se mu to podaří zastavit nějak jinak, já do Anglie nepojedu a všechno se nějak spraví. oznámila jsem mu, že tam pojedu tak jako tak, a on mě obvinil, že jsem masochistka. Nejvíc jsem se bála toho, že ani „můj příběh“, jak tomu říkal, nebude stačit na jejich záchranu.

Na všech lodích jsme nabízeli k podepsání petici a snažili jsme se zorganizovat protest při příležitosti vystavení architektonického modelu v hotelu Blue Shoals. Ale šlo to ztuha: spousta lidí už brala nové letovisko za hotovou věc a teď jen přemýšleli, jak na něm vydělat. Ale ani s těmi, kdo si ho nepřáli, se nedalo automaticky počítat. Lidé v Silver Bay nebyli zrovna aktivisté. To s vámi udělá moře: když žijete v blízkosti něčeho, co nemůžete nijak ovlivnit, může to ve vás probudit jakousi odevzdanost osudu.

Největší podporu měl v Hanně. S Larou pro něj vyráběly transparenty, na nichž stálo, že jejich škola nestojí o peníze ani o nové zařízení, pokud půjdou z projektu nového letoviska. Sepisovaly nové a nové petice, podněcovaly spolužáky, dokonce jednou udělaly rozhovor pro místní rozhlasovou stanici, kde vyprávěly o tom, jak je každý delfín v zátoce jedinečný a má svou vlastní osobnost. Když jsme s Kathleen uslyšely v rádiu Hannin hlas, málem jsme pukly pýchou. Mike jí založil e-mailovou adresu, aby mohla oslovovat všechny organizace zabývající se velrybami a delfíny, které na internetu objeví. Byl to dobrý způsob, jak ji zaměstnat a vyléčit ji z otřesu nad zážitkem s bludnou sítí. Ve dne jako by byla úplně jiný člověk – sebevědomější, zanícenější, odhodlanější.

Ale většinu nocí pořád chodila ke mně do pokoje, jako když jí bylo šest, a tiskla se ke mně.

Řekla jsem to Hanně, co nejdřív to šlo. Jednoho vlahého pátečního odpoledne jsem ji vyzvedla ze školy, koupila jí zmrzlinu a pak jsme se usadily na konci Velrybího mola, stříbřité rybičky nám okusovaly prsty a Milly nám s nadějí slintala na ramena. Advokátka mi řekla, že jestli se vrátím do Anglie, půjde můj případ k soudu a já budu muset vysvětlit, co se vlastně stalo. Nejspíš budou

vyslýchat i Hannu a ona jim bude muset všechno povědět, stejně jako to řekla Mikeovi, vyložila jsem jí.

Seděla bez hnutí a zmrzliny se ani nedotkla. „Budu muset zpátky ke Stevenovi?“ pípla.

Už jen při vyslovení jeho jména mě zamrazilo. „Ne, zlatíčko. Zůstaneš u Kathleen. Po mně je to tvoje nejbližší příbuzná.“ Jako vždycky jsem děkovala Bohu, že jsme se se Stevenem nikdy nevzali, a aspoň že tedy nemá na Hannu žádný nárok.

„Půjdeš do vězení?“ hlesla.

Nechtěla jsem jí lhát, a tak jsem řekla, že je to možné. Ale dodala jsem, že když budu mít štěstí, uzná soud, že jsem byla dočasně vyšinutá nebo něco podobného, takže možná dostanu jenom krátký trest nebo snad i podmínku.

Tak nám to aspoň řekla ta právnička, u které jsme předešlého dne s Mikem seděli. Mike se tvářil zasmušile a pod stolem mi svíral ruku. „Uvědomujete si, že to nebyla její vina?“ opakoval pořád, jako by ji musel přesvědčovat. Později jsem pochopila, že si na ní oťukával situaci, snažil se odhadnout, s jakou reakcí se můj příběh může setkat u někoho, kdo nebude mít takové porozumění. I přes tučný honorář od Mikea se chovala chladně a nezúčastněně. Nedostal z ní skoro nic, jen připustila, že to celé dopadlo „nešťastně“. Pak podotkla, že jí nepřísluší celou věc soudit, ovšem z jejího tónu vyplývalo, že přesně to udělala.

Až bude po všem, řekla jsem Hanně s nuceným úsměvem, budeme si hlavně moct dál žít po svém. ona bude moci jet, kam se jí zlíbí, budeme si povídat o Letty a pomáhat velrybám a delfínům.

„A víš co?“ vzala jsem ji kolem ramen, „možná nakonec budeš moct jet i na ten Nový Zéland! Na ten školní zájezd. Co ty na to?“

Nejprve jsem si nevšimla, jak se tváří. S hlavou odvrácenou hleděla na druhý konec zátoky. Pak se ke mně ale otočila a ten děs v jejích očích mnou otřásl. „Já nechci jet na Nový Zéland!“ vzlykla a tvář se jí zkřivila bolestí. „Chci, abys zůstala se mnou!“

Neskočila mi na to. V očích měla jen strach a zoufalství a já se za to nenáviděla.

„Všichni mě vždycky opustí,“ zašeptala.

„Ne, zlatíčko, to není –“

„A teď půjdeš pryč i ty a já nebudu mít nikoho!“

Dlouhou chvíli plakala a já zahodila zmrzlinu, pevně jsem ji objala a snažila se neplakat s ní. Pravda byla taková, že při pomyšlení na odloučení od své dcery se mi dělalo zle. Svírala jsem ji v náručí a už v tom nebylo nic nenuceného ani příjemného – jako bych se snažila otisknout si ji do sebe. Dívala jsem se na ni a snažila si vypálit její obraz na sítnici. Jako bych už se připravovala na ty dlouhé měsíce, nebo možná roky, po něž nebudu mít právo ji mít u sebe.

Při pomyšlení na to, jak o ni přijdu, i na všechny další ztráty v budoucnosti, jsem nemohla v noci spát. Představovala jsem si, jak prochází choulostivým obdobím dospívání beze mě. Netušila jsem, kým se jednou stane. odpustí mi to? odpustí sama sobě? Zavřela jsem oči, vdechovala vůni jejích vlasů a cítila v ní slabou ozvěnu mé ubohé ztracené Letty. Uvědomila jsem si, že jsem na pokraji zhroucení, a tak jsem se odtáhla a nechala Hannu, aby se trochu sebrala.

Dokázala se uklidnit. Její statečnost a sebeovládání mi rvaly srdce. Dlaní si otřela oči a omluvila se mi. „Nechtěla jsem brečet,“ hlesla.

„Teď to nejspíš bolí, ale bude to lepší, uvidíš,“ snažila jsem se ji uklidnit s jistotou, kterou jsem sama necítila. „Můžeme si psát a telefonovat, a než se naděješ, budeme zase spolu.“ Do vlasů jí vlétlo stéblo mořské trávy a já ho vytáhla.

Žalostně popotáhla.

„Ale nejdůležitější je, že kdykoli budu muset mluvit o Letty, vždycky se zmíním i o velrybách.

A o delfínech.“

„A myslíš, že to ten projekt zarazí?“

„Možná jo. A potom by z její smrti vzešlo aspoň něco dobrého.“ Dívaly jsme se na moře a přemýšlely o všem, co tu padlo. Hannah byla příliš dobře vychovaná, než aby mi řekla zjevnou pravdu: že z Lettyiny smrti nikdy nic dobrého vzejít nemůže. Pak se ke mně otočila. „Má Letty v Anglii hrobeček? Kam jí člověk může třeba donést kytku?“

Musela jsem přiznat, že nevím. Netušila jsem ani, jestli mou dceru pohřbili do země nebo měla kremaci.

„Nezáleží na tom, kde Letty je,“ ujistila mě honem, protože si nejspíš všimla mých rozpaků.

„Protože je pořád tady.“ Vzala mou ruku a přitiskla si ji na srdce. Nic dalšího už neřekla, ale já jí to viděla v očích i v zaťaté tváři. Stejně jako budeš ty. A já netušila, jestli to mám brát jako slib, nebo obvinění.

Kathleen nebyla zrovna společenský člověk. Vlastně by se dalo říct, že navzdory své profesi byla jednou z největších samotářek, jaké jsem kdy poznala. Byla mnohem spokojenější zalezlá v kuchyni nebo na lodi, než když musela konverzovat s hosty a návštěvníky. I proto jsme si spolu tak dobře rozuměly. Takže mě poněkud překvapilo, když dva dny po mojí rozmluvě s Hannou oznámila, že až Nina Gainese pustí z nemocnice, uspořádá pro něj oslavu. Bude se to konat venku, vysvětlila, aby cítil čerstvý vzduch, viděl moře a mohl se pozdravit se všemi svými přáteli.

„Lanci, zavři tu pusu, nalítají ti tam mouchy. Je načase, abychom v téhle ubohé díře měli co oslavovat,“ utrousila, když stopaři velryb u sluncem vybělených stolů na chvíli ohromeně oněměli.

„A navíc,“ pokračovala, „když ho všem předvedeme hned, nebudou za ním příštích několik týdnů věčně jezdit až domů. Nic člověka tak nenaštve, jako když mu za dveřmi věčně stojí hromady gratulantů.“

O tři dny později bylo odpoledne tak teplé, že už prozrazovalo nadcházející léto, a my seděli venku pod pečlivě nataženými baldachýny. Před hotelem zastavilo Kathleenino auto, zadní dveře se otevřely a za chvíli už Frank pomáhal svému otci vystoupit.

„Hodně zdraví!!!“ křičeli jsme všichni a Hannah se rozběhla po pěšině, aby ho objala. odjakživa jí nahrazoval dědečka.

Chvilku mu trvalo, než se narovnal. Hodně zhubl – límec košile mu u krku plandal –, byl zesláblý a opíral se o hůl trochu roztřeseně. Jednou rukou se přidržel otevřených dveří auta a zamžoural na nás zpod okraje klobouku. „Těchhle pár ubožáků, to má být to tvoje uvítání, Kathleen? No to mě snad zas radši vem zpátky do nemocnice.“ Dělal, jako že se chystá zase zalézt do auta, a já se musela smát.

„Mizero jeden nevděčná,“ pronesla a vytáhla z auta jeho tašku.

„Měla bys dělat, co mi na očích uvidíš,“ prohlásil. „Můžu se ti tu každou chvíli složit!“

„Jestli toho budeš takhle zneužívat, to si piš, že se postarám, aby ses složil,“ ušklíbla se a práskla dveřmi auta.

„Vy budete sedět vedle mě, pane Gainesi!“ oznámila Hannah, chytila ho za volnou ruku a společně se pomalu vydali po pěšině.

„Máte speciální křeslo.“

„Má v sedáku nočník nebo co?“ zeptal se a Hannah se zahihňala.

„Ne, dostal jste všechny polštáře.“

„Aha, tak to jo,“ přikývl.

Mrkl na mě a já k němu přistoupila a objala ho. „Jsme rádi, že jste zas doma, Nino,“ řekla jsem.

„Ale no tak, Liso, někdo přece musí tvoji tetu držet v lati, ne? Nemůžeme ji nechat zlenivět.“

Trochu to přeháněl, ale já mu rozuměla. Muž jako Nino Gaines musel špatně snášet, když s ním jednali jako s invalidou.

Bylo nádherně. Lidé z posádek lodí si vzali volno, a jako by se mlčky dohodli, nikdo nemluvil o novém letovisku ani o možné budoucnosti. Bavili jsme se o počasí, o fotbalu, jak je nemocniční jídlo hnusné a že někdo zahlédl za ostrovem Elinor velrybu jižní. Popíjeli jsme a dívali se, jak se Hannah, Lara a Milly honí v písku sem a tam, Lance a Yoshi tancovali na Hanninu hudbu a průběžně přicházeli rybáři, sousedé a Ninovi vzdálení příbuzní, aby si s ním dali pár piv. Mike seděl vedle mě a každou chvíli mi pod stolem sevřel ruku. Něha i síla v jeho stisku ve mně vyvolávaly myšlenky, které se na rodinnou oslavu v půl čtvrté odpoledne vůbec nehodily.

Tak se na mě podívejte, přemítala jsem, když mi tahle myšlenka prolétla hlavou, a pokradmu jsem pohlédla na muže, který mi zničehonic vtrhl do života a teď seděl vedle mě. Podívejte na Hannu, Kathleen a Nina Gainese i na členy velrybářských posádek, kteří se ke mně za ta léta chovali přátelštěji a byli mi větší oporou, než by se spoustě lidí dostalo od vlastní rodiny. Mám rodinu. Ať se stane cokoli, a i když někdo bude už navždycky chybět, mám rodinu. To pomyšlení mě náhle naplnilo štěstím. Mike si toho nejspíš všiml, protože na mě tázavě zvedl obočí. Usmála jsem se na něj a on si přede všemi přitáhl mou ruku k ústům a políbil mi prsty.

Teď zase Nino Gaines tázavě povytáhl obočí na Kathleen. „Jak dlouho že jsem to byl mimo?“ prohodil.

„Mě se neptej,“ mávla přezíravě rukou, „já už tyhle mladé vůbec nestíhám sledovat.“

„Kde je Greg?“ zeptala se Hannah z druhého konce stolu. „Povídal, že už touhle dobou dorazí.“

„Ráno se tvářil děsně záhadně,“ podotkla Kathleen. „Potkala jsem ho v rybárně. Prý má něco na práci.“

„Jo? A jak se jmenovala?“ Nino si stáhl klobouk do očí a pohodlně se opřel v křesle. „Bože, já jsem tak rád zase zpátky, Kate.“ K mému překvapení se k němu naklonila a políbila ho na čelo.

„Já jsem taky ráda, že tě mám zpátky, ty starej blázne,“ utrousila.

Než jsme mohli něco říct, zaslechli jsme na cestě rachot Gregovy dodávky a za chvíli jako na zavolanou pomaličku dojel až k hotelu a zastavil. „Nerad vás ruším,“ oznámil, když vylezl z kabiny. Měl vyžehlenou košili, byl hladce oholený – což u Grega nebylo obvyklé – a tvářil se neobyčejně samolibě. „Jenom jsem si říkal, že byste to všichni měli vědět – možná byste se tak za půl hodiny měli stavit u mého přístřešku. Je to docela důležitý.“

„Máme tady oslavu, jestli sis nevšiml,“ oznámila mu Kathleen a dopáleně si založila ruce v bok.

„A tys tu měl být už přede dvěma hodinami.“

„Strašně se omlouvám, Kathleen, ale tohle je důležitý.“

„Co se děje, Gregu?“ vložila jsem se do toho. Stěží potlačoval úsměv, jako malý kluk, který se snaží neprozradit kanadský žertík.

„Musím vám něco ukázat,“ řekl mi a Mikea si vůbec nevšímal.

To nebylo nic nového – od chvíle, kdy uhodl, že jsme s Mikem spolu, předstíral, že vůbec neexistuje. Sklopil oči k nohám a pak pohlédl na Kathleen. „Yoshi – pořád můžeš?“

Mrkla jsem po ní. Přikývla.

„Fajn. Něco vám všem chci ukázat. Jsem rád, že jste zpátky, pane Gainesi. Rád si s váma pak dám pár piv.“ Cvrnkl se do čepice a frajerskou chůzí – tedy ještě frajerštější než obvykle – odkráčel zpět k dodávce, efektně ji otočil, až mu štěrk odletoval od kol, a zamířil k přístřešku.

„Neměl zas trochu moc chmeloviny?“ hleděl za ním překvapeně Nino.

Yoshi a Lance po sobě mrkli. Zjevně něco věděli, ale nehodlali nás zasvětit. „Znáš Grega,“ pokrčila Kathleen rameny. „Ten nás vždycky dokáže něčím překvapit.“

Hannah se zubila od ucha k uchu a mě se zmocnila neblahá předtucha. Doufala jsem, že to nebude další loď.

Nemuseli jsme čekat dlouho. Nino zůstal s Hannou v hotelu, ale my ostatní jsme se pomaličku vydali po pobřežní cestě, užívali si slunce a s mírným překvapením pozorovali, jak se u Gregova přístřešku shromažďuje zástup lidí. Všimla jsem si, že jsou tam i novináři a fotografové, a přemýšlela, jaký to bude pocit, až jednou všechny objektivy namíří na mě. Viděla jsem to ve filmu: bude se taky na schodech do soudní síně tlačit dav novinářů? Budou mě pronásledovat? Navzdory teplému počasí jsem se zachvěla a snažila tu představu zahnat.

„Yoshi?“ řekla jsem, ale ona dělala, že neslyší.

Pokusila jsem se z ní předtím něco vytáhnout, ale ona si jen poklepala na nos a spolu s Lancem nasadili teatrálně bezvýraznou tvář.

„Doufám, že bude Nino v pohodě,“ starala se Kathleen. „Nerada ho tam nechávám samotného.“

„Nejspíš si rád užije chvilku klidu,“ uklidňoval ji Mike. „Možná už bude trochu unavený.“

„Myslíte, že bych se měla vrátit?“ znejistěla.

„Hannah pro nás doběhne, kdyby se něco dělo,“ šťouchla jsem do ní. „Neboj, ten si to užívá. Je šťastný jako blecha.“

„Vypadá dobře, žejo?“ řekla a zahleděla se zpátky k hotelu. A pak dodala trochu rozpačitě: „Moula jeden starej.“

Greg stál u dveří do přístřešku a kouřil cigaretu. Zahleděl se na shromážděný zástup, jako by se chtěl ujistit, že už jsou tu všichni. Párkrát si polohlasně vyměnil nějaký vtípek s jedním z rybářů, který stál vedle něj. Jeho dodávka už tu nestála.

Znovu jsem se snažila uhodnout, co to má všechno znamenat, ale marně. Jisté bylo, že se mu to celé vůbec nepodobalo.

Konečně odhodil cigaretu a patou ji zadupl do písku. Pak strčil klíč do visacího zámku, se zafuněním otevřel oprýskané dvoukřídlové dveře a rozsvítil. Všichni jsme upřeli oči do zšeřelého přístěnku, Greg strhl plachtu z korby dodávky a odhalil svou kořist: obrovitánského žraloka tygřího. Zvíře na nás hledělo stále ještě jasným okem, ohromnou tlamu mělo zuřivě pootevřenou a uvnitř se blýskaly špičaté, dovnitř obrácené zuby. Zástup slyšitelně zalapal po dechu. Dokonce i mrtvé, nehybné a na rumpálu zavěšené působilo to zvíře děsivým dojmem.

„Dneska ráno jsem si vyjel na ryby,“ oznámil Greg novinářům a poplácal žraloka po kůži. „Jenom tady k ústí zátoky. Tam často dost berou. Nejdřív jsem si myslel, že mám marlína – ale koukněte, co jsem místo toho vytáhnul z vody! Vláčel mě po celý lodi, to byste nevěřili. Tony, vycouvej s tím!“ zavolal na muže za volantem dodávky. Poodstoupil a dodávka pomaličku vyjela na světlo. Zacvakaly fotoaparáty.

„Zavolal jsem vás sem všechny, protože takhle blízko v zátoce jsme žraloky nikdy neměli a já bych chtěl všechny varovat, aby nepouštěli děti do vody. Těmhle potvorám se nedá věřit, že se budou držet zpátky. Všichni víme, jaká je žralok tygří útočná bestie, a na těch bludných sítích jsme viděli, že se sem ke břehu může dostat prakticky cokoli.“

Uznale žraloka poplácal.

„Zavezl jsem ho na rybí trh a oni mi tam pomohli určit, co je to zač, a zvážili mi ho. A dozvěděl jsem se, že to není jediný žralok, který se tady v našich vodách v poslední době objevil.“

Při pohledu na žraloka mě zamrazilo. Pořád jsem v duchu viděla Mikea a Hannu v temném, rozbouřeném moři a myslela na jeho líčení všeho, na co tam narazil.

Možná myslel na to samé: objal mě kolem pasu, nahmatal mou ruku a stiskl mi ji.

Teď předstoupila Yoshi a začala novinářům přednášet. „Žralok tygří,“ začala, „je někdy známý jako ‚smetiště moře‘. Tohohle možná přilákala do zálivu ta bludná síť a ohromný počet mrtvých živočichů, kteří v ní uvízli. To ale znamená, že tenhle obr nebyl pravděpodobně sám a že ještě dost dlouhou dobu se tu můžou zdržovat i další exempláře. Tihle žraloci loví úplně cokoli – ryby, želvy, lidi…“ Při posledním slově se odmlčela dostatečně dlouho, aby se lidé po sobě začali nervózně dívat. „Ale nemusíte věřit jenom mému slovu,“ dodala. „Na ministerstvu životního prostředí by vám vysvětlili, že tyhle živočichy není nejlepší mít za sousedy.“

„Potřebujeme sítě proti žralokům,“ ozval se někdo v davu. „Na jiných plážích je mají!“

„Jak chcete instalovat sítě proti žralokům v zátoce plný delfínů?“ vyštěkl Greg. „Můžou se do nich chytit i velryby. V týhle zátoce budou žraločí sítě jen přes moji mrtvolu!“

„Přesně tak,“ zasmál se někdo.

„Žraloci jsou inteligentní,“ namítla Yoshi. „Kdybychom natáhli sítě u ústí zátoky, prostě je podplavou nebo obeplavou. Když se podíváte na statistiky, zjistíte, že počet úmrtí v důsledku napadení žralokem je zhruba stejný, ať je na pláži síť nebo ne.“

„Myslím, že děláte z komára velblouda!“ Poznala jsem jednoho z dalších hoteliérů. Bylo mi jasné, že z takovéhle publicity nebude na začátku jarní sezóny nadšený. „Každý ví, že statisticky je mnohem pravděpodobnější, že vás srazí blesk, než že vás sežere žralok.“

„Myslíte, že tenhle chlapák si dělal starosti s nějakou statistikou?“ Greg se ležérně opřel o žralokovo torpédovité tělo. „Nejspíšsi říkal, že šance, že se zakousne někomu na háček, je tak jedna k milionu.“

Lidé se zasmáli.

„Na žraloky tygří je třeba si dávat pozor, protože připlouvají blízko ke břehu za mořskými želvami,“ pokračovala Yoshi vážně.

„A jsou vytrvalí. Ne jako žraloci bílí. Tihle se rádi vracejí, aby dorazili, do čeho se předtím zakousli.“

Hoteliér nevěřícně potřásl hlavou. Greg si ho všiml a zvýšil hlas.

„Fajn, Alfe,“ pronesl. „Vždyť si klidně běž zaplavat, kdo ti brání? Jenom jsem považoval za svou povinnost vás všechny upozornit, na co můžete narazit.“

„Počty žraločích útoků se stále zvyšují,“ dodala Yoshi. „To je všeobecně známá skutečnost. Samozřejmě se to dá řešit. Můžeme například pomocí sítí a bójek vyhradit bezpečné zóny na koupání. Pobřežní stráž by to určitě zařídila. Určitě ale nebudou nijak velké.“

„A jak už jsem říkal,“ přidal se Greg a stáhl si čepici hluboko do čela, takže jsem mu neviděla do očí, „mezitím bych všem doporučil, abyste nepouštěli děti a domácí mazlíčky do vody. Kdybychom zahlédli v zátoce nějakého dalšího, okamžitě na to upozorníme pobřežní stráž, a rybáři udělají to samé.“

Ozvalo se znepokojené mumlání. Několik lidí se odvrátilo s mobily u ucha, další se drali k dodávce, aby si na žraloka mohli sáhnout. Vzpomněla jsem si na Hannu a náš rozhovor o tom, že bych jí koupila člun. Myslím, že dokud budou v Silver Bay žraloci, nejspíš nikdo děti na vodu nepustí. Ale nebude jednoduché jí to vysvětlit, když už jsem jí to jednou slíbila. Zatímco jsem nad tím přemítala, vystoupila z davu Kathleen a zahleděla se na obrovského tvora na korbě dodávky. „Tak žralok, jo?“ svraštila čelo a založila si ruce na prsou.

„No vy o tom určitě víte svoje,“ prohlásil Greg a vytáhl žraloka na rumpálu trochu výš, aby měli fotografové lepší záběry.

„A kdeže jsi říkal, že jsi ho –“

„A tohle, přátelé,“ přerušil ji Greg a ukázal na ni, než mohla říct cokoli dalšího, „je Kathleen

Whittier Mostynová, světově proslulá Lovkyně žraloků ze Silver Bay. Tahle dáma chytila před půl stoletím ještě většího žraloka, než je tenhle. Největší žralok písečný, jaký byl kdy v Novém Jižním Walesu ulovený, že, Kathleen? To vás určitě bude zajímat.“

Kathleen na něj beze slova hleděla. V očích měla tak neskrývanou zlobu, že já už bych se dávno šla schovat. Věděla, že to na ni Greg nahrál, a vůbec se jí to nelíbilo. Ale Greg si jí nevšímal a mlel dál:

„Vidíte, pánové? V Silver Bay už máme zase žraloky. ochránci přírody budou nejspíš nadšení, ale já bych rád varoval všechny místní občany, aby při plavání, windsurfingu a vlastně při veškerých vodních sportech zachovali maximální opatrnost, aspoň dokud hrozba napadení žralokem potrvá.“

Novináři se sesypali na Kathleen s notesy a mikrofony. Několikrát vyšlehl blesk fotoaparátu. Greg dál pózoval vedle žraloka. Po té hrůze s bludnou sítí to pro místní novináře byla už druhá zpráva na první stranu během čtrnácti dnů a člověk úplně slyšel to nadšení v jejich otázkách.

„Ještě jsem zapomněl říct, že tenhle krasavec je na prodej, jestli má někdo zájem,“ zavolal Greg.

„Úplně čerstvý masíčko. Z toho by panečku bylo suši!“

„Myslel jsem, že žraloci a delfíni nikdy nejsou na jednom místě pohromadě,“ podotkl Mike, když jsme se spolu vraceli zpátky k hotelu. Bylo jasno a slunečno a moře se v dálce vlídně třpytilo. Dala jsem si předtím pár piv a spořádala neobvykle velkou porci jídla. Asi půl míle před námi jsem spatřila Hannu s Larou, jak předvádějí Ninovi Gainesovi jakýsi taneček, a pak se se smíchem zřítily do písku. V takovéhle dny jsem někdy dokázala přesvědčit samu sebe, že žiju v dobrém světě.

„Někdy si říkám, že je celá planeta vzhůru nohama,“ vzdychla jsem, odhrnula si vlasy z tváře a vzhlédla k němu. Zatoužila jsem ho políbit – většinu času jsem ho toužila líbat.

Na tohle nesmím zapomenout, řekla jsem si v duchu a přála si, abych mohla být jako Mikeův telefon a nahrát si do sebe spoustu takových okamžiků, které bych si i někdy daleko v budoucnu mohla přehrávat stejně jasně jako dnes.

„Nedělej to,“ řekl mi Mike večer. Čistil si zrovna v koupelně zuby, kolem pasu měl omotaný ručník a já vešla dovnitř, abych si natočila sklenici vody.

„Co nemám dělat?“ zeptala jsem se a nastavila sklenici pod kohoutek. Myslela jsem na to, co všechno potřebuju zítra zařídit. Hloupé záležitosti, o nichž jsem teď byla nucena přemýšlet – aby Hannah měla dost školních uniforem, aby jí vydržely na několik let; že musím napsat plnou moc a založit pro sebe a pro Kathleen společný účet. Právnička říkala, že by bylo lepší uspořádat si všechny osobní záležitosti, než si s někým promluvím, a mně se točila hlava z té spousty věcí, které bude potřeba zařídit.

„Nedělej to. Je to šílenství. Přemýšlel jsem o tom a je to šílenství.“ Hleděl na mě z odrazu v zrcadle a z jeho strnulých nahých zad jsem pochopila, že jsem si nic nenamlouvala, když jsem si předtím všimla napětí v jeho tváři.

Za celé hodiny řekl sotva půl slova, i když Greg byl tak užvaněný a stopaři všichni tak nametení, že by se stejně těžko dostal k řeči. Myslela jsem, že za to může Greg, který se ho usilovně snažil vyprovokovat. „Bez urážky, kámo,“ dodal po každé jízlivé poznámce a Mike se pokaždé strnule usmál. Jenom já jsem si všimla jeho křečovitě stažené tváře. Pořád jsme zezdola slyšeli rušnou zábavu, i když hlavní oslavenec Nino už byl dávno doma v posteli.

Vzdychla jsem. „Mikeu, já to teď nechci znova rozebírat.“ Chtěla jsem si užít i zbytek dne, vychutnat si ho a jít v klidu spát.

„Ten projekt už nic nezarazí,“ řekl a vyplivl pastu do umyvadla.

„Já vím, co jsou Beaker Holdings zač. Cítí v tom velké peníze, a jakmile Dennis Beaker ucítí peníze, nic ho nezastaví. Už se to moc rozběhlo. A ty zničíš život sobě i Hanně úplně pro nic za nic.“

„Co tím myslíš, pro nic za nic? A můj a Hannin klid nic neznamená?“

„Ale vždyť jsi teď v pohodě,“ namítl. Na bradě mu zůstala skvrna od pasty, ale tušila jsem, že by mi nepoděkoval, kdybych ho na to upozornila. „obě jste v pohodě. Možná nemůžete dělat všechno, co byste chtěly – ale kdo může? Hannah je v bezpečí, je spokojená, je s lidmi, které má ráda. Ty jsi šťastná – takhle šťastnou jsem tě nikdy neviděl. Ten chlap – Steven – je pořád naživu, je ženatý a má děti, takže i on je nejspíš spokojený. Můžeme být spolu, zůstat tady… a dál se uvidí. Proč to všechno ohrozit kvůli něčemu, co nejspíš stejně nevyjde?“

„Mikeu, už jsme to probírali milionkrát. Pro velryby je to jediná šance. A teď se o tom nechci bavit. Nemůžeme si jít prostě v klidu lehnout?“

„Proč? Kdykoli se o tom zmíním, vždycky říkáš to samé. Proč to nemůžeme probrat teď?“

„Jsem unavená.“

„Všichni jsme unavení. To už tak u lidí bývá.“

„Fajn, ale já jsem moc unavená, než abych si mohla povídat.“ Popudilo mě, že má pravdu. Nechtěla jsem o tom mluvit: vždycky jsem pak musela myslet na to, co se chystám udělat, a bála jsem se, že kdyby mi to někdo začal pořádně rozmlouvat, ztratila bych odhodlání.

Greg dole spustil nějakou písničku. Slyšela jsem, jak ho ostatní povzbuzují, a Lance pronikavě hvízdl.

„Jenomže to nedopadne jenom na tebe.“

„A ty myslíš, že to nevím?“ vybuchla jsem.

„Hannah se od tebe skoro nehne. Dneska večer na tebe byla celou dobu přilepená.“

Upřela jsem na něj zlobný pohled. „Nepotřebuju, abys mi vysvětloval, jak je to s mou dcerou, díky.“ Vařila se ve mně krev. Rozzuřilo mě, že na to upozornil. Zuřila jsem, že si všiml Hannina strachu.

„Někdo ti to říct musí! Ještě jsi o tom ani nemluvila s Kathleen.“

„Promluvím si s Kathleen, až na to budu připravená.“

„Nechceš jí to říct, protože víš, že by ti pověděla to samé co já. Přemýšlela jsi vůbec, jaké to opravdu je být ve vězení?“

„Nebuď tak přezíravý!“

„Představila sis, jaké to je, být třiadvacet hodin denně zavřená v cele? Že budeš pro všechny spoluvězně vražedkyní dítěte? Myslíš, že něco takového můžeš přežít?!“

„O tom se teď vůbec nechci bavit,“ vyštěkla jsem a začala si sbírat oblečení.

„Jestli to nedokážeš poslouchat ani ode mě, jak to pak hodláš zvládnout u soudu? Nebo na policii? Co uděláš, až to uslyšíš od lidí, kteří ti budou chtít ublížit? Myslíš, že je bude zajímat, jak to bylo doopravdy?“

„Proč mi tohle děláš?!“

„Protože myslím, že sis to pořádně nepromyslela. Myslím, že vůbec nevíš, do čeho jdeš!“

„Já se o sebe postarám!“

„Jak to můžeš vědět? Nikdy jsi nic takového nezažila.“ Pohlédla jsem mu přímo do očí. „Tohle je kvůli Gregovi, žejo?“

„To nemá s Gregem nic společného! Chci, abychom si promluvili o –“

„Všechno je to kvůli Gregovi! Celý večer tě dráždil a popichoval a tobě to připomnělo, že nejsi jediný chlap, se kterým jsem kdy byla.“ Posadil se naproti mně a zavřel oči, jako by mu to pomáhalo mě nevnímat. Ale já trvala na svém: „A teď si to vylíváš na mně. No, jestli se tolik potřebuješ s někým pohádat, tak já teda –“

„Co ty teda – zase před vším utečeš? Víš co? Myslím, že tohle už nemá s velrybami vůbec nic

společného.“

„Cože?“

„Ty se prostě potřebuješ potrestat za Lettyinu smrt. Tenhle projekt tě přiměl se zamyslet nad tím, co se stalo, a teď máš potřebu to odčinit tím, že se sama obětuješ.“

Zpěv dole utichl. okno bylo otevřené, ale mně už to bylo jedno.

„A bude to úplně k ničemu. Už dávno jsi za to zaplatila, Liso, zaplatilas za to nejmíň milionkrát!“

„Chci začít znova s čistým štítem. A musíme –“

„Zachránit velryby. Jasně.“

„Tak proč mi tohle všechno říkáš?“

„Protože děláš chybu! A děláš ji ze špatného důvodu.“

„Co si o sobě myslíš – že mě můžeš soudit?“

„Já tě nesoudím! Ale měla by ses nad tím ještě zamyslet, Liso. Měla by sis uvědomit, že –“

„A ty bys měl přestat strkat nos do mých věcí!“

„– že jestli to uděláš, zničíš tím i Hannu!“

Ztuhla mi krev v žilách. Nemohla jsem uvěřit, že by mi dal takovou ránu pod pás. Kdyby se do mě jeho slova nezařízla jako nůž, nejspíš by ze mě nikdy nevypadlo: „A kdo nás krucinál do téhle situace dostal, Mikeu? Na to se laskavě příště zeptej sám sebe, až mě zase začneš soudit. Sám jsi to říkal, tady jsme byly v pohodě! Byly jsme spokojené! Takže jestli se s Hannou příštích pět let neuvidíme, zeptej se sám sebe, čí je to ksakru vina!“

Rozhostilo se hrobové ticho, v místnosti i venku. Slyšet bylo jen šumění moře a po chvilce zaskřípala židle na podlaze, jak se někdo mlčky zvedl a začal sbírat sklenice.

Podívala jsem se na Mikeovu zešedlou tvář a přála si, abych to mohla vzít zpátky. „Mikeu –“ Zarazil mě pohybem ruky. „Máš pravdu,“ hlesl. „Tak strašně mě to mrzí.“

A já si s bolestným trhnutím uvědomila, jak to je doopravdy, že mi nechtěl ublížit. Jenom nemohl snést pomyšlení, že by mě ztratil.

Monica

Můj bratr mě v uplynulých měsících značně překvapoval. Kdyby se se mnou vloni touhle dobou někdo chtěl vsadit, kam se bude dál ubírat jeho život, řekla bych mu, že v březnu už bude ženatý s Vanessou, ta bude usilovně pracovat na otěhotnění a Mike se bude v té své developerské firmě pomalu, ale jistě drát na vrchol. Elegantní byt, možná nový dům, nejspíš dovolená někde v teple, další luxusní auto, lyžování, drahé restaurace, a tak dále a tak dále. To nejradikálnější, co se od Mikea dalo čekat, byla nanejvýš změna vody po holení nebo barvy kravaty.

Teď jsem neměla ani tu nejmenší představu, kde v březnu bude. Mohl by být v Austrálii, na Novém Zélandu, nebo třeba stavět lodě na Galapágách. Klidně by si mohl nechat narůst dredy. Mohl by se snažit chránit ženu na útěku a její dítě a zachraňovat velryby. Neřekla jsem našim rodičům ani půlku z toho (snad mi to odpustí, ale nemohla jsem si pomoct) a táta už málem vyplivl umělé zuby.

„Co tím chceš říct, že odešel z práce?!“ prskal a já v pozadí slyšela mámu, jak ho napomíná, ať myslí na svůj vysoký tlak. „A jak dlouho hodlá zůstat v Austrálii?“ A pak: „Svobodná matka?! A kam se ksakru poděla Vanessa?“

Napadlo mě, že Mike možná prochází nějakou předčasnou krizí středního věku, že je možná Lisa jeho první láska – lidi dokážou dělat divné věci, když se poprvé v životě zamilují. Možná že developerství není tak úžasné, jak se mu předtím zdálo.

Ale pak mi minulý týden zavolal a vypověděl mi tenhle příběh. Nebudu lhát. Rozhodně mě ze všeho nejdřív nenapadlo, jak ji ochránit – jak to řekl Mike. Byl to prostě dokonalý materiál: týraná přítelkyně ambiciózního začínajícího politika, která uprchla ze země, když nešťastnou náhodou zabila jejich společné dítě. Bylo v tom všechno: násilí, zločin, dlouho ukrývaná tajemství, tragédie, mrtvé dítě, krásná blondýna. A ještě k tomu velryby a delfíni, probůh. Řekla jsem mu, že nám ještě chybí Skippy a budeme to mít komplet. Nerozesmálo ho to.

Jenomže ono na tom něco nehrálo. Prošla jsem všechny výstřižky o tom chlápkovi, i ty pod novým jménem. Porovnala jsem to s každou databází, na kterou jsem si vzpomněla. Skoro týden jsem nedělala nic jiného, než že jsem k tomu dohledávala fakta a štvala tím celou redakci, protože jsem jim nemohla říct, na čem vlastně dělám. A stejně tam pořád něco nehrálo.

Mike

Milly začala nějak chátrat. Skoro nežrala a spala jen zřídka. Byla ostražitá, úzkostná a podrážděná. Dvakrát udělala ostudu na palubě Izmaela, když začala cenit zuby na cestující, a jednou dokonce udělala loužičku na koberec v obýváku – byl to projev sklíčenosti, za který se pak zjevně sama styděla. Lepila se Lise na paty, kamkoli se hnula, jako malý černobílý stín. S pravou psí intuicí vycítila, že se její paní chystá odejít, a bála se, že jestli jen trochu poleví v ostražitosti, Lisa jí někam zmizí.

Přesně jsem věděl, co cítí. Úzkost. Bezmoc. od toho večera, kdy byla oslava, jsme už s Lisou o jejích plánech nemluvili. Pracoval jsem ještě usilovněji – jednak proto, že mě nenapadal jiný způsob, jak ji zastavit, a jednak pro mě bylo stále bolestnější s ní být. Nemohl jsem se na ni ani podívat, dotknout se jí, políbit ji, abych si okamžitě nezačal představovat, jaké to bude bez ní. Kdybyste to chtěli vyjádřit bezcitně a finančnicky, nemohl jsem už dál investovat do něčeho, o co jsem měl každou chvíli přijít.

Kathleen zjevně už věděla, co Lisa chystá – konečně si promluvily –, a jako často ve svém životě se s tím vyrovnávala tak, že to prostě táhla dál a jednala prakticky. Nemluvil jsem o tom s ní – měl jsem pocit, že mi to nepřísluší –, ale všiml jsem si, že se mnohem víc věnuje Hanně. Plánovala pro ni výlety a pozornosti a já věděl, že i ona už se na to svým způsobem připravuje. Pan Gaines sem teď jezdil skoro každý den, a když byla Hannah ve škole, ti dva často sedávali za kuchyňským stolem, něco si šeptali nebo si pokojně četli noviny a poslouchali rozhlas, jak tomu pořád ještě říkali. Byl jsem rád za ně oba, těšilo mě, že na to Kathleen nebude sama, a trochu jsem jim i záviděl jejich štěstí. I Lisa si zasloužila takovouhle spokojenost, po tom všem, co se jí stalo, a místo toho ji zase čekal trest.

Ten můj výbuch mi odpustila. Chovala se ke mně s něhou, občas mi se soucitným pohledem přejela prstem po tváři. V noci byla stále vášnivější, jako by se i ona snažila z času, který nám zbývá, vytěžit každou kapičku štěstí. Někdy jsem jí až musel říct, že to nejde – byl jsem příliš smutný a rozzlobený z toho, co přijde, než abych to dokázal.

Nikdy to nekomentovala. Jen mě objala štíhlými údy, přitiskla mi tvář na šíji, leželi jsme spolu potmě, věděli, že ten druhý nespí, ale netušili jsme, co říct.

Několikrát se zeptala, kdy se nejspíš moje sestra znovu ozve, kdy se ten rozhovor asi bude konat. Snažila se to podat nenuceně, ale já věděl, že potřebuje, aby se věci daly do pohybu, aby věděla přesně, kolik času jí ještě zbývá. Nejprve jsem se to snažil oddalovat, pak jsem se několikrát pokusil Monice dovolat, ale vždycky se mi ozval jen záznamník. Pokaždé když se nám nepodařilo se spojit, se mě zmocnila jen úleva.

Mou sklíčenost navíc umocňovalo, že výstavbu letoviska už podle všeho nebylo možné nijak zastavit. Docházely mi nápady i energie a navzdory veškerému úsilí se mi nepodařilo zorganizovat demonstraci na den vystavení architektonického modelu. Majitel hotelu Blue Shoals mi zatelefonoval, že má sice pro mé úsilí pochopení, ale nestojí o žádné „mrzutosti“, protože bude mít ten den vzadu v salonku křtiny, a že to jistě pochopím. Připadal mi jako milý člověk a nechtěl jsem nikomu kazit rodinnou oslavu, takže jsem to celé odvolal. Kathleen se suše zasmála, když jsem jí to řekl, a prohlásila, že to jsem tedy pěkný revolucionář. Nechtěl jsem jí přiznat, že o účast na demonstraci

stejně projevila zájem jen hrstka lidí.

Lisa byla s Izmaelem na moři, Hannah byla ve škole, takže když se mi nezdařilo pokračovat v boji od stolu, rozhodl jsem se vydat do Blue Shoals osobně. Navzdory všemu jsem si užíval nádherně modrou oblohu i teplý vánek. S příchodem teplého počasí mi Silver Bay připadala čarokrásná. Krajinu jsem již důvěrně znal, vulkanické kopce na obzoru působily uklidňujícím dojmem, řady bungalovů a turistických apartmánů už mě nerušily, pekařství a obchody s lihovinami na pobřeží se staly pravidelnými zastávkami. V tomhle koutku světa je všechno, co člověk může potřebovat, pomyslel jsem si. Rozhodnutí zůstat tu, pomáhat Kathleen udržet hotel nad vodou a starat se o Hannu do Lisina návratu bylo jednou z mála jistot, jimiž jsem se utěšoval.

Připadalo mi, že je to v téhle situaci to nejmenší, co můžu udělat.

Na recepci v hotelu Blue Shoals jsem byl úplně sám. Recepční, která mě nejspíš poznala, ukázala palcem ke kratšímu rameni haly ve tvaru písmene L, a tam mezi kartonovými tabulemi znázorňujícími předpokládané počty návštěvníků a popisujícími výhody pro místní komunitu stál v plexisklové vitríně model, asi metr dvacet na metr osmdesát, a vůbec nikdo si ho nevšímal.

Vypadalo to přesně tak, jak jsem si představoval. Vlastně ještě líp, uvědomil jsem si, když jsem se nad modelem naklonil. Letovisko se skládalo ze čtyř budov, elegantně obklopujících řadu nádvoří a plaveckých bazénů. Prosklené střechy napodobovaly tvar kopců za sebou. Bylo bělostné, nablýskané, neposkvrněné a nákladné. I přes jakési podivné bezčasí, jímž působí architektonické modely, si člověk dokázal představit davy lidí u bazénů, a spousty dalších, kteří se po dni stráveném na pláži trousí do svých pokojů. Areál vodních sportů vybíhal daleko do zátoky a na modelu ho krášlily maličké plastové lodičky a dokonce i dvě figurky vodních lyžařů, za nimiž se táhla čára zpěněné vody. Velrybí molo lemovaly drahé bílé jachty a katamarány. Písek byl bílý, prosklené budovy omítnuté zářivě bělostnou barvou. Za letoviskem se po horách šplhaly zakrslé borovice a moře mělo tyrkysovou barvu. Působilo to jako místo, kde by se člověk rád ztratil. Musel jsem přiznat, že to vypadá jako maličký kousek ráje, a má obchodní mysl se musela na chvíli zvráceně obdivovat mým vlastním schopnostem. Pak jsem se ale znovu podíval na miniaturní zátoku a spatřil, že Kathleenin hotel ani Muzeum velrybářství tam vůbec nejsou. Jen bílý písek, výběžek pevniny a nic víc.

Znovu se ve mně vzedmul vztek.

„Vypadá to pěkně, co?“

Vzhlédl jsem a spatřil pana Reillyho, který zíral do plexisklové vitríny. Měl na sobě košili s krátkým rukávem a přes rameno přehozenou bundu, jako by nečekal, že bude dneska tak teplo.

„Musíte mít asi radost.“ Narovnal jsem se.

„Zajímalo by mě, odkud mají všechny ty postavičky,“ přemítal.

„Na to jsou specializované firmy,“ řekl jsem úsečně. „Vyrábějí je na objednávku.“

„Můj syn je blázen do modelů železnic,“ pokračoval pan Reilly a přidřepl si, aby měl model ve výši očí. „Měl bych jim říct, aby mi pár těch figurek taky udělali. Ten by z toho byl celý pryč.“

Neřekl jsem nic. Hleděl jsem na místo, kde měl být Kathleenin hotel.

„Vypadá to teda jinak, když to vidíte trojrozměrně,“ poznamenal. „Myslel jsem, že to poznám už z těch plánů, ale tohle je jako živé.“

„Je to chyba,“ opáčil jsem. „Pro celou tuhle oblast to bude pohroma.“

To panu Reillymu trochu vzalo vítr z plachet a zvedl se zase na nohy. „Už jsem slyšel, že jste se dal na stranu místních. To mě překvapuje, Mikeu, když si vzpomenu, jak moc jste za tohle letovisko bojoval.“

„Pochopil jsem, co všechno tím ztratíte,“ řekl jsem, „a nechtěl jsem se na tom podílet.“

„Myslím, že zas tak moc neztratíme.“

„Jenom velryby a delfíny.“

„Ale tak to tolik nedramatizujte. Podívejte, pobřežní stráž si na ty zábavní lodi došlápla. Už víc jak deset dní se tu neukázala ani jediná. Konečně jim to došlo.“

„Jen než se začne s výstavbou.“

„Mikeu, nemáme žádné důkazy, že výstavba na pobřeží bude pro ta zvířata představovat nějaký stres.“

„Ale vodní sporty ano.“

„Beaker Holdings slíbili zavést docela přísné předpisy.“

„Vy si myslíte, že nějakého osmnáctiletého kluka na vodním skútru budou zajímat nějaké předpisy? To bude jedno k druhému, pane Reilly,“ opáčil jsem. „Všechno společně to bude pro velryby znamenat hroznou zátěž.“

„V tom s vámi nemůžu souhlasit,“ zavrtěl hlavou. „Jenom tenhle týden tu zahlédli alespoň dva keporkaky, což je takhle pozdě v sezóně celkem normální. Pozorovatelské lodi zase jezdí. Jsou tu i delfíni. Nezlobte se na mě, ale já vážně nechápu, proč jste najednou tak strašně proti tomu.“

Stáli jsme proti sobě a ohromná plexisklová vitrína se rozprostírala mezi námi. Měl jsem najednou chuť ho praštit, což mi vůbec nebylo podobné a byla to velká škoda, protože jsem tušil, že za jiných okolností by mi nejspíš byl sympatický. Zhluboka jsem se nadechl a ukázal na model. „Pane Reilly, udělejte pro mě něco. Podívejte se na ten model a řekněte mi, co vidíte.“

Strčil ruce do kapes. „Kromě toho, že bych se tam docela rád sám ubytoval? Vidím pracovní příležitosti. Vidím živý ruch v oblasti, kde ho teď moc není. Vidím nový autobus a budovu knihovny pro školu a vidím obchod. Vidím příležitosti.“ Sarkasticky se na mě usmál. „Vy byste to měl vědět nejlíp, Mikeu. To vy jste mi všechny tyhle věci ukázal.“

„Tak já vám řeknu, co vidím já,“ nadechl jsem se. „Vidím chlápky, co to přehnali s pitím, jak se obrovskou rychlostí prohánějí zátokou na motorových člunech. Vidím delfíny zraněné kormidlem, když nedokázali včas uhnout. Vidím zábavní lodi, které se snaží těžit z přílivu návštěvníků, vidím příliš mnoho lidí, kteří chtějí pozorovat delfíny, vidím dezorientované velryby, které uvíznou na té čisťounké bílé pláži. Vidím, jak se zbytky migrujících velryb přesouvají o desítky kilometrů odsud, přičemž jich možná spousta zahyne a lidé, kteří na ně spoléhali, přijdou o práci. A taky vidím obrovskou prázdnou díru, kde by měl být rodinný hotel, který tu předtím stál už víc než sedmdesát let.“

„Není důvod, proč by hotel Silver Bay nemohl vedle toho letoviska dál spokojeně existovat.“ Ukázal jsem na model. „oni si to zjevně nemyslí.“

„Nemůžete přece čekat, že tam dají každou místní budovu.“

„Sázíte někdy, pane Reilly? Vsadil byste si pět set dolarů, že za rok potom, co to tu postaví, tu hotel Silver Bay ještě pořád bude stát?“

Na minutku jsme se odmlčeli. U vchodu do hotelu stál jakýsi postarší pár a nervózně po nás pokukovali. Uvědomil jsem si, že jsem začal křičet. Potřeboval jsem se sebrat. Byl jsem vyčerpaný a začínal jsem ztrácet odstup. Reilly manželům smířlivě pokývl a pak se znovu obrátil ke mně.

„Musím říct, že jste mě překvapil. To je opravdu obrat o sto osmdesát stupňů,“ pronesl, ale neznělo to nepřátelsky. „Povězte mi něco, Mikeu. Teď jste sice proti tomu projektu, ale předtím jste v tom přece musel vidět nějaké výhody. Musel být nějaký důvod, proč jste se tolik snažil ho prosadit. Tak mi to povězte. Když jste za mnou tenkrát poprvé přišel, když jste si tuhle výstavbu ještě přál, co jste viděl vy, když jste se na ty plány podíval? Ale popravdě.“

Pohlédl jsem na ten model, na tu nezadržitelnou sílu, a srdce jsem měl jako z olova. „Peníze,“ řekl jsem. „Viděl jsem peníze.“

Když jsem se vrátil, seděla Hannah v mém pokoji u počítače. okno bylo otevřené, na bíle natřená prkna na podlaze dopadalo jasné slunce, odhalovalo vybledlé barvy perského koberečku a písčité stopy, které tu ráno zanechaly moje běžecké boty. Venku někomu duněla z auta hlasitá neodbytná hudba a někde na dunách se proháněla terénní motorka. Z otevřeného okna to jemně foukalo ke dveřím. Dveře do pokoje už jsem skoro nezavíral – už celé týdny nepřijeli žádní hosté a Kathleen se chovala, jako bych tu byl doma. Nechtěla po mně ani peníze.

„Mikeu!“ zavolala Hannah. otočila se na židli, pobídla mě, ať jdu k ní, a ukázala mi e-mail od nějaké osoby z Havaje, které se údajně podařilo zastavit výstavbu podobného letoviska. „Pošle nám seznam organizací, které jí v tom pomáhaly,“ vysvětlila Hannah.

„Možná bychom je přesvědčili, aby pomohli i nám.“

„To je skvělé,“ pochválil jsem ji a snažil se, aby to znělo optimisticky. Toužil jsem ale jenom zabořit hlavu do dlaní. „Dobrá práce.“

„S Larou posíláme e-maily úplně každému. A myslím fakt každému. Teď volal někdo ze South Bay Examiner. Chtějí nás fotografovat, kvůli té petici.“

„A co na to tvoje máma?“ chtěl jsem vědět.

„Že prý se mám zeptat tebe.“ Zazubila se. „Dala jsem dohromady seznam všeho, co jsme dneska udělaly – je to v té modré složce v rohu. Musím teď na hokej, ale až se vrátím, budu zas pokračovat. Pojedeš teda se mnou a s mámou?“

„Hmm?“ Myslel jsem na pana Reillyho. Územní šetření za tři dny skončí, oznámil mi na odchodu z Blue Shoals. Ale dodal jen tak mezi námi, že se neobjevilo nic dostatečně přesvědčivého, aby to výbor přimělo změnit názor.

„Máma říkala, že bychom si všichni tři mohli vyjet na Izmaelovi, pamatuješ?“

„A jo,“ pokusil jsem se usmát. „Jasně.“

Natáhla si školní svetřík a podala mi noviny. „Viděl jsi tetinu fotku s tím žralokem? Hrozně zuří.

Povídala, že Grega roztrhne jak hada.“

Titulek oznamoval: „Lovkyně žraloků varuje před znovuobjevením žraloka tygřího.“ Pod tím zachytil fotograf, jak Kathleen zrovna přistupuje ke Gregovi, s výrazem téměř stejně zlověstným jako ten mrtvý žralok. Do obrázku byla vložená menší fotka, mně dobře známý obrázek sedmnáctileté Kathleen v plavkách.

„Naskenovala jsem ti to. Tohle musím vrátit panu Gainesovi, ale nakázal mi, že nesmím tetě říct, že si to koupil, jinak prý ho teta propíchne harpunou. Máš to na stole, jestli si to chceš přečíst, a pak ještě další dva články – jeden byl v Sentinelu a ten druhý v Silver Bay Advertiseru, ale nemají tak dobré fotky.“

Chudák Kathleen. Měla naprostou pravdu – ten žralok ji bude pronásledovat až do smrti.

Díval jsem se, jak si Hannah sbírá věci, pak mi vesele zamávala a běžela dolů po schodech. Blížící se matčin odjezd zjevně vytěsnila z mysli. Možná že některé věci byly příliš závažné, než aby o nich jedenáctiletý člověk dokázal uvažovat. Možná že stejně jako já doufala v nějaký zásah shůry.

Naslouchal jsem jejímu zpěvavému hlásku, když se s kamarádkou rozběhly po cestě. Už po bůhvíkolikáté jsem se jí v duchu omluvil.

V tu chvíli mi zazvonil mobil.

„Moniko?“ mrkl jsem na hodinky. V Anglii musely být skoro dvě hodiny ráno.

„Jak to jde?“ řekla Vanessa.

Nejprve mi problesklo hlavou: kde je ksakru moje sestra? Hned za tím následovalo podráždění.

Vanessa přece musí dobře vědět, že můj odpor vůči projektu byl zatím úplně k ničemu.

„Jak jde co?“

„Život. Všechno. Nemluvila jsem o tom projektu,“ prohodila.

„V pohodě,“ odvětil jsem.

„Slyšela jsem, že jsi pořád ještě v Austrálii,“ řekla. „Mluvila jsem tuhle s tvou matkou.“

„Jo, pořád si ještě hraju na Dona Quijota,“ odtušil jsem. „Bojuju proti větrným mlýnům.“

Na jejím konci se v pozadí ozvalo jakési tlumené zadunění – a já si najednou představil náš byt, elegantní plochou televizi v koutě, ohromné semišové pohovky, drahý nábytek. Nechybělo mi to.

„Táta má plnou složku výstřižků,“ řekla. „Všechno, cos uveřejnil k tomu protestu proti výstavbě.

Každý den po ní něčím vztekle hodí.“

„Proč mi to říkáš?“

„Já nevím. Asi abys věděl, že tvoje úsilí nepřichází úplně vniveč.“

„Ale to ho nezastaví.“ Krátce se odmlčela.

„Ne,“ připustila pak. „To ne.“

Za oknem usedlo na strom hejno papoušků. Pozoroval jsem je, jako pokaždé s mírným překvapením, že se v přírodě může vyskytovat něco tak zářivě barevného.

„Tina odešla.“

No a co? chtělo se mi říct a dál jsem hleděl z okna.

Zavřel jsem oči. Byl jsem tak strašně unavený. Celý den jsem zápolil s nehybným kolosem, neustále přemílal v hlavě možné příležitosti a skuliny, v noci jsem nemohl spát a pozoroval jsem Lisu, jen aby mi neuteklo těch pár posledních okamžiků, než mi zmizí.

„Chybíš mi,“ hlesla Vanessa. Neřekl jsem nic.

„Takhle jsem tě nikdy nezažila, Mikeu. Změnil ses. Jsi silnější, než jsem si myslela.“

„No a?“

„No… přemýšlela jsem o tom.“ Zhluboka se nadechla. „Můžu ho přimět, aby to zastavil. Vím, že na mě dá.“

Svět jako by se na chvíli zastavil. „Cože?“

„Jestli to pro tebe tolik znamená, tak to zarazím. Ale chtěla bych… prosím tě o to… pojďme to ještě jednou zkusit.“

Když už se mi konečně podařilo nadechnout, uvízl mi dech zase v hrudi. „Myslíš spolu?“

„Šlo nám to spolu dobře, ne?“ hlesla nejistě, prosebně. „A mohlo by to být ještě lepší, než jsem tušila. To díky tobě mi to došlo.“

„Aha,“ řekl jsem tiše.

„Ublížil jsi mi, Mikeu, nebudu ti lhát. Ale táta říká, že Tina ráda dělala potíže, a myslím, že ty bys mě úmyslně nepodvedl. Takže… takže bych nechtěla přijít o to, co mezi námi bylo. Byli jsme tým. Skvělý tým.“

Nevidoucíma očima jsem zíral do země.

Pak jsem promluvil a náhle vyschlá ústa musela s těmi slovy zápolit: „Takže ty říkáš, že jestli se k tobě vrátím, zastavíš ten projekt.“

„To zní hrozně zjednodušeně. Není to něco za něco, Mikeu. Ale chybíš mi. Nepochopila jsem, co to pro tebe znamená, a chci to napravit. A i s některým z těch náhradních řešení bychom mohli hodně dokázat.“

„Pokud budeme spolu.“

„No, přece se nebudu namáhat kvůli někomu, na kom mi nezáleží,“ řekla podrážděně. „Je to pro

tebe tak strašlivá představa? Že bychom to spolu ještě zkusili? Když jsme spolu mluvili naposled, myslela jsem…“

Potřásl jsem hlavou ve snaze utřídit si myšlenky.

„Mikeu?“

„Vanesso, mě to… hodně jsi mě zaskočila. Víš co, teď už musím běžet, ale zavolám ti později.

Dobře? Zavolám později. Ráno. Ráno tvého času,“ vychrlil jsem přes její protesty.

Ukončil jsem hovor, ztěžka se posadil a v uších mi hučelo. Neměl jsem na vybranou. Vanessa Beakerová byla jediná na celém světě, která ten projekt mohla zastavit.

Musel jsem se z toho výletu vymluvit. Řekl jsem, že mě bolí hlava a že musím vyřídit nějaké telefony. Už z toho, že jsem použil dvě výmluvy, když by byla bohatě stačila jedna, Lisa okamžitě vytušila pravdu: že za mým odmítnutím zúčastnit se plánovaného výletu je nějaký jiný důvod. Hannah mě s čitelným zklamáním prosila, abych si to ještě rozmyslel, ale její matka mě jen zvědavě pozorovala a mlčela. Později mě napadlo, že to možná vnímala jako součást mého citového vývoje: že se postupně snažím od ní cíleně odříznout… že se snažím chránit.

„Uvidíme se, až se vrátíte,“ ujistil jsem je co možná nenuceně.

„Jak chceš,“ pokrčila Lisa rameny. „Za pár hodin jsme zpátky.“ Milly už byla na můstku a tiskla se k nim.

Nechtěl jsem tu zůstat, ale potřeboval jsem přemýšlet. Byli jsme s Lisou jeden na druhého tak naladění, že kdyby se mnou byla déle než pár minut, okamžitě by mě prokoukla. Zamával jsem jim, motory zaburácely, loď vystřelila po vlnách a vzdalovala se ode mě. Mával jsem ještě dlouho poté, co se mi ztratily z dohledu. Když zmizely za výběžkem, sedl jsem si do písku, přitáhl si kolena k bradě a zabořil hlavu do složených paží. Bylo mi úplně jedno, jestli mě někdo uvidí.

Tak začalo nejdelší odpoledne mého života. Nedokázal jsem se vrátit do hotelu, a tak jsem se vydal přes duny po pobřeží, na pár hodin se ztratil, aniž bych tušil, kam vlastně jdu, a vůbec jsem si neuvědomoval své okolí. Musel jsem chodit, protože představa, že jen tak nehybně sedím se všemi těmi myšlenkami, byla k nesnesení.

Šoural jsem se s rukama v kapsách a skloněnou hlavou. Kýval jsem na lidi, kteří mě zdravili, a nedíval se na ty, kdo si mě nevšímali. I v tomhle nerovném terénu jsem se ploužil pravidelně jako soumar. Byl jsem bez čepice, neměl jsem peněženku a bloumal jsem zjevně zcela bezcílně – určitě jsem musel být terčem zvědavých pohledů, ale já si ničeho nevšiml. Moje pleť, nezvyklá i na tohle jarní slunce, se začala připalovat, a když jsem prošel borovým hájem a vyšel u silnice do Newcastlu, cítil jsem, jak mám kůži na nose napjatou. Necítil jsem horko, žízeň ani únavu, přestože jsem v noci vůbec nespal. Chodil jsem a přemýšlel a všechna možná řešení mi připadala úplně stejně zhoubná.

Já, Michael Dormer, proslulý svým pronikavým úsudkem a brilantní schopností zvážit pro a proti jakékoli situace a dobrat se správného řešení, jsem teď zjišťoval, že ať se rozhodnu jakkoli, ze všeho se mi chce jen padnout na kolena a brečet jako malý kluk. A ta jediná osoba, jíž bych se mohl zeptat na radu, jejíhož názoru bych si vážil, ta se to nikdy nesměla dozvědět.

Když se vrátily, byl jsem už zase zpátky na Velrybím molu. Muselo to vypadat, že jsem vůbec nebyl pryč. Dal jsem si pár piv a náhle jsem si uvědomil, že mám špinavé džíny a v ruce láhev. Byl bych si rád vzal čepici, ale bál jsem se, že bych se pak proměnil v Grega.

Díval jsem se, jak Izmael vyplouvá zpoza mysu a mění se z bělostné skvrnky v jemně se pohupující bílou jachtu. Na příčném ráhnu byla natažená síť, z níž měla nejspíš Hannah dovoleno pozorovat delfíny. Jak se loď blížila, spatřil jsem ji, jak jistým krokem pobíhá po palubě, na sobě kraťasy,

plavky a záchrannou vestu. Milly stála s Lisou u kormidla a zjevně se těšila na návrat stejně, jako se každé ráno těšila na výlet na moře. Vypadaly tak nádherně a radostně a za jiných okolností by mi při pohledu na ně poskočilo srdce štěstím.

Hannah se opírala o zábradlí na přídi. Když si mě všimla, zamávala mi celou paží tak usilovně, až přitom musela přešlapovat z nohy na nohu. Na hubených nožkách jí hrály dětské svaly a já v náhodné eleganci jejích pohybů náhle spatřil její matku.

„Viděly jsme Paraplíčko!“ volala. Jak pluly blíž, musela křičet hlasitěji, aby ji přes rachot motoru a pleskání vln o bok lodi bylo slyšet. „Byla v pohodě! Nebyla vůbec pořezaná! V té síti to nebyla ona, Mikeu. Vysvobodil jsi jiného delfína! A představ si – měla s sebou i mládě!“ Celá zářila – obě jen zářily, Lisa se usmívala s mateřským potěšením nad dceřinou čistou radostí. Vstal jsem a v duchu zalitoval, že jsem na tenhle prostý výlet plný drobných radostí nejel s nimi.

Zažily i další dobrodružství. Zahlédly keporkaka, i když se k nim nepřiblížil, potkaly pár obrovských mořských želv a poblíž úžiny vylovily kus kostice, ale Milly jim část sežrala, když nedávaly pozor. A k tomu ještě pár sušenek.

„Je mi líto toho druhého delfína,“ pokračovala Hannah, vyskočila na molo a její matka zatím pomaličku navedla loď k molu a motor se jemně zastavil. „Ale nejspíš jsi ho zachránil, žejo, Mikeu? Určitě si našel cestu ven. A já jsem tak ráda, že je Paraplíčko v pořádku! Určitě mě poznala! Máma mě nechala sedět v síti a Paraplíčko s námi hrozně dlouho plavala!“

Lisa mrštně vyskočila na molo a začala uvazovat loď. Na hlavě měla čepici, a tak jsem jí neviděl do tváře.

„Vůbec jsem nevěřila svým očím,“ vykládala mi Hannah bez dechu. Zvedla Milly do náruče a přitiskla ji k sobě. „Nemohla jsem tomu uvěřit!“

„Vidíš? Někdy se dějou i dobré věci,“ podotkla Lisa s tváří zrůžovělou námahou, jak se snažila uvázat uzly. „Když v to věříš.“

Neodpověděl jsem. Myslím, že Hannin zářivý úsměv všechno rozhodl a nebyl jsem si jistý, že má Lisa pravdu.

Tu noc jsem spal sám – nebo spíš jsem seděl v ošoupaném koženém křesle a myšlenky se mi kroutily a třepily jako Lisina lana. Lise jsem svou zdrženlivost vysvětlovat nemusel – Hannu večer přepadla náhlá skleslost, jakoby v nepřímé úměře k předchozímu radostnému nadšení, a spala tu noc v matčině pokoji. Hleděl jsem z temného okna na světla rybářských lodí, slyšel Hannin pláč a Lisino konejšivé mumlání. Nad ránem jsem se zvedl, abych si udělal čaj, a našel v kuchyni Kathleen zabalenou v županu. Pohlédla na mě a potřásla hlavou. „Není to pro ni lehké,“ pronesla a já si nebyl jistý, kterou z nich má na mysli.

Matky jsou prý geneticky naprogramované, aby instinktivně toužily utišit pláč svého dítěte. No, té noci bych byl i já udělal cokoli, jen aby Hannah už neplakala. V jejích vzlycích jsem slyšel každou ztrátu, kterou v životě zakusila, i každou, která ji ještě čeká, ai když jsem se nikdy předtím nepovažoval za zvlášť citově založeného, té noci mi bylo mizerně. Člověk by musel mít srdce z olova, aby ho ty slzy nedojaly.

Když jsem konečně usnul, už se rozednívalo, a Hannah se před pár hodinami uklidnila. Ale já cítil, jak křehký je její spánek, stejně jako jsem na konci chodby cítil Lisinu přítomnost a věděl jsem, že ani ne šest metrů ode mě za nabílenými dřevěnými dveřmi je i ona vzhůru.

*

Příštího rána jsem na ni čekal na parkovišti, když zavezla Hannu do školy. Stoupl jsem si k zadní zdi hotelu, aby mě nikdo jiný neviděl.

„Ahoj, fešáku,“ zavolala na mě, když couvala k domu. V jejím úsměvu byla patrná úleva, že po celém dnu odloučení je se mnou zase sama. „Radost na tebe pohledět.“ Vystoupila z auta a zabouchla dveře.

„Pojď se se mnou projít,“ řekl jsem. Zamžikala a podezíravě na mě pohlédla.

„Co se děje?“

Nepřistoupili jsme k sobě. obyčejně už bych ji teď svíral v náručí, nedokázal bych odolat, abych si ji v té chvilce, kdy jsme spolu sami, k sobě nepřitáhl, abych cítil její kůži na své.

„Mikeu?“

Nasadil jsem tak neutrální výraz, jaký jsem jen svedl. „Musím ti něco říct.“ Napřímil jsem se.

„Zastavím ten projekt. Mluvil jsem s někým, kdo na to má velký vliv, a myslím, že je dokážu přesvědčit, aby to přesunuli jinam.“

Zastínila si rukou oči, aby mi viděla do obličeje. Sama měla tvář ztrhanou, pod očima fialové stíny.

„Cože?“

„Myslím, že to dokážu zastavit – vím to.“

Zamračila se. „Prostě se to zruší? Územní řízení se zastaví? A dál už nebude nic? Jenom tak?“ Polkl jsem. „Myslím, že ano.“

„Ale… jak to?“ Na rtech jí pohrával úsměv, jako by se neodvážila mu dát průchod, dokud jí svá slova nepotvrdím.

„Nechci, abys o tom někomu říkala, dokud to nebudu vědět jistě. Vracím se do Londýna.“

„Do Londýna?“ Pousmání zmizelo.

„Takže ty už nikam jezdit nemusíš, Liso,“ pronesl jsem pomalu.

„Nemusíš jezdit vůbec nikam.“

Mrkla na mě, pak chvíli upřeně pozorovala svoje boty, pak zvedla oči k moři. Dívala se všude, jen ne na mě. „Víš dobře, že to nechci udělat jenom kvůli tomu projektu, Mikeu. Potřebuju začít s čistým štítem. Musím už přestat utíkat.“

„Tak to udělej, až bude Hannah starší. oznam to, až tě už nebude tolik potřebovat. ono to ještě chvíli vydrží.“

Stála přede mnou a já viděl každičkou myšlenku, která jí přelétla po tváři, jako oblaka valící se po obloze. Šance, že nebude muset odejít, znamenala nesmírnou úlevu. Ale bylo zřejmé, že už se na odchod mentálně připravila, a nebylo lehké se z toho vymanit. Konečně na mě pohlédla. „Co se děje, Mikeu?“

„Postarám se, abys byla v bezpečí,“ řekl jsem, „a aby Hannah mohla dál vyrůstat s mámou.“

Dlouho na mě tázavě hleděla. Pak jí ale konečně došlo, že se neusmívám. A že bych se měl usmívat, vzhledem k tomu, co jsem dokázal. A já věděl, na co se teď zeptá. Kopla do kamínku.

„Vrátíš se? Až to zařídíš?“

„Nejspíš ne,“ zašeptal jsem. A bylo to venku.

„Myslela jsem, že jsi chtěl… že chceš být s námi.“ Mlčel jsem. Neměl jsem, co bych řekl.

„Neodpověděl jsi mi na otázku.“

„Potřebuju, abys mi věřila,“ hlesl jsem.

„Ale nevrátíš se tak ani tak.“ Zavrtěl jsem hlavou.

Viděl jsem, jak jí ztuhla tvář. Bylo mi jasné, že by se chtěla zeptat, jak jí to můžu udělat, když jsem jí řekl, jak moc ji miluju. Věděl jsem, že má milion otázek, ale že na tu nejdůležitější už nezná

odpověď. Věděl jsem, že by mě chtěla poprosit, abych zůstal. Ale se svou dcerou chtěla zůstat víc.

„Proč mi nemůžeš tolik důvěřovat, abys mi to vysvětlil?“ zašeptala.

Protože tě nemůžu nutit, aby sis vybrala, řekl jsem jí v duchu. Ale já to břemeno můžu vzít na sebe.

„Vždycky se tolik vyptáváš?“ pronesl jsem žertem. Ale nezasmál jsem se. Přistoupil jsem k ní, sevřel ji v náručí, ucítil, jak ztuhla, a málem mi z toho puklo srdce.

*

Večery v Silver Bay přicházejí rychle. A jako v každém malém městečku mají svůj vlastní rytmus: ptáci ohlásí končící den hlasitějším křikem a pak umlknou; auta zajedou na příjezdové cesty; děti zavolají rodiče domů k večeři a ony se radostně rozběhnou nebo se neochotně vlečou; někde v dálce hystericky štěká pejsek, jako by ohlašoval konec světa. V Silver Bay má soumrak ještě další rozměry: z otevřeného kuchyňského okna řinčí hrnce, zavržou zprohýbané dveře přístřešku pro lodě, pneumatiky zasyčí a zaskřípou v písku pobřežní cesty, rybáři si s funěním připravují lodě a dobromyslně pokřikují na ty, kteří už odrazili od břehu. A pak, když slunce pomaličku zapadne za kopce, se rozblikají v zátoce světla, rozhostí se ticho, na obzoru v dálce občas zasvítí nákladní loď, a konečně přijde tma. Černočerná tma, v níž si můžete představovat úplně cokoli: píseň neviditelné velryby, bušení srdce, donekonečna se táhnoucí budoucnost, o niž nestojíte.

Usadil jsem se do koženého křesla a vnímal všechno kolem sebe. Uvážíme-li závažnost nadcházejícího dění i toho, co už se stalo, působil můj poslední rozhovor toho dne téměř triviálně.

„Vanesso?“

Zvedla to na druhé zazvonění. Pohlédl jsem z okna a pak jsem nejspíš prudčeji, než jsem měl v úmyslu, stáhl roletu.

„Mikeu…“ Dlouze vydechla. „Nevěděla jsem, kdy zavoláš.“

Znělo to nejistě. Přemýšlel jsem, jak dlouho už na můj telefon asi čeká. Slíbil jsem zavolat už před několika hodinami, ale místo toho jsem jen seděl a zíral na telefon a moje prsty se odmítaly dotknout tlačítek. „Mikeu?“

„Pořád ještě mě chceš?“

„A chceš ty mě?“

Zavřel jsem oči. „Hodně se toho mezi námi stalo,“ pronesl jsem.

„Hodně jsme si navzájem ublížili. Ale já to zkusím. opravdu to zkusím.“ Skoro se mi ulevilo, když na to nic neřekla.

„Kdy letíš domů?“ zeptala se jen.

25

Monica

Neřekla jsem Mikeovi, co se chystám udělat; bála jsem se, že by mi to zakázal, že by po mně chtěl jen to, o čem jsme se bavili, a že se v tom nemám vrtat. Nejspíš na mě musel být pekelně naštvaný – na záznamníku jsem od něj měla čím dál ostřejší vzkazy, a kdykoli jsem zapnula mobil, měla jsem zmeškaný hovor z Austrálie. Včera večer musel volat snad stokrát a varoval mě, ať s nikým nemluvím, dokud se se mnou nespojí.

Ale já mu nemohla zavolat zpátky, dokud mi aspoň něco z toho nezačne dávat smysl. Nemohla jsem s ním mluvit, dokud nebudu vědět, co se děje. Nejsem žádná úžasná novinářka – nikdy jsem si nenamlouvala, že jsem o něco víc než námezdní pisálek –, ale poznám, když někde něco nesedí, a teď se ve mně úplně vařila krev. Alespoň v něčem se podobám svému bratrovi: jsem důkladná. A tak když mi připadlo volno na pracovní den, vydala jsem se do Surrey. Z nádraží jsem si vzala taxík, ukázala adresu načmáranou na papírku a chvilku po desáté už jsem stála před velikým domem ve Virginia Water.

„Pěknej barák,“ podotkl taxikář, vykoukl předním sklem a pak mi naškrábal účet.

„Jojo – hledám dobré lokace pro natáčení pornofilmu,“ utrousila jsem. „Prý tady za pronájem nechtějí moc.“ Když odjel, zazubila jsem se. Tohle měla Mikeova přítelkyně u mě.

Hned mi došlo, že si nebudu moct ten dům prohlédnout, jak jsem plánovala: zahrada byla obkroužená vysokým živým plotem a dům byl tak daleko od silnice, že kdybych se vydala po dlouhatánské příjezdové cestě, okamžitě bych na sebe upoutala pozornost. Chtěla jsem si ho tiše prohlédnout, možná získat nějaké povědomí o tom, kdo v něm žije, zjistit jeho historii, přijít na to, co se vlastně snažím zjistit. Místo toho jsem zůstala stát schovaná za stromem u branky na konci příjezdové cesty a čekala.

Byl to ohromný dům v pseudotudorovském stylu s vitrážovými okny, po jakých v mých představách touží všichni účetní. (To může být buď urážka účetních, nebo pseudotudorovských domů – ale já bydlím ve dva plus jedna nad burgerovou restaurací a podle mých přátel nemám vůbec žádný vkus.) Trávníky a záhony byly i teď v říjnu tak upravené, že to svědčilo o pozorné péči zahradníka. Pět nebo šest pokojů, odhadovala jsem při pohledu ze silnice. Nejmíň tři koupelny. Kilometry koberců a luxusních závěsů. Na příjezdové cestě stálo Volvo kombi a v mokré zahradě byly roztroušené drahé dřevěné dětské prolézačky. I přes teplý kabát jsem se zachvěla. Navzdory zjevnému bohatství na tom domě bylo cosi studeného a myslím, že jsem si to jen nenamlouvala. Mike mi pověděl, co se v tom domě odehrálo, a já si pořád musela představovat tu mladou ženu, jak vyhlíží na příjezdovou cestu a plánuje útěk.

Kolem projelo několik aut a jejich řidiči se za mnou otáčeli. Tohle nebyla čtvrť, kde by lidé chodili pěšky, takže jsem byla nenápadná jako sáňky v létě. Přemýšlela jsem, kam se schovat, když vtom jsem spatřila, jak kolem okna v patře prošla nějaká žena: zahlédla jsem světlý svetřík a krátké vlasy zastřižené do úhledného mikáda. Nejspíš jeho žena. Přemítala jsem, co jí asi pověděl o svém předchozím životě. Zajímalo by mě, jestli i ona teď plánuje, jak mu uniknout, nebo jestli s ní zachází hezky. Jestli je to manželství dvou rovnoprávných osob. Pak jsem si vzpomněla na to, co Lisa vyprávěla mému bratrovi, a napadlo mě, jestli ho láska nezaslepila před možností, že mu třeba lhala. Jak jinak se tohle dalo vysvětlit? Čím jiným se daly vysvětlit ty díry v jejím líčení?

Dumala jsem, co počít, když vtom vyšla zpoza domu dívenka v džínech a teplém modrém svetru. Nejspíš nechala otevřené dveře zevnitř jsem zaslechla tlumenou hudbu z rádia a pak dětský pláč a utěšování. Rychle jsem zase uskočila za strom, protože se dívka vydala směrem ke mně na konec cesty, aby vybrala poštu ze schránky. Vyšla jsem zpoza stromu a snažila se, aby to vypadalo, že jdu zrovna kolem. „Ahoj. Je pan Villiers doma?“ zeptala jsem se. Dech se mi ve vzduchu srážel v malé obláčky páry.

„Jestli jdete s nějakou obecní záležitostí, tak má úřední hodiny v pátek,“ informovala mě.

„V pátek.“ Přikývla.

„V jeho kanceláři mi ale řekli, že bude dneska pracovat z domova.“ Nevím, proč jsem se rozhodla lhát. Možná jsem doufala, že jestli ji přiměju se trochu rozpovídat, zjistím o něm něco víc.

„Je v Londýně,“ zavrtěla hlavou. „Ve čtvrtek večer jezdí vždycky do Londýna.“

„Aha,“ řekla jsem. „Tak to jsem si to musela poplést. Pořád ještě pracuje v bance, je to tak?“

„Ano.“

„Viděla jsem ho v novinách. Je docela důležitý člověk, že?“

Vytáhla ze schránky dopisy a začala se jimi probírat. Pak ke mně vzhlédla. „Můžu vám dát jeho číslo, jestli chcete.“

Mrkla jsem na svůj notes. „Už ho mám, ale děkuju.“

Mohla bych se zeptat, jestli můžu dál, napadlo mě. Ale nevěděla jsem, co bych řekla jeho ženě. Neměla jsem připravenou žádnou historku, a dokud nebudu vědět, jak se mám uvést, nemělo to smysl.

Dobrý den, paní Villiersová, já jsem novinářka. Mohla byste mi říct, jestli váš manžel – ten pilíř společnosti – není náhodou taky sociopat, co týrá svoje partnerky? Jestli náhodou není nevěrný domácí tyran a pedant, který částečně nese vinu za smrt své dcery? Moc pěkné závěsy, mimochodem.

„Zavolám mu do kanceláře. Děkuju.“ Usmála jsem se na ni, přátelsky a věcně, jako by to nebylo nijak zvlášť důležité. Zajdu do vesnice a dám si kafe. Vždycky se můžu vrátit, až vymyslím, jak nejlíp postupovat dál. Možná bych to přece jen mohla zkusit přes jeho ženu. Možná bych mohla předstírat, že jsem místní reportérka a chtěla bych napsat něco o jejich rodině. Kdybych ji zastihla samotnou, kdo ví, co by mi třeba u šálku čaje prozradila.

„Tak ahoj.“

„Nashle.“

Dívka ještě chvíli stála přede mnou, ale už si mě nevšímala a odhrnula si vlasy za ucho. Pak se pomalu vydala zpátky k domu a já si všimla, že znatelně kulhá. A v tu chvíli mi jaksi zvláštně poskočilo srdce.

Už jsem ten výraz slyšela mockrát: jako by se svět zastavil. Nesnáším omleté fráze. Ve svých článcích se jim vždycky snažím vyhýbat. Ale teď to bylo to jediné, co se mi honilo hlavou.

Postavila jsem tašku na chodník, stála jako přimražená a zírala na ni.

„Haló!“ vykřikla jsem a bylo mi jedno, kdo mě uslyší. „Haló!“ Křičela jsem tak dlouho, až se otočila a pomalu se ke mně vrátila.

„Co se děje?“ zeptala se s hlavou nakloněnou ke straně. A vtom jsem si to uvědomila. A na okamžik zůstal celý svět stát.

„Jak… jak se jmenuješ?“ zeptala jsem se.

26

Kathleen

Dělala jsem zrovna oběd pro Hannu, když jsem zaslechla, jak práskly dveře. To v tomhle domě není nic neobvyklého, když tu máme psa, předpubertální slečnu a hosty, kteří se buď narodili ve stodole, nebo si myslí, že za nimi dveře zavře mořský vánek. Ale teď praštily prastaré dveře do zárubní tak prudce a pak Mike – který rozhodně není žádný drobek – vydusal rozzuřeně po schodech, které bral po několika, až jsem tiše zaklela. Znělo to, jako když do domu naráží beranidlo. Nejspíš měl v pokoji otevřené okno, protože za ním práskly i další dveře, až se celý dům otřásl.

„Ještě nepotřebujeme zbourat!“ zakřičela jsem do stropu a otřela si ruce o zástěru. „Jestli mi produpneš podlahu, tak si ji zaplatíš!“

Měli jsme puštěné rádio, takže nejdřív jsem nerozuměla tomu, co nahoře křičel, ale ten rámus z jeho pokoje nás zarazil.

„Myslíš, že se zase s někým hádá?“ řekla nejistě Hannah.

„Ty se věnuj úkolům, slečno,“ usadila jsem ji. Ale rádio jsem vypnula.

Tohle je starý dřevěný dům, místy už poněkud zchátralý, takže v kuchyni je toho seshora slyšet docela dost, a když se Mike vrhl přes celý pokoj a prudce odstrčil židli od stolu, musela jsem poznamenat, že ten chlap má snad v kalhotách mravence nebo co.

„Možná ho kousla snovačka,“ zaujalo to náhle Hannu.

„Moniko?!“ křičel do telefonu. „Hned to pošli. Hned!!!“ S Hannou jsme na sebe pohlédly.

„To je jeho sestra,“ vysvětlila tiše. A já si pomyslela – aha, ta novinářka, a moje mírumilovná nálada byla tatam.

Pustila jsem se do sýrové omelety, zuřivě šlehala vejce a snažila se zaplašit temné myšlenky přemýšlením, co je ještě potřeba v domě udělat. od chvíle, kdy mi Lisa řekla, co má v úmyslu, jsem vařila jako nikdy a v domě v životě nebylo tak uklizeno. Škoda že jsme neměli žádné hosty, dostalo by se jim pětihvězdičkových služeb. Sklopila jsem hlavu a šlehala a šlehala, až jsem zapomněla, na co jsem předtím myslela, a vejce byla tak nadýchaná, že mi málem vylétla z misky. Trvalo mi několik minut, než jsem si uvědomila, že od posledního Mikeova výkřiku je nahoře úplné ticho. Neozvalo se obvyklé ťapání, jak přecházel od stolu ke křeslu, ani zavrzání, které by prozrazovalo, že si lehl na postel.

Hannah se znovu ponořila do sešitu, ale to ticho bylo tak zvláštní, že vzbudilo mou zvědavost.

Sundala jsem pánev ze sporáku a došla ke dveřím. „Mikeu?“ zavolala jsem nahoru. „Je všechno v pohodě?“

Nic.

„Mikeu?“ řekla jsem znovu, chytila se zábradlí a vystoupila na první schod.

„Kathleen,“ ozval se najednou roztřeseně, „myslím, že byste sem měla jít.“

Vešla jsem a on mi řekl, že si mám sednout na postel. Jenže byl tak bledý a nesvůj, že mi pár vteřin trvalo, než jsem mu vyhověla. Přistoupil ke mně a přidřepl si, jako by se mi chystal nabídnout sňatek. A pak vyslovil ta tři slovíčka, a když jsem je uslyšela, zbledla jsem jako stěna. Mike mi potom svěřil, že se bál, že dostanu infarkt jako Nino Gaines.

Je to pitomec, pomyslela jsem si posledními zbytky mozku, které mi ještě fungovaly. Nebo šílenec.

Celou tu dobu tady přechováváme šílence. „Co to sakra meleš?“ vyštěkla jsem, když se mi konečně vrátil hlas. „To má být vtip nebo co?“ Najednou mě na něj popadl obrovský vztek, ale on mávl rukou a neobvykle drsně mi nařídil, že mám být zticha a počkat, až zapne počítač.

Zvedl se a přes mé protesty začal projíždět hromadu vzkazů. Když jsem začala přemýšlet, jestli nemám zkusit utéct, vyskočilo mu na monitoru malé okýnko a v něm byla ona. Naprosto nepravděpodobně. V živých barvách. Dívala se na nás ostražitě a nechápavě – přesně jak jsem si teď připadala já. A mně se roztřásly ruce.

„Tohle vyfotila Monika dneska. Vypadá to jako ona, že ano?“ Seděla jsem s otevřenou pusou a ruku si tiskla na prsa. Nedokázala jsem odtrhnout oči od její tváře. A pak mi zajíkavě vypověděl, co se dozvěděl od sestry.

„Hannah,“ zachroptěla jsem, „musíme zavolat Hannu!“

Ale Hannu zřejmě přemohla zvědavost a vyběhla se podívat, co se nahoře děje, protože když jsem se odvrátila od monitoru, stála ve dveřích s perem v ruce. očima přejížděla ode mě k Mikeovi.

„Hanno, zlatíčko,“ zavolala jsem na ni a třesoucí se rukou ukázala na počítač. „Potřebuju, aby ses na něco podívala. Potřebuju, abys mi řekla, jestli je to – jestli to vypadá jako…“

„Letty.“ Hannah přistoupila k monitoru, vztáhla prst a přejela jím sestře po nose. „Letty!“

„Ona je naživu, miláčku,“ řekla jsem a vyhrkly mi slzy. Několik minut jsem nemohla vůbec promluvit. Na rameni jsem ucítila Mikeovu ruku. „Bůh nám pomoz, ona je naživu.“ A já dostala strach o Hannu, bála jsem se, že pro ni to bude ještě neuvěřitelnější otřes než pro mě. V hlavě jsem měla zmatek a srdce mi zůstalo stát při pohledu na to děvčátko, které jsem nikdy nepoznala, ale jehož život a smrt se vznášely nad tímhle domem, jako by byla moje vlastní. Jak můžeme probůh po Hanně chtít, aby se s tím nějak vyrovnala?

Jenže ona jediná z nás neplakala.

„Já to věděla,“ vyhrkla a po tváři se jí rozlil širokánský úsměv.

„Já věděla, že nemůže být mrtvá, ne jako ta zvířata v moři! Nikdy jsem necítila, že je mrtvá.“ otočila se zase k monitoru a znovu po něm přejela prstem. Byly si tak podobné, že jako by hleděla do zrcadla. Těžko věřit, že jsem o tom mohla pochybovat.

Mike přešel k oknu. Mnul si rukou zátylek. „Hajzlové!“ opakoval pořád dokola, jako by zapomněl, že je tu Hannah. „Jak to před ní celé ty roky mohli tajit?! Jak jí to mohli udělat? Jak to mohli udělat té malé?!“

Teď ten strašlivý podvod došel i mně a z pusy mi vyletěla slova, jaká jsem neslyšela od doby, co jsem za války stála za barem. „Ten hajzl! Ta podělaná prašivá mizerná krysa! To je ale… p–“

„Prase?“ navrhl Mike a významně povytáhl obočí.

„Prase!“ přisvědčila jsem a pohlédla na Hannu. „Jo. Prase. Nejradši bych ho jako prase taky vykuchala!“

„Já bych ho zastřelil,“ zavrčel Mike.

„To je pro něj až moc dobré.“ Najednou jsem si vzpomněla na svou starou harpunovací pistoli pověšenou na zdi v muzeu a dostala nápad, který by moje bližní nejspíš šokoval. Věděla jsem, že Mikeovy myšlenky se ubírají stejným směrem. Pak se znovu ozvala Hannah. „Já mám pořád sestru,“ oznámila nám a ta prostá radost v jejím hlase nás oba omráčila. „Koukněte! Mám sestru!“ A pak Hannah přitiskla tvář k té zvětšené fotografii, abychom se o tom oba mohli přesvědčit, a my se k sobě s Mikem obrátili.

„Lisa,“ vydechli jsme jednohlasně.

Nevěděli jsme, jak jí to říct. Netušili jsme, jak jí tu zprávu podat. Byla zrovna na lodi a tohle bylo

příliš závažné, příliš šokující, než abychom jí to mohli volat vysílačkou. Ale nedokázali jsme ani čekat, až se vrátí. Nakonec jsme si půjčili plachetnici od Sama Gradyho. Mike a Hannah se usadili na přídi, já u kormidla a vypluli jsme ze zátoky k Break Nose Islandu. Vanul mírný větřík, moře bylo klidné a za pár minut nás obklopila celá hejna delfínů a jejich radostné výskoky dokonale vystihovaly náladu na lodičce. Houpali jsme se na vlnách a Hannah se naklonila přes zábradlí a všechno delfínům pověděla. „oni to vědí!“ rozesmála se. „Připlavali, protože to vědí!“ Pro jednou jsem jí to nerozmlouvala. Kdo jsem, abych ji poučovala o životě? Kdo jsem, abych tvrdila, že tahle stvoření o něm nemůžou vědět víc než já? V tu chvíli jsem měla pocit, že mě snad nemůže nic překvapit.

A vtom jsme ji uviděli, jak se vrací zpátky do zátoky. Stála na můstku, Milly vedle ní, a už vyhlížela břeh. Měla plnou loď lidí, převážně z Tchaj-wanu. Turisté se zvědavě nakláněli přes zábradlí, aby zjistili, proč se k nim blížíme. Někteří pořád ještě měli v rukou fotoaparáty, a když spatřili průvod delfínů za námi, začali zuřivě cvakat.

Vtom si nás všimla a zamířila k nám. Slunce jí svítilo do zad a vlasy jí planuly jako oheň. „Co se děje?“ zavolala na nás, když jsme zarejdovali vedle ní. Nevzpomněla si ani, že by se měla zlobit na Hannu, že nemá záchrannou vestu: když nás spatřila všechny tři nacpané v té mrňavé lodičce, muselo jí dojít, že tam nejsme jen tak.

Pohlédla jsem na Mikea, ten kývl a já začala křičet, ale než mi vyšlo z pusy první slovo, už se mi po tváři řinuly slzy. Hlas se mi zlomil. Teprve po několika pokusech a s kapesníkem, který mi nabídl Mike, jsem ze sebe konečně dokázala vydat slyšitelný zvuk.

„Ona je naživu, Liso! Letty je naživu!“

Lisa pohlédla na mě, pak na Mikea, pak zase na mě. Nad námi se honili a vřeštěli rackové, jako by se mým slovům vysmívali.

„Je to pravda! Letty je naživu! Mikeova sestra ji viděla! Je naživu, doopravdy!“ Zamávala jsem fotkou, kterou Mike předtím vytiskl, ale vítr mi ji omotal kolem ruky a ona byla příliš daleko, než aby ji viděla.

„Proč mi tohle říkáš?“ vypravila ze sebe a hlas se jí zlomil bolestí. Pohlédla na cestující, kteří všechno pozorně sledovali. Z tváře se jí vytratila barva. „Co tím chceš říct?“

Vší silou jsem se snažila udržet rovnováhu, vstala a rozvinula fotku nad sebou jako transparent.

„Podívej se!“ zakřičela jsem.

„Koukni! oni ti lhali! Ti hajzlové ti lhali! ona při té bouračce nezahynula! Letty je naživu a přijede domů!“

Turisté ztichli a několik Tchajwanců, kteří zjevně vycítili výjimečnost okamžiku, se spontánně roztleskalo. Čekali jsme dole, tváře rozzářené radostí a očekáváním, a pak náhle rackové odletěli za nějakým předurčeným cílem, Lisa na chviličku obrátila tvář k nebi a omdlela jako špalek.

Mike mi svěřil, že si až do dnešního dne neuvědomil, jak moc má svou sestru rád. Mluvili spolu tři hodiny, Lisa seděla přitisknutá k němu, pořád zbledlá šokem, a Monica mu pověděla, jak si domluvila schůzku se Stevenem Villiersem u něj v kanceláři a nad šálkem čaje mu oznámila, že zrovna píše reportáž o jistém váženém členovi obecního zastupitelstva, který úmyslně namluvil své přítelkyni, že její dcera je mrtvá, aby je od sebe odloučil. Muži, který svou přítelkyni tak dlouho soustavně tloukl, až musela utéct ve strachu o vlastní život. o přítelkyni, která si schovala fotografie svých zranění a nechala si všechno potvrdit od lékaře. No dobře, tak tohle si Monica vymyslela, ale řekla nám, že to už se v ní úplně pěnila krev a chtěla mít naprostou jistotu, že nad ním vyhraje. Monica Dormerová byla můj člověk.

Nejvíc nás šokovalo, jak snadno ten chlap kapituloval. Na chvíli úplně ztichl a pak pronesl: „Co chcete?“ Byl ženatý, víte, a měl dva malé kluky, a když mu Monica řekla, že se Letty tak či onak dozví, co provedl, poznala mu na hlase, že tenhle rozhovor nejspíš už nějakou dobu očekával. Uzavřeli dohodu: on vrátí malou její matce a všechno zůstane v rodině. Souhlasil až příliš ochotně: Monica měla dojem, že nejsou zrovna nejšťastnější rodinka.

A teď přijde to nejlepší: on celá ta léta věděl, kde Lisa je. Nejspíš měl kontakty na policii, nebo možná si najal nějakého soukromého detektiva. Paradoxní bylo, že on si zrovna tak přál, aby se od něj držela dál, jako se ona chtěla držet dál od něj. Přiznal, že to jeho matka řekla Lise, že je malá mrtvá, částečně proto, že v tu chvíli se bála, že to může být pravda, a částečně ze zlé vůle. Když pak zjistili, že Lisa zmizela, usnesli se, že se může hodit, když tomu bude i nadále věřit, že se od nich pak sama bude držet dál. Byla pro ně nebezpečná, ohrožovala jeho kariéru i budoucnost, bránila mu na cestě ke štěstí s elegantní tmavovlasou Deborou. A oni měli, co chtěli. Monica popisovala, že v tu chvíli měl dost slušnosti, aby se alespoň tvářil zahanbeně. Chce mít nadále ke své dceři přístup, prohlásil – byl ten typ muže, který se za každých okolností potřebuje chovat, jako by měl nade vším kontrolu –, a Monica mu sdělila, že to klidně může mít – pokud si to jeho dcera bude přát.

A pak se v doprovodu právníka a s dětskou psycholožkou v záloze (Mikeova sestra dostala v tu chvíli trochu strach, protože neměla s dětmi žádné zkušenosti) vydali do domu, aby oznámili Letty, že pojede na výlet. Šlo to rychle. Později jsme si dělali starosti, jestli to nebylo až moc rychlé, vzhledem k tomu, jaký otřes to pro tu malou byl, když jí řekli, že ji máma ve skutečnosti neopustila. Ale Monica s nejistotou, jakou u ní Mike ještě nezažil, přiznala, že dokud nesešli z příjezdové cesty, měla strach, že si to Villiers rozmyslí.

Tolik lží, kterým se Letty bude muset odnaučit věřit, tolik tajemství. Mikeova sestra povídala, že je Letty chytré děvče a že chtěla vědět všechno. Teď u nich byla noc a oni ji nechali spát, ale ráno, tedy pro nás večer, nám Monica zavolá a Lisa s ní poprvé po pěti letech bude moci mluvit. Se svou mladší dceruškou, svým děťátkem, které vstalo z mrtvých.

Pouštěla jsem Milly naposledy večer proběhnout, když jsem si všimla, že se v muzeu svítí. Rychle mi došlo, kdo tam nejspíš je. Většinou ho vůbec nezamykám – není tam nic cenného, co by stálo za to ukrást, a Milly by nás upozornila, kdyby tam přišel někdo, kdo tu nemá co dělat.

Lisa s Hannou byly nahoře a telefonovaly a potřebovaly být samy, a tak jsem popadla dvě láhve piva a vydala se tam. Nejspíš si připadal podobně jako já – jako páté kolo u vozu. Tohle byla Hannina a Lisina chvíle. Mohli jsme se s nimi těšit a radovat, ale popravdě řečeno, vzhledem k tomu, že jsme Letty vůbec neznali, nemohli jsme cítit víc než zlomek toho co ony. Sedět v domě, zatímco nahoře se odehrával ten památný rozhovor, připadala bych si jako vetřelec, jako bych tajně naslouchala něčím milostným výlevům.

A navíc mnou lomcovala zvědavost kvůli tomu, co mi Lisa řekla předešlého dne, než se jí celý svět změnil – že se ten projekt možná neuskuteční. Není to ještě jisté, varovala mě, a ona by to správně neměla nikomu říkat, dokud se to nepotvrdí. Ale řekla, že to všechno záleží na Mikeovi, a pak jí tvář potemněla a ona dodala, že zítra odsud Mike natrvalo odjede, a potom už neřekla skoro nic.

Nejdřív mě neslyšel. Seděl na jednom shnilém trámu z Maui II, opíral se o něj rukou a ramena měl svěšená, jako by mu na nich spočívala obrovská tíha. Vzhledem k tomu, co dokázal, mi to připadalo zvláštní.

Milly proletěla kolem mě, přitančila k němu, zavrtěla ocáskem a on konečně vzhlédl. „Ach. Ahoj,“ řekl. Seděl téměř přímo pod zářivkami a světla mu vrhala do tváře dlouhé stíny.

„Říkala jsem si, že by sis možná dal,“ podala jsem mu pivo. Vzal si ode mě láhev, já se posadila

na židli kousek od něj a taky si jedno otevřela.

„Tohle se vám nepodobá,“ podotkl.

„Dneska ale není normální den,“ opáčila jsem.

Popíjeli jsme pivo v družném mlčení. Dveře do stodoly byly dokořán a skýtal se nám z nich výhled na téměř ztemnělé pobřeží, světla aut v dálce a rybářské lodě připravující se na noční směnu. Život v Silver Bay plynul pořád stejně poklidně a jednotvárně, jako už půl století. Pořád jsem nemohla uvěřit tomu, co mi Lisa řekla – že by nás Mike mohl na poslední chvíli zachránit. Nemohla jsem uvěřit, že bychom ještě chvíli mohli v téhle nerušené existenci pokračovat.

„Děkuju,“ řekla jsem tiše. „Děkuju, Mikeu.“ Vzhlédl od láhve s pivem.

„Za všechno. Nechápu, jak jsi to všechno dokázal, ale děkuju.“ Znovu sklopil hlavu a tu jsem si uvědomila, že něco není v pořádku. Jeho ponurý, zamyšlený výraz naznačoval, že tu nesedí proto, aby dal Lise prostor: přišel sem, protože potřeboval být sám.

Seděla jsem a vyčkávala. Už jsem na světě dost dlouho, abych věděla, že ryba zabere mnohem spíš, když člověk jenom tiše čeká.

„Nechci odjet,“ pronesl, „ale nijak jinak ten projekt zastavit nemůžu.“

„Já to asi nechápu…“

„Musel jsem se rozhodnout… a nemohl jsem to hodit na ni. ona už se musela rozhodovat dost.“ Nabral si toho na sebe tolik, že jsem nechápala, že se pod tou tíhou nezhroutí.

„Ale chci, abyste něco věděla, Kathleen. Ať v budoucnu uslyšíte cokoli, ať se o mně dozvíte cokoli, je důležité, aby věděla, že jsem ji miloval.“ Propaloval se do mě očima. Z prudkosti v jeho pohledu jsem byla trochu nesvá.

„Nechci, abyste si o mně myslela něco špatného,“ zajíkl se, „ale dal jsem slib…“

„Vážně mi nemůžeš povědět, co se vlastně děje?“ Zavrtěl hlavou.

Nechtěla jsem ho nutit. Klidně si myslete, že jsem staromódní, ale myslím, že mužům je až fyzicky nepříjemné, když je začnete nutit, aby se vyznávali ze svých citů.

„Mikeu,“ pronesla jsem nakonec, „zachránil jsi Lisu. Zachránil jsi obě moje holčičky. Víc vědět nepotřebuju.“

„Bude šťastná, že jo?“ Nepodíval se na mě. Měla jsem neblahé tušení, proč asi.

„Bude v pohodě. Bude tu mít obě děvčata.“

Vstal a začal pomalu přecházet po stodole, zády ke mně. Uvědomila jsem si, jak hrozně mě mrzí, že odjede. Ať nám předtím ublížil jakkoli, dávno to bohatě napravil. Nejsem žádná romantická duše – o tom by vám Nino Gaines mohl vyprávět –, ale doufala jsem, že to pro něj a pro Lisu skončí šťastně. Věděla jsem teď, že je slušný, dobrý člověk, a takových zrovna moc není. Ráda bych mu to byla řekla, ale nevěděla jsem, kdo z nás dvou by se pak cítil trapněji.

Zastavil se před mou fotkou se žralokem. Vycítila jsem, že teď už by mu moje blízkost tolik nevadila, zvedla jsem se ze židle a došla k němu.

Pořád ještě byla v původním rámečku, vyvedená v sépiovém tónu, zažloutlá věkem. Pořád na ní stojím mezi svým otcem, Brentem Newhavenem a neviditelnými lanky. Moje sedmnáctileté já v plavkách se na mě usmívalo, připravené mě pronásledovat po zbytek mých dní.

Zhluboka jsem se nadechla. „Povím ti tajemství,“ pronesla jsem.

„Já jsem toho zatraceného žraloka nikdy nechytila.“ To ho zarazilo. otočil se ke mně.

„Kdepak,“ řekla jsem. „Chytil ho tátův společník. Řekli mi, že to bude pro hotel vypadat líp, že z toho bude větší publicita, když to bude moje zásluha.“ Znovu jsem si lokla piva. „Strašně nerada lžu. Dodneška. Ale jednu věc už teď chápu. Kdyby k tomu nedošlo, tenhle hotel by nepřežil ani prvních pět let.“

„Anebo by z něj už dvacet let bylo šestipatrové letovisko,“ podotkl Mike sarkasticky.

Otočila jsem obrázek ke stěně. „Někdy,“ pronesla jsem, „je lež pro všechny to nejmíň bolestné řešení.“

Položila jsem Mikeovi ruku na paži a čekala, až ke mně zase dokáže vzhlédnout. Pokývl ke dveřím, jako že bychom už měli jít, a oba jsme pohlédli směrem k domu, z něhož do tmy stále zářilo okno Lisina pokoje.

„Chceš něco vědět? V životě jsem v téhle zátoce nezahlédla žraloka tygřího. Nikdy,“ prohodila jsem a vyšla do tmy.

„Ale Greg jo,“ namítl a chystal se za námi zavřít dveře.

„Ty mě vůbec neposloucháš,“ oznámila mu Lovkyně žraloků.

27

Mike

Měl jsem dva kufry, jeden velký a jeden poloviční, a zbývalo v nich ještě tolik místa, že bych býval klidně mohl strčit jeden do druhého. To prázdné místo jako by odráželo můj duševní stav. Budu nejspíš jediný cestující, pomyslel jsem si, který kdy dostane pokutu za to, že dostatečně nevyužil povolenou hmotnost zavazadel. Během svého pobytu tady jsem nějak přišel o polovinu svého šatstva, takže teď jsem den co den nosil jedny ze svých dvou párů džínů, a když bylo hodně teplo, tak tričko a kraťasy. To toho z tak převratného období svého života moc nemám, pomyslel jsem si, když jsem položil kufry na postel. Napadlo mě, že budu moct rodičům v bezcelních obchodech na letišti nakoupit spoustu dárků.

Nepromokavou bundu jsem si nezabalil. Příliš jsem si ji spojoval s životem tady a nechtěl jsem se dívat, jak visí na ramínku někde úplně jinde. Nevzal jsem si ani svoje obleky, ty jsem daroval do dobročinného obchodu v Silver Bay. Nesbalil jsem ani tričko, které jsem měl na sobě, když ke mně tenkrát Lisa poprvé přišla do postele, ani svetr, který jsem jí půjčil toho večera, když jsme seděli až do dvou do rána sami venku. Tajně jsem doufal, že si ho třeba bude chtít nechat. Nebral jsem si ani počítač: nechal jsem ho v obýváku pro Hannu, věděl jsem, že ona ho využije mnohem líp než já. I když se měly s Letty setkat už za pár hodin, nedokázal jsem Hannu s Lisou odloučit od té digitální podobenky. Zní to asi divně, ale připadalo mi, že bych jim jen znovu ublížil. Seděly nad tou fotkou celé hodiny, povídaly si, porovnávaly Lettyinu a Hanninu tvář a probíraly nesčetné drobnosti, které se za ta léta změnily a nezměnily.

Lisa byla na moři s Izmaelem – poslední vyjížďka, než i ony vyrazí na letiště. Předešlého dne jsem ji skoro nezahlédl a napadlo mě, že když se tiše ztratím bez rozloučení, bude to možná pro nás oba to nejlepší řešení. Říkal jsem si, že aspoň mají čím se zaměstnat: dnes odpoledne chtěly dodělat Lettyin pokoj. Lisa omluvila Hannu ze školy a celý předešlý večer malovaly a věšely záclony a snášely dovnitř všechno, co by se desetileté holčičce mohlo líbit, a přerovnávaly Lettyiny delfínky. Hannah byla zrovna nahoře, z pokoje burácela hudba a ona pořád dokola věšela plakáty a pak je zase nerozhodně strhávala. „Myslíš, že je tahle kapela v Anglii taky populární? Co mají holky v Anglii rády?“ vyptávala se mě úzkostně, jako bych já snad měl o takových věcech potuchu. Jako by to snad hrálo nějakou roli.

Sledoval jsem to všechno zpovzdálí, jako bych už nebyl součástí jejich štěstí, příliš pohlcený svou budoucí ztrátou. Možná se jim po mně bude trochu stýskat, ale získají toho mnohem víc a před sebou mají celý nový život. Dnes večer budu nejspíš plakat jen já. Pohlédl jsem na malou zátoku, na kopce v dálce a na roztroušené střechy domů v Silver Bay. Naslouchal jsem křiku ptáků, vzdálenému rachocení motorů, Hannině hudbě, která mi duněla nad hlavou, a měl jsem pocit, jako by mě rvali od domova. Kam se to vlastně vracím? K ženě, o níž už nevím, jestli ji ještě dokážu milovat, do města, které mě dusí.

Představil jsem si, jak dávám dohromady střípky svého starého života, jak se scházím v kdysi známých barech a restauracích s hlučnými známými ze City, jak se prodírám přelidněnými ulicemi, jak se snažím zapadnout do nové práce v anonymní kancelářské budově. Vzpomněl jsem si na Dennise, který mě nepochybně bude přesvědčovat, abych se vrátil – a budu snad mít na vybranou? Pak jsem si představil, jak sedím ve vagonu metra v novém obleku, zavřel oči a spatřil před sebou

Hannu, jak se honí po pláži s Milly.

Vzpomněl jsem si na Vanessin úsměv, na její parfém a boty na podpatku, na náš elegantní byt, na své sportovní auto, veškeré příslušenství svého bývalého života, a udělalo se mi nevolno z pomyšlení, že nic z toho pro mě vůbec nic neznamená. Chtěl jsem být tady. Každičkou částečkou své bytosti jsem toužil zůstat tady.

Nejhorší ze všeho bylo, že jsem měl Vanessu pořád rád. Pořád mi záleželo na jejím štěstí. A záleželo mi na tom, abych si zachoval vnitřní integritu. Už jen proto bylo důležité, abych dodržel slib, pokud ona dodrží ten svůj.

Tohle jsem si v duchu opakoval tisíckrát za den. A pak jsem si představil ty měsíce, které mě čekají, ty bezesné noci, za nichž mě bude pronásledovat Lisina tvář, její občasné pousmání, ten vědoucí postranní pohled. Představoval jsem si, jak zabořím tvář do trička, které bude možná ještě pořád cítit její vůní. Budu se milovat s ženou, jejíž tělo nezapadá do mého tak instinktivně jako její.

Ale no tak, řekl jsem si přísně a rázně se vydal k pronajatému autu, abych s ním přejel před hotel. Lisa bude mít svoje děvčata a já se jim chystám zajistit nerušenou budoucnost. Dva ze tří, to by byl pro každého slušný výsledek. Zacouval jsem před hotel a pak seděl a tupě zíral na palubní desku. Konečně jsem se naučil ovládat podivnou řadicí páku, a když jsem vypínal motor, drtil mě tenhle drobný detail víc než všechno ostatní.

Letenku jsem měl až na zítřejší ráno, ale jak jsem tam stál a stále více se propadal do chmurných myšlenek, rozhodl jsem se, že musím odjet hned. Pojedu do města a najdu si na noc pokoj v hotelu. Jestli tu zůstanu byť jen další hodinu, moje odhodlání se vypaří. Znamenalo to sice, že se nesetkám se svojí sestrou a neuvidím to shledání, ale věděl jsem, že to Monica pochopí. Jestli tu zůstanu do zítřka, jestli si budu jen na pět minut namlouvat, že do téhle nové rodiny patřím, nedokážu už splnit, co jsem slíbil.

Vystoupil jsem z auta a otočil se, když jsem na silnici zaslechl známé skřípění. Gregova dodávka zatočila smykem na příjezdovou cestu a roztřeseně zastavila. Jeho nárazník skončil jen pár centimetrů od mého a vzadu hlučně zarachotily bóje a rybářské sítě.

Vystoupil a stáhl si štítek čepice přes oči. „Slyšel jsem o té malé. To je k neuvěření. K neuvěření.“

„To se to rozneslo rychle,“ podotkl jsem. Ale byla to zbytečná poznámka – Hannah včera večer oběhla celé molo, aby to mohla povědět jednomu každému stopaři velryb zvlášť. Neznali všechny podrobnosti, ale věděli, že Lisa má v Anglii dceru a ta se jí teď má vrátit, a měli tolik rozumu, aby se v tom víc nešťourali. Alespoň ne očividně.

„Takže dorazí zítra večer, jo?“

Přikývl jsem. Vytáhl z kapsy krabičku cigaret a jednu si zapálil.

„Dobrá práce, kámo. Nebudu předstírat, že tě bůhvíjak miluju, ale žjova, nemůžu se navážet do chlapa, který dokáže probouzet děti z mrtvých, co?“

Zhluboka potáhl z cigarety. oba jsme chvíli hleděli na Velrybí molo, kde teď kotvila jen Gregova loď.

„Díky,“ řekl jsem konečně.

„No jo.“

Za námi zazvonil v hotelu telefon. Nejspíš nějaký budoucí host. Monica to být nemohla – ta už je touhle dobou několik hodin ve vzduchu. Kathleen jí nabídla ubytování, na jak dlouho bude chtít. To je přece to nejmenší, řekla rozzářeně a já najednou sestře strašně záviděl. Zítra večer už bude spát v pokoji, který jsem považoval za svůj. Ze Silver Bay se stane jenom vzpomínka. Podivný kousíček mého života, za nímž se budu nostalgicky ohlížet: řada samých kdyby, o nichž si zakážu příliš přemýšlet.

Při vzpomínce na sestru jsem si uvědomil, že mám ještě nahoře kufry, a vydal jsem se pro ně. Když jsem se s nimi vrátil, Greg se pořád ještě opíral o svou dodávku. Pohlédl na zavazadla a pak na mě.

„Někam jedeš?“

„Do Londýna,“ odtušil jsem a hodil zavazadla do otevřeného kufru auta. Se zaduněním jsem ho přibouchl.

„Jako do Londýna v Anglii?“ Nenamáhal jsem se s odpovědí.

„Na dlouho?“

Chtěl jsem mu zalhat – ale k čemu by to bylo? Stejně se to brzo dozví. „Jo.“ Na chvíli se odmlčel a přemílal si to. „Už se nevrátíš?“

„Ne.“

V tu chvíli se namouduši rozzářil. Byl průhledný jako dítě. „Tak ty už se nevrátíš. No jo no, to je škoda. Teda pro tebe, myslím.“

Znovu potáhl z cigarety a já zaslechl úsměv v jeho hlase, když dodal: „od začátku jsem si myslel, že jsi divnej pták, ale teď se mi to teda potvrdilo.“

„Panečku, ty jsi ale psycholog,“ ucedil jsem mezi zuby. Přál jsem si, aby se konečně ztratil.

„Tak ty nás všechny opouštíš, jo? Myslím, že ses rozhodnul správně. Nejlepší je zůstat tam, kam člověk patří, žejo? A Lisa to určitě zvládne. Teď z ní bude nejspíš úplně jiná ženská. Mnohem spokojenější. A nemusíš se o ni bát – já už se postarám, aby měla dost… pozornosti.“

Vyzývavě povytáhl obočí a tvář měl rozzářenou radostí. Kdybych se nebál, že nás možná sleduje Hannah, vrazil bych mu jednu do toho jeho pitomého ksichtu. Věděl jsem, že si to tak trochu přeje. Už týdny byl celý nažhavený si to se mnou rozdat. „Jestli si dobře vzpomínám, Gregu,“ pronesl jsem tiše,

„tak ona o tebe zájem neměla.“

Naposledy potáhl z cigarety a uplivl si do písku. „Ale prosím tě, kámo,“ ušklíbl se. „Lisa a já už se známe věky. Jsem rozumnej chlap. Pokud jde o mě, byl jsi jenom takový rozptýlení.“ Ukázal maličkou mezírku mezi palcem a ukazováčkem. „Jenom takový zrníčko v moři písku.“

Na chvíli jsem se přestal ovládat. Ještě že v tom okamžiku vyšla z domu Kathleen. „Mikeu!“ zavolala rozhořčeně. „Co tady děláš s těmi kufry? Myslela jsem, že jedeš až zítra!“

Odtrhl jsem oči od Grega a vydal se k ní. „Já – čekám na jeden telefonát. A pak už asi pojedu.“ Překvapeně na mě pohlédla. A pak na Grega.

„Na mě nekoukejte,“ zazubil se Greg. „Já se mu snažil vysvětlit, jak moc tu o něj všichni stojíme.“

„Nechceš ještě na minutku dovnitř?“ zeptala se mě.

„Jasně, mě si nevšímejte,“ pokrčil Greg rameny.

„To si piš, že ne.“

Vešel jsem za ní do obývacího pokoje.

„Teď přece nemůžeš odjet!“ pustila se do mě s rukama v bok.

„To bys neviděl Letty! A s nikým ses ani nerozloučil! Vždyť já jsem pro tebe dnes chtěla udělat takový malý večírek.“

„To je od vás moc milé, Kathleen, ale myslím, že bude nejlíp, když už pojedu.“

„To ani nepočkáš, až se Lisa vrátí? Ani se s ní nerozloučíš.“

„Bude to tak lepší.“

Hleděla na mě a já si nebyl jistý, jestli má ve tváři účast nebo rozčarování. „To opravdu nemůžeš ještě chvilku zůstat? Aspoň na oběd?“

Snažil jsem se začít znovu jasně uvažovat, ale bránila mi v tom taneční hudba dunící z Hannina přehrávače nahoře a v srdci mi pořád ještě bušil nevybouřený adrenalin. Slyšel jsem, jak si Hannah zpívá, pronikavý hlásek měla zadýchaný a zněla trochu falešně. Udělal jsem krok a napřáhl ruku.

„Děkuju za všechno, Kathleen,“ pronesl jsem. „Kdyby mi sem odpoledne někdo volal, dáte jim moje číslo na mobil? ozvu se hned, jak budu mít nějaké určité zprávy o tom projektu.“

Pohlédla na mou ruku a pak se mi zadívala do tváře. Nedokázal jsem se jí podívat do očí. A pak mě objala a její staré ruce mě přivinuly s překvapivou silou. „Zavolej mi,“ řekla mi do ucha.

„Nedovolím ti, abys jen tak zmizel. A nemusí to být jen kvůli tomu zatracenému projektu. Prostě mi zavolej.“

Vyšel jsem z místnosti, pak i z hotelu a nasedl do auta dřív, než by mě bolest v jejím hlase přiměla změnit názor.

Po pobřežní cestě jsem musel jet pomalu – ne proto, že byla hrbolatá a plná děr, ale protože jsem měl něco v očích a neviděl jsem na cestu. Dojel jsem k Velrybímu molu a zastavil, abych si je otřel.

Navzdory všemu jsem zadoufal, že spatřím Izmaela, jak se vynoří za mysem a vpluje do zátoky, že ještě naposledy zahlédnu u kormidla tu štíhlou postavu s rozevlátými vlasy pod čepicí a se psem po boku. Jen jeden kratičký pohled, než se můj život vydá svou cestou na druhém konci světa.

Ale viděl jsem jen třpytivou mořskou hladinu, řady bójí vymezujících lodní trasy a kopce porostlé borovicemi, které se zvedaly k modrému nebi na vzdálené straně zátoky.

Nechtěl jsem myslet na to, co asi řekne, až se vrátí a zjistí, že už jsem pryč. Nedokázal jsem jí ani napsat dopis: kdybych jí pověděl, co cítím, musel bych jí říct pravdu a to nešlo. Udělal jsi správnou věc, okřikl jsem se a zamířil zpátky na cestu. Aspoň jednou v životě jsi udělal správnou věc.

Přihodilo se mi to v životě tak zřídka, že jsem netušil, jestli k tomu ten příšerný pocit hrůzy, který se mě zmocnil, opravdu patří.

Už jsem byl skoro dvacet minut na dálnici, když mi zazvonil telefon. Zastavil jsem na krajnici a zašátral v kapse bundy.

„Mikeu? Tady je Paul Reilly. Volám vlastně jenom ze zdvořilosti. Chtěl jsem, abyste byl první, kdo se dozví, že se to letovisko stavět nebude.“

Oto dokázala. Dlouze jsem vydechl – nevím, jestli úlevou, že Vanessa splnila, co slíbila, nebo s odevzdaností, že teď musím i já dodržet slovo.

„No,“ pronesl jsem poté, co kolem projela dodávka tak prudce, až se auto roztřáslo, „vím, že se v tom neshodneme, ale jsem rád. Bundaberg je opravdu lepší varianta.“

„Já to tak nevidím. Měl jsem pocit, že by nám to letovisko mohlo opravdu prospět.“

„Máte tu něco hrozně vzácného, pane Reilly,“ řekl jsem. „A jednou si to vy i ta druhá půlka Silver Bay uvědomíte.“

„Není moc obvyklé, aby to někdo zarazil takhle pozdě. Totiž tenhle týden už chtěli začít hloubit základy.“ V hlase mu zazněl rezignovaný tón. „Ale těžko se budete hádat s tím, kdo to platí, že.“

„V Beaker Holdings si to určitě dobře spočítali,“ namítl jsem.

„Jestli dospěli k názoru, že v Bundabergu budou mít větší zisky, tak –“

„Beaker? Ale to nezastavil Beaker.“

„Pardon – co jste říkal?“ Auta a dodávky burácely tak, že jsem ho chvílemi neslyšel.

„To zarazili ti investoři. Ti, co to měli financovat. Rozhodli se to zastavit, pokud to nebude na jiném místě.“

„Já vám nerozumím.“

„Prý je hrozně znervóznil ten žralok. Doslechli se o všech těch zprávách v novinách a varováních, že lidi nemají chodit do vody, a vyděsilo je to.“ Povzdechl si. „Chápu, že z jejich hlediska je asi těžké lákat na vodní sporty, když se lidi budou bát žraloků, ale vážně si myslím, že to úplně neúměrně

nafoukli.“

Zněl velmi zklamaně.

„Vypadá to, že jak Britové uslyší slovo ‚žralok‘, jde všechen zdravý rozum do kopru,“ dodal hořce.

Proč by se Vanessa obracela napřed na Vallance? přemítal jsem.

„To jste mě vážně překvapil, pane Reilly,“ řekl jsem a v mysli mi šrotovalo. „Děkuju za zavolání.

Ale kdybyste mě omluvil, potřebuju si teď s někým nutně promluvit.“

Chvíli jsem nehybně seděl a ani nevnímal rušný provoz na dálnici. Pak jsem sáhl do aktovky pro svůj notebook a příliš pozdě si uvědomil, že tam není. Zahleděl jsem se na zavazadla, pak znovu vyrazil s autem na dálnici, šlápl na to a hledal nejbližší sjezd.

„Dennisi?“

„Michaeli!? Říkal jsem si, jak dlouho ti bude trvat, než se ozveš, ty mizero jeden! Chceš si mě vychutnat, co?“ Zněl hodně nameteně – u nich už bylo skoro jedenáct večer, a jak jsem znal Dennise, už v sobě určitě pár skleniček měl. Nebo víc než pár.

„Víš, že to není můj styl.“ Telefonoval jsem za jízdy a musel jsem si zapřít telefon o rameno, když jsem potřeboval vjet na kruhový objezd na cestě zpátky do Silver Bay. Zamířil jsem zase k hotelu, auto poskakovalo po výmolech a já roztržitě přemýšlel, kolik mi asi půjčovna naúčtuje za rozbitou nápravu.

„No jo vlastně – já zapomněl, že z tebe je teďka matka Tereza. Tak co chceš? Voláš, aby sis vyprosil zpátky svoje bývalé místo?“

Nevšímal jsem si ho. „Tak kde to bude?“

„V takovém městečku kousek od Bundabergu.“ Zaslechl jsem, jak se něčeho napil. „Bude to vlastně mnohem lepší. Investoři jsou spokojení, místní zastupitelstvo nás stoprocentně podporuje. Použijeme stejný model. Budou z toho větší daňové úlevy. Upřímně řečeno, vlastně jsi nám pomohl.“

Před hotelem nikdo nebyl. Vešel jsem dovnitř, s telefonem pořád u ucha prošel halou do prázdné společenské místnosti a zamířil ke svému počítači. Ležel pořád tam, kde jsem ho nechal. Seshora pořád ještě duněla Hannina hudba. Nejspíš si ani nevšimla, že jsem pryč.

„Já že jsem vám pomohl?“

„Když jsi tak vyděsil investory. Ten tvůj lobbista je úplně zavalil zprávami o žralocích.“

„Můj lobbista?“

Tohle bylo nějaké divné.

„Dennisi… já…“

„Tak jak jsi to udělal? Najal sis nějakého tvrdého profíka z Greenpeace?“ Ztišil hlas. „Mezi námi, musím přiznat, že to byla dobrá práce, všechny ty novinové články o žralocích. Napřed jsem zuřil – museli jsme dělat čtyři dny a noci v kuse, jenom abychom si ten projekt udrželi a neztratili přitom Vallance – ale když o tom teď přemýšlím, tak bychom někde, kde se to jenom hemží žraloky, asi moc peněz nevydělali. o kus dál to bude mnohem lepší. Tak kdo to byl? Nebo spíš kolik jsi mu zaplatil? Vím, že profesionální agitátoři nejsou zrovna laciní.“

O Vanesse nepadlo ani slovo. Mluvil pořád dál a já si mezitím otevřel počítač. Začal jsem projíždět odeslanou poštu a snažil se pochopit, co se vlastně stalo.

„Tak co plánuješ dál, Mikeu?“ pokračoval Dennis. „Budeš se tomu věnovat profesionálně? Já jsem dodržel, co jsem slíbil, víš. V City už si ani neškrtneš.“

Roztřídil jsem odchozí poštu podle adresátů a našel e-maily odeslané Vallance. Jeden jsem otevřel, povšiml si naskenovaných novinových článků v příloze a začal číst.

„No ale i tak, kámo, jestli nějak zoufale potřebuješ práci, možná bych ti něco maličkého našel.

Čistě z dobroty srdce. Samozřejmě na svůj starý plat bys mohl zapomenout, chápeš.“

„Vážený pane,“ začínal ten dopis. „Rádi bychom vás upozornily na nebezpečí napadení žralokem u toho nového letovyska v Silver Bay…“

Zarazil jsem se, ale pak jsem četl dál. A pak jsem se dal do smíchu.

„Mikeu?“

Hudba se ozvala hlasitěji. Zaslechl jsem zpěv a jen tak pro legraci jsem zvedl telefon, aby to bylo slyšet.

„Mikeu?“ ozval se Dennis znovu, když jsem si zase přiložil telefon k uchu. „Co to tam je sakra za kravál?“

„No, Dennisi,“ pronesl jsem, „to je ten tvůj profesionální agitátor, ten předražený lobbista, co dokáže zastavit projekty za miliony liber. Slyšíš ho?“

„Cože?“ zakřičel. „Co to meleš?“

„Ten tvůj lobbista,“ rozesmál jsem se znovu, „je jedenáctiletá holka.“

Čekal mě ještě jeden telefonát, a já vyšel před hotel, abych ho mohl vyřídit v soukromí. Chvíli jsem váhal, než jsem vytočil číslo, vdechoval jsem vůně, které tu nerušeně existovaly už půl století a s trochou štěstí tu ještě dalších padesát let vydrží. Ale neměl jsem pocit klidu. Ještě ne.

„Takže tys to dokázala,“ pronesl jsem.

Zajíkla se, jako by čekala někoho jiného. „Mikeu!“ vyhrkla. „Jo. Takže už to víš. Říkala jsem ti přece, že to zařídím.“

„To se ti teda povedlo.“

„Ale, přece víš, že vždycky dostanu, co chci.“ Zasmála se a pak začala vykládat o našem bytě a jak na ten večer, kdy se vrátím, zarezervovala nějakou restauraci, kam se obyčejný smrtelník skoro nedostane. Zněla lehce a radostně. Vždycky mluvila trochu moc rychle, když byla rozrušená. „Ale zatahala jsem za pár nitek a máme tam stůl na půl devátou. Budeš mít spoustu času se trochu vyspat a dát si sprchu.“

„Ale jak?“

„Jak jsem ten stůl sehnala? No, prostě jen musíš znát ty správné –“

„Jak jsi přesvědčila tátu, aby to celé předělal?“

„Prosím tě, znáš tátu. Toho utáhnu na vařené nudli. odjakživa. Takže pořád platí, že přiletíš s Qantas? Vzala jsem si volno, abych ti mohla přijít naproti. Myslím, že mám to číslo letu někde napsané.“

„To ale pro něj muselo být sakra těžké – přesvědčit pak Vallance, aby to zarazili, když už byl ten projekt tak daleko.“

„No, já prostě…,“ řekla poněkud podrážděně, „… přednesla jsem mu všechny ty důvody, co jsme probírali spolu, a nakonec to pochopil. on na mě dá, Mikeu, a víš dobře, že už jsme ty alternativy měli připravené.“

„A jak to vzali Vallance?“

„V pohodě – hele, nemohli bychom se spíš domluvit o tom příletu?“

„To nebude potřeba.“

„Ty nechceš, abych tě vyzvedla? Chtěla jsem ti uchystat překvapení, ale už to nevydržím. Mám tu novou Mazdu, tu dvousedadlovou. Tu, cos objednával – podařilo se mi ji od prodejce dostat za původní cenu. Budeš z ní úplně hotový!“

„Já nepřijedu, Nesso.“ Prudce se nadechla.

„Cože?“

„Jak dlouho už jsi to věděla, když jsi mi zavolala? Zrovna jsem procházel e-maily, které jsme posílali Vallance, a myslím, že už jsi musela, no… aspoň dva nebo tři dny vědět, že se ten projekt bude přesouvat.“

Mlčela.

„A tak sis řekla, pročpak toho nevyužít a neudělat ze sebe velkou spasitelku. Zajistit si Mikeovu nehynoucí vděčnost.“

„Takhle to nebylo.“

„Myslela sis, že nepřijdu na to, že tys s tím neměla nic společného? Myslíš, že jsem úplný blbec?“ Nastalo dlouhé ticho.

„Říkala jsem si… že než na to přijdeš, budeme už zase spolu a už to bude jedno.“

„Takže celý náš vztah by stál na lži.“

„No ty máš co mluvit o lhaní! Co ty a Tina? Co ty a ten pitomý projekt?“

„Takže ty bys mě klidně nechala se vrátit, převrátila mi celý život, jen tak z –“

„Jen tak z čeho? Převrátila ti celý život? Ale no tak, nedělej ze sebe ubohou oběť, Mikeu. To tys ublížil mně, jestli si nevzpomínáš!“

„A proto už se nevrátím.“

„Víš co? Vlastně ani nevím, jestli jsem tě opravdu chtěla zpátky. Možná bych tě nechala se vrátit a pak tě stejně vykopla. Jsi k ničemu, Mikeu, jsi jenom prolhaná, ničemná nula!“ Úplně se rozběsnila když jsem odhalil její proradnost, přestala se ovládat. „Jsem ráda, že to víš! Jsem ráda, žes na to přišel. Aspoň jsi mi ušetřil cestu na letiště! A na rovinu, já už bych se tě nedotkla ani smetákem, ani kdybys mě bůhvíjak –“

„Měj se, Vanesso,“ pronesl jsem ledově, když vytočila hlas do ještě větších obrátek. „Přeju ti hodně štěstí.“

Zaklapl jsem telefon a v uších mi zvonilo. Bylo po všem.

Zíral jsem na telefon ve své dlani a pak jím vší silou mrštil do moře. Vlažně žbluňkl do vody asi deset metrů od břehu. Díval jsem se, jak se nad ním moře zavřelo, a vybuchlo ve mně tak prudké vlnobití citů, že jsem se musel vší silou ovládnout, abych nezačal řvát.

„Bože můj!“ vykřikl jsem a chtělo se mi do něčeho praštit. Chtělo se mi metat hvězdy. „Bože můj!“

„No, nevím, jestli tě uslyší,“ ozval se za mnou mužský hlas. otočil jsem se a spatřil, že u velrybářského stolu sedí Kathleen s panem Gainesem. Nino měl na sobě modrou fleecovou bundu a lovecký klobouk a oba mě nevzrušeně pozorovali.

„To byl náhodou moc pěkný telefon,“ řekla mu Kathleen. „Ta dnešní generace je tak strašně marnotratná. Všichni jsou stejní.“

„A jak jsou hrozně rozháraní. To za našich časů jsme takhle neječeli,“ podotkl pan Gaines.

„Za to můžou ty hormony,“ prohlásila Kathleen. „Myslím, že to nejspíš přidávají do vody.“

Vykročil jsem k nim. „Můj pokoj,“ začal jsem a snažil se zvolna dýchat. „Myslíte… myslíte, že bych si ho mohl ještě chvilku nechat?“

„Nejspíš se budeš muset mrknout do záznamů, Kate,“ naklonil se k ní pan Gaines.

„Podívám se, jestli je ještě volný. Budeme teď mít rušněji… když teda budeme jediný hotel v zátoce. Já normálně do cizích věcí nos nestrkám,“ dodala, „ale dost jsi křičel, víš.“

Stál jsem tam, rozbušené srdce se mi pomalu uklidňovalo a já děkoval Bohu za ty dva laskavě výsměšné staříky před sebou, za zářivé slunce, za pokojně se třpytící modrou hladinu zátoky i za představu tvorů, kteří si pod ní vskrytu dovádějí. Za pomyšlení na mladou ženu v ošoupané čepici, která se teď tam někde bezstarostně honí za velrybami.

Kathleen mi pokynula, ať si přisednu, a přistrčila mi láhev piva. obrátil jsem do sebe první lahodný doušek. Miluju tohle pivo, pomyslel jsem si a odtáhl vychlazenou láhev od rtů, miluju tenhle hotel, tuhle zátoku. Těšila mě vyhlídka na budoucnost, která se přede mnou prostírala: menší výdělky, dvě protivné puberťačky, mrzutý pes a dům plný obtížných ženských. Ještě jsem tak úplně nedokázal pojmout velikost téhle chvíle.

Kathleen si toho všimla. „Víš,“ pronesla po pár minutách a zvedla si vrásčitou ruku k čelu, „dneska se spousta lidí hrozně bere za žraloky. Budou ti říkat, že jsou žraloci jenom nepochopení. Že jsou oběť své přirozenosti.“ ohrnula rty. „Já myslím, že žralok je prostě žralok. V životě jsem neviděla žraloka, který by se se mnou chtěl kamarádit.“

„To máš teda pravdu,“ pokývl pan Gaines souhlasně. Pohodlně jsem se opřel a všichni jsme chvíli seděli mlčky. Kousek dál jsem na pobřeží viděl stavební pozemek obehnaný lesklými cedulemi, které už budou za chvíli k ničemu. Z Hannina pokoje se ozývala hudba, z dálky jsem slyšel vrčení motorového člunu a vnímal tlumené, spiklenecké šumění borovic. Zůstanu tady, dokud mě tu budou chtít. To pomyšlení mě naplnilo takovou spokojeností, jakou jsem dosud nepoznal.

„Greg toho žraloka vůbec nechytil, že jo?“ prohodil jsem.

Kathleen Whittier Mostynová, legendární Lovkyně žraloků, se zasmála, krátce a prudce, a když se na mě otočila, oči se jí zablýskly ocelovým odhodláním.

„Jednu věc jsem se za těch víc než sedmdesát let naučila, Mikeu. Když se do tebe chystá zakousnout žralok, tak podle mě musíš udělat cokoli, jenom abys zůstal naživu.“

28

Hannah

Ze Silver Bay to na letiště v Sydney trvá tři hodiny a dvacet osm minut, pak ještě dalších dvacet minut, než najdete slušné místo k zaparkování, a v našem případě ještě čtyři další čtvrthodinky, kdy jsme museli zastavit, abych mohla vystoupit a vyblinkat se, protože mi bylo zle od nervů. Břicho mě vždycky zradí – stalo se mi to pokaždé, když jsem jela na velryby, a nikdy jsem nedokázala přesvědčit Yoshi, že to není mořská nemoc. Ale teta to věděla. Pokaždé mi řekla, že to nevadí, a s hlavou v příkopě jsem zaslechla, jak říká ostatním, že si za tím účelem vzala osm igelitových pytlíků a čtyři role kuchyňských ubrousků – a Mike díky jejímu varování vyrazil o hodinu dřív.

Sedělo nás v autě pět – Mike, máma, pan Gaines, teta Kathleen a já. Nejeli jsme naším autem, ale půjčili jsme si sedmimístné auto pana Gainese, když Mike upozornil, že do mámina auta se na zpáteční cestě jeden člověk navíc už nevejde. Za námi se táhl konvoj dodávek, z nichž vlály cáry sítí a lana a nejspíš páchly rybinou, a všechny předstíraly, že tam vůbec nejsou. Kdykoli jsme zastavili, zastavily taky, ale nikdo nevystoupil. Všichni tam jenom seděli a dívali se z okýnka, jako by je zajímalo všechno jiné než jedna malá holka s hlavou v příkopě. Kdykoli jindy bych nejspíš umřela hanbou.

Nikdo se k nám nechtěl moc přibližovat, protože věděli, jak mámě záleží na soukromí, ale všichni u toho chtěli být. Mámě to bylo jedno. Upřímně řečeno, nejspíš by si ani nevšimla, kdyby se přišla podívat i anglická královna. Čtyřiadvacet hodin skoro nepromluvila, jenom pořád koukala na hodinky a počítala a občas mě vzala za ruku. Kdyby jí to Mike nezakázal, nejspíš by se už přede dvěma dny nastěhovala do příletové haly a čekala tam.

Mike to měl dokonale vypočítané. I s dvěma zastávkami navíc jsme dorazili patnáct minut před příletem. „To je nejdelších patnáct minut mého života,“ mumlal pan Gaines. A pak ještě nejmíň dvacet na zavazadla a pasovou kontrolu, odhadoval Mike. A každičkou tu minutu tam máma stála úplně bez hnutí, svírala zábradlí, my se snažili se s ní bavit, ale ona jen upírala oči do příletové chodby. Jednu chvíli mi tiskla ruku tak silně, až mi zmodraly prsty, a Mike mě musel vyprostit. Mike dvakrát zašel k přepážce Qantas a pak nás přišel ujistit, že letadlo zcela určitě nespadlo.

Konečně, když už jsem měla pocit, že budu zase zvracet, začali proudit do haly první cestující z letu QA2032. Tiše jsme je pozorovali, snažili se rozeznat vzdálené postavičky v lítacích dveřích a přiřadit některou k obrázku na zmuchlaném papíře. Co když nepřijela? napadlo mě najednou a srdce se mi rozbušilo hrůzou. Co když se rozhodla, že radši zůstane se Stevenem? Co když tady budeme hodiny stát, ale nikdo se neobjeví? Nebo ještě hůř, co když už je tady a my jsme ji nepoznali?

A pak najednou byla tady. Moje sestra. Skoro stejně vysoká jako já, s máminými zářivě světlými vlasy a s nosem trochu nakřivo jako ten můj, a pevně se držela za ruku Mikeovy sestry. Měla na sobě modré džíny a růžovou mikinu s kapucí, trochu kulhala a šla pomalu, jako by se pořád trochu bála, co tu najde. Mikeova sestra si nás všimla, zamávala nám a i na tu dálku bylo vidět, že se usmívá od ucha k uchu. Na okamžik se zastavila, něco Letty řekla, Letty kývla s tváří obrácenou k nám a přidaly do kroku.

Ještě ani nedošly k přepážce a my už všichni brečeli. Máma se vedle mě začala tiše třást. Teta Kathleen pořád říkala „Díky Bohu, ach, díky Bohu“ a vzlykala do kapesníku, a když jsem se ohlédla, Yoshi tam brečela Gregovi na prsou, a dokonce i Mike mě objal kolem ramenou a trochu se zajíkal.

Ale já jsem se zároveň smála i brečela, protože jsem věděla, že někdy je na světě víc dobrých věcí, než si vůbec umíte představit, a že všechno bude v pohodě.

A když se Letty přiblížila, podlezla najednou máma pod zábradlím a dala se do běhu a přitom z ní vyšel zvuk, jaký jsem ještě v životě neslyšela. Bylo jí úplně jedno, co si kdo pomyslí – zaklesly se s mou sestrou do sebe očima a jako by se z nich staly magnety a nic na světě jim nemohlo zabránit, aby se setkaly. Máma ji popadla a přitáhla k sobě a Letty vzlykala a zabořila ruce mámě do vlasů a nedokážu to popsat jinak, než jako by se každé z nich vrátil kousek sebe samé. Pak jsem se k nim vrhla i já a objala je a pak se k nám přidala i teta Kathleen a Mike a já si matně uvědomovala všechny ty přihlížející, kteří si nejspíš museli myslet, že to se jen nějaké dítě normálně vrací domů. Až na ten zvuk. Ten zvuk, který vydávala moje máma, když si spolu sedly na zem, my všichni se shlukli kolem nich, objímali je, zasypávali polibky a skrápěli slzami.

Ten zvuk, který se ozýval, když máma kolébala mou sestru v náručí, byl totiž nekonečný a žalostný a zvláštní a byla v něm všechna láska a bolest světa. Zněl celou obrovskou příletovou halou, odrážel se od naleštěné podlahy a stěn, až se lidé zastavovali a rozhlíželi, co to má znamenat. Byl děsivý i nádherný. Znělo to, řekla potom teta Kathleen, přesně jako velrybí píseň.

Epilog

Kathleen

Jmenuji se Kathleen Whittier Gainesová a jsem šestasedmdesátiletá novomanželka. Stačí to vyslovit a křiví se mi tvář, jak to zní pitomě. Ano, nakonec mě přece jen dostal. Řekl mi, že jestli má natáhnout bačkory, rád by přitom věděl, že mě má nablízku, a já si řekla, že toho zas tolik nechce, zvlášť když jsem věděla, že mě celý život miloval.

Nebydlím už v hotelu. Tedy ne trvale. S Ninem jsme se nemohli tak úplně shodnout, kde se usadíme: trval na tom, že nemůže být daleko od vinice, a já mu oznámila, že nehodlám strávit zbytek svého života ve vnitrozemí. A tak trávíme část týdne tam a část tady, ai když si celé Silver Bay myslí, že jsme párek starých cvoků, nám to oběma naprosto vyhovuje.

V hotelu teď bydlí Mike s Lisou a pravděpodobně z toho udělali poněkud luxusnější a vstřícnější podnik, než když jsem ho vedla já sama. Mike fušuje ještě do spousty dalších věcí, které ho plně zaměstnávají a ještě mu vydělávají, jako například prodej Ninových vín, ale já si toho valně nevšímám, stačí mi, že máme večer na stole pár lahví něčeho dobrého. Tu a tam se Mike vytasí s nějakými nápady, jak vydělat víc peněz nebo zvýšit výnosy nebo jak tomu říká, já mu to zatrhnu a ostatní jen s úsměvem přikyvují a v klidu čekají, až ho to zas přejde.

Určitě přijdou další projekty a další hrozby a my se dál budeme bránit. Ale teď už se přitom nebudeme muset bát. Nino Gaines – neměla bych říkat můj manžel? – koupil ten Bullenovic pozemek. Prý jako svatební dar pro mě. Taková pojistka pro děvčata. Nechci moc myslet na to, kolik za něj asi dal. on a Mike s ním mají nějaké plány. občas se společně vydají k vybledlým tabulím a obejdou si to tam, ale když přijde na věc, nevypadá to, že by s tím vlastně chtěli něco podnikat. A já dělám to, co jsem dělala odjakživa: provozuju poněkud zchátralý hotel na konci zátoky a znervózňuje mě, když máme někdy příliš mnoho hostů.

Kousek dál u pobřeží se už hezky rozbíhá migrace velryb na jih. Každý den se objevují zprávy o skupinkách velryb a matkách s mláďaty a na první pohled to vypadá, že máme zhruba stejně cestujících jako vloni touhle dobou. Posádky stopařských lodí se průběžně obměňují, občas se objeví nová tvář, ale u mého stolu se povídají pořád tytéž peprné historky, tytéž vtipy a stížnosti. Yoshi se vrátila do Townsvillu studovat ochranu velryb a slíbila, že se jednou vrátí. Lance často mluví o tom, jak se za ní vypraví, ale já o tom pochybuju. Greg se uchází – i když to je asi pro něj příliš zjemnělý výraz o čtyřiadvacetiletou barmanku z Klubu veteránů, a ta mu zjevně nic neodpustí. Každopádně už netráví tolik času v hotelu a mně je jasné, že Mikeovi to naprosto vyhovuje.

A Letty se daří skvěle. S Hannou na sobě visí, jako by se rozloučily před pěti dny a ne před pěti lety. Několikrát jsem je našla v jedné posteli a chtěla jsem je přestěhovat, ale Lisa mi řekla, ať je nechám. „Ať si tak klidně spí,“ řekla při pohledu na to, jak si leží v náručí. „Za chvíli už budou chtít mít jedna od druhé pokoj.“ Kdykoli teď promluví, má v hlase takovou lehkost, až se člověku nechce věřit, že je to tatáž žena jako předtím.

Prvních pár týdnů bylo všechno zvláštní. Chodili jsme kolem té malé po špičkách a báli se, že se z toho podivného sledu událostí a náhlé změny složí. Dlouho byla neustále přilepená na matce, jako by se bála, že o ni zase přijde, až jsem ji nakonec jednou vzala do muzea, ukázala jí svou starou harpunu a řekla jí, že kdyby se snad někdo chtěl k mým holčičkám jen přiblížit, bude se s ní moct důvěrně seznámit. Trochu ji to překvapilo, ale myslím, že se uklidnila.

Nino suše poznamenal, že je nejspíš dobře, že jsem nikdy neměla děti.

Zlepšilo se to, když zavolal její otec: ujistil ji, že mu vůbec nevadí, když teď bude bydlet tady, a že všechno záleží jenom na ní. od toho dne začala pořádně spát – i když v sestřině posteli. A to je všechno. Mikeova sestra dostála svému slovu a nikdy o tom do novin nenapsala. Mike prohlašuje, že je to ve skutečnosti příběh o lásce, ne mezi ním a Lisou – i když se stačí na ně jen podívat, jak se spolu smějí, aby člověk viděl, že to tak je –, ale mezi Lisou a jejími dcerami. Někdy, když si mě chce dobírat, říká, že je to ve skutečnosti o mně a Ninovi.

A já mu vždycky řeknu, že podle mě to tak vůbec není. Stačí se na chvíli zadívat na moře, pozorovat jeho nálady a záchvaty, krásy i hrůzy, a ono vám poví všechny příběhy, na které si vzpomenete – o lásce a nebezpečí a o tom, co vám život zanese do sítí. Taky o tom, že ne vždycky kormidlujete svou loď vy sami a že vám nezbývá než věřit, že nakonec to všechno nějak dopadne.

Skoro každý den, když nemá Lisa objednáno moc turistů, vyrážejí společně na Izmaelovi, aby pozorovali velryby, které se vracejí do svých lovišť. Nejprve jsem si myslela, že se tak Lisa snaží, aby se z nich stala rodina, aby je to sblížilo, ale brzo mi došlo, že je ty velryby přitahují stejně jako ji. Není to jenom kvůli těm zvířatům, která uvidí, vysvětlují mi vždycky. Záleží i na tom, co neuvidí. Děvčata se ráda dívají, jak velryba zmizí pod hladinou, a líbí se jim představa, že když předvede impozantní výskok, vrátí se velryba k bohatému životu pod hladinou, který ony nikdy neuvidí. Písně zpívané do hlubin a navždy ztracené, nově vznikající vztahy, milovaná a opečovávaná mláďata. Svět, v němž my ani ty nesmyslné věci, které si navzájem provádíme, nehrají vůbec žádnou roli.

Mike se jim nejdřív smál, že mají divokou představivost, ale teď vždycky jen pokrčí rameny: co já můžu sakra vědět? připustí. Co může kdokoli z nás vědět? Staly se už podivnější věci, zvlášť v tomhle našem malém koutku světa.

A já se dívám, jak všichni čtyři běží po Velrybím molu, ozáření sluncem, a myslím na svou sestru a možná i na svého otce – oběma by se jim ten příběh líbil. („Mysleli jsme, že máte společnost,“ říkám jim, ať jsou kdekoli. „Ale to jsme se teda mýlili.“) oni by pochopili, že tenhle příběh vypráví o prchavé rovnováze věcí; o pravdě, kterou se zdráháme přijmout, kdykoli se nám dostane požehnání spatřit tyhle obří tvory, ale vlastně kdykoli, když otevřeme svá srdce – že někdy můžete zničit něco nádherného jen tím, že jste poblíž.

A že někdy, dodává Mike pevně, prostě nemáte na vybranou. Ne když chcete doopravdy žít.

Samozřejmě mu to nikdy neřeknu. Nemůže si myslet, že je všechno vždycky po jeho. Ale musím uznat, že v tomhle případě, ale jen v tomhle případě, má pravdu.