FREYA NORTH

Proměna

KAPITOLA PRVNÍ

„ M ezi tancem na klíně a tím, co dělám já, opravdu není velkej rozdíl,“ prohlásila Pip McCabeová věcně nad hutnou, ale nápaditou večeří, kterou strýc Django celé odpoledne vařil na oslavu, že jeho tři neteře přijely na víkend domů, do Derbyshireu. Django si nalil na talíř naběračku hmoty ohavně béžové barvy a zamyšleně se na ni zadíval. Ve skutečnosti uvažoval nad slovy nejstarší neteře a přemítal, jestli špatně neslyšel, přemítal, jestli Pip nezměnila povolání; v podstatě přemítal, co si s ní proboha počne. Pipiny dvě mladší sestry, Fen a Cat, se s plnou pusou krupice zachichotaly.

Django ten pokrm hrdě označil za „polentu“. Jenže název byl vynalézavý, ať už šlo o pravdu nebo o přísady samotného jídla. Všechny tři sestry o něm taktně hovořily jako o „polentě“, protože i ony byly velice vynalézavé, pokud šlo o pravdu, a navíc se nechtěly šéfkuchaře dotknout. McCabeová děvčata, které jejich strýc Django sám vychoval, byla na jeho výstřednosti zvyklá a kvůli nim ho milovala o to víc. Stejně pečlivou vynalézavost k osobitým drobnostem, s níž přistupoval k vaření, uplatňoval i v oblékání. Sestry neviděly nic neobvyklého na hráškové polévce s tuňákem a plísňovým sýrem nebo na rebarborovém moučníku s želatinovými bonbony místo rebarbory. Nikdy netrpěly hladem a díky Djangovu kuchařskému umění měly pozoruhodně a záviděníhodně vyvinuté chuťové pohárky. Ne že by jim nepřipadalo zvláštní, že téměř sedmdesátiletý muž nosí oblečení, které mu připomíná jeho pestrou minulost. Dneska, když si nandal polentu na talíř a ochutil ji obrovským množstvím hnědé omáčky Henderson’s Relish, si do batistové košile zastrčil kašmírovou kravatu (v šedesátých letech flámoval s Kinks) a rozepnul si obrovský pásek s přezkou, který získal na nějakém hudebním festivalu s volným vstupem a jenž mu právě přidržoval džíny (kdyby je viděl Clint Eastwood, okamžitě by je zatoužil mít do spaghetti westernu).

„Philippo,“ pronesl Django, zatímco zamyšleně přežvykoval, „úpěnlivě tě prosím, abys to rozvedla.“

„Mezi tancem na klíně a mojí prací není fakt skoro žádnej rozdíl,“ začala vysvětlovat Pip s plnou pusou. „Stejnej make-up, stejný používání a zneužívání těla. Předvádíš se za peníze. Často máš potíže s příšernými klienty. Všichni na tebe bezostyšně civí. Někdy si taky připadám jako prostitutka, doslova.“ Všichni se na ni dívali, všichni přežvykovali a všichni si mysleli, že polenta by se měla rozplývat na jazyku, a ne jim lepit panty k sobě. Pokud se dá věřit Jamiemu Oliverovi. Ale Djangův výtvor byl chutný a o to tady přece šlo. „Tohle je nová verze polenty,“ vysvětlil Django nahlas. „Polenta novýho tisíciletí.“ Sestry v duchu přemítaly, jak dlouho může své kuchařské experimenty připisovat novému tisíciletí (nebo na ně svalovat vinu). Zatímco energicky pohyboval čelistmi, myšlenky se mu vrátily ke zvláštnostem kariéry jeho neteře. „Největší rozdíl mezi mojí prací a tancem na klíně,“ pokračovala Pip a zvedla vidličku, aby svoje slova zdůraznila, „spočívá v pracovní době. Protože já samozřejmě většinou pracuju ve dne, a ne v noci.“

McCabeovi s úžasem pozorovali, jak polenta na Pipině vidličce vzdoruje zemské přitažlivosti a prudkým pohybům její ruky a zarputile se na ní drží.

„Podle mě spočívá největší rozdíl v tom,“ prohlásil Django a z šálku na čaj se napil sherry, protože všechny skleničky na sherry předtím použil jako odměrky na olivový olej a tabasco, „že jsi při tom o hodně víc oblečená.“

Django, Fen a Cat na okamžik zneklidnil fakt, že Pip ihned neodpověděla.

„Ano,“ přisvědčila nakonec, „a ne.“

„Ne?“ zeptala se Fen,

„Ne?“ opakovala Cat zvýšeným tónem.

„Ne!“ vykřikl Django jako rozkaz, ne jako otázku. „Trochu jsem si upravila kostým,“ pokrčila Pip rameny.

„Odlehčila ho, je koneckonců jaro.“

*

„Bože, přemýšlím, jestli se sem nemám vrátit,“ řekla Cat se slyšitelným knedlíkem v krku, když seděly všechny tři ve vlaku, který je odvážel od venkovského Derbyshireu a Djanga zpátky do Londýna.

„Hele, nedělej ukvapený rozhodnutí,“ namítla Fen a pomyslela si, že se Cat se svým nesnesitelným přítelem skutečně rozešla ve správnou chvíli. „Co kdybys počkala, až jak se budeš cítit po létě? Vždyť jsi tak dlouho toužila, aby tě vyslali jako novinářku na Tour de France, dej do toho všechny svoje síly.“

„Bože,“ povzdychla si Cat. Její splněný sen jí teď spíš připadal jako noční můra, tak nízké měla sebevědomí.

Pip se podívala na nejmladší sestru a okamžitě usoudila, že musí situaci nějak odlehčit. „Jen si představ všechny ty bronzový stehna,

všechen ten testosteron, ty kvanta lycry!“ Cat se nedokázala ovládnout a zachichotala se. Pip měla dojem, že teď by mohla prohodit něco rozumnějšího. „Celý roky jsi toužila, aby ses mohla toho závodu zúčastnit. Tohle je tvoje šance. Bude to pro tebe úžasná příležitost, nasbíráš zkušenosti jako sportovní komentátorka a navíc se dostaneš z rozchodu s tím hajzlem. A samozřejmě se tam můžeš s někým zajímavým seznámit.“ „Já taky pojedu brzo do Paříže,“ oznámila Fen, „a taky mě budou obklopovat fantastický mužský těla. I když ne v lycře a na kolech,“

málem se omluvila Cat.

„Seš praštěná,“ prohlásila Pip. „Ty chlápci, nad kterýma slintáš, jsou sochy z bronzu a mramoru.“ Fen, kunsthistoričce, nepřipadalo ani trochu praštěné, že má slabost pro dílo Rodina a jeho následovníků, a tak se ušklíbla a vyplázla na Pip jazyk.

„No, já se do Paříže ani za cyklisty nechystám,“ pronesla Pip tónem, který naznačoval, že by stejně nechtěla překročit Lamanšský průliv, „ale taky budu v pánský společnosti.“ Otevřela sáček se solenými lupínky s octem a nabídla je sestrám. „V Holloway,“ dodala s takovou úctou, jako by říkala Hollywood. „Budu vystupovat pro mladýho muže jménem Billy. A všechny jeho kámoše.“

KAPITOLA DRUHÁ „B illy, Billy, Billy,“ skanduje si tiše Pip, zatímco si nasazuje čelenku a rozkládá si před sebe líčidla. „Oslavenec Billy. Je to ten blonďáček v mikině Gap.“ Dívá se na svůj obraz v zrcadle, které si vždycky bere s sebou. Zkušenost ji naučila, že zrcadlům jiných lidí nemá věřit, pokřivení, jakkoli neznatelné nebo nepatrné, může mít nedozírné důsledky. Takže ať vystupuje kdekoli, bez ohledu na stáří obecenstva, délku představení, nedostatky místa konání nebo honorář, který si naúčtuje, Pip po svém klientovi vždycky požaduje šatnu s dobrým přirozeným světlem a stolkem, aby si nemusela zrcadlo opírat o kolena. Dnes je v Holloway, v zrenovované čtvrti, kde si moderní mladí lidé se spoustou peněz kupují nádherné domy od starých majitelů, kteří si je před pár desítkami let pořídili „za babku“.

„Oslavenec Billy,“ opakuje si Pip, zatímco se líčí, „blonďaté vlasy, mikina Gap.“ Dívá se na sebe.

Vzpomínám si, že když mi bylo čtrnáct a koupila jsem si svý první stíny, přirozené jasné zelený, Django řekl: „Philippo, jsi moc hezká i nenamalovaná!“

Teď se na mě podívej! „Pozitivně nevkusný,“ mumlá si, bezstarostně se rozmachuje křiklavě rudou rtěnkou a nakonec si líčení přepudruje. Splete si vlasy do dvou holčičích copánků a na každý uváže velkou puntíkatou mašli. Našpulí rty a pošle svému odrazu v zrcadle pantomimický polibek.

„Tak, tohle je pro Billyho,“ řekne, vstane a začne hopsat, aby si zahřála svaly. „Nemůže se mě dočkat. Má narozeniny.“ Lehce poskakuje ze špičky na špičku, protahuje si paže a prsty. „Mikina Gap. Blonďaté vlasy.“ Pip si odkašle a rychle přezpívá „Hodně štěstí, Billy“. Je připravená.

„Je úžasná,“ šeptne muži vedle sebe Zac Holmes, který ji tiše sleduje ze zadní části místnosti. „Musím sehnat její číslo. Tolik klaunů je tak trapných, a přitom jsou stejně drahý. Někdy člověk nedostane to, co si zaplatí.“

Sledují, jak Pip dělá provaz. Billy a jeho kamarádi s úžasem přihlížejí. Muž vedle Zaka jí nadšeně zatleská a se smíchem řekne: „Myslíš, že ti dá navštívenku?“

Zac je unavený. Promne si oči a přemítá, proč má kontaktní čočky a ne svoje brýle. Oči má suché a citlivé. Najednou je tu na něj moc hluku a chaosu. Radši by byl jinde než v Holloway, radši by plaval v nádherném bazénu v Karibiku, aby se mu zklidnily oči a osvěžily končetiny. Jenže o tom si mohl nechat jen zdát. Potlačil zívnutí. Už přes rok neměl dovolenou. Opravdu by měl jít domů. Musí pracovat, přestože je víkend; bez ohledu na to, že je to první víkend, kdy si vzal po mnoha týdnech oficiálně volno. Billyho narozeniny byly dvě hodiny zábavné, ale Zac už toho měl dost. Neměl Holloway moc rád. Ve skutečnosti neměl rád narozeniny. Když mu bylo třicet, nepozval kolegy ani na skleničku po práci, natož aby to slavil s přáteli nebo rodinou. A od té doby uplynulo skoro pět let. Narozeniny. Blbost. Jo, půjde. Představení skončilo a Billy s kamarády se teď nalévají pitím a ládují se dobrotami. Zac má hlad, ale na nic z toho, co vidí, nemá chuť. Koupí si něco cestou domů do Hampsteadu. Někdo převrhne skleničku a její obsah skončí na Zakově pravé nohavici. Zdá se, že si toho nikdo nevšiml, natož aby se omluvil. Je opravdu nejvyšší čas jít.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Billy,“ řekne Zac vesele

oslavenci a divoce mu rozcuchá vlasy. „Musím jít. Rád bych ještě zůstal, ale nemůžu. Musím pracovat.“

Billyho pozornosti se dožaduje někdo jiný a převrhne se další sklenička s pitím.

„Užij si oslavu,“ pokračuje Zac. „Ještě jednou všechno nejlepší.“

„Kde je Tom?“ zeptá se Billy. Zdá se, že je mu úplně fuk, jestli Zac zůstane nebo odejde.

„Doufal, že bude moct přijít,“ odpoví Zac, „fakt moc chtěl. Ale nebylo mu dobře.“

„Pozdravuj ho ode mě.“

„Všechno nejlepší,“ opakuje Zac.

Zac stojí na chodbě a prohledává si sako. Začíná ho bolet hlava a tiše si mumlá: „Nurofen.“ V poslední době ho bolí hlava často. Prozkoumá kapsy, ale najde jen lehké marlborky. Proč u sebe pořád nosí cigarety, když jen zřídkakdy vykouří víc než dvě denně a vlastně ani neví, proč ty dvě vykouří?

„Seš stupidní zkurvenej idiot,“ sykne. „Pozor na jazyk!“ vyplísní ho ženský hlas.

Zac se otočí. Kdo? Páni. Ona. Odlíčená, ale oči má stále překvapivě modrozelené. V džínách. Vzpřímená, nedělá provaz. Vlasy má sčesané do koňského ohonu. Zblízka a bez klaunského kostýmu vypadá menší.

„Svlečenou jsem vás nepoznal,“ pronese Zac a pak se lekne.

„Chci říct oblečenou. Myslím v džínách.“

Dívka se rozesměje. „Jak se vám líbilo vystoupení?“

„Skvělý,“ odpoví Zac stručně. Na klábosení nemá fakt náladu.

Má hlad, bolí ho hlava a je v Holloway, i když by byl mnohem radši doma v Hampsteadu.

„Díky,“ opáčí dívka nenuceně.

„Nemáte navštívenku?“ zeptá se Zac, protože si vzpomene, že ji chtěl, i když teď dumá proč.

„Jasně,“ přikývne a jedna se jí jako kouzlem objeví v ruce poté,

co luskne prsty.

„Dík,“ řekne Zac, aniž se na dívku nebo navštívenku podívá, a zasune si kartičku do kapsy. Dojde k autu. Nastoupí a rozjede se.

Neohlédne se na ni, ani jakoby místo pozdravu. Má pocit, že mu bolestí praskne hlava. Pip McCabeová si ale pomyslí, že je to hulvát. Stojí na obrubníku a sleduje ho, jak odjíždí, příliš rychle.

KAPITOLA TŘETÍ O člověku vám hodně řekne to, jaké má přátele. Možná jste si mysleli, že vám o něm hodně řekne oblečení, které nosí, a místo, kde bydlí. Ale kdybyste měli podle bytu, ošacení a zálib uhodnout, čím se živí Zac, asi byste byli v úzkých. Všechny ty věci si navzájem odporují a ani jedna není typickým příkladem obvyklých představ, které se se Zakovým povoláním tradičně spojují. Podívejte se na jeho byt. Říct, že hraje všemi barvami, je slabý výraz. Nejde ani tolik o barevnou symfonii jako o propracovanou rockovou operu. To, že se zřekl osvědčených, i když všudypřítomných tradičních tlumených tónů, které převážně používali jeho sousedé v Hampsteadu, nebyl z jeho strany akt vzpoury ani pocta Šoku z Nového. Zac si jednoduše vybral odstíny oranžové, tyrkysové, limetkově zelené a fialové, protože to jsou jeho oblíbené barvy. Zaměstnanci Leyland Paints trpí, když přijde do obchodu. Utrácí tam spoustu peněz, protože je tak náročný. „Ne. Řekl jsem ultramarínovou a myslím tím ultra,“ stěžoval si třeba, takže museli celé dopoledne přidávat kapku toho a slzu tamtoho, až Zac přikývl, usmál se a prohodil něco jako: „Tyrkystatická!

Fanžasná! Dokonale ultramarínová. Dík.“

Zac nečerpá inspiraci z přílohy „Bydlení“ v Sunday Times, a už vůbec ne z pořadu Dekoratéři nebo z módních klubů, ale opravdu jen z vlastní fantazie. Nesnaží se o okázalý retropsychedelický styl; ani není jeho domov snobským oceněním předností kýče. Objektivně jsou prvky jeho barevných schémat skutečně psychedelické a některé kusy nábytku a doplňky nepopiratelně kýčovité. Ale on si vybírá jen to, co se mu líbí. Neradí se s časopisy o životním stylu. Popravdě řečeno, když listoval v domě svého kamaráda časopisem Wallpaper (Tapety), připadal mu tak úžasný, že se začal pochechtávat, protože ho považoval za parodii na jiné časopisy o životním stylu. Byl naprosto zděšený, když zjistil, že je míněn zcela vážně. „To je přece takovej průser,“ zdůvodnil, „že by se ten časák mohl klidně jmenovat Toiletpaper (Toaletní papír).“

Zac si nečte o umění, ale rád se na ně dívá. Když si vybíral barvu na zdi a nábytek do svých pokojů, nepřemýšlel o trendech, ale skládal hold Matissovi. Zac prostě miluje barvu pro ni samotnou. Zbožňuje zelenost zelené, modrost modré a velké plochy sytých barev ho neuvěřitelně uklidňují. Není mu jasné, že barvy můžou být a nebýt v módě. Líbí se mu, že nedokáže pochopit, jak barva může vyjádřit pohyb, rytmus a náladu. To je záhada, která ho fascinuje. Mám stresující zaměstnání. Budova, kde pracuju, je šedivá. Chci přijít domů do energie a bytu, který se, já nevím, usmívá. Tyrkysová a oranžová mi vždycky zlepší náladu. Zelená mě dobíjí.

Co je to za kecy, že modraje „studená“ barva, studená v jakým směru? Nechápu. Mě prostě modrá uklidňuje. Bazény a oblohy bez mráčku.

Zac si vybírá věci, které se mu opravdu líbí. Miluje věci, které ho rozveselují, jeho ostře žlutá pohovka z PVC ve tvaru banánu je stejně pohodlná jako jeho černé kožené křeslo Eames. Věděl, že Eames stojí nehorázné peníze, ale jakou má cenu maximální pohodlí pro přečtení novin, dřímání nebo lenošení s plechovkou piva? Eames slouží ke stejnému účelu jako banánová pohovka, ale banánová pohovka stála čtyřicet liber. Zac to nepovažoval za „výhodnou koupi“, prostě si pomyslel „originální pohovka, fantastická barva, neskutečně pohodlná“, na místě ji zaplatil a autobusem si ji odvezl domů. Zac nevlastní konferenční stolek, takže je jen dobře, že nekupuje drahé publikace. Přestože zbožňuje své vázané výtisky legend a mýtů, hltá také komerční paperbacky. Má jich plné police. „Co je na Grishamovi nebo Herbertovi špatného?“ řekl by. „Jsou úžasně čtiví.“ Občas si znovu přečte Wilbura Smithe a skvěle se bavil u Deníku Bridget Jonesové. Četl v podzemce cestou do práce a z práce. Uvědomoval si, že na něj lidé civí. Bylo mu to fuk. Zac mívá spoustu návštěv, Jeho byt prostě bezděčně působí na lidi tak, že jim zlepšuje náladu. Nikoho oficiálně nezve, ale je takový typ člověka a bydlí v takovém prostředí, že se u něho každý rád zastaví. Kamarádi zaskočí najedno dvě pivka, když mají v práci příšerný den nebo se pohádají s manželkou či přítelkyní. A tytéž manželky a přítelkyně k němu zajdou, když je rozbolí nohy při brouzdání hampsteadskými obchody. Zac jim řekne, aby si „odpočinuli“, a zatímco jim připravuje džus, návštěvníci chvíli relaxují v křesle nebo se vděčně uvelebí na zvláštní banánovou pohovku. Když jejich potomci ztropí scénu v Sainsbury ve Finchley Road, odvlečou je k strýčku Zakovi, aby vychladli; děti pobíhají po bytě, vrhají se na prostornou nízkou postel, válejí se po vysoké oranžové předložce vedle ní, vracejí se do obývacího pokoje, aby se schoulily matce na klíně, a pozorují lávovou lampu nebo se tiše uculují na obrovský obraz, který údajně zachycuje hory, ale ve skutečnosti připomíná dvě obrovská modrá ňadra.

No, ale podívejte se do Zaková šatníku. Je jako archiv firmy Gap.

Béžová, námořnicky modrá a černá. Bez jediné výjimky. Kalhoty, košile, pulovry. Má také jeden oblek. Právě teď je v čistírně. Je námořnicky modrý. Nikdy si ho neobleče dobrovolně; jenom když musí, na schůzku s určitými klienty, na svatbu, na pohřeb. I všechno spodní prádlo má černé a modré. Z jeho kuchyně je patrné, že je posedlý přístroji, kterým láskyplně říká „hračky“. Špičkový plně automatický kávovar na espresso, odšťavovač inspirovaný šedesátými léty, působivá, i když hrozivá sbírka kuchyňských nožů Global, z háků nad žulovou pracovní deskou visí všechny možné druhy nablýskaného nádobí z nerezu. Jeho lednička s mrazničkou je samozřejmě jedním z těch amerických zařízení, do kterých se dá vstoupit, vyrábí led a studenou vodu a vejde se do ní celé sele plus jablko. Uvnitř žádné sele není, jen ohromující množství polotovarů. Pracuje ten muž pro M&S? Ne? Pak má určitě slevovou kartu, že? Ne? Takže vlastní významný podíl ve firmě? Nebo jde prostě o věrnost značce? Či to jednoduše pramení z lenosti? Není divu, že veškeré nádobí a přístroje vypadají tak nedotčeně, nikdy je nepoužívá. Žádný z nich nepotřebuje. Člověk nemusí mít kráječ zeleniny Divertimenti, aby si připravil polotovar z M&S. Jediné, co je nutné krájet, jsou rajčata (esteticky stále na větvičce) a samozřejmě pomeranče do odšťavovače (přestože v chladničce stojí kartony čerstvého džusu všech možných druhů). Potomci jeho přátel milují nejvíc ze všeho spíž; obsahuje ohromující výběr sušenek, čokolád a lupínků. Nahlédněte do jeho odpadkového koše, nenajdete nic než obaly od čokolád a krabice od polotovarů.

Zac Holmes nic netají. Je naprosto spokojený s tím, jaký je a jak se chová.

„Někdo miluje čísla, jinej ženský těla, další obojí,“ přiznal se bezelstně na nedávné schůzce s kanadskou dívkou, sestřenicí jednoho jeho kamaráda, k posedlosti svou profesí. „Zbožňuju, když se do nich můžu zakousnout.“ Dívka byla tak okouzlená jeho otevřeným chováním, tak unesená jeho břidlicově šedýma očima, pohlednou tváří a přirozeně atletickou postavou, že si to přebrala podle svého a sdělila mu, že má tak dokonalou postavu, protože chodí pětkrát týdně cvičit, a jestli by jim mohli okamžitě přinést účet, i když hlavní chod ještě nedorazil, aby ji mohl odvézt k ní do hotelu a zakousnout se do jejího těla. Zac jí vyhověl. Mrzí ho, když nesplní něčí očekávání. A naštěstí skutečně miluje obojí. V hotelu ji nezklamal. Nezakousl se do ní, ale v každém případě použil vytříbenou techniku hryzání a sání.

Zac sex miluje. Má ho, co hrdlo ráčí. Je to pro něj zajímavá, zábavná relaxační aktivita a je v ní skutečným mistrem. Ani trochu mu nevadí, že sex během posledních tří let nevedl k hlubokým a vážným vztahům. Takové už má za sebou dva. Jeden prožil kolem dvacítky, ten druhý kolem třicítky. Nevyhýbá se teď zodpovědnosti. A s pětatřicítkou na krku, i když má samozřejmě minulost, je to minulost, s níž je vyrovnaný. Pokud nějaký závazek existuje, rozhodně ho nepovažuje za břemeno. Během těch minulých pěti let se nezamiloval. Ale nijak mu to nechybělo. Těch posledních pět let miloval, miloval sex, který měl, krátké románky, švédskou trojku, tříměsíční poměr, dva půlroční polovztahy. Nepotkal tu pravou, protože ji ve skutečnosti nehledá. Díky tomu by sex lepší nebyl. Ani kvůli tomu Zac nestrádá. Takže žít sám není ani problém, ani vědomé rozhodnutí. Ale protože nehledá, možná Ji nepozná.

S největší pravděpodobností by Ji určitě nepoznal, kdyby přišla oblečená jako klaun: pruhované legíny, šněrovací boty, každá jiná; krátká nabíraná sukýnka; legrační natužené copánky. A bíle napudrovaná tvář; oči orámované černou siluetou kosočtverce a hvězdy, čtverácký úsměv, nos s červenou špičkou. Ale zase, proč by se umělkyně jako Pip zamilovala do daňového specialisty?

Navíc, jak by se mohly jejich cesty zkřížit? Jednou se zkřížily, na oslavě Billyho narozenin. Ale příští rok Billy pravděpodobně o klauna stát nebude. Bude chtít vzít kamarády do kina. Nebo do McDonalda. Nebo tam i tam.

A tak když Zac o několik dní později objevil Pipinu navštívenku, měla za sebou praní v horké vodě, rychlé ždímání a sušení v pračce. Potom co ji našel v zadní kapse džínů, byla zpřelámaná a vybledlá. Dokázal jen rozeznat „Klaunka a bavička dětí“. Po důkladnějším zkoumání rozluštil jméno Veselá Marta. Telefonní číslo zůstalo čitelné. Ale Zac si je nepoznamenal a bez dlouhého přemýšlení hodil navštívenku do odpadkového koše.

KAPITOLA ČTVRTÁ B yt Pip McCabeové, stejně jako Zakův, prozrazuje o povolání své majitelky jen velice málo. Na interiéru není nic ani vzdáleně komického, nebo dokonce neurčitě divadelního. Není ani barevný, ani svérázný. I když je suterénní byt malý, díky Pipině averzi k hromadění věcí nepůsobí přeplněně. Žádné dekorativní předměty. Obrazy na stěnách jsou nereprezentativní, nezarámované a v tlumených odstínech. Fotografie v moderních rámečcích se silným sklem zachycují její rodinu, i když samotná Pip se na nich objevuje jen výjimečně. Pipin domov je oázou klidu; paletou neutrálních barev na stěnách, podlahách a bytovém textilu. Proužky, puntíky, volánky, kanýrky, umělohmotné předměty a kýč svého šaškování, oblečení, rekvizity, velké komické boty, uloží ihned po návratu z práce do skříně. Nikdy nemá neumyté nádobí. Na podlaze v koupelně se nikdy neválí vlhká osuška. Postel ustele, jakmile z ní vyleze.

Dokonce ani ložní prádlo nevypadá pomačkaně, když Pip ráno vstane.

Pip má ráda červené víno. Bílé víno, šampaňské nebo tvrdý alkohol jí nechutná. Ze všeho nejvíc zbožňuje dobrou rioju. A důvěřuje si natolik, že je ve svém čisťounkém bytečku bezstarostně popíjí, někdy v obrovském množství –, aniž je dosud vylila na koberec nebo na pohovku. Možná to souvisí s jejím akrobatickým výcvikem. V práci padá, klopýtá a šaškuje, ale takové legrácky vyžadují perfektní koordinaci pohybů; základem jejích gagů a gymnastických cviků je baletní půvab, fyzická stabilita a dokonalá kontrola těla. Když je Pip McCabeová mezi lidmi, v práci nebo ve společnosti, bývá středem pozornosti; je to dívka, která rozjíždí zábavu, jako první vypráví vtip a jako poslední odchází. Doma se ale pohybuje jako myška a k tomu jí tichounce hraje hudba. Má ráda samotu, zbožňuje klid a vystačí si s vlastní společností. Poskytuje si to nejlepší publikum, před nímž může být skutečně sama sebou. Je zábavná; živí se jako bavička dětí. Ale doma obvykle relaxuje. Proto se s ní Mike, její poslední stálý partner, rozešel. Nikdy ho nepustila dovnitř. Dveře do svého bytu a vstup do svého srdce mu nikdy neotevřela. Pip McCabeová je obratná kouzelnice. Byt si nezařídila podle rad designéra Conrana, ani jediný předmět si neobjednala u dodavatelských firem doporučovaných v Elle, Bydlení. Spíš umí čarovat s kalikem, které levně koupila v Benvick Street, a nábytkem, který čekal na svou příležitost v bazarech. Kdyby nebyla klaunkou, vydělávala by si na živobytí jako šikovná restaurátorka. To ale neznamená, že sama nemá pár chybiček a vad. Jenomže je raději skrývá a snaží se je opravit po svém.

Existují dva večery v týdnu, které Pip nechce trávit doma, a pokud není vyhnutí, pak nikdy ne sama. Utěrky a čtvrtky jsou pro ni vyčerpávající, přestože ty dny pracuje maximálně čtyři hodiny odpoledne a nikdy jako Veselá Marta. Pip nepožádá o podporu, o pomoc, o společnost, ale snaží se udělat všechno pro to, aby měla na tyhle večery nějaký program. Pizza je fajn, kino ještě lepší, několik skleniček v hlučném baru úplně nejlepší, sledovat Přátele u kamarádky postačí, a dokonce k sobě párkrát pozvala pár lidí a pohostila je riojou a spoustou jídla. Tenhle čtvrtek chtěla navštívit své sestry, ale Cat leží s chřipkou v posteli a nemá náladu na návštěvu, natož dělat někomu společnost; a Fen nečekaně odjela do Derbyshireu, podívat se opět na sochu v soukromé sbírce. Proto se Pip obrátila na svou náhradní sestru. „Megan?“ zavolala jí.

„Philippa McCabeová,“ odpověděla Megan a pomyslela si: No jistě; je čtvrtek. „Právě jsem ti chtěla brnknout. Vyrazíme si?“ „Jasně,“ prohodila Pip nenuceně, jako by si původně chtěla s Megan jen poklábosit, ale její návrh, že by se mohly sejít, je nesmírně lákavý a ona má čirou náhodou dneska večer volno. „Na co bys měla chuť?“

„Abych byla upřímná,“ šeptla Megan lascivně, „na Dominika. To je brácha Pollyina přítele Maxe, určitě ho znáš. Ale dneska večer asi na jídelním lístku nebude, takže se spokojím s pizzou.“

„Skvělý,“ rozesmála se Pip.

„Nebo si dám panáka,“ dodala Megan nadšeně, jako by na jeho existenci úplně zapomněla.

„Jsem pro,“ prohlásila Pip.

„Takže obojí!“ zajásala Megan a domluvily se, že se sejdou ve

Smorfii ve West Hampsteadu.

Pip si napustila vodu do vany a ponořila se do ní až ke spodnímu rtu.

Smyj ten den ze sebe. Uklidni se. Očisti se. Dýchej.

Zavřela oči za dnešním dnem a tím, co viděla. Když je otevřela, zadívala se na kohoutky. Za necelou půlhodinu může být ve West

Hampsteadu.

Číšníci s nimi bezostyšně flirtovali. Megan sem chodila pravidelně, Pip často. Restaurace byla malá, přátelská, hlučná a božsky to v ní vonělo. Megan a Pip si vzájemně kradly sousta z talířů a nepřetržitě si povídaly, i když to občas znamenalo, že musely mluvit s plnou pusou.

„Bylo to dneska náročný?“ zeptala se Megan a ukrojila si větší kus Pipiny pizzy, než měla v úmyslu. „Bylo,“ přisvědčila Pip a ochutnala Meganiny pappardelle. „Víc než jindy.“ Megan se dál neptala a Pip to nerozvedla. Vyptávala se na Dominika a Megan jí začala podrobně líčit, jak si představuje svatební dort a místo, kde stráví fantastické líbánky.

„Zpovídal tě?“ vyzvídala Pip. „O čem?“ opáčila Megan.

Pip se zamyslela. „To je fuk. Jakou máš oblíbenou barvu? Jestli chrápeš? Jestli si ho vezmeš?“

Megan se pobaveně rozesmála. „Ještě mě ani nepozval na rande,“ připustila neochotně, „natož aby mě políbil nebo požádal o ruku. Ale co, budu doufat. Nebo aspoň snít.“

„No,“ prohodila Pip, lehce teatrálně díky chianti rychle ubývajícímu v láhvi, „podle mě snění ohrožuje reálnej pohled na svět.“

„Seš odpornej cynik,“ ušklíbla se Megan.

„Ne, nejsem,“ namítla Pip, „jen jsem realistka.“

„Kecy!“ odsekla Megan, protože Pip byla její nejlepší kamarádka, takže si to mohla dovolit. „Když jsi byla malá, tvoje máma utekla s kovbojem, a bác! Nevěříš v opravdovou lásku!“

Pip zamyšleně přežvykovala. „Já proti lásce nic nemám. Jen nevěřím chlapům, kterým se líbí imitace drahých kamenů a rodeo!“

Přiťukly si a rozesmály se.

Megan vyzobla z pizzy své přítelkyně velkou, lesklou černou olivu, a než si ji vstrčila do úst, zálibně ji studovala. Pip si namočila v Meganině omáčce zbytek bruschetty. „Na lásce mi vadí to,“

pronesla s plnou pusou, „že se při ní musí člověk svlíknout donaha.“

Megan se na ni trochu nechápavě podívala. „No, když si necháš šaty na sobě, budeš pak trochu zmuchlaná.“

„Já mám jinej názor,“ prohlásila Pip. „Jakmile se svlečeš, často dopadneš ještě hůř.“

Megan vypadala zmateně.

„Odhalit se?“ řekla Pip nejdřív a naklonila hlavu na jednu stranu.

„Nebo ne?“ pokračovala a naklonila hlavu na opačnou stranu. „Já bych radši zůstala oblečená, než abych se svlíkla.“

„Ale vždyť máš skvělou postavu,“ namítla Megan bezelstně.

„Mluvím obrazně,“ rozesmála se Pip. „Bože, zapomněla jsem, že pracuješ s čísly, ne se slovy.“

„To, že jsem učitelka matematiky, ještě neznamená, že jsem

citovej mrzák,“ namíchla se Megan, ale z legrace.

„Jasněže ne,“ souhlasila Pip, „ale vždycky se okamžitě zamiluješ a ten chlápek ti ublíží.“ Za ta léta, co se znaly, Pip už několikrát viděla Megan na dně. Osobně Pip cítila, že Meganiny zkušenosti tudíž z hlediska množství a rozmanitosti nehrají velkou roli; rozhodně nedláždily cestu k věčnému štěstí. Pip nedokázala pochopit, jak se může někdo, kdo se ve vztahu ošklivě spálil, dál bezhlavě vrhat do ohně.

Megan se ušklíbla, ale v duchu byla Pip vděčná, že si nechala své pochybnosti pro sebe. Dolila jim skleničky a chlípně na Pip mrkla.

„No, vsadím se, že si užiju víc zábavy a legrace než ty s tím tvým heslem, že chlapa nepotřebuješ. Kecy!“ „Ale já ho fakt nepotřebuju!“ snažila se ji Pip přesvědčit, ale Meg jen popuzeně zopakovala: „Kecy!“ „ Vážně, “ bránila se Pip. „No,“ prohlásila Meg, „pak máš teda štěstí. Protože jako Veselá Marta si moc peněz nevyděláš a v tom svým klaunským kostýmu moc chlapů taky neohromíš. Rozhodně ne mužskýho, kterýmu je víc než osm.“

„Zásah!“ Pip sebou teatrálně škubla, protože nechtěla, aby Megan věděla, že ji její slova ve skutečnosti zasáhla víc, než čekala. Megan ji nechtěla ranit. Stejně jako většina lidí kolem Pip si zvykla, že její kamarádka odmítá lásku, peníze a krásy obojího. A stejně jako ti, kteří měli k Pip nejblíž, věděla, že trocha obojího by Pip ve skutečnosti prospělo. „Nedáme si napůl dezert?“ navrhla Pip, aby změnila téma. „Co kdybysme si objednaly dva a podělily se o ně? Kdybych si měla vybrat mezi pannacottou a tiramisu, bylo by to stejný, jako bych se měla rozhodnout mezi Georgem Clooneym a Bradem Pittem,“

„Hmm,“ zamyslela se Pit. „Chtěla jsem si objednat ovocnej

salát.“

„Právě teď se snažíš o zdravej způsob života!“ prohlásila Megan rozhořčeně. „Užívej si trochu!“ A za chvíli se stejnou měrou rozplývala nad dezerty a Dominikem.

„Doufám, že ti to vyjde,“ pronesla Pip upřímně, zatímco si bezstarostně nabírala z obou misek. „Je určitě skvělej.“ Megan zvedla sklenicku a povytáhla obočí. „Víš,“ pokračovala Pip, protože jí v tom pomáhalo víno, „říkám, že nepotřebuju peníze, protože jsem vlastně nikdy nechtěla, natož abych potřebovala, něco, co si nemůžu dovolit.“ Zamyšleně se napila. „Miluju výprodeje. Děsně mě baví, když si můžu nábytek samá potáhnout. Bavím se, když se lidi ptají: ‚Vy jste z firmy Heals?‘ a já odpovím: ‚Proboha ne, z asanace domů.‘“ Megan strčila Pip do pusy poslední sousto pannacotty. „A tvrdím, že nepotřebuju chlapa,“ dodala Pip, „protože jsem nikdy nikoho nemilovala tak, abych měla pocit, že život bez něho by neměl smysl.“ Prstem vytřela misku s tiramisu, i když v ní už skoro nic nezbývalo. „Asi se mi podařilo dožít třicítky bez toho,“ pronesla zadumaně, „že bych byla opravdu zamilovaná.“ Megan se nad tím zamyslela a přiťukla si s Pip. „Víš co, McCabeovko,“ řekla, „abych byla upřímná, vlastně ti závidím.“ Pak si vzdychla. „Někdy je na zamilovanosti víc ošklivýho než hezkýho. Často je to draze zaplacená zkušenost.“

Tohle Pip v hloubi duše už dávno tušila. „Víš,“ prohlásila a dolila jim do sklenic zbytek vína z druhé láhve, „tu a tam se scházím s nějakým fajn chlápkem, jako je třeba Mike. A mezitím,“ zašeptala a dramaticky vykulila oči, „používám vibrátor.“ Megan vyjekla smíchy. Ostatní hosté se otočili a zvědavě je pozorovali.

Pip vyprskla do skleničky s vínem. Jejich rozhovor zaslechl mladý číšník Paolo. Usoudil, že bude moudré a snad i finančně výhodné, když dívkám přinese jako pozornost podniku láhev sambucas.

„Člověk má to, s čím se spokojí,“ zamumlala Pip tiše. Když se rozhodla jít konečně do postele, bylo skoro ráno. Seděla s láhví evianu a čekala, až se s ní přestane točit obývací pokoj. „Když se spokojím s něčím míň, budu to já, kdo na to doplatí.“ Zběsilé otáčky pokoje se zpomalily přibližně na tři za minutu. „Kromě toho člověk nepřekračuje třicítku bez balastu z předchozích deseti let. A nedovolím, aby na mě hodil svoje břemeno někdo jiný. Já se s ním rozhodně vláčet nebudu. Nejsem žádnej šerpa a tím to hasne. Jak prostý.“ Pokoj se zklidnil do jedné otočky za minutu. „Takže zbývají vibrátory.“

Místnost se zastavila a ztichla. Evian je dopitý a Pip se cítí

natolik dobře, aby si zkusila lehnout do vodorovné polohy. „Pátek, pátek,“ říká si, a zatímco kráčí do ložnice, snaží si vybavit, co ji dneska čeká.

V poledne malování klaunských obličejů v Golders Hill Park,

odpoledne oslava v Chalk Farm.

Mohla bys lenošit, Pip.

Já? Proboha, to ne. Pokud mám volnej čas, proč bych ho měla trávit nicneděláním? Mám spoustu práce. Dokážu si najít spoustu práce.

Neudělá se ti vleže špatně?

Uvidíme. Není to tak hrozný.

Cítíš se ve tmě dobře?

Ano. Já se tmy nebojím.

Pip leží v posteli. Svoji ložnici zbožňuje. Je vzdušná. Stěny mají barvu hlívy ústřičné, těžké závěsy odstín creme caramel a za nimi smetanové rolety na okně s rámy v barvě pěny na cappuccinu. Rolety koupila ve výprodeji v Habitatu; závěsy dostala zadarmo od své kamarádky kostymérky. Použili je v kostýmním dramatu BBC a potřebovaly jen trochu zkrátit. Puchýře a rozpíchané konečky prstů byla směšná cena za tak nádherné závěsy. Koberec si položila sama. Je poškozený, ale strategicky rozmístěný nábytek veškeré nedostatky zakrývá. Vypadalá jako sisalový, ale na dotek je mnohem

příjemnější. Rozsáhlá rezavá skvrna, díky níž ho Pip mohla koupit za necelou čtvrtinu původní ceny, je příhodně schovaná pod postelí. Postel má čelo z břízy, velice jednoduché a krásně zpracované. Získala ji skoro zadarmo, protože čelo bylo prasklé. A tak na něm zapracovala tmelem, skelným papírem a mořidlem; trvalo jí to celý měsíc, ale teď už prasklinu nerozeznáte. Nejvíc ze všeho však na své ložnici miluje něco, za co musela zaplatit plnou cenu, skutečně nekřesťanské peníze –, a to je mimořádný klid, přestože se byt nachází v těsné blízkosti Kentish Town Road. Kvůli tomu před dvěma lety přistoupila na požadovanou částku. Přestože většina jejích peněz jde rovnou na hypotéku a absurdně vysoký poplatek za místní správu camdenské městské rady, nelituje jediné pence. Možná jde o malý byteček rozdělený příčkami, ale je to její útočiště a ona ho má ráda. Pip se poddává klidu a tichu a zírá nahoru, kde by měl být strop, ale nedokáže ho ve tmě rozeznat. Říká si, že je dneska pátek, že čtvrtek byl přece včera. Ale když zavře oči a usíná, ve skutečnosti má pořád pocit, že je ještě čtvrtek. Právě teď jí večer s Megan připadá mnohem vzdálenější než odpoledne, které mu předcházelo. Jistě, povídaly si spolu o životě, lásce a vesmíru. A vibrátorech. Ale nic z toho v ní nezůstalo tak silně jako čtvrteční odpoledne. „Dobrou, zlatíčka,“ řekne nahlas, „uvidíme se příští týden.“

KAPITOLA PÁTÁ

G eorgi Saundersovi je devět let. Od šesti měsíců leží na Reynoldsu, nefrologickém oddělení dětské nemocnice svaté Beatrix, které se láskyplně říká Svatá Bea. Necítí se dobře a má všeho plné zuby. A teď souhlasil, aby mu vyšetřili zrak, protože to je jediný orgán, který mu ještě nezkontrolovali. George ví, že má zrak v pořádku. Ale nepřekvapilo by ho, kdyby ho měl špatný. Vypadá to, že všechno ostatní špatné je.

„No, tak se do toho pustíme,“ říká doktorka. „Zakryj si levé oko, bezva. A teď mi pověz, co vidíš na téhle kartičce.“

George zírá na kartičku před sebou.

i

„I,“ odpoví George,

Doktorka si něco zamyšleně mumlá. „Fajn. Teď si prosím zakryj druhou rukou pravé oko. Skvělé. Můžeš mi říct, co vidíš na téhle kartičce?“ Strčí před George další kartičku. Chlapec se na ni zadívá a potom pohlédne na doktorku. Fakt se nechce usmát, ale neviditelné magnety mu vytahují koutky úst nahoru k přístrojům, které visí ze stropu pokoje. Opět přečte kartičku.

I

„To je taky i,“ řekne a snaží se nesmát. Doktorka si ho přísně změří. Podívá se i na jeho matku. A vážně kývne na zdravotní sestru, která přešlapuje opodál. „Tvrdím, že tenhle mladý muž má všechna ‚i‘ v pořádku,“ oznámí doktorka. A

22

potom vytáhne kladívko a začne jím bouchat George do paží. George se zachichotá, protože kladívko při úderu legračně pípá a cinká. Koneckonců, je z červenožluté umělé hmoty a lehké jako pírko. „A teď se podívej, cos provedl!“ pokárá ho doktorka. „Sestro! Sestro! Rychle, zavolejte doktora! Můj nos! Můj nos!“ Sestra se směje. „To se nedá vyléčit!“ prohlásí a odejde. George se široce usmívá. Doktorce bliká jasně červený klaunský nos. „Rychle!“ zavolá na George. „Dej mi svoji postel, hadičky a ty věci, které pípají, potřebuju je víc než ty!“ „Vrátíš se příští týden?“ zeptá se George hluboce zaujatý samolepkami, které mu doktorka právě dala. Vyčarovala mu je zpoza ucha.

Doktorka si malého pacienta zamyšleně změří. „Jo. Myslím, že ano. Snad. Jestli si dokážu vypnout nos.“

„Super,“ odpoví George. „Takže příští týden, doktorko Chichi.

Nashle!“

„Hezký den,“ rozloučí se doktorka Chichi, srazí podpatky a zasalutuje tak neohrabaně, že se bodne do oka. Nos jí dál červeně bliká. Ukáže na samolepky: „Ne abys je snědl všechny najednou!“ varuje ho. Otočí se k němu zády, zamíří k sousední posteli a při každém kroku legračně poskočí. „Chichichichichichi,“ mumlá si cestou. „Pa pa pa pá. Hezký den!“ Tiše se posadí na židli vedle malé holčičky, která je tak zesláblá, že se nemůže hýbat, natož mluvit. Ale při pohledu na obličej doktorky Chichi se jí rozzáří oči. Takže ji tam necháme chvilku sedět a předvádět jednoduchá legrační kouzla. Opatrně vloží holčičce do ruky kouzelnou hůlku. Je to jedna z těch kouzelnických hůlek, které se skládají z více dílů a nedrží rovný tvar. Doktorka Chichi předstírá, že je ze své asistentky upoutané na lůžko zoufalá. Té teď naopak jiskří oči nadšením.

*

Má to za sebou. Doktorka Chichi je vyčerpaná, ale když míří do malé místnosti, kterou používá jako šatnu, poskakuje a loučí se s každým, koho míjí; z jejích mnoha kapes se ozývá pískání a cinkání; klaunský nos jí tu a tam blikne, očividně k jejímu velkému zděšení. Její šatna je v podstatě vylepšený kumbál na chodbě v přízemí. Doktorce Chichi to nevadí. Je tu umyvadlo. Stolek, na který si může postavit zrcadlo. Židle. Sundá si klaunský nos. Během odličování ze sebe setře emoce náročného odpoledne. Když si rozplétá copánky, tiše si brouká. Kůže na hlavě ji bolí, ale současně se jí ulevilo.

Prohrábne si vlasy, protože ji jako vždycky pobaví vlnky, které na nich vydrží několik hodin, pokud si je neumyje a nevysuší fénem, aby se narovnaly. To jí dokazuje, že přirozeně rovné vlasy jí sluší nejvíc. Pořád jí připadá legrační, když si vzpomene, jak v pubertě toužila po trvalé a jak se zlobila na Djanga, který jí to zakázal. Ale jako bývalému hipíkovi mu nevadilo, když experimentovala s henou.

(„Když je to přírodní, pak je to neškodný! Když je to organickýho původu, není se čeho bát!“ bylo jedno z jeho oblíbených rčení.) Bohužel, hena během půl hodiny změnila neurčitě hnědou barvu jejích vlasů v zářivě oranžovou. Trvalo šest měsíců, než jí vlasy zase ztmavly a vybledly. Tehdy se Pip rozhodla, že se se svou přírodní barvou smíří. Nosí vlasy sestříhané a v délce na ramena. Možná jsou rovné a mají myší odstín, ale lesknou se, půvabně jí rámují obličej a zdůrazňují její rysy. Z kapsy doktorského pláště vytáhne rekvizity a všechno otře antiseptickou utěrkou. Napodobeninu stetoskopu. Pět různých druhů kouzelných hůlek. Červené molitanové míčky, které se změní v miniaturní zvířátka, jakmile je krátce poválí mezi dlaněmi nebo dítě pronese kouzelnické zaklínadlo „abrakadabra“. Obrovské plastové nůžky. Štos samolepek. Pištící lékařské kladívko. Pip si svlékne doktorský plášť. Je to skutečný doktorský plášť ze silné bílé bavlny, ale s pestrými vzory na kapsách a jejím jménem „MUDr. Chichi“ na zádech. Díky důmyslnému obvodu a dvěma tužkovým bateriím může vydávat pískání a cinkání. Sundá si bláznivě proužkovanou zástěru s květinami v přední kapse, zdobenou odznaky s nápisy „Je mi 8“, „Usmívej se“ a nejrůznějšími hrdiny z kreslených seriálů. Stáhne si legíny, upravila si je tak, že jednu nohavici pokrývají barevné puntíky a druhou klikaté čáry. To odpoledne je předvedla, bohužel marně, děvčátku bez vlasů na Gainsboroughu, onkologickém oddělení. „Už nikdy mi nenarostou vlasy,“ postěžovalo si jí dítě. Doktorka Chichi se posadila vedle ní a natáhla nohy před sebe. „Tahle noha,“ prohlásila, „má barevný osypky.“ Holčička opatrně položila prst na puntíky, aby si to ověřila. „A tahle noha,“ pokračovala doktorka Chichi, „má červíky!“ Dokázala tu holčičku rozesmát. Nezasmála se už spoustu dní. Byl to dobrý pocit. Pro doktorku Chichi. Pro sestřičky. Pro děti na sousedních postelích. Ale především pro holčičkou s rakovinou a bez vlasů. A o to tady šlo.

„A o to tady jde,“ zamumlá doktorka Chichi, zatímco si stahuje legíny a místo nich se souká do modrých ponožek. „Je to moje práce.“

Doktorka Chichi pečlivě složí oblečení a rekvizity do béžové tašky. Pip se na sebe podívá do zrcadla a otře si šmouhu líčidla, kterou přehlédla. Vhodí zrcadlo do tašky, nacpe si bílé tričko do džin, vyjde z místnosti a tiše za sebou zavře dveře. Ne že by mohla někoho vyrušit. Všechna oddělení jsou v horním poschodí. Aniž si jí někdo všimne, projde hlavním vchodem, i když nalíčenou a v klaunském kostýmu by ji mnozí poznali na vzdálenost čtyřiceti kroků. Když Pip prochází kolem něho, Zac se jí svižně vyhne, ale nepodívá se na ni, dokonce se ani neohlédne. Za ta léta zná v nemocnici tolik lidí, jako tváře, jako jména nebo dokonce natolik dobře, že s nimi prohodí pár slov, že se ani nepokusí Pip zařadit. Tak či tak má plnou hlavu jiných věcí. Stejně tak si nevšimne ona jeho.

„Fen? To jsem já.“

„Ahoj, Pip.“ Sestry si cestou z práce zavolaly na mobil; Fen se

vzdalovala od galerie Tate, její starší sestra se nacházela u čekárny ambulance.

„Nechtěla bys jít do kina?“ zeptala se Pip a vyslovila slovo „kino“ jako „lino“, jak je u McCabeových tradicí. Ale Fen jí odpověděla, že má „nějakou schůzku“, a jestli Pip nebude vadit, že s ní tedy nepůjde. „Nějakou schůzku?“ utahovala si z ní Pip. „Ty ještě nevíš s kým? Proboha, pověz mi, že je to skutečnej chlap, a ne zase nějaká socha, do který ses zamilovala.“ „Sklapni!“ usadila ji Fen bezstarostně. „Mám se sejít s Mattem, šéfredaktorem časáku Záležitosti umění, kterej vydává Nadace,“ vysvětlila. „Nezapomeň, že jsem tam právě nastoupila. Nic v tom nehledej, jde jen o skleničku na seznámení.“ Ale Pip byla přesvědčená, že sestra neříká až tak úplně pravdu. Fen cítila, že se její starší sestra pobaveně usmála. A Pip věděla, že její mladší sestra lehce zrudla.

„Chovej se slušně!“ varovala ji. „A jestli se slušně chovat nebudeš…“

„… dávej si pozor,“ zaúpěla Fen a dokončila další mccabeismus. „Už jsi dneska mluvila s Cat?“ zeptala se Pip. „Je v pohodě?“ Fen s ní nemluvila. „Zastavím se u ní,“ řekla Pip, „a uvařím jí něco zdravýho.“ V hloubi duše by Pip dala přednost tomu, kdyby se někdo postaral o ni. Koneckonců, bylo úterý. Ale nikdy by o to nikoho nepožádala. Rozhodně ne své mladší sestry. Jako nejstarší za ně byla zodpovědná, místo matky, která je opustila kvůli milenci z Colorada.

„Kam jdeš, Pip? Z práce? Domů? Nebo někam jinam?“ Pip se otočí. Je to Caleb Simmons s čokoládovýma očima, zastřeným hlasem, olivovou pletí a výraznými lícními kostmi.

„Tak mě napadlo, jestli bys nechtěla zajít na skleničku. Dneska už mám volno,“ pokračuje nádherný mladý pediatr a prohrábne si svůj dokonale rozcuchaný účes. Je natolik hezký, že by mohl hrát v seriálu Pohotovost, druhý doktor Kildare. Je soucitný vůči dětem, trpělivý vůči rodičům, okouzlující a zdvořilý vůči sestrám, nemocničnímu personálu, zdravotním klaunům i údržbářům. Stejnou otázku jí položil před několika týdny. Pip mu dneska odpoví stejně jako tehdy.

„Promiň,“ řekne a omluvně pokrčí rameny, „už něco mám.“

Ne, nemáš.

Mám. Jen ještě nevím co.

*

„Tak příště,“ navrhne Caleb klidně a oslnivě se na ni usměje. S rukama v kapsách a vlajícím bílým pláštěm se vrátí do nemocnice a cestou žertuje s pomocným personálem a pacienty, které míjí.

Pip šla navštívit svou nejmladší sestru Cat. A byl to vyčerpávající večer. Cat měla zlomené srdce, teď se nacházela ve fázi popření a pošetilé naděje. Žadonila, aby mu mohla zatelefonovat. Prosila Pip, aby jí řekla, že je to jen zlý sen, ze kterého se brzy probudí. I kdyby Pip dokázala plnit přání, tohle přání by Cat nesplnila. „Choval se k tobě ohavně,“ snažila se jí vysvětlit, aniž by jí dělala kázání. „Byl to mizera. Dostaneš se z toho. Vím, že si to teď nemyslíš, ale věř mi, že si jednou oddychneš, že už do tvýho života nepatří.“ Cat vypadala ohromeně. „Nevěřím ti,“ vzlykla. Nevěřila jedinému slovu z toho, co se jí Pip snažila říct, nechtěla jí věřit a nesnědla ani sousto z toho, co jí sestra uvařila. Pip měla chuť sestrou zatřást, vykřičet na ni pravdu. Ale nezatřásla jí. Snažila se k ní chovat citlivě a ohleduplně, i když po dni, který měla za sebou, opravdu neměla energii Cat utěšovat. Ale utěšovala ji. Byla to její povinnost. Měla jsi přijmout pozvání od toho roztomilého Caleba Simmonse.

Co by Cat beze mě dělala?

Totéž, co dělala, když jsi byla u ní.

Caleb není řešení.

Ale mohl by být příjemným rozptýlením. Pohledným

rozptýlením.

Na to nemám čas. Ani chuť, abych byla upřímná. Upřímná? Aha.

KAPITOLA ŠESTÁ

Je to ona! Pamatuju si ji. To je ta klaunka z Billyho oslavy.

Dělala provaz a přitom žonglovala. Vyprávěla příšerný vtipy, při kterých se děti svíjely smíchy. Nevzal jsem si její navštívenku? Když do čekárny ambulance vpadli dva zdravotní klauni a cestou dělali skopičiny, Zac stál u automatu s nápoji. Okamžitě poznal, že doktorka Chichi je ta klaunka z narozeninové oslavy jeho synovce, i když dnes byla jemněji nalíčená, na sobě měla doktorský plášť a vystupovala na zcela odlišném místě. Popíjel kávu, sledoval klauny při práci a spolu s nimi si vychutnával reakce dětí. Přestože klauni vnesli do místnosti veselí a jistý chaos, v jejich pohybech a vtípcích se skrývala dojemná něha.

„Nazdárek, jak se jmenuješ? Mildred? Nebo snad Millicent?“

zeptala se doktorka Chichi a vzala za ruku malého kloučka, kterého kdysi viděla na kožním oddělení. Ekzém. Měl rozpraskanou pokožku, ale Pip ve zlomku vteřiny usoudila, že mu fyzický kontakt prospěje. A tak mu dlouze třásla rukou a z kapsy se jí při tom ozývalo vrzání. „Proboha, slyšíš to! Řekla bych, že potřebuješ promazat loket!“

„Jmenuju se Tom,“ namítl chlapeček, zatímco se smál svému vrzajícímu lokti. „Ne Mildew ani Militant.“

„Samozřejmě že se jmenuješ Tom!“ zvolala doktorka Chichi, přitiskla si ruku k hlavě a během toho pohybu si rozsvítila klaunský nos. Málem upadla a obrátila oči v sloup. „A je to moc hezké jméno. Vybila se mi baterie v mozku. Nemůžeš mi ji opravit?“ Podala kloučkovi plastové kladívko a k jeho obrovskému nadšení mu ukázala dvě místa na čele. „Kolik ti je?“ zeptala se. „Sto třicet dva?“ „Ne, bude mi šest,“ odpověděl, jako by mluvil s prosťáčkem.

„Bydlím ve Swiss Cottage.“

„Fakt?“ užasla doktorka Chichi. „Nemohla bych bydlet u tebe?“

Chlapeček řekl, že asi ne, a zdravotní klaun se rozplakal a hlasitě se vysmrkal do obrovského puntíkatého kapesníku.

„Promiň!“ pokrčil Tom rameny.

„Máš rád Kylie Minogueovou?“ vyzvídala doktorka Chichi, opět veselá. Tom pokrčil rameny. „Britney Spearsovou?“ Dítě sklonilo vyhýbavě hlavu.

„Mám rád Hermionu,“ přiznal se nakonec. „Z Harryho Portera.“

Doktorka Chichi se se zmateným výrazem poškrábala na hlavě.

„Her-mi-o-nu,“ vysvětlil Tom.

„Mijonu? Jakou Mijonu? Jo tak! Hermionu! No,“ pochopila doktorka Chichi, „mám pro tebe dárek, krásný obrázek Hermiony z Harryho Portera. Můžeš si ji vybarvit.“ Tomovi se objevil na tváři nadšený, nedočkavý výraz. Doktorka Chichi mu podala obrázek. Tom se na něj podíval a usilovně se snažil nedat najevo zklamání, a pak se neusmát. Úsměv ale nakonec zvítězil. „To seš ty!“ Doktorka Chichi se očividně vyděsila. Podívala se na sebe na obrázku. „Jemináčku, máš pravdu!“ „Dík,“ řekl Tom a podíval se na obrázek; tajně začínal mít doktorku Chichi rád stejně jako Hermionu. A rozhodně víc než Kylie nebo Britney.

„Pa pa pa pá!“ zazpívala doktorka Chichi. „Už musím jít.“

Několikrát poskočila a zamířila na obchůzku jednotlivých oddělení. „Hele!“ Tom ukázal obrázek otci, který se k němu vrátil od automatu s kelímkem vody. „Tys ji neviděl, je hrozně legrační!

Minule mi vyrobila želvu z balónku. Je to opravdická doktorka, tati?“

„Opravdická doktorka-klaunka,“ odpověděl Zac a zvedl letáček propagující Reneeovu nadaci, která doktorku Chichi vyškolila a platila. „Takže tys ji už viděl?“

Tom přikývl. „Několikrát na oddělení. A když mě sem máma přivezla posledně, ta legrační doktorka byla tady.“

Zac přikývl a políbil Toma na temeno. „Smích léčí.“ Čekárna teď působila bez klauna nudně a smutně.

„Jo,“ souhlasil Tom, „i sestřičky to říkají. A nesmrdí jako mastičky.“

„Jestli budou dneska smrdět,“ poznamenal Zac, „stiskneš mi ruku a zašeptáš nějaký kouzelný slovíčko. Ale ty seš statečnej, takže to určitě nebudeš potřebovat.“ Viděl doktorku Chichi na chodbě u

hlavního vchodu, jak stojí na jedné noze. Na velice hezké noze.

Navzdory bláznivým legínám a neforemným, křiklavě oranžovým křuskám.

„Koupíš mi nový pastelky, až mě namažou?“ zeptal se Tom.

„Kouzelný slovíčko?“ opáčil Zac.

„Prosím, prosím, prosím, díky.“

„Slyšel jsi někdy o zdravotních klaunech?“ Zac je se svými přáteli v Marylebone na večeři v libanonské restauraci. „Byl jsem dneska s Tomem v nemocnici a viděl jsem dva při práci. Byli úžasný.“

„Kdysi jsem o nich viděl film s Robinem Williamsem,“ řekl Will.

„Jmenoval se Doktor Flastr,“ doplnila ho jeho žena Molly, „ale ve skutečnosti to byl opravdickej lékař.“

„Vzal jsem si leták,“ vysvětlil Zac. „Jde o nějakou charitativní organizaci, sponzorujou speciálně vyškolený klauny, který pracujou v nemocnicích po celým světě. Na Toma rozhodně působí pozitivně.“

„Jak mu je?“ zeptala se Molly.

„Jakž takž,“ odpověděl Zac, ale v hlase mu zazněla naděje. „To je na ekzému nejhorší, když ustoupí, vymažeš ho ze vzpomínek, a když se zničehonic vrátí, musíš se s tou fyzickou a psychickou ránou vypořádat znovu. Přesně tohle prožívá Tom. Ve škole se mu neposmívají, díkybohu, ale je mi ho strašně líto.“ Zadíval se nepřítomně před sebe. „Je ještě moc malý na to, aby se choval takhle statečně.“ Chvíli mlčky pokračovali v jídle. „A June?“ zeptala se Molly na matku Zaková syna.

„Má se dobře. V červnu se bude vdávat!“

„Bude si brát toho chlápka?“

„Jo,“ přisvědčil Zac. „Mám z toho radost, je skvělej.“ Molly si vytáhla špenát z mezery v zubech. „Musím tě seznámit s mojí kamarádkou Julianou, určitě se ti bude líbit. Je úžasná.“ Zac dolil víno. „Jasně,“ utrousil. Jeho přátelé ho neustále s někým seznamovali, ne proto, že by chtěli, aby si našel přítelkyni a oženil se, ne proto, že by je trápilo, že žije v pětatřiceti sám; ve skutečnosti to ani trochu nedělali kvůli němu nebo jeho štěstí. Zac byl mezi svými přáteli tak všeobecně oblíbený a proslulý jako příjemný a zábavný společník, že ho seznamovali s potenciálními budoucími partnerkami jen proto, aby si jeho přítomnost co nejvíc užili. Zac, jak věděli, má srdce, které se nedá zlomit. „Senza,“ zajásala Molly. „Připravím na víkend malý pohoštění. Je z Jihoafrický republiky a přijela na půl roku do Londýna kvůli nějakýmu projektu. Je vysoká, děsně vysoká. Je to kočka.“ Zac se dál nevyptával. Věřil úsudku svých přátel. Vždycky mu představili půvabnou ženu, se kterou si mohl zaflirtovat. A nejzábavnější na té hře bylo, že když nevyhnutelně skončila, nebyli v ní vítězové ani poražení. Připadalo mu (a až dodneška naštěstí i jim), že smyslem té hry je, aby se jí zúčastnili.

„Když jsem byl malý, tak jsem klauny nesnášel,“ přemítal Zac. „Naháněli mi hrůzu.“

„Není to teda riskantní zvát je do nemocnic za nemocnýma dětma?“ zeptal se Will, který byl až dosud příliš zaujatý jehněčím, aby se do hovoru zapojil.

Zac si vzpomněl na Svatou Beu. „Podle mě zdravotní klauni používají jemnější make-up, gagy i triky. Nebyli tak křiklavě nalíčený, jen bílej pudr, růžový tváře, malej červenej nos a legrační copánky.“

„Stejně je to zvláštní práce, nezdá se vám?“ dumala Molly. „Dělat ze sebe každej den do slova a do písmene šaška. Vypadat směšně a chovat se jako cvok.“

Zac se nad tím zamyslel. „Asi máš pravdu,“ pokrčil rameny, „ale ta holka, co se věnovala Tomovi, byla fakt dobrá. A samozřejmě okamžitě viděla, že to zabírá, což musí být děsně motivující.“ Rýpal se vidličkou v kuskusu a hledal křupavější sousta. „Mně teda směšná nepřipadala.“ Spíš okouzlující, když o tom tak přemýšlím. Což dělám z nějakýho absurdního důvodu, na který nedokážu přijít. Číšník sklidil talíře ze stolu, přinesl jim dezert a téma hovoru se změnilo. Molly s Willem si na léto pronajali vilu na Sardinii; nechce za nimi Zac přiletět? A pak začal Will mluvit o práci a svém příšerném šéfovi. A Molly začala Zakovi vyprávět o Julianě. „Byla mladá,“ prohodil Zac roztržitě, „asi kolem třiceti. Tak nějak. Bylo vidět, jaká je to dřina, jak se snaží naladit se na potřeby a chování každýho děcka, ke kterýmu se posadila. Byla skvělá.“

„Kdo? Juliana?“ zeptala se Molly, naprosto zmatená a v tu dobu už i lehce podnapilá.

„Ne, ta klaunka,“ odpověděl Zac. „Ta, která si dneska povídala s Tomem.“

„Z klaunů mám husí kůži,“ utrousil Will a požádal o účet. „Mně taky nikdy nepřipadali moc legrační.“ „Mně v dětství naháněli hrůzu,“ opakoval Zac. Zakovi se o několik dní později zdálo o doktorce Chichi, což mu připadalo zvláštní, protože si na ni od toho dne v nemocnici svaté Bey nevzpomněl. Ten sen ho podivně rozrušil, i když byl naprosto nesmyslný, nevyskytoval se v něm Tom ani nemocnice. Doktorka Chichi nebyla nalíčená ani oblečená jako klaun. Vlastně nebyla oblečená vůbec. Nemluvila komickým hlasem, nemluvila vůbec. Ale předvedla Zakovi to nejúžasnější kouzlo ze všech. Její rty, jeho varlata. Zac se probudil se ztopořeným penisem, který se naléhavě dožadoval pozornosti. Odešel se umýt do koupelny a v zrcadle zahlédl svůj rozmazaný obraz. „Proboha,“ vynadal si, „myslel jsem, že mě klauni děsí, a ne že mě vzrušujou!“ Potřebuju se s někým vyspat. Nejvyšší čas. Díky bohu za přitažlivou Julianu, kterou pro mě Molly ohleduplně připravila. Nedokázal už usnout, a tak zamířil do obývacího pokoje, zapnul televizi, uvelebil se na banánovou pohovku, chvíli přepínal kanály a nakonec začal sledovat MTV. Brzy mu začal lézt plytký popík na nervy, i když měl hodně stažený zvuk. Došel si do kuchyně pro sklenici vody a na okamžik ho vyvedl z míry pohled na mrazničku. Usmívala se na něj doktorka Chichi, kterou Tom pečlivě vybarvil novými pastelkami.

Chtěl ji znovu vidět. A věděl, jak lehce se to dá zařídit.

„Billyho oslava! Stačí zavolat švagrovy a zeptat se na její číslo. Předstírat, že ji chci pro Toma nebo pro některýho z jeho kamarádů.“ Chvíli byl nadšený, jak to bude snadné, ale vzápětí ho to znepokojilo. A tak se otočil k obrázku zády a odnesl si do ložnice aktovku.

Proč na ni proboha pořád myslím, a proč se mi o ní navíc zdá?

Je to stupidní klaunka, určitě se schovává za líčení a pod ním je to totální společenská nána. Nebo je nesnesitelná. Nebo prostě divná.

Líbily se ti její nohy a víš, že jí to sluší i ve směšných copáncích a

masce klauna.

Bože, vždyť mě jen navštívila v erotickým snu, a já si teď namlouvám, že ji chci znovu vidět. Určitě mi chybí sex, to je ono. Zac usnul v posteli, vsedě, s rozsvícenými světly a dokumenty rozházenými po přikrývce.

Zac se seznámil s Mollyinou kamarádkou Julianou. Byla sexy tím sofistikovaným, chladným způsobem. Usoudil, že pro tak svůdný oční kontakt by mohl přehlédnout chybějící smysl pro humor. Ale než jí zavolal, potřeboval si něco ujasnit. Další čtvrtek oznámil June, že zase vezme Toma do nemocnice na mastičky. June to potěšilo, bude si moct v klidu vyzkoušet svatební šaty, řekla. Klauni tam byli, ale tentokrát muži. Byli skvělí a zlepšili Tomovi náladu. Ohromně mu to pomohlo, přestal myslet na své fyzické potíže a dostal od nich balónek ve tvaru papouška, který si nadšeně odnesl domů. Přestože Zac celou dobu věděl, že právě o tohle šlo, zdravotní klauni tu samozřejmě nebyli kvůli němu, ale kvůli Tomovi –, nemohl si pomoct, ale lehce ho zklamalo, že neviděl doktorku Chichi. Kvůli tomu zklamání si ale připadal trochu pošetile. Když se vrátili do Hampsteadu, nabídl Tomovi pití a sušenky.

„Jen si něco rychle vyřídím,“ řekl synovi. Tom se spokojeně pustil do jídla.

„Juliano? Ahoj, tady Zac. Potkali jsme se, jo! Jasně. Mám se dobře. A ty? Skvělý. Chtěl jsem se zeptat, co děláš zítra večer. Co kdybysme si někam vyrazili? Báječný. Super.“

Roztomilá Juliana. Proč mě proboha zklamalo, že jsem neviděl tu klaunku? Nevím. Zítra mě čeká vášnivá schůzka, znáte něco lepšího?

KAPITOLA SEDMÁ Z ac už nemá o Pip žádné sny, erotické ani jiné. Což je jenom dobře. Zaprvé by to nebylo fér vůči Juliane, s níž se Zac už několik týdnů vídá. Zadruhé by se cítil při jejich dalším setkání ještě trapněji a stísněněji, protože Pip mu prohrábla vlasy a zatahala ho za uši. Doktorka Chichi často čuchá vlasy rodičům a sourozencům svých pacientů nebo je tahá za uši. Vyškolili ji tak. Je to součást její práce a má to dvojí účel. Jde o další způsob, jak nemocné dítě rozesmát, a navíc je důležitou součástí práce zdravotního klauna léčit i příbuzné pacientů, protože ti často trpí také. Zdravotní klauni se jim snaží ulehčit situaci; alespoň trochu, i když jen dočasně, zmenšit břímě, které pacienti a jejich rodiny nesou. Krátký úsměv, dokonce smích, fungují jako zázračný lék. V tu chvíli totiž bolest ustoupí a všechny starosti zmizí.

Pip se nicméně nikdy nestalo, že by na její chování zareagoval některý rodič negativně. Jistě, někdy její žertíky a vtípky nedopadly na úrodnou půdu, rodič se možná cítí trapně nebo je neochotný, protože se zoufale snaží zamaskovat stres a starosti. Ale pacient si skopičiny vždycky užíval a Pip ví, že rodič ví, že o to tady jde. Ale aby po ní vyjel otec pacienta, navíc před matkou, je situace zcela nečekaná a Pip na ni nikdo nepřipravil.

*

June, Tomova matka, ten den do nemocnice jet nechtěla. Měla plné ruce práce s přípravami na svou svatbu, která se konala o víkendu, a Zac jí oznámil, že Toma vezme do nemocnice on.

„Cítíš se provinile,“ utahoval si z ní něžně, když mu zavolala, že za nimi do nemocnice přijede. „Odletíš si na líbánky do Karibiku a necháš svýho syna, aby se o sebe postaral.“

„Mizero!“ proklela ho June, ale láskyplně. „Nebude se o sebe starat, postaráš se o něj ty!“

Zac se ostře nadechl. „To je riskantní,“ varoval ji, „když ho necháš u mě, stejně se o sebe bude muset postarat sám.“

„Seš grázl,“ rozesmála se June, „a kromě toho, ty hulváte, tys mě na luxusní líbánky nikdy nevzal.“

„A víš proč?“ zeptal se Zac. „Protože jsem se s tebou nikdy

neoženil.“

„Mizera velkýma písmenama,“ vtipkovala June. „Odmítla bych

tě, i kdybys mě požádal na koleni, s růží mezi zubama a pitomým diamantovým prstenem v ruce. Mám zpoždění. Uvidíme se ve tři na ambulanci.“

Nepožádal jsem ji o ruku. Nikdy mě to nenapadlo. Ani ji. A kdybych to udělal, stejně by mě odmítla a pomyslela by si, že jsem se zbláznil. Nebylo to důležitý. Důležitý bylo být dobrými rodiči dítěti, jež se narodilo dvěma lidem, kteří byli výbornými přáteli a nějakou dobu jim to skvěle klapalo v posteli. Zaku, copak by většina lidí netvrdila, že zásadní vztah je ten, kde převažuje přátelství a dobrý sex? Teď jo. V mým současným věku, ano. I když mi připadá, že v dnešní době nikdy nejdou tyhle dvě věci ruku v ruce, to nemyslím jako stížnost. Juliana je báječná v posteli, ale ani jeden z nás to neprovozuje kvůli přátelství, natož kvůli důvěrnýmu přátelství. A nádherná, přenádherná Lisa –jedna z mých nejbližších kamarádek, ale představa, že ji šoustám, hraničí s incestem. Nebo si vezměte Pru – dvakrát jsme spolu skončili v posteli a radši bych se k tomu nevracel, nicméně se spolu šíleně nasmějeme, opijeme se a poklábosíme si o všem možným. Proto mi v životě nic nechybí. Mám skvělý kamarádky. Mám úžasnej sex. Ale podle mýho názoru někdo umí to a druhej zase tohle. Radši budu mít záviděníhodnou stáj různých koní ai možnost vybrat si podle, uhm, potřeby než jednoho, kterej je všestrannej.

Mluvíš o řadě temperamentních klisniček a jedné staré herce?

Ne, to ne. Vypadal bych jako cynik a mizera, a ani jedno z toho nejsem. June a já jsme byli mladý, impulzivní a plný těch názorů, jaký si člověk vytváří mezi dvaceti a třiceti a myslí si, že představujou odpověď na samotnej život. Dlouho jsme měli volnej vztah. Ve skutečnosti otěhotněla v době, kdy jsme se oficiálně nevídali. Šlo o občasnej sex na jednu noc, kterej jsme měli tehdy v oblibě. Ale vyznávali jsme filozofii, tenkrát stejně jako teď-, že můžeme být úžasný rodiče a skvělý přátelé, aniž bysme spolu žili jako Muž a Žena, Přítel a Přítelkyně nebo On a Ona, tečka.

A funguje to?

Zeptejte se Toma. Prostě se ho zeptejte. Čekárna na ambulanci. June a Zac sedí vedle Toma a vypadají jako normální rodina. Až na to, že se baví o Juneině svatbě, která se má konat příští víkend. „Máma se bojí, že mi ten prstýnek upadne,“ řekl Tom a podíval se na otce s nadějí, že mu poskytne kamarádskou podporu a možná jeden ze svých nenapodobitelných vtípků. „Přilepíme ti ho k ruce izolepou,“ navrhl Zac, „a připravím si do kapsy pár náhradních. Jednoduše je vyměníme, Tome. Dáš mi ty opravdový, a já ti dám levný imitace. Máma rozdíl nepozná, a Rob si toho podle mě taky nevšimne, protože ten má víc prachů než rozumu.“

„Počítej s tím, že mu řeknu, co o něm vykládáš,“ rozesmála se June.

„Já taky,“ prohlásil Tom škodolibě. Zac už ale podobnými vtípky nedávno škádlil Roba v hostinci a ten je obratně odrážel. „Potom střelíme ty diamanty v zastáváme v Camdenu,“ pokračoval Zac, „a za prachy, který za ně dostaneme, vyrazíme do Karibiku. Kurva, v jakým hotelu že to budete bydlet?“

„Táta řekl ‚kurva‘,“ upozornil Tom.

„V Jalousie ve St. Lucia,“ odpověděla June, „a nemluv sprostě před dětma.“

„Ale ty jsi řekla dneska ráno ‚do prdele‘, mami,“ ozval se Tom bezelstně, „když ti upadla ta sklenička.“

„Řekla jsem ‚do prčic‘,“ zalhala June bezmocně. Tom chtěl právě něco namítnout, když je upoutal halas.

„Hele, Tome!“ zvolal Zac. „Klauni jsou tady,“ dodala June.

Doktorka Chichi toho chlapečka s ekzémem poznala, i když si nepamatovala jeho jméno. Viděla ho v horním poschodí i dole. Nahoře a dole. Potěšilo ji, že ho z nemocnice propustili a dochází pouze na ambulanci. Vzpomněla si, že ho jednou zahlédla na kožním oddělení omotaného obvazy, takže vypadal jako mumie. Tehdy byl oční kontakt skutečně to jediné, co mohla použít. A tak v čekárně ambulance měla opravdu radost, že může uplatnit přístup princezny Diany (jak tomu říkala), dotknout se toho, čeho by se lidé s předsudky štítili. Zahrála si s Tomem „na sochy“, a když ho polechtala, vytáhla mu zpoza krku klíčenku s přívěskem Harryho Pottera, kterou si mohl nechat, takže byl šťastný jako blecha. Pip nakupovala podobné drobnosti v pochybném stánku v Camden Lock – šlo o padělky, kvůli kterým neměla nejmenší výčitky svědomí, protože byla přesvědčená, že většina dětí si chybějící nenápadné ochranné známky nevšimne.

„Pořád máš rád Hermionu?“ zeptala se doktorka Chichi kloučka, protože i když si nepamatovala jeho jméno, vybavilo se jí, že není fanouškem Kylie a že Britney není jeho typ.

„Trochu,“ odpověděl Tom, protože to byla pravda, právě teď zbožňoval i Natalii Portmanovou. „To znamená, že musím počkat, aby sis mě vzal?“ urazila se doktorka Chichi. Tom vypadal lehce rozpačitě. „No, já můžu čekat asi, ééé, dvanáct a čtvrt minuty,“ pokračovala doktorka Chichi a vytáhla z kapsy obrovské dětské hodiny. Tom se rozesmál. Stejně jako jeho matka. Stejně jako jeho otec. Jeho už také znala od vidění. Pravděpodobně přímo tady z ambulance, nebo možná z lůžkového oddělení nahoře. Chlapcův otec se na ni téměř úpěnlivě díval. Vyložila si jeho pohled špatně. Usoudila, že zřejmě potřebuje léčbu od zdravotního klauna.

A tak mu rozcuchala vlasy.

Pip rozcuchala Zakovi vlasy.

Cuchá mi vlasy.

„Fuj! Fuj! Fuj!“ prohlásila, zatímco se Tom smál, June chichotala

a Zakovi padaly na hlavu papírové konfety z děrovačky. „S tolika lupy si neporadí ani Head & Shoulders. To je příšerné. Přišel jste k doktorovi? Kvůli těm děsným lupům? Jste tu kvůli transplantaci hlavy a ramen?“

„Ne,“ ozval se Tom trochu vážněji. „Jsme tu kvůli mně. Přišli jsme sem kvůli mně. Mám ekzém. Táta je zdravej.“

„No, myslím, že dokážu tvého tatínka vyléčit sama,“ prohlásila doktorka Chichi, vytáhla zelené umělohmotné nůžky, které byly asi stejně velké jako zahradní. Zatímco se syn a matka usmívali, broukala si, prozpěvovala a předstírala, že stříhá otci vlasy. „Páni!“

vydechla doktorka Chichi. „Ušmikla jsem mu ucho.“ Sáhla Zakovi za levé ucho a pantomimicky pátrala nahoře a dole. Opatrně mu položila nůžky na hlavu a vytáhla z kapsy obrovské falešné ucho.

„To nevadí, mám tu náhradní.“

Vypadalo to, že pozornost, kterou Tomovi věnovala pouhých pět minut, pozitivně působí mnohem déle, ale zanedlouho doktorka Chichi pokračovala v obchůzce pacientů, s nůžkami, s papírkovými konfetami z děrovačky, se svými žertíky a triky. Tomovi vydržela dobrá nálada až do chvíle, kdy ho sestra zavolala do ordinace. June šla s ním a Zac zůstal v čekárně. A když doktorka Chichi zajódlovala a se všemi se hlasitě rozloučila, protože ji čekali pacienti na lůžkovém oddělení, Zac ji v diskrétní vzdálenosti následoval. Co Zac nevěděl, jak by mohl, bylo, že když jsou klauni nalíčení a v převleku, setrvávají ve své klaunské roli až do okamžiku, než si make-up setřou buničinou. Není to maškaráda. Není to hraní. Je to důstojné umění a profese. Je to velice vážná věc. Kdo by vyčítal Supermanovi, že je Clark Kent v maškarním kostýmu? Klauni nikdy nesundávají masku. Dokonce ani tehdy, když jsou sami. A tak to byla doktorka Chichi, ne Pip McCabeová, kdo stál v malé umývárně, v níž zdravotní klauni sterilizují své rekvizity, myjí si ruce dezinfekcí a dávají se mezi obchůzkami po odděleních dohromady. Přestože byly dveře otevřené, netušila, že má obecenstvo. Zac lelkoval na chodbě a tu a tam ji zahlédl, jak projde kolem odpadkového koše a položí nohu na šlapátko, takže se víko otevře a zavře jako ústa.

„Promiňte,“ oslovil ji, když se vynořila ven. „Jen jsem vám chtěl poděkovat.“

Chvilku si ho doktorka Chichi nedokázala zařadit, myšlenkami už byla na onkologii, kterou chtěla navštívit. Pak si všimla několika papírových konfet. „Ti ď, kámo,“ odpověděla klaunským hlasem.

„Viděl jsem vás na narozeninový oslavě svýho synovce,“

pokračoval Zac, protože ji chtěl chvilku zdržet, chtěl být s ní, chtěl ji pro sebe; nechtěl ji doprovázet na lůžkové oddělení. „Billyho.“

„Doktorka Chichi se oslav neúčastní,“ namítla, protože už potřebovala jít a zájem toho muže ji lehce rozladil. Copak nemá v přízemí ženu a dítě? „V Holloway. Před pár měsíci,“ trval na svém Zac. „Dala jste mi navštívenku, nebylo tam doktorka Chichi, ale to druhé jméno. Šílená Molly nebo tak něco. Příšerně mě bolela hlava.“ „To souvisí s těma lupama,“ poškádlila ho doktorka Chichi, ale trochu ji urazilo, že si může někdo splést Veselou Martu s Šílenou Molly.

Jednu Šílenou Molly jsem kdysi znala, byla fakt šílená a totálně nesnesitelná.

„Tu navštívenku jsem ztratil. Nemohla byste mi dát jinou?“ zeptal

se muž. „Chci říct, nešla byste se mnou někdy na kafe? Nebo na panáka, co říkáte? Bydlím v Hampsteadu, kde bydlíte vy?“ Zbláznil jsem se? June je v přízemí. A večer mám rande s Julianou.

Zbláznil se? Jeho žena a dítě jsou v přízemí a on mě zve na panáka a chce vědět, kde bydlím? „Piju jen pomerančovocitronovočernorybízovou šťávu,“ prohlásila doktorka Chichi, což Zaka nejdřív naštvalo, ale pak mu došlo, že mluví hlavně k malému pacientovi, který pomalu procházel kolem nich, „a tohle skvělé pití,“ pokračovala klaunka a ukázala na infuzi, kterou dítě tlačilo, díky čemuž se jí podařilo vyloudit na jeho tváři úsměv. „Musím jít,“ oznámila doktorka Chichi muži a tiše dodala: „Mám radost, že sem váš syn dochází ambulantně a nemusí tu už ležet. Moc mu to přeju. I vám a vaší ženě.“ „To není moje žena!“ namítl Zac a okamžitě svého naléhavého, defenzivního tónu zalitoval.

Možná ne, pomyslela si Pip cestou na lůžkové oddělení, ale ať je to kdokoli, je to matka tvýho syna a vy dva jste prostě právě v přízemí.

„Idiote!“ zaklel Zac, když se vrátil do čekárny.

40 „Jsem totální nána,“ pomyslela si doktorka Chichi, když vstoupila na lůžkové oddělení. „Už nikdy nebudu dospělým chlapům čuchat vlasy.“ 41 KAPITOLA OSMÁ „G older sil!“ skandoval Tom. „Prosím? Golder. Sil.“ Zaka nikdy neunavila tendence jeho syna komolit výslovnost, i když se tím měnil význam slov. Tom na to byl expert. Prohlašoval, že jeho dědeček trpí „starým snem“, koneckonců, bylo mu pětasedmdesát. Zakovi připadalo, že trpět „starým snem“ vystihuje podstatu nemoci Juneina otce mnohem vynalézavěji a citlivěji, než když se řekne, že trpí Alzheimerem. A teď, v sobotu odpoledne, Tom s obrovským přesvědčením a nadšením tvrdil, že Golder sil.

„Jmenuje se to Golders Hill,“ opravil ho Zac a Tom ho za to objal a posléze se s ním začal z legrace prát. Zac park v Golders Hill, kout divoké přírody v Hampsteadu, miloval. Byli tu plameňáci, klokani wallaby, nanduové a kozy, nehledě na stánky s fantastickou domácí zmrzlinou. Tuhle část parku si pro sebe zabraly rodiny; maminy a tatíci s kočárky Mamas&Papas, golfovými holemi Bebecar a veškerými hračkami, které kdy Fisher Price vyrobil. V Golders Hill panovala nádherně starosvětská atmosféra; neměl nic z namyšlenosti sousední Hampstead High Street. Milovníci psů se svými labradory a retrívry s rodokmenem a esteticky zablácenými range rovery, které parkovaly v placené zóně v Downshire Hill, se do téhle části přírody nedaleko Golders Green nikdy neodvážili. A homosexuálové, kteří bydleli, potloukali se, flirtovali a miliskovali se v ponurých oblastech parku blízko Whitestone Pond, také nechávali Golders Hill na pokoji. „Myslíš, že si máma s Robem taky dávají zmrzku?“ zeptal se Tom, zatímco si s otcem cestou k výběhům pochutnávali na zmrzlině.

„Pravděpodobně,“ odpověděl Zac. „Hele! Přesně před týdnem jsi jim držel prstýnky na svatbě.“

Tom se podíval na své dětské hodinky, které stále ukazovaly půl čtvrté. „Máš pravdu,“ souhlasil, „a ani jsem nepotřeboval izolepu.“

„Byl jsi úžasnej,“ prohlásil Zac vážně, „a díky tobě si to báječně užili. Díky tobě si to všichni báječně užili.“

„Doufám, že právě teď jí máma s Robem zmrzku,“ prohodil Tom a táhl otce k výběhu s kozami. Zac, který usoudil, že časová pásma jsou nad chápání jeho syna, ho ujistil, že určitě ano. Kozy byly roztomilé jako zvířátka od Disneyho; ale páchly tak pronikavě, že jim zmrzlina přestala chutnat, a tak zamířili zpátky k trávníkům.

„Panebože,“ povzdychl si Zac v okamžiku, kdy Tom vykřikl:

„Klaun! Klaun!“ Chlapec se zastavil. „To je ten klaun!“ Podíval se na Zaka a rozzářeně se usmál. „Rychle! Dělej! No tak, tati.“

Sakra. Je to opravdu Ona. Klaunka. Bude si myslet, že ji pronásleduju. Bohužel nemám sluneční brýle, abych se zamaskoval. Budu Toma zpovzdálí sledovat a předstírat, že čtu noviny. Ale pak budu samozřejmé vypadat jako špion z komedie. Kromě toho není Tomovi ani šest. Všude jsou vosy a jemu kape zmrzlina na zápěstí.

Musím ho doprovodit, jsem jeho otec.

„Tati, podívej!“ Tom přiběhl zpátky k Zakovi, který stál na kraji hloučku rodičů nedaleko pódia. „To je doktorka Chichi, že jo, ale má na sobě legrační oblečení a na obličeji mnohem víc barviček než v nemocnici.“ Odběhl zpátky k davu dětí a spolu s nimi nadšeně jásal nad klaunskými kousky. Proboha, koho to tu máme? pomyslela si Pip, zatímco se potýkala s ohebnými balónky. To je ten chlápek s lupama. Vypadá to, že mám tajnýho ctitele. Jen se na něj koukněte, schovává se za novinama.

Jeho ženu nikde nevidím. No, ať se klidně dívá, jen doufám, že se dlouho nezdrží.

„Páni! Špagety!“ zvolala Veselá Marta a za hlasitého smíchu

malých diváků zvedla do vzduchu spleť balónků. „Herdekflek!

Zapomněla jsem kouzelné zaklínadlo, nezná ho někdo?“ Z

obecenstva se ozvalo „abrakadabra“ a „Sezame, otevři se“. Vepředu seděla v tureckém sedu holčička v naškrobených šatičkách a se sladěnými mašlemi ve vlasech a trpělivě se hlásila.

„Kouzelné slovíčko?“ zeptala se jí Marta a mile se usmála.

„Prosím,“ vyhrkla holčička.

Marta místo pochvaly udělala hvězdu. „To je nejkouzelnější slovíčko ze všech,“ prohlásila a kývla na kordon rodičů, „krásné prosím od krásné slečny.“ Zatímco jí ruce poletovaly sem a tam, předvedla několik legračních grimas. „Voilá! Už žádné špagety,

párek v rohlíku! Jejda! A další. Tak! A ještě jeden!“ Pečlivě rozdala balónky zamlklejším dětem v obecenstvu, poděkovala za pozornost a hluboce se uklonila. „A teď se utíkejte napít nebo vyčůrat,“ pobídla je a zkřížila si nohy, jako by se jí také chtělo na záchod. „Po přestávce bude následovat loutkové divadlo. Pa pa pa pá.“ Dvě

klopýtnutí a zmizela z pódia.

Tom se vrátil k otci. „Viděls? Doktorku Chichi?“ Zac přikývl a navrhl, že by se teď, když už nemají zmrzlinu, mohli vrátit ke kozám. „Ne,“ odmítl Tom pevně, „chci pozdravit doktorku Chichi.“ Zac se mu snažil vysvětlit, že klaunka půjde domů, že dneska je to doktorka Chichi jen napůl. „Ne!“ protestoval Tom. „Z člověka nemůže být jen půlka. Chci ji pozdravit. Je lepší než smradlavý kozy. Pojď se mnou, tati, ano?“

Proč jednoduše neodejde, místo aby bloumala parkem, klábosila a vtipkovala s každým děckem, který potká?

„Spěcháme.“ Zac se snažil Tomovi nápad rozmluvit.

„Jen jí řeknu ahoj,“ žadonil Tom.

„Má plný ruce práce,“ prohlásil Zac, aniž se na klaunku nebo na Toma podíval.

„Nemá,“ trucoval Tom. „Všechny ostatní děti si s ní povídají, hele. To není fér.“

Máš pravdu. A proč mi vůbec záleží na tom, co si o mně klaunka myslí? A proč to vypadá, že mi na tom záleží víc než na Tomovi? „Tak jo,“ rezignoval Zac, „utíkej za ní. Pak ti řeknu, jak seš rychlej. Ale jen jí řekni ahoj. Dojdu tě.“ Tom se rozběhl za doktorkou Chichi a Zac mu zodpovědně změřil čas, na zlomek vteřiny. Nikdy syna neodbyl pouhým odhadem.

Pip se snažila zbavit drzého, asi devítiletého kluka a jeho

kamaráda, kteří se jí chystali ukrást balónky.

„Doktorka Chichi?“ pozdravil ji Tom ostýchavě.

„Odprejskni!“ houkl na něj větší kluk a strčil do něho. Ale jakmile se na Toma podíval, vyděsil se. „Ty vole, koukni na něj!“

Jeho kumpán to udělal. „Loupe se mu kůže, a já se ho dotknul!“

„Šupináč!“ připojil se k němu kamarád. „Je mi na blití!“

Větší chlapec si štítivě otřel ruce o trávu. Pip to zaskočilo. S

dětmi, které trpěly nejrůznějšími chorobami a nemocemi, už

pracovala tak dlouho, že fyzický projev jejich nemoci většinou nevnímala. Ti grázlíci se posmívali Tomovi, kterému se leskly oči.

Neplač, chlapečku, pomyslela si Pip, právě o to jim jde.

Tomovi se zachvěl spodní ret. Starší kluk najednou strčil kamaráda na Toma. „Ha ha, chytneš to od něho!“

Mladší chlapec se rozbrečel, protože ho to očividně vyděsilo, a zuřivě si třel paži, jako by měl rukáv kontaminovaný bakteriemi. Už ho nebavilo posmívat se Tomovi a ubližovat mu. Bál se teď o vlastní zdraví. „Mami!“ vzlykl a rozběhl se pryč.

„Ty jsi ale ošklivý kluk,“ řekla Pip vlastním hlasem, jehož zvuk násilníka totálně vyvedl z míry. „Zmiz, nebo zavolám policii.“ „Řeknu to na tebe tátovi,“ odsekl, nicméně se dal na ústup. „A já řeknu tátovi na tebe,“ pohrozila mu Pip, „že popichuješ menší kluky a snažíš se ukrást balónky. Co si o sobě myslíš? Okamžitě zmiz, nebo začnu křičet.“ Pip tam stála, s rukama v bok, v barevném klaunském kostýmu, přesto z ní dítě, které se loudalo pryč, kopalo do drnů a něco si naštvaně mumlalo, mělo strach. „Ošklivý kluk,“ opakovala Pip. Otočila se zpátky k Tomovi, který se snažil utřít si slzy dřív, než je doktorka Chichi uvidí. Pip mu palcem osušila poslední kapku na tváři. A pak si olízla palec a mlaskla. „Mňam mňam!“ rozplývala se, opět ve své klaunské roli. „Máš ty nejmňamóznější slzy v Londýně, na světě, v celém vesmíru.“ Tom se usmál. „Ty seš doktorka Chichi,“ řekl.

„Tak trochu, dneska jsem totiž taky Veselá Marta. Už je to dobré?“ Tom přikývl. „Kluci jako on,“ pokračovala Pip tišším hlasem a kývla hlavou směrem k ostatním dětem, „jsou prostě hloupí posměváčci. Určitě se počurává a nemá žádné opravdové kamarády.“ Tomův úsměv se rozšířil. Pip se zadívala ke vchodu do parku. Za dvě hodiny vystupovala na oslavě. Nejvyšší čas jít. Ale pak se podívala na Toma.

Bože. Nemůžu ho tu nechat. Drobečka. „Kde máš rodiče?“ zeptala se Pip.

„Máma je v St. Lucy Jalousie,“ odpověděl Tom a napadlo ho, jestli řekl ta slova ve správném pořadí, „v Karibiku. Ale táta je támhle.“

„Tak pojď, odvedu tě k němu,“ řekla Pip, i když rozhodně nechtěla vzbudit ve svém tajném ctiteli mylný dojem nebo ho sebemíň povzbudit. „Doufám, že se takovými hlupáky, jako je ten kluk, nenecháš rozhodit,“ prohodila cestou.

„Snažím se,“ hlesl Tom s únavou, kterou podle Pip nemělo dítě v jeho věku znát. „Prostě si říkám ‚trhni si nohou‘.“

„Děláš dobře. Slova ti přece nemůžou ublížit,“ pochválila ho Pip.

„Jasně!“ prohlásil Tom, který cítil, že má skutečného spojence.

„Táta tvrdí, že důležitý je to, jakej je člověk vevnitř.“

„Krása vychází z duše,“ přisvědčila Pip. Tom ji miloval čím dál

víc.

„A kromě toho, doktor říká, že ten ekzém za pár let zmizí. A vůbec není nakažlivej,“ dodal skoro prosebně. „Samozřejmě že není,“ ujistila ho Pip a vzala ho za ruku. „Proč nejste s tátou taky v St. Lucii v Karibiku?“ zeptala se konverzačním tónem cestou k lesíku. Pip věděla, jaké historky si děti dokážou vymyslet, a tak se domnívala, že Tomova matka ve skutečnosti pryč není.

Maminka pravděpodobně připravuje někde v severním Londýně svačinu. Nepochybně v kuchyni, která by se víc hodila do chaty v Cotswoldu, sporák, lněný závěsy a vydrhnutej dřevěnej nábytek.

„Máma je na svatební cestě,“ vysvětlil Tom. „S Robem.“

Pip usoudila, že je načase proud dětské fantazie zarazit, a tak začala mluvit o balóncích. „Kdybys mohl mít balónek, který vypadá jako něco, co chceš, co by to bylo?“

A vyber si prosím kočku, psa, papouška nebo želvu.

Tom naštěstí dumal tak dlouho, že Pip nafoukla balónek, a než řekl: „Mravenečníka velikýho,“ vytvořila z něho papouška.

„Bude ti stačit papoušek?“

„Je skvělej! Díky, doktorko Chichi.“

„Marto.“ „Tak Marto.“

„Teda, vlastně mi říkej Pip.“

„Jak?“

Zac, který nevěděl o střetu svého syna s posměváčkem, netušil, kam se dívat, natož co očekávat, když sledoval klaunku se synem, jak k němu míří. A tak předstíral, že je zabraný do novin. Ale to vypadalo nezdvořile. A tak pozoroval, jak se k němu blíží. Ale to mu připadalo ještě nezdvořilejší. A tak se rozhodl, že jim půjde naproti.

„Koukni na mýho papouška, tati.“

„Je krásnej,“ řekl Zac Tomovi a poděkoval klaunce, aniž se na ni podíval. Pip si pomyslela, že muž si prohlíží důmyslně zohýbaný balónek absurdně dlouho, ale díky tomu měla příležitost, jakkoli letmou a které využila jen pár vteřin, aby si všimla, že na slunci, mimo nemocnici, bez ohledu na to, jak zvláštně se muž chová, má velice přitažlivý exteriér. Břidlicové oči. Pohledná tvář s čistými rysy. Tmavé vlasy, krátké a upravené. Udržovaná postava v elegantním oblečení. I když Pip měla dojem, že vzhledem k teplému počasí je té námořnicky modré trochu moc.

Nechápu, proč si ho vůbec prohlížím. Není můj typ.

Ale? Jaký je tedy tvůj typ, Pip?

Žádnej nemám.

Tak jak víš, že tenhle chlápek není pro tebe?

Protože není. Především je divnej a navíc má dítě. Dítě, proboha. Kromě toho je tu Caleb.

Myslela jsem, že o Caleba nestojíš?

„Umí spoustu triků,“ říkal Tom otci. „A navíc má spoustu jmen.“

„To je pravda,“ pronesla Pip Martiným hlasem. „To znamená, že se nikdy nenudím. Když se otravuju, změním se prostě v Martu.

Když mi Marta leze na nervy, stanu se doktorkou Chichi. Když je doktorka Chichi unavená, pak jsem to prostě já, obyčejná holka.“ Jasně! pomyslel si Zac s jistou úlevou. Je to cvok. Zřejmě trpí rozdvojením osobnosti.

Přesto si nemohl pomoct a pomyslel si, že není ani trochu „obyčejná“, jakkoli by proti tomu protestovala. A jakkoli je její oblečení bláznivé a její nalíčení směšné.

„Většinu lidí zavřou do blázince, když mají tolik osobností jako já!“ řekla Pip jako na zavolanou, ale Tomovi, ne Zakovi.

Aha, pomyslel si Zac přesvědčeně, je šílená.

„A určitě jsem zkažená,“ oznámila Pip. Pak se podívala na Toma a čichla si k rukávu. Pokrčila nos. „Jejda, fakt jsem zkažená, mám prošlou záruční lhůtu!“ Tom se zachichotal, Zac se snažil zachovat vážnou tvář. Ovládla se, aby tomu chlápkovi neřekla „to je vtip“, aby si nemyslel, že doopravdy páchne, ačkoli nechápala, proč by jí mělo

záležet na tom, co si o ní myslí.

„Podívej, jak rychle umím utíkat!“ vytahoval se Tom. Pip

sledovala, jak běží k výběhu pro kozy, a žasla, jak rychle se umějí děti otřepat z nepříjemného zážitku. Také ji nadchlo, když si všimla, že mu otec měří čas.

„Posmívali se mu dva kluci,“ vysvětlila Pip jeho otci, když byl

Tom z doslechu, „takový hajzlíci.“

Zac vážně přikývl a dál upíral oči na vteřinovou ručičku na hodinkách. „Určitě to zvládl,“ poznamenal.

„Jo,“ ujistila ho Pip, „ale ty kluci se k němu chovali ohavně.“

„Chudáček Tom,“ vzdychl si Zac. „Je hrozný říct, že je na to

zvyklej, ale je. A navíc se to stává málokdy.“

„No, tak já jdu,“ oznámila Pip, přestože očividně stála na místě, což ji rozladilo.

„Jo, dobrej nápad,“ odpověděl Zac a z legrace k ní přičichl, „trochu zaváníte.“

Proč jsi to řekl?

Proč to řekl? Proč jsem to sakra řekl?

Tvůj smysl pro humor je tak suchý, až je trapný, Zaku. Omluv se.

Ale Zac tam stojí s nešťastným, nechtěným úsměvem na tváři a napíná mozek, jak bagatelizovat urážku, aniž by k ní upoutal víc pozornosti. Trvá mu to moc dlouho. No, Pip se letmo usměje a odchází.

Určitě si teď o mně myslí, že jsem totální idiot. Ale jen jsem použil její vlastní fór.

Pip to viděla jinak. Proč taky ne? Koneckonců, co jiného mohla od Zaka vzhledem k předchozím setkáním čekat?

Je to kretén. A ať už je nevychovanej nebo má zvrácenej smysl pro humor, vždyť je mi to fuk.

48

„Jak rychle?“ zeptal se Tom udýchaně.

„Tam a zpátky?“ ujasnil si Zac. „Celkově dvě minuty čtyřicet vteřin.“

„Kde je moje klaunka?“

„Šla domů, zlato.“ Tomovi to nevadilo. Byl přesvědčený, že ji zase uvidí. Doktorku Chichi. Nebo tu Martu s výraznějším líčením a v bláznivějším oblečení. Zac si to myslel také. A nevěděl, jaký z toho má pocit, teď, když ze sebe podruhé, dokonce potřetí, udělal idiota. Rychle si připomněl, že je to klaunka, a není to zvláštní, že si někdo vybere takové povolání? A copak mu klauni v dětství nenaháněli hrůzu? Vzpomněl si na Julianu; na její dlouhé nohy a nekonvenčnost. Pak přemítal o klaunce s proužkovanými legínami a legračními hlasy. No, ne že by to mohl vědět, ale až Zac Pip příště uvidí, nepozná ji.

49

KAPITOLA DEVÁTÁ

„J aký to dneska bylo?“

„Dobrý, díky, jsem jako vždycky unavená, ale spokojená.“

Zatraceně! Calebovi se to podařilo! Pip mu slíbila, nebo spíš sobě dovolila –, že si zajdou po práci na skleničku. Vybrala si koktejl Mořský vánek a zdrženlivě ho usrkává. Ironií osudu je dneska jedno z těch úterý, kdy si Pip nemusela dělat starosti, že bude sama, ve zprávách, které jí přišly na mobil během pochůzek po nemocnici, se Cat dožadovala, aby jí Pip uvařila večeři (a ona dodá spoustu vína), Fen jí navrhla, aby s ní šla na nový film s Julií Robertsovou (a ona koupí popkorn), a Megan ji prosila, aby k ní zašla a seznámila se s Dominikem (a pak jí poradila, jestli v tom má pokračovat). Všechny tři se domnívaly, že si na ně Pip udělá čas.

Promin,uz mam program napsala každé z nich a Cat poslala o něco víc polibků než ostatním. Prostě se budou muset obejít bez ní, teď má něco zajímavějšího! Cat z toho měla depresi, Fen to trochu namíchlo a Megan z toho byla totálně zničená, ale Pip si vypnula telefon. Fakt dobrý nápad. Jeden telefonát od kamarádky nebo sestry v nouzi a Pip by bez sebemenšího zaváhání z hostince odešla. Jenomže si spokojeně hoví na staré windsorské židli u okna, za nímž svítí pozdně odpolední slunce a zkrášluje všechno, na čem spočinou jeho paprsky. Pip sleduje Caleba, jak se s arašídy a bramborovými lupínky vrací od baru. Na obličej mu dopadá světlo, zdůrazňuje jeho výrazné lícní kosti a hranatou bradu a v čokoládových očích mu zažehuje zlaté jiskřičky. Pip je ráda, že jeho nabídku na skleničku přijala. „Udělám cokoli, jen abych se vyhnula špičce v metru,“ odpověděla nenucené před půl hodinou na jeho návrh, aby si někam zašli. Byl připravený a dychtivý okamžitě vyrazit. Pip se rozesmála. „Hodně by ti vadilo, kdybych se převlíkla a odlíčila? Jinak by nás možná neobsloužili.“ Caleb si ji zamyšleně změřil, jako by byla jedním z jeho pacientů. „Vadilo,“ prohlásil nakonec rozhodně.

„Děsně ti to takhle sluší. Jdeme.“ A po těch slovech s ní zamířil po schodech do přízemí, skrz halu, kolem ambulance a přes dvůr, kde si pohyblivější pacienti užívali čerstvý vzduch, za plot nemocnice, do venkovního světa. Pip se ale podařilo sundat si klaunský nos a zručně si ho zasunout do rukávu a pak do kapsy.

A teď si hoví na windsorské židli proti doktoru Calebu Simmonsovi, který sedí obkročmo na barové stoličce a nabízí jí k Mořskému vánku arašídy a lupínky. On popíjí ležák. Pip vidí, že pediatrie je práce, při které člověku vyschne v krku. Caleb se taky láduje pochutinami. „Stěží si najdu čas, abych za pochodu zhltnul sendvič,“ vysvětluje téměř omluvně. Protože má během několika následujících minut plnou pusu arašídů, skoro nemůže komunikovat – ale Pip to nevadí a zjišťuje základní informace, jako je jeho věk (třicet čtyři), jak dlouho pracuje ve Svaté Bee (tři roky), kde bydlí (Hoxton) a že za měsíc jede na dovolenou do Belize (s kamarádem). Caleb nerad mluví s plnou pusou, a tak Pip úsporně odpovídá a na nic se jí neptá. K její velké úlevě. „Nedáš si ještě jedno pivo?“ zeptá se Pip, protože má chuť na další Mořský vánek. Když se vrátí ke stolu, jsou arašídy i lupínky snědené a sáčky pečlivě složené do kompaktních trojúhelníkových kapes. Vzhledem k tomu, jak pohodově se Caleb chová, ji to puntičkářství zarazí. Nechá to plavat. Ve skutečnosti je jí v jeho společnosti moc příjemně a nerada by ten večer pokazila.

Caleb koupí další rundu.

„Na zdravotní klauny,“ pronese, „a na všechno, co pro nemocnici

děláte.“

Pip to dojme. Zvedne skleničku a přiťukne si s ním. „Fakt si

myslíš, že má naše práce smysl?“ zeptá se. „Jsme ve Svatý Bee teprve půl roku.“

„O tom nepochybuj,“ odpoví Caleb. „Nesmíš zapomínat, že i když děti vědí, že jim chceme pomoct, mají nás spojený s nepříjemnýma úkonama a bolestí, který souvisejí s procedurama, zákrokama, operacema a podáváním léků. Vy jim přinášíte legraci a rozptýlení, jste lžička cukru, která pomáhá na medicínu zapomenout.“

„To ráda slyším,“ řekne Pip a přiťukne si s ním. „Letos na podzim chce Reneeova nadace poslat zdravotní klauny do Manchesteru a Glasgowa, v Británii budou pracovat už v sedmi nemocnicích.“

„Jak ses k tomu dostala?“ vyzvídal Caleb, protože o tom vlastně nikdy nepřemýšlel a teď mu to připadalo zvláštní.

„Už jsem jako klaunka pracovala,“ vysvětlila Pip.

„Zvláštní,“ přemítal Caleb, „ale zajímavý. Proč sis tohle povolání

vybrala?“

„No,“ opáčila Pip vesele, „prostě jsem se taková narodila. Ne,“

opravila se, „stala jsem se klaunkou z nutnosti, rodinný traumata a tak, takže rozesmávat lidi a nabízet jim rozptýlení byla moje povinnost a zanedlouho i moje silná stránka.“

K tomu nebylo co dodat, a tak Caleb přikývl způsobem, který byl, jak doufal, vzhledem k naučenému chování lékaře k pacientům, chápavý.

„Navíc,“ pokračovala Pip, pyšná na svůj životopis, „když jsem byla malá, v sousedství bydlel klaun v penzi a poradil mi s líčením. Od tý doby jsem ho skoro nezměnila.“ Náhle si uvědomili, že Pip má pořád make-up a že na ni ostatní hosté vrhají zvědavé pohledy. Pip nevadilo, že je středem jejich pozornosti; tentokrát se jí to líbilo. „Mám totiž vlastní vajíčko,“ oznámila pyšně. „Klauni registrujou svý klaunský líčení tak, že namalujou návrh na skořápku,“ vysvětlila. „Takže když chceš zjistit, jestli jsem oficiálně uznávaná, můžeš navštívit Klaunskou galerii v Hackney, kde je moje vajíčko spolu se stovkama dalších vystavený.“ „Takže tam je celý klaunský společenství?“ zeptal se Caleb.

„Dokonce existuje klaunskej kostel,“ informovala ho Pip, „kde se první neděli v únoru koná děkovná mše za dar smíchu a život Josepha Grimaldiho. Kdybych víc věřila, šla bych,“ dodala téměř omluvně. „To jsem nevěděl,“ přemítal Caleb. „Myslel jsem si, že dnešní klauni jsou lehce pochybný baviči, možná komici, který nejsou moc zábavný, nebo akrobati, který nejsou moc dobrý, nebo herci, který nejsou moc talentovaný. Představoval jsem si, že všichni pracujete osaměle, vedete divnej život a obvykle se schováváte za svým převlekem.“

„Já jsem vynikající akrobatka,“ ohradila se Pip, „a kvůli cirkusový škole jsem se vykašlala na hereckou konzervatoř. Učil mě skvělej francouzskej klaun Manouche. Jsem taky dobrá na visutý hrazdě. Klaunská profese je totiž umění,“ pokračovala vážně. „Potřebuješ k tomu fyzickou obratnost, herecký nadání, fantazii s citem pro komično, a což je možná nejdůležitější ze všeho, znalost lidský povahy.“

„Utekla jsi k cirkusu?“ vyzvídal Caleb.

„Ne.“

„Vidělas Cirque du Soleil?“

„Miliónkrát.“

„Kouříš?“ zeptal se, nabídl jí cigaretu a jednu si zapálil.

„Když jsem střízlivá, tak ne,“ odpověděla Pip, která si připadala trochu podnapilá, ale naštěstí stále ve stadiu, kdy cigarety odmítala.

„Podívej se na sebe,– doktore!“ poznamenala. „Copak nevíš, že tě

cigarety zabijou?“

„Vím,“ přisvědčil Caleb smutně, „proto kouřím.“

Pip se napila koktejlu a napadlo ji, že by si opravdu neměla

myslet, že Caleb vypadá sexy, když potáhne z cigarety.

„Umíš polykat oheň?“ zeptal se Caleb a zhluboka vdechl kouř.

„Ne,“ odpověděla Pip. „Ale zahrávám si s ním.“ Ta odpověď ji potěšila.

„Já taky,“ prohlásil Caleb vážně. „Žongluješ?“

„Jo.“

„Já taky,“ přiznal se Caleb zachmuřeně. Pip se okamžitě rozhodla, že do toho nebude šťourat, a tak navrhla, že by si mohli zajít na večeři.

„Co by sis chtěla dát?“ zajímal se Caleb.

„Nevím,“ odpověděla Pip. „Na co máš chuť?“

Potáhl z cigarety a zadíval se na ni. „Mám chuť na tebe,“

prohlásil a upřeně se jí díval do očí. Pip se zachichotala, i když si za to v duchu okamžitě vynadala. Byla nervózní, a to ji štvalo.

„Chci ze sebe svlíknout tyhle šaty,“ řekla, což nemyslela jako provokaci, ale pobavilo ji, že Caleb povytáhl obočí a uličnicky se

usmál.

Když se vrátili do Svaté Bey, Pip se převlékla a pak zamířili na suši do podniku poblíž Liverpool Street. Asi to nebyl dobrý nápad smíchat saké s Mořskými vánky, které si dala předtím. Určitě to nebyl dobrý nápad, protože pak s Calebem vesele kouřila jeho cigarety. Přestože se jí po druhé udělalo špatně od žaludku, přítomnost lékaře ji uklidňovala. A tak si párkrát potáhla z třetí, ale zdvořile odmítla návrh na poslední skleničku přes spaním. „Zítra líčím obličeje v nákupním centru Brent Cross, musím mít pevnou ruku,“ omluvila se, „a odpoledne mám narozeninovou oslavu v Hampstead Garden Suburb, a budu potřebovat jasnou hlavu, když mám dělat stojky a bůhvíco ještě.“

„Takže jindy?“ navrhl doktor Simmons.

„Jasně,“ slyšela se Pip říkat, aniž si to nechala projít hlavou. „Proč ne?“

Jaký džentlmen, zastavil černý taxík, odvezl ji přes půl Londýna, pak taxikáře požádal, aby počkal, a doprovodil Pip ke dveřím. „Krásnej večer,“ poděkovala mu Pip a vzhledem k tomu, že byla podnapilá a měla rozvernou náladu, napadlo ji, jestli ji Caleb políbí; doufala, že to udělá, a usoudila, že by se mu měla zadívat do očí, aby ho povzbudila. Zvedla hlavu od kabelky a přestala předstírat, že hledá klíče. Nádherné oči, pomyslela si a uhýbala pohledem; nejdřív ostýchavě, pak koketně. „Tak dobrou,“ řekl, a když se na něj opět podívala, naklonil se k ní. Něžně ji políbil na tvář a rty se jí lehce otřel o koutek úst. „Dobrou,“ zašeptala Pip s klíči v ruce a upřela mu pohled do očí. Zvedla bradu, rozevřela rty a Caleb na ně okamžitě přitiskl svoje a chvatně jí po nich přejel jazykem. A najednou měla jeho jazyk v ústech. Pomalu a vášnivě ji začal líbat. Chutnal po sójové omáčce a ležáku. Chutnal jako muž, jako doktor Caleb Simmons. Když se od sebe odtáhli, brumlání dieselového motoru jim náhle připadalo příšerně hlasité a poněkud netrpělivé. „Nemám poslat taxík pryč?“ zamumlal Caleb, malíčkem jí odstranil z koutku úst pramínek vlasů a palcem jí ho uhladil za uchem. „Pozveš mě dovnitř?“

Pip chtěla další polibky. Vlastně chtěla mnohem víc. Chtěla ho celého. Pro sebe. Trocha vášnivého sexu by neškodila. Mohli by se do toho pustit ve stísněném zádveří, v obývacím pokoji ze sebe strhat oblečení, ve spodním prádle si rychle zašoustat opřeni o zeď chodby, pak si vlézt úplně nazí a nadržení do postele a vášnivě se pomilovat. Toužila po tom. Představovala si to. Díky Mořskému vánku a saké si věřila. A v nočním stolku měla dokonce kondomy. Ten sex by byl mučivě naléhavý a rychlý. Píchačka. Ale chvilku by si odpočinuli a pak by se do toho dali znovu, pomaleji, důkladněji, pečlivěji, vynalézavěji, a dospěli by ke stejnému závěru (současně, kdyby se dokázali sladit).

Zatímco se dál líbali, Caleb ji přes oblečení hladil po prsou a Pip, s jeho stehnem mezi svými, se mu rytmicky třela o nohu. Motor taxíku brumlal, taxametr běžel. Sex byl na spadnutí. Drahý špás, pomyslel si Caleb, zatímco Pip dál líbal, a v duchu předběžně počítal výši jízdného. Možná až moc drahý špás, pomyslela si Pip a odtáhla se, i když to vyžadovalo jisté úsilí, psychické i fyzické.

Poslala ho pryč. „Jindy,“ řekla, položila mu prst na špičku nosu a pak ho tam něžně políbila.

„Jasně,“ přisvědčil Caleb s nenuceným úsměvem. „Dobrou noc,

Pip.“

„Dobrou, doktore Simmonsi,“ rozloučila se Pip, a než otevřela dveře a vešla do bytu, počkala, až vyšplhá po schodech ze suterénu na ulici a usměje se na ni.

*

Samozřejmě že ho neměla v úmyslu pustit dovnitř, ne fyzicky, rozhodně ne metafyzicky. A ve skutečnosti to nijak nesouviselo s jejím nabitým programem následující den. V jejím bytě, natož v posteli, nemluvě o jejím životě, už několik měsíců žádný muž nebyl. A ani tenkrát vlastně svého přítele dovnitř nepustila. Přestože ji Calebovy polibky šíleně vzrušovaly, hrdost a posedlost soukromím jí pomohly udržet ho v patřičných mezích. Kromě toho, jak často tvrdila kamarádkám a sestrám, naštěstí jsou tu vibrátory. Takže když Caleb zamířil v taxíku do Hoxtonu a rukou si přejížděl po ztopořeném penisu, Pip si vlezla do postele s velice zvláštním náčiním, které v nevhodných okamžicích podivně vrnělo. Nicméně dělalo přesně to, co stálo na obalu.

Jedinej problém orgazmu, kterýho dosáhnete pomocí přístroje na baterky, spočívá v tom, že si pak pronikavě uvědomíte vlastní osamělost. Někdy si myslím, že je lepší mít v posteli chlapa, i když se převaluje, prdí a usne jako špalek. Ale Pip to zlehčuje. Dokonce i sama sobě. Sedí v posteli, spolkne dva nurofeny a zapije je třemi sklenicemi vody. Nemůže si dovolit mít po probuzení sebenepatrnější kocovinu. Zítra ji čeká náročný den, ale zase si během něho vydělá na větší část měsíční splátky na hypotéku. Zhasne a zůstane sedět. Nemyslí na Fen, Cat nebo Megan, i když netuší, jak tenhle večer prožily. Přestože se snaží představit si Caleba, kupodivu se jí vybaví ten divný chlápek s malým klukem.

Živě. Trochu ji zaskočí, že na ni udělal takový dojem.

Na druhou stranu, pomyslí , je to můj ctitel.

Nicméně nechápe, proč si na něj vzpomněla.

Asi proto, abych si uvědomila, jaký je Caleb na rozdíl od něho fajn chlap. Pohodový. Konvenční. Zdvořilý. Bezdětný. Bez závazků.

Přátelský.

„Prostě úplně normální,“ zašeptá Pip do tmy a vklouzne pod přikrývku. A Pip samozřejmě přikládá normálnímu způsobu života

velkou váhu.

KAPITOLA DESÁTÁ

K dyž si Pip tvrdě nevydělává na živobytí tím, že rozesmává lidi, většinu volného času se stará o své sestry a pečuje o kamarádky. Ty ovšem také potřebují stále rozesmávat. Zadarmo. Bez ohledu na přesčasy a víkendy. A pak je tu Django; Pip cítí povinnost ulehčit mu situaci. Dělá si starosti o Cat a je to Pip, u koho hledá nejnovější informace a ujištění. Pip má obrovský účet za telefon. Stejně jako účet v supermarketu, kvůli všem těm polévkám, které Cat chystá do mrazáku, a drahým lahůdkám, které své nejmladší sestře kupuje, aby povzbudila její chuť k jídlu.

Pip vyrůstala v přesvědčení, že je ochránkyní svých sester. Na člověka, který velkou část dne padá a šaškuje, bere své povinnosti klaunky a nejstarší sestry nesmírně vážně. Je Velkou pečovatelkou. Ne že by její rodina a kamarádky zapomněly, že i ona by občas potřebovala trochu péče, ve skutečnosti je to nikdy nenapadne. Panebože, Philippa McCabeová přece není nikdy smutná! Nikdy nemá krizi! Je tak schopná, tak veselá, s přehledem zvládá svůj život, má všechno pod kontrolou! Ale pod těmito poklonami je malý dodatek a v něm stojí, že Pip McCabeová vlastně nesmí být nikdy jiná než v pohodě, tudíž bezvýhradně k dispozici ostatním, kdykoli ji potřebují. Svět by se zastavil, kdyby Pip vykřikla: „Pomoc!“ Co by si Cat počala? Nebo Fen? Nebo Django? Nevěděli by, co mají dělat, a popravdě řečeno, nelíbilo by se jim to. Pipiny potřeby by je vyvedly z míry. Nevěděli by, jak se zachovat. Většinou se Pip necítí opotřebovaná nebo vyčerpaná. Soukromě se můžeme domnívat, že její dychtivost být Velkou pečovatelkou a Automatem na smích ji nějakým způsobem chrání před dotazy, které se týkají jejích vlastních pocitů. Pip chce, aby byli všichni šťastní a spokojení, ale současně si uvědomuje, že dokud ji budou ostatní potřebovat, nebudou mít energii na to, aby sondovali nebo šťourali v jejím životě.

Tudíž o Calebovi nikomu neřekla. Namítla by, že není co říct. Možná ale hlavně nic neřekla proto, aby se jí nikdo nevyptával. Ne že by jim pověděla o Zakovi, co by taky mohla proboha říct? Koneckonců, vždyť ani neví, jak se jmenuje, a těžko o něm může mluvit jako o Tajném ctiteli. Kromě toho si uvědomuje, že pro vlastní potěšení jeho zájem o sebe nadsazuje. V hloubi duše ví, že o ni nestojí, že je to jen chlápek, který se s ní občas náhodou potká a chová se k ní jako hulvát. Pip se domnívá, že je výhodnější nechat si Caleba a Zaka pro sebe, aby se mohla ve vaně nebo cestou do práce oddávat fantaziím; uniknout do snů, když jí Megan, Cat nebo Fen líčí svoje starosti a problémy. V podstatě je ale Pip jasné, že kdyby přednesla holá fakta, která oba muže obklopují, ukázalo by se, že ve skutečnosti vůbec o nic nejde. Mezi Calebem a Pip nedošlo od nočního objetí na schodech téměř k žádnému posunu. Návštěvy doktorky Chichi ve Svaté Bee se většinou odehrávají jindy než obchůzky doktora Simmonse po odděleních, a když se ocitnou ve stejnou dobu ve stejném pokoji, jak klaunka, tak lékař se soustředí na své pacienty a práci natolik, že se skoro nestačí pozdravit, natož aby si zkontrolovali diář, domluvili si schůzku nebo se proboha pokradmu políbili. Včera ji při přechodu z jednoho oddělení na jiné štípl do zadku. Totálně ji to rozhodilo. Ponížilo ji to, jeho chování jí připadalo neprofesionální. Naštěstí šla právě do umývárny, aby vydezinfikovala rekvizity a umyla si ruce, a tak si papírovým ručníkem symbolicky otřela pozadí, což ji uklidnilo, a mohla v klidu pokračovat v pochůzkách po odděleních. „Už nikdy mě neštípej do zadku,“ varovala ho poněkud afektovaně, když na něj cestou na metro narazila na ambulanci, kde si dopřával cigaretu. Zatvářil se schlíple. „Cože, už nikdy? Ale je tak svůdnej, Pip.“ Vstal a přistoupil k ní. „Popravdě řečeno jsem moc rád, že mám v jedny ruce cigaretu a v druhý Telegraph, protože jinak bych si na něj musel okamžitě sáhnout.“ Nesměj se tomu hloupýmu vtipu. Caleb je nenapravitelnej. Ani se neusmívej.

„Seš nenapravitelnej!“ odsekla Pip, frustrovaná, že jí dokáže tak snadno polichotit, a modlila se, aby se nečervenala.

„Červenáš se,“ poznamenal Caleb. „A vsadím se s tebou o večeři, že nemáš červený jenom tyhle tváře,“ dodal a políbil ji na ně, „nebo

že nemáš vlhký jenom tyhle rty,“ zašeptal a políbil ji na ústa. Pip McCabeové to vyrazilo dech. Jeho drzost, jeho lascivnost ji kupodivu vzrušila. Jak na to má reagovat? Má se přiznat, jo, fakt se s ním chce vyspat a vzhledem ke stavu jejích kalhotek, proč se prostě na tu hloupou sázku o večeři nevykašlou a okamžitě neodjedou taxíkem do jednoho z jejich bytů? Nebo se má chovat stydlivě? Nebo má dělat drahoty, ale současně flirtovat?

Proboha, tohle radím celou dobu svým sestrám a kamarádkám.

Věčně jim pomáhám skládat úžasné monology. A teď tu stojím jako trdlo, s vykulenýma očima a oněmělá, rudá až za ušima, blažená a zvlhlá. Nedokážu se řídit tím, co hlásám, protože si nedokážu vzpomenout, co to vlastně hájím. „Spolkla ti jazyk kočka?“ zeptal se Caleb potutelně a šibalsky vytáhl jeden koutek v úsměvu. Pip McCabeová si ho změřila, naklonila hlavu na stranu a dala si ruce v bok. „Popravdě řečeno,“ slyšela se říkat, „znám jednu číču, která spolkne ten tvůj, než bys řekl švec.“

Ježíši, Pip! Jsi to ty? Ty koketo!

Bůhví, kde se to ve mně vzalo! Byla jsem naštvaná, že mě štípl do zadku, a najednou mu navrhuju orální sex. Měla bych jít. Fakt bych měla jít. Nemám tušení, jestli je to dobrej nápad, a v tom je ta potíž. Půjdu. Půjdu a stavím se u Cat. „Takže večeře?“ navrhl Caleb. Teď doufal zase on, že na něm není jeho vzrušení příliš vidět, a nenucené si zakryl vyboulený rozkrok Telegraphem.

Je naladěná na stejnou vlnu. A podobný pozvání jsem v tyhle fázi rozhodně nečekal. Přestože Pip měla plnou hlavu nedokončených vět jako: „Měla bych…“ a „Zavolám Cat, aby…“ a „Proboha, já fakt…“ a „Django nebude…“, její hlas má vlastní rozum. „K tobě nebo ke mně?“

zeptala se Pip. „A na tu večeři se vykašleme.“

59

Teprve čas ukáže, jestli bylo dobře nebo špatně, že jim ten hollywoodský střih přímo do ložnice, na souložící, svíjející se, vzdychající, šťastná, lesknoucí se těla, nebyl dopřán. Caleb měl tu noc službu. A další večer Pip slíbila Fen, že ji doprovodí na narozeninový večírek šéfredaktora od ní z práce, s nímž se právě začala scházet. A tak Caleb navrhl sobotu a Pip co nejzdrženlivěji souhlasila.

Avšak slovní souhlas, že se spolu vyspí, vědomí, že je to na spadnutí –, zavedl Pip hodně daleko od jejího nesmyslného celibátu. Změnila názor na věc a spolu s ním i své chování. Je dost dobře možné, že ten nenápadný, ale významný posun posílil její feromony.

Nebo jí přinejmenším propůjčil kouzlo dostupnosti a svolnosti. Pip neměla zdání, že než se vyspí s Calebem, vypije se Zakem pár skleniček a přijme jeho pozvání na schůzku.

60 KAPITOLA JEDENÁCTÁ

K dyž Pip spatřila na opačném konci přeplněného baru Zaka, neřekla sestrám: „Jé, koukněte, támhle je můj tajnej ctitel, jo, je to fešák, ale nenechte se zmást hezkým obličejem, protože ve skutečnosti je nevychovanej a divnej, nehledě na to, že má závazky z minulosti, bývalou manželku a nemocnýho syna.“

Na druhou stranu Pip neměla chuť přiznat ani to, že se za čtyřiadvacet hodin s největší pravděpodobností vyspí s doktorem ze Svaté Bey, s nímž už zažila skvělý verbální sex. Ale ten večer tam byl Zac a Pip zaskočilo, že je spíš potěšená než rozladěná, možná spíš trochu vzrušená než nervózní, že je spíš trochu pyšná než vyděšená, že ten muž támhle, jo, ten pohledný chlápek v námořnicky modrých džínách, námořnicky modré košili a brýlích, které dřív proplácela Všeobecná zdravotní pojišťovna, ale teď nepochybně stály malé jmění, je její tajný ctitel.

Možná tak trochu chtěla říct: „Vidíte toho chlapíka? Nemůžu se

ho zbavit.“ Ne protože by hledala u sester ochranu, protože se ho ve skutečnosti ani trochu nebála a samozřejmě se o sebe dokázala postarat sama, vřelé díky –, ale protože byla popravdě řečeno spíš hrdá, že její takzvaný tajný ctitel je takový fešák. Ale přihlásila se o slovo povinnost a rozhodla, že jediní muži, kteří zasluhují její pozornost, jsou ten, o kterém Fen zatím nevěděla, jestli se s ním má vyspat, a ten, kterého chtěla zoufalá Cat pošetile zpátky. Dneska večer měla za úkol povzbudit Fen, aby to udělala, a přesvědčit Cat, aby to nechala plavat.

Ne. Pip svým sestrám neřekne ani slovo. Nemá jinou možnost. Cože, soustředit jejich pozornost na Pip McCabeovou? Posadit se do horkého křesla do světla reflektoru? Panebože, to ne. Vřelé díky. Pip je hluboce přesvědčená, že všechno potřebuje svůj čas a místo; nevhodnost jednoho nebo druhého často považuje za prorocké znamení nebo využívá jako dokonalou výmluvu. V Soho, ve víru narozeninového večírku sestřina potenciálního přítele, nebyl na Zaka vhodný čas ani to nebylo vhodné místo, aby se o něm někomu zmínila. Na druhou stranu, Pip, to nebude vhodné ani během klidného večera u tebe, u Fen nebo u Cat. A ani víkend v Derbyshireu nebude tou správnou příležitostí, že? Po telefonu to stačit taky nebude. Ani z druhé ruky. Čas a místo jsou podle Pip jen málokdy v souladu.

Takže Pip usrkávala v Soho šampaňské, poskytovala morální oporu jedné sestře (Fen měla většinou morálku v pořádku) a fyzickou druhé (Cat měla po celkem dobrém týdnu špatný den a po šampaňském trochu vrávorala). Pip a Fen použily veškeré způsoby, včetně toho, že Pip chodila v Catině bytě po rukou –, aby přemluvily nejmladší sestru, aby šla na večírek s nimi. A teď se na ni podívejte, v obepnutých džínách Whistles popíjí šampaňské a přitahuje k sobě obdivné pohledy přítomných mužů. Pip věděla, že šampaňské může být nebezpečné. Trocha byl velice dobrý nápad, ale velké množství by mohlo vést ke katastrofě a hranice mezi těmito dvěma mírami byla nebezpečně tenká. „Co si myslíš o tom Holdenovi?“ zašeptala jí Cat, šťouchla do sestry a nenápadně kývla směrem k Fen. „No, je to slušňák,“ zhodnotila ho Pip, „navíc okouzlující. Evidentně bohatej, ne že by na tom záleželo. Pozoruju ho a pořád se na Fen dívá. To je dobře. Neměla by ztrácet čas s někým, kdo do ní není zamilovanej až po uši. Podle mě za to stojí. Přeju jí to.“ „Miluju šampaňský,“ zachichotala se Cat, která si jednoduše myslela, že je Matt úžasný, Fen dítko štěstěny a že by to spolu měli dát dohromady, „a miluju ty bimbátka.“

„Vypadá to, že Fen se brzy podívá na Mattovo bimbátko,“ opáčila

Pip.

Cat vyprskla smíchy. „Myslela jsem tady ty lustry!“ Pip bylo

naprosto jasné, co má sestra na mysli, ale současně věděla, že ji její nechápavost rozveselí. Což se taky stalo. Pip zvedla skleničku k osvětlení, zajímavým mnohostranným kostkám z barevného plexiskla, které se bez viditelné opory vznášely pod stropem a

střídavě se rozsvěcovaly a matněly. Cat si s Pip, svou vlastní viditelnou oporou, přiťukla.

!Já miluju polstrovaný zdi,“ utrousila Pip a Cat, aby si její teorii ověřila, se o stěnu lehce opřela. Pip se posadila a popleskala židli vedle sebe. „Ale tyhle židle jsou fakt nepohodlný.“

Cat se k sestře přitulila. „Nebylo by ještě trochu šampaňskýho?“ přemítala nahlas. „Zbožňuju šampaňský.“ Odmlčela se a na tváři se jí objevil zděšený výraz. „Mám se přece bavit.“ Podívala se na Pip a zamračila se. „Nebo ne? Je to tak v pořádku?“

„Co kdybysme si o tom popovídaly nad šampáněm, půjdu

nějaký sehnat,“ prohlásila Pip, šťastná, že její sestra objevila něco, co zbožňuje, a chce se bavit.

„Tak co mu říkáš?“ sykla Fen a chytla za ruku Pip, která se

vydala pro šampaňské.

„Podle mě je šampaňský zadarmo báječnej nápad, ale už asi

došlo,“ prohodila Pip. „Cat ho rozhodně vypila litry.“

„Myslím jemu. Mattovi,“ vysvětlila Fen s napjatým výrazem a

dychtivě čekala na sestřinu odpověď.

„Každej chlap, kterej slaví narozeniny v podniku s polstrovanýma

stěnama, je určitě nesmírně ohleduplnej,“ zašeptala Pip, „a každej chlap, kterej zatáhne všechny ty flašky šampaňskýho, stojí za to, abys ho ulovila.“ Zkoumavě se na sestru zadívala. „A myslím si, že každej chlap, kterej se zamiluje do mý sestry, má bezvadnej vkus. A měl by se k tobě chovat hezky, nebo to jeho bimbátko slízne.“ Pip na Fen mrkla a odkráčela pátrat po šampaňském. „Bimbátko?“ zamumlala Fen udiveně. Šampaňské zdarma už není. Pip ale usoudí, že Cat nic jiného pít nemůže. Ne protože ho Cat miluje, ale protože Pip nechce, aby alkohol míchala; už teď toho má plné kecky. Jestli jí zlepšuje náladu šampaňské, bude je mít. Zamíří k baru. A v tu chvíli se setká se Zakem.

Postaví se k baru přímo vedle něho. Dotknou se lokty. Ale všimne si ho až v okamžiku, kdy jí barman umožní předběhnout ve frontě. Zac se na ni podrážděně podívá. Pip se na něj zamračí. Pak rychle odvrátí pohled.

Sakra! To je můj tajnej ctitel!

Je to skutečně on. A je naštvaný. Už celou věčnost neúspěšně

mává na barmana dvacetilibrovou bankovkou.

„Co má chlap dělat, aby si mohl objednat pití? Předvíst výstřih?“

zavrčí s nadsázkou, která však není v hlučném baru slyšet.

Hulvát, pomyslí si Pip. „Promiňte,“ řekne a podívá se mu do očí,

„byl jste tu přede mnou.“

„To je fuk,“ odpoví příkře, „klidně si objednejte.“

Nepoznal mě. Nemá tušení, kdo jsem.

Pip si nedokáže rychle objednat a zaplatit a proplétá se zpátky ke Cat, která klábosí s Fen a Mattem. Na jednu stranu chce jít k nim, chce se vyhnout konfrontaci, nechce, aby ji Zac najednou poznal, přistoupil k ní, natož ji oslovil. Na druhou stranu je díky Calebovi a alkoholu odvázaná, chce flirtovat, chce Zaka naštvat a překvapit ho.

Na jednu stranu ji pobavilo, že ji nepoznal, na druhou stranu ji to lehce rozladilo. A tak stojí, jedním okem sleduje Fen, jedním uchem poslouchá Cat, která je teď opilecky upovídaná, a současně pátrá po Zakovi, aby si z něho vystřelila. Když o chvilku později zamíří k baru pro další šampaňské pro Cat, náhoda jí přivede Zaka přímo do cesty. Tentokrát se na něj Pip vyzývavě usměje a on jí úsměv vrátí. To je ta pěkná holka, která ho drze předběhla u baru, uvědomí si. Ta, která mu někoho připomíná. Pip čeká u obleženého baru nepatřičně krátkou dobu. Nemám tušení, jak mě mohlo jeho chování v Holloway urazit, v nemocnici ponížit a na Hampstead Heath rozladit, a přesto mě teď v Soho ten chlápek přitahuje. Zejména když máš v záloze Caleba, který nemá děti ani nutkání tě pronásledovat. „Šampaňské, prosím.“ Zeptej se sama sebe, který z nich by tvým sestrám připadal vhodnější. „Dvě skleničky, díky.“ Nehodlám říct Cat a Fen ani jediný slovo, natož abych se jich zeptala na něco takovýho. Když se Pip se skleničkami v ruce obrací od baru, snaží se zachytit Zakův pohled, ale vypadá to, že se dívá přímo skrz ni. Cítí se odmítnutá. Ale potlačí své pocity a zamíří na opačnou stranu klubu, kde se Cat nechává balit jedním z Mattových přátel a skoro si sestřina příchodu nevšimne. Fen má v tu chvíli rty centimetr od Mattových a dává mu první z mnoha narozeninových polibků. Pip odvrátí pohled a přejíždí prstem po okraji skleničky. Zdá se, že svou povinnost splnila. Připadá si přebytečná. Připadá jí, že ji už nikdo nepotřebuje. Napadne ji, že by se mohla nenápadně vytratit. „Hele, vím, že to zní otřepaně, a přísahám, že to fakt není můj styl –, ale nemohl bych tě pozvat na skleničku?“

Tajný ctitel!

Neviděla ho přicházet. Nečekala, že to udělá. Není na to připravená. Takovouhle situaci nezná a ani se jí nezamlouvá. Sakra. Proboha, proč prostě neřekneš „jo“, Pip, a „díky“? Třepotej řasami a flirtuj. Jen tě zve na drink a ty žádný nemáš, protože ho právě do sebe obrátila Cat. Ani si nemáš s kým povídat. Třeba tím zabiješ čas. Třeba by to mohla být legrace. „Já nevím,“ odpoví Pip skoro obezřetně, „jsem tu se ségrama.“

„No, tak koupím pití i jim, když budou chtít,“ navrhne ten

chlápek. „Nebo tím naznačuješ, že ti to musí schválit?“ Chová se přirozeně, ale Pip si na okamžik pomyslí, jestli si z ní neutahuje. Pak si ale všimne, že má upřímný výraz a něžné oči a tázavě naklání hlavu na stranu. Pokrčí rameny: „Já sestry nemám,“ vysvětlí, „tak nevím.“ Tím situaci zachrání.

Zatím mě nepoznal. Nevím, jestli se mám urazit nebo se tím bavit. Je unavený, Pip. A trochu opilý. A bar je tlumeně osvětlený nebo tone v šeru. A ty vypadáš bez nalíčení a klaunského kostýmu úplně jinak.

„Hele,“ řekne Zac, „můžu ti koupit panáka, nebo tu mám vykopat díru a po hlavě se do ní vrhnout?“ Nikdy předtím ženy v barech nebalil, ale ta dívka se rozesmála a Zac má pocit, že se mu to daří. Je přátelský, ale ne vlezlý, vtipný, ale ne trapný, shazuje se, ale nehoní si triko.

„Jasně,“ odpoví Pip. „Proč ne?“ Její sestry se dobře baví. Skleničky mají plné. Prozatím ji nepotřebují.

„Co si dáš?“

Pip si olízne rty, zvedne ukazovák a předstírá, že přemýšlí. „Dám si,“ přemítá, odmlčí se, pak se na něj upřeně podívá a uličnicky se usměje, „dám si pomerančovocitronovočernorybízovou šťávu.“ Zac na ni zírá, protože kvůli všudypřítomnému hovoru, hudbě, která hraje trochu moc nahlas, několika pivům ve svém oběhovém systému a psychedelickému osvětlení usoudí, že Pip chce koktejl, o kterém nikdy neslyšel, ale který by měl asi znát. „Pomerančovocitronovočernorybízovou šťávu,“ řekne znovu Pip. „Fajn,“ odpoví Zac a snaží se zapamatovat si přesné pořadí. Pip svou žádost ještě jednou zopakuje hlasem doktorky Chichi. A povytáhne obočí a provokativně se na něj usměje. A teprve v tu chvíli mu to dojde.

„Ježkovy oči,“ zamumlá. Pip ho neslyší, ale umí odezírat ze rtů. „Klaunka?“ vykřikne Zac. „Doktorka Tentononc nebo Veselá Tadlecta?“

„Pip McCabeová,“ představí se Pip přátelsky a ostýchavě natáhne ruku, lehce zneklidněná, že její tajný ctitel vypadá trochu vyděšeně. „Proboha,“ hlesne Zac a okamžitě znervózní, že jeho slovník a fakt, že si soustavně zajíždí prsty do vlasů, až příliš připomíná Hughe Granta.

Takže určitě neřeknu: „Oblečenou jsem tě nepoznal.“

„Co taková krásná klaunka jako ty dělá v takovýmhle cirkusu?“

prohodí Zac místo toho.

Rozhostí se pauza, ale Pip ji naštěstí přeruší smíchem. „Někdy musíme naši masku a kostým odložit,“ vysvětlí.

„Jakže se to jmenuje?“ zeptá se Zac a podívá se na frontu u baru.

„Můžeš mi pomalu zopakovat, co to vlastně piješ?“ požádá ji a touží se vydat pro pití, aby se mohl vzpamatovat.

Pip se zasměje. „Obávám se, že tady by to neuměli správně namíchat,“ prohlásí, „takže mi dones skleničku červenýho.“

„Už letím,“ odpoví Zac s úlevou. „Mimochodem, jmenuju se Zac Holmes.“

„Díky, že si už můžu spojit obličej s jménem,“ utrousí Pip suše, „po takový době.“

Zac vyrazí k baru, ale téměř okamžitě se otočí. „Jen bych ti rád řekl,“ zahuláká, aby překřičel hudbu, „že nejsem žádnej úchyl a nepronásleduju tě.“

„Já vím,“ odpoví Pip, „ty seš Zac Holmes.“ Zac s úlevou

přikývne a pokračuje v cestě k baru. Pip ho provází pohledem. Má okouzlující úsměv, na úchyla. Ale taky tak trochu vypadá jako bejvalej manžel mojí kamarádky Susie. A bože, ten chlápek ji

zničil tím, že ji podváděl s její sestrou.

Neházej ho do stejného pytle. Nedělej to, tečka. Vždyť ho vůbec

neznáš.

Ale měla bych si pamatovat, že se ke mně choval urážlivě. A začal

mě balit, v baru. Nedošlo mu, že jsem to já. Je pravděpodobně na

lovu. Tohle je zřejmě jeho styl. Jestli je to tak, pak má smůlu.

A samozřejmě nesmíš zapomenout, že zítra večer máš svou

velkou schůzku s Calebem.

Přesni tak.

„Počkej, až to povím Tomovi,“ prohodí Zac, když se vrátí s pitím. „Vždyť víš, mýmu synovi.“ Tvář se mu rozzáří. „Určitě si ho pamatuješ.“

„Jak mu je?“ zeptá se Pip a uslyší, že se mu daří dobře. Zac o něm začne mluvit, obvyklé veselé historky líčené s rodičovskou pýchou, které jsou samozřejmě nevyčerpatelné. Po chvíli, když už má skleničku skoro prázdnou, si Pip přeje, aby změnil téma. A taky si přeju, aby se mi tak nelíbil. Nesmí. To je určitě tím alkoholem. Přece jen je to chlápek, kterej mě pronásledoval v nemocnicích, byl ke mně nezdvořilej na dětských oslavách, choval se divně ve veřejných parcích a dělá mi návrhy v baru. A má dítě a bývalou ženu a je zvláštní. A co má být, že je hezkej? To se mi jen zdá v alkoholovým opojení!

„Tady nejde o břemeno v malým ruksáčku,“ řekne Pip do skleničky o chvilku později, když Zac odejde k baru pro další pití, „tady jde o velký břímě, takový, za který by musel na letišti hodně připlatit.“ Zac se vrátí a potvrdí Pipiny pochybnosti, když jí začne líčit Tomovu posedlost Harrym Porterem. Právě se jí chce zeptat, co je Pip vlastně zájmeno a co je klaunství za profesi, když k nim přistoupí dvě dívky. Postaví se vedle ní jako osobní stráž a s podezřením si ho změří. „Zaku,“ přeruší ho Pip, šťastná, že se pohnou od Toma a J. K. Rowlingové někam jinam, ale zklamaná, že to uspíšil příchod jejích sester, „tohle jsou moje sestry Cat a Fen.“ Zaka jejich výstřední jména téměř rozladí, ale zdvořile je pozdraví a doufá, že odejdou. Sestry neodcházejí. Cat s Fen stojí vytrvale na místě, protože nejsou zvyklé vidět svoji sestru v pánské společnosti, ve společnosti cizího muže. A tak otálejí.

Pip si kupodivu taky přeje, aby odešly. Samozřejmě to připisuje

vínu.

Proč bych jinak chtěla mít tohohle divnýho Zaka Holmese ještě

chvíli jen pro sebe?

Fen pošeptá Pip, že Cat je namol a jestli by tedy neměly vypadnout? Pip vidí, že Cat by měla skutečně ihned odejít, ale měl by ji někdo doprovodit. Fen, která je náhle z Matta nervózní, chce, aby odešly všechny společně. Pojďme ke mně a uděláme si popkorn, navrhne. Poklábosíme si, dodá. Pip to na zlomek vteřiny naštve a přeje si, aby se sestry chopily iniciativy a postaraly se o sebe samy. I kdyby jen půl hodiny. Ale nic takového neřekne. Vynadá Fen, aby nebláznila, že odvede Cat domů sama, protože Matt s ní bude chtít určitě strávit noc. „Má narozeniny,“ vysvětlí. „Jsi jeho největší dárek.“

Obrátí se k Zakovi, na kterého Cat upřeně zírá proto, že je v

takovém stadiu opilosti, kdy civí na všechno, na co jí padne zrak. Fen Cat políbí a kývne na Zaka. Pak Pip kývne na Cat a letmo Zaka políbí na tvář. „Dík za víno, Zaku,“ řekne, „ale musím jít. Cat opustil přítel a navíc je opilá. To je katastrofální kombinace.“ „Jasně,“ odpoví Zac skoro dychtivě, protože ta smutná opilá sestra vypadá, jako by se měla každou chvíli rozbrečet nebo pozvracet. Nebo obojí, v jakémkoli pořadí, hodně brzo. Pip ji odvádí pryč. Zac ji provází pohledem. Má krásný zadek. Nech ji jít. Divný sestry s praštěnýma jménama. No tak! Není to můj typ. Nehledě na to, že je to proboha blbá klaunka.

Ale když se Pip o pár minut později nečekaně vrátila, překvapilo

ho, jak rád ji zase vidí. Její opilá sestra byla zelená jako sedma a Pip na něj omluvně povytáhla obočí a zamířila s Cat k toaletám.

„Moje sesterský povinnosti mají svý hranice,“ prohlásila, když se

o chvilku později objevila vedle něho. „Doprovázet Cat až k míse sahá za ně.“ „Hele, nešla bys se mnou někdy na skleničku, až nebudeš mít v patách sestry, někam, kde nebudeme muset překřikovat šílenou hudbu a kde barmani nejsou šovinisti?“ Zac byl nezvykle nervózní,

ale pivo v jeho oběhovém systému mu dodalo odvahy a spustil: „Já vím, že ti připadá, že jsem se k tobě v parku, nemocnici a na té dětské oslavě choval jako hulvát, ale neudělal jsem to schválně, prostě nešťastná náhoda. Nejsem hulvát, fakt ne. Ani nebalím holky v barech, vlastně ani jinde. A ještě nikdy jsem nepotkal klauna, kterej není chlap, starej a děsivej.“ Odmlčel se, aby se nadechl, a přemítal, jak pokračovat. „A rád bych tě pozval na skleničku, protože mi připadáš zajímavá a můj syn tě zbožňuje.“ Zarazil se a poškrábal se na hlavě. „Ale nechci tě pozvat na skleničku jako vděčnej otec,“ mlel pantem dál, „ale fakt čistě kvůli tomu, že se mi moc líbíš.“

Kurva! Co to plácám? Bože, co to plácá?

Pip ještě neřekla jediné slovo na odpověď. A osvětlení bylo právě ztlumené natolik, že Zac stěží rozeznal její tvář, natož aby posoudil její výraz.

„No nic, Pip, chovám se jako idiot.“

Ale nepatrné přikývnutí, záblesk úsměvu vzkřísily v Zakovi naději. „Hele,“ řekl a lehce jí položil ruku na rameno, „jen si prostě myslím, že by mohlo být fajn, kdybysme si někdy zašli na skleničku.“ „Jasně,“ pokrčila Pip rameny. Přestože měla čas, zničehonic zjistila, že nemá chuť si jeho návrh důkladně promýšlet. „Proč ne!“ „Super,“ přikývl a její odpověď ho překvapila natolik, že dokázal do sklenice s pivem jen znovu zamumlat „super“.

„Jsem ve Zlatých stránkách,“ informovala ho a natáhla k němu

ruku. „Teda, je tam Veselá Marta.“ „Super,“ vykoktal Zac naposledy.

V tu chvíli se k nim vrátila Cat, šedivá a zvadlá. Pip s ní zamířila k východu. Cestou se otočila a kývla na Zaka. Zac jí rukou naznačil, že zavolá. Znovu přikývla. Sledoval, jak sestru ochranitelsky objala kolem ramen, a pak zmizely.

Zac si na Julianu ani jedinkrát nevzpomněl. Ani v nejmenším mu nevadilo, že s ním ten večer není. Měla něco důležitějšího. Ne že by ji hodlal pozvat. Koneckonců, jen se spolu vídali, jo, dost pravidelně, ale bez dodatku o exkluzivitě. Nebyli „pár“, což navíc potvrzoval fakt, že když šli spolu do postele, což byl účel, proč se vždycky sešli, bylo to kvůli sexu, ne proto, aby se milovali nebo spolu strávili noc.

Zac se vrátil ke svým přátelům v klubu a jejich otázky ohledně

toho, kdo byla ta dívka, s kterou se bavil, odbyl slovy „jedna holka, kterou jsem párkrát potkal“.

Nejsem si jistej, proč chci tuhle Pip McCabeovou sbalit, přemítal, když ho o pár hodin později vezl taxík domů. Ale rozhodně vím, že ji sbalit chci, takže proč asi zjistím, až to udělám.

Ani jednou jsem si nevzpomněla na Caleba.

Pip si to uvědomí, když ukládá Cat do postele, s kbelíkem vedle,

a pak si rozestele na sestřině pohovce.

Znamená to, že jsem promiskuitní? Nebo je to totéž, jako když má

člověk dvě pracovní nabídky a zahájí druhý pohovor dřív, než se

rozhodne, která ho zajímá víc?

„Počkat,“ řekne tiše do tmy, „já už dvě práce mám.“

Nicméně dívka, která tvrdila, že nepotřebuje chlapa, natož dva,

před usnutím dumá, jestli jí zavolá Tajný ctitel a jak dopadne její zítřejší schůzka s Okouzlujícím doktorem. Doufá, že toho prvního

zase brzy uvidí. A těší se, že toho druhého uvidí dřív.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

P ip by se k tomu nikdy nepřiznala, ale ve skutečnosti se těšila, že nebude trávit sobotní večer sama. (I když často prohlašovala, že všichni sobotní večery přeceňují, a přitom se během nich dá vyžehlit tolik prádla.) A navíc se těšila, že nebude mít sex sama se sebou. (I když, jak dobře víme, je vášnivou zastánkyní výhod vibrátorů.) Taky doufala, že zítra v tuhle dobu si nebude číst nedělní noviny sama. (I když své rodině a kamarádkám nikdy neprozradila, že je to vždycky jen v neděli dopoledne, kdy se cítí ve své samotě spíš osamělá než šťastná.) Cítila, že má právo předpokládat, že zítra touhle dobou bude zachumlaná u Caleba v posteli (kterou si představovala jako mahagonovou bateau lit s povlečením z bílé egyptské bavlny); noviny, croissanty a čerstvé ovoce rozložené kolem nich. Skoro cítila vůni kávy. Možná se půjdou projít do Petticoat Lane nebo Spitalfieldsu nebo si koupit do Brick Lane sendviče k obědu. V tu chvíli, protože se probudila za rozbřesku v hlučném Camdenu na Catině nepohodlné pohovce, jí představa východního Londýna v neděli připadala romantická, dokonce exotická. Pip měla pocit, že je na krátké dovolené. Kvůli schůzce. Snídani v posteli. Procházce ruku v ruce po místech, kde nikdy nebyla. Tiše a rychle se oblékla, uklidila lůžkoviny a nakoukla do Catiny ložnice. Sestra hluboce spala. Pip jí napsala vzkaz, že doufá, že kocovina nebude příliš houževnatá, doporučila jí nurofen a obyčejnou zvětralou kolu –, a pak pěšky, svižnou chůzí zamířila do svého bytu, který se nacházel asi míli odtud.

Jakmile dorazila domů, pustila se do žehlení. Žehlila samozřejmě proto, že večer bude mít mimořádně jiný program. Zatímco žehlila, snažila se nečekat na Calebův telefonát a něčím se zabavit, aby neustále nesledovala čas. Dovolila si kontrolovat hodiny vždycky jen potom, co vyžehlila čtyři kousky. Vyžehlila všechno prádlo, které vyžehlit potřebovalo, stejně jako několik dalších kousků, které to nepotřebovaly.

Posadila se, zmatená a napjatá. Ne protože Caleb ještě nezavolal, ale protože si uvědomovala, jak je nervózní. To jí dělalo starosti. Snažila se zjistit důvod. Byla nervózní ohledně toho, kdy přesně zavolá, a na druhou stranu byla nervózní z toho, že třeba nezavolá. Vyvádělo ji z míry, že jí na tom skutečně tak záleží; že to, co Caleb udělal nebo neudělal, udělá nebo neudělá, ovlivňuje její náladu. Byl pánem situace a nevěděl to, ale ona to věděla; trápilo ji, že se nedokáže uklidnit. Nedokázala provozovat meditaci, kterou tak často vychvalovala a kterou doporučovala svým kamarádkám, a to jí vadilo.

Řekla si, že když Caleb nezavolá do půl dvanácté, nestojí za to; ale teď se ta doba blížila a Pip z toho byla nervózní. O deset minut později usoudila, že když nezavolal do oběda, znamená to, že nezavolá vůbec. Pomyslela si, že když se ještě neozval, určitě to znamená, že není tak žhavý. Položila si otázku, jestli Caleb stojí za to, aby se kvůli němu trápila. Proč by jí na něm mělo záležet? Proč to prostě nenechá osudu? Jestli ho bude mít nebo nebude?

Bezstarostnost, tou byla proslulá. Místo toho se na sebe zlobila. Ty hloupá náno. Jedno pomuchlování na schodišti a jedno zaflirtování na ambulanci a stala se z ní jedna z mnoha jejích kamarádek, které se na ni často obracely, když zoufale čekaly na telefonát. Samozřejmě že zavolá, říkala jim. Nic v tom nehledej, říkala. A když se jim dotyčný neozval, utěšovala je, že za to ten chlápek stejně nestojí, že si je nezaslouží. Pip šokovalo, že není dnes schopná řídit se tím, co hlásá.

Telefon zazvonil v 11:52. Než ho zvedla, snažila se vybavit si

hluboký význam toho, co přisoudila telefonátu mezi půl dvanáctou a dvanáctou. Caleb se do půl dvanácté neozval, no jasně, takže to samozřejmě znamená, že za to nestojí. Když zvedla sluchátko, cítila, že míček je na její straně hřiště. Ale když uslyšela na opačné straně linky Catin hlas, která jí děkovala, že se o ni postarala, ztratila podání. Pip byla na dně. A naštvaná na Cat, kterou odbyla pár větami. Sakra. Jestli teď Caleb zavolá, budu prostě předstírat, že jsem na to úplně zapomněla, že mám jiný program, že jsem šíleně zaneprázdněná a že jsem se včera vrátila ze Soho pozdě v noci, takže možná jindy, doktore Simmonsi.

Telefon zazvonil. Pip si odmítla připustit zrychlený tep, záblesk naděje, a zvedla ho. „Nazdárek, Pip, tady Caleb.“ Zatímco jí v hlavě zpívaly hlasy Londýnského filharmonického sboru vítězoslavné „aleluja!“, řekla rezervovaně „ahoj“. Bylo 12:05. Co to znamenalo? No, to je fuk, ne, protože jí teď volá, hovorný jako vždy, aby si s ní domluvil rande.

„Seš ještě volná?“ zeptal se. „Co podnikneme?“

Ale Pip, copak jsi na to úplně nezapomněla? Copak jsi to

nechtěla nechat na jindy, dělat drahoty?

„No,“ utrousila Pip a předstírala, že uvažuje.

„Mohl bych se u tebe zastavit, vím, kde bydlíš,“ navrhl Caleb

nenuceně.

„Nebo bych mohla přiject já k tobě, protože nevím, kde bydlíš,“

odpověděla Pip. „Mohli bysme se projít po Petticoat Lane a Spitalfieldsu a koupit si v Brick Lane sendvič. Ještě nikdy jsem tam

nebyla.“

Jasně, Pip, proč mu taky neprozradíš svoje představy o egyptské

bavlně, a když už jsme u toho, nepokračuješ a neobjednáš si i svoje nedělní noviny?

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. „Já jen, no, promiň,

ale nejde to. Mám dneska noční službu,“ omluvil se Caleb.

Snaž se, aby to neznělo zklamaně, Pip. „Aha,“ hlesla Pip zklamaně.

Další ticho.

Proč nepoužiješ svou větu o tom, že to necháte na jindy? Jestli spolu nemůžete být v neděli ráno, opravdu za to stojí sobota odpoledne?

„Hele, přibližně do sedmi mám volno,“ říkal Caleb s neskrývanou

dychtivostí. „Je teprve poledne.“

Domluveno. Dal Pip svou adresu, a přestože jí vysvětlil, jak se k němu od stanice metra Old Street dostane, zavolala si místo toho taxík a oželela jízdné za patnáct liber.

V téhle fázi jí psaly kamarádky esemesku. Sem v taxiku,

drz mi palce! Nebo třeba Schuzka, mysli na me!

Nebo dokonce Ve 4 vasnivej sex. V 6 cinknu! Přestože jim Pip odepisovala zprávy plné entuziasmu a rad, současně je plísnila, že kvůli nějakému chlapovi skočí s takovým spěchem a dychtivostí do taxíku. Ale samozřejmě když sama mířila v taxíku na východ, nebyl tu nikdo, komu by mohla napsat, protože nikdo neznal její plány. Ve skutečnosti nikdo dokonce ani nevěděl o doktoru

Calebu Simmonsovi.

Caleb měl menší byt, než si myslela, a musela se ovládat, aby

necítila zklamání. Nenapadlo ji, že se bude nacházet v moderní

zástavbě. Představovala si něco jako loft. A nebyla tu bateau lit. Jen poměrně malý gauč bez čela s námořnicky modrými lůžkovinami. Cestou na toaletu byt nenápadně očíhla. Koupelna byla příliš malá, než aby se do ní vešla vana. Všimla si sprchového závěsu se siluetou matky Normana Batese s nožem v ruce z Psycha. Okamžitě usoudila, že to musí být vánoční dárek od nějakého mladšího bratra. Když vešla dovnitř, zjistila, že je víčko na pastě, mýdlo v mýdelníku není rozmočené a záchodové prkýnko je sklopené. Byt byl čistý, uklizený a přehledný, stěny bílé a všude ležela dřevěná laminátová podlaha. Kdyby tady bydlela, pojala by interiér obdobně, pomyslela si a v duchu sobě a Calebovi blahopřála, že mají, pokud jde o barvy, stejný vkus. Ale v bytě byla silně slyšet televize zezdola i zuřivá hádka plná anglosaských sprostých slov a žargonu, která se odehrávala o patro výš.

„Musel jsem tam ošetřit zlomený nos,“ prohodil Caleb a ukázal

na strop. „Praštila ho.“

„No,“ pronesla Pip vesele, příjemně překvapená chrpami ve váze,

„na druhou stranu nemusíš v telce sledovat telenovely.“

V Cosmopolitanu určitě psali, že květiny ve váze ukazují na

silného muže, který je vyrovnaný se svou ženskou stránkou! Bezva.

„A co tvý sousedi?“ zeptal se Caleb s upřímným zájmem a lehkou

nostalgií.

„Starší lidi,“ odpověděla Pip. „Paní, co bydlí přímo nade mnou, dělá ten nejbáječnější jablečnej koláč na světě.“

Vsadím se, že Caleb umí i skvěle vařit, vsadím se, že sedí támhle u stolu a zdravě se stravuje; rozhodně nevečeří polotovary před televizí.

„Šťastlivče!“ konstatoval Caleb (který jedl často polotovary, někdy u stolu, ale obvykle před puštěnou televizí). „Když už mluvíme o tom jablečným koláči, mám děsnej hlad, nezajdeme si někam na oběd?“ Najedli se v řecké restauraci a objednali si všechny předkrmy z jídelního lístku a dvě hlavní jídla k tomu. Obsluha vítala Caleba srdečně a vřele, což Pip potěšilo. Pan Oblíbený. Pan Pyšný na svůj domov. Pan Milovník květin. Pan Normální. Doktor Simmons. Pan Sprchový závěs Psycho, Pip? Řekla jsem ti, že podle mě jde o dárek od nějakýho pubertálního bratra.

Má bratra, pubertálního nebo jiného?

Nevím. Ještě jsem se neptala. A i kdyby neměl, tak co, je to pan

Postmoderní smysl pro humor!

Pip si dala pozor, aby sladila s Calebem množství česneku, a také si dala pozor, aby nesnědla moc pity. V jednom ženském časopisu se dočetla, že „chléb nadýmá“. Dech páchnoucí po česneku je jedna věc, nafouklé břicho docela jiná. Nemohla uvěřit, že se řídí při obědě pochybnou dietní radou. Pita byla skvělá, lehce spálená, a Pit si vzala jen jeden kousek. Směšný. Tohle slovo by určitě řekla některé ze svých kamarádek, které se pity vystříhaly ze stejného důvodu. Po obědě se šli projít, dívali se na domy a povídali si o tom, jak obvykle tráví víkendy. Pip neřekla „žehlením“, nenuceně mu sdělila: „Většinou se poflakuju, pokud nepracuju.“ Caleb prohlásil, že většinou slouží. Pip si pomyslela, že by si měla tuhle informaci zapamatovat, aby o ní mohla později přemýšlet. Klidně by mohla mít Caleba a dál o sobotních večerech žehlit. Dokonce uvažovala o příštím víkendu a doufala, že Caleb nemá službu nebo že by si ji mohl eventuálně vyměnit. „Takovýhle obchody se mi líbí,“ rozplývala se Pip před krámkem „Všechno za jednu libru“. „V takových krámcích nakupuju věci pro doktorku Chichi.“

„Tak pojďme dovnitř,“ navrhl Caleb a podržel Pip dveře, čímž si získal body. (Pan Vychovaný, připsala si na seznam.) Strávili tam veselou a užitečnou půlhodinku a Caleb trval na tom, že zaplatí skvosty, které si Pip vybrala do košíku. „Ber to jako dvacetilibrovej dar Reneeově nadaci,“ prohlásil, aby zarazil její přehnané díky. Vděčně ho políbila. A on jí polibek vrátil. Vášnivý. A pak se dychtivě políbili, i když stáli přímo ve dveřích obchodu. Teprve když si prodavač odkašlal a postarší zákazník zamlaskal, se rozhodli, že se vrátí k němu do bytu a budou v líbání pokračovat tam. Koneckonců, bylo pozdě odpoledne. A koneckonců, Caleb měl večer službu. Pip uklidnilo, že v bytě je dokonce ještě víc rámusu než před obědem. Díky tomu vyhlíželo její náhlé zachichotání svým způsobem příhodně, protože žena nahoře zahulákala: „Seš zkurvenej hajzl!“ právě v okamžiku, kdy jí Caleb vyhrnul tričko, aby se pokochal pohledem na její ňadra, drze vztyčená v bílé vyšívané podprsence, a bezděčně vykřikl. A z podobných důvodů si Caleb broukal melodii z Hlavní tribuny, která se ozývala z bytu dole, když mu Pip rozepínala džíny a stahovala mu je ke kotníkům. Pip se mohla kousnout do rtu a povytáhnout obočí jak kvůli pohledu na působivou bouli v jeho spodkách od Calvina Kleina, tak kvůli zavřeštění ženy seshora: „Vypadni z mýho života, ty zasranej idiote!“ Než byli Caleb a Pip nazí, televize ztichla a zasranej idiot zřejmě vypadl. Nicméně oni v sobotu odpoledne nehybně, mlčky stáli a obdivovali nahotu toho druhého a své obrovské štěstí. Byli uvolnění a šíleně nadržení. Pip se už strašně dávno nemilovala. A tenkrát, před mnoha měsíci, s Mikem, s tím milým chlápkem, do něhož nebyla nikdy zamilovaná, šlo o nepopsatelný a poněkud mechanický akt. Mikea znala celkem dlouho. Mockrát se spolu sešli, než se jí zeptal, jestli by se s ním nechtěla vyspat. O Calebovi oproti tomu nevěděla skoro nic, nicméně byla šťastná, že se s ní to odpoledne tak krásně miluje. A zjistila, že mu chce oplatit stejnou mincí. Nejen to, že když mě škrábeš na zádech, já tě taky poškrábu; ale víc, tak krásně mě laskáš špičkou jazyka na klitorisu a já tě budu něžně laskat rty na varlatech. A podívej, můžeme to dělat současně! Pip a Caleb si v duchu blahopřáli, že se milují s tak vstřícným, vynalézavým a vzrušujícím partnerem. Caleb připisoval Pipinu fyzickou dovednost a nápaditost její akrobatické průpravě a obratnosti showmanky. Pip se domnívala, že Calebova dokonalá znalost jejího těla a jemná, ale zručná a jistá práce prstů souvisí s jeho náročným lékařským vzděláním. Připadal jí inteligentní, ohleduplný a zralý. Navíc byla díky tomu, že se jí neuvěřitelně líbil, naprosto uvolněná a jejich soulož byla vášnivá a příjemná. Samozřejmě použil kondom. V půl osmé už byla Pip doma. Byla fyzicky unavená a psychicky vyčerpaná, a i kdyby měla nějaké nevyžehlené prádlo, stejně by neměla na žehlení náladu. Nepřítomně zírala na televizi a usmívala se, že Calebův soused ve spodním bytě s největší pravděpodobností sleduje stejné programy.

* „Ruth?“

„Ahoj, Zaku! Co děláš v sobotu večer doma?“

„Dodělávám resty, vyřídil jsem pár telefonátů, zaplatil pár

složenek a podíval se na pár nahrávek, který jsem nedávno natočil,“

odpověděl Zac nenuceně, i když trochu defenzivně.

„Myslela jsem si, že budeš pít, jíst a šoustat.“

„No, seš necuda a brácha si tě vzal jen kvůli tomu, ne proto, jak

vypadáš,“ odsekl.

„Trhni si nohou,“ rozesmála se Ruth. „Od tebe to sedí, chceš k

telefonu Jima? Spokojeně krká, protože právě zhltnul kari.“ „Jim se vždycky uměl slušně chovat, za chvíli budu jako on. Jen mě napadlo, jestli nemáš telefonní číslo na tu klaunku, kterou jste pozvali na Billyho oslavu?“

„Na Veselou Martu? Jasně, vydrž. Moment. Jo, tady to mám. Je dobrá, docela drahá, ale dětem se líbí. Chceš ji pro Toma?“ „Možná. Snad. Jen mě napadlo, že jí cinknu a zjistím, co a jak.“

Zac nikdy nelhal, i když neurčitě a vyhýbavě se choval často.

Poděkoval švagrové, prohodil pár slov s bratrem, který mu krknul do sluchátka, a pak se rozloučil, aby zatelefonoval Pip.

Řekl jsem, že jí zavolám. Prostě jen nechci hledat její číslo ve

Žlutých stránkách.

Ale měla zapnutý záznamník. Dokonce to nebyl ani její hlas, ale lehce počítačová zdvořilá nahrávka od Britského telecomu. Zaka to neodradilo.

„Tady Zac Holmes, včera jsme se viděli. Volám jen kvůli tý skleničce a napadlo mě, jestli bys se mnou zítra nešla na decentní šálek čaje. Třeba do nějakýho nóbl hotelu? Na banán se šlehačkou? To není dvojsmysl. Zkusím to pozdějc. Ahoj.“ Pip celou dobu visela ruka nad sluchátkem. Řekla si, že ho zvedne, až jí zavolá znovu. Když bude mít chuť si popovídat. Ale ten sobotní večer Pip už nikdo nezavolal. Rozhodla se, že si tedy užije sobotní večer úplně sama, a přemítala, že když se to s Calebem vyvine, budou možná brzy nedostatkovým zbožím, samozřejmě podle toho, jestli nebude mít službu.

Žádné nutné domácí práce. Hlad neměla. V televizi nic nedávali. Nedávno dočetla román od Anne Tylerové a za den za dva si koupí nový paperback. Fen, Cat ani Megan ji nepotřebovaly. Doma měla všechno hotové. Takže by se mohla prostě uvelebit zpátky na pohovku, obejmout polštáře, na které ušila povlaky, a popíjet rioju, kterou si schovávala na zvláštní příležitost. Mohla by jen tak odpočívat a oddávat se vzpomínkám na odpoledne s Calebem. A přesto si přehrála Zakův vzkaz ještě jednou. Chci přemýšlet, jak je možný, že o mě najednou stojí dva chlapi. Chci zjistit, jak je možný, že mi to připadá spíš legrační než nepříjemný nebo znervózňující. Je to divný. V centru pozornosti si připadám bezostyšná, přitažlivá. Ještě divnější je, že se mi to vlastně líbí! Co když na tom začnu být závislá? K čemu to povede? Neměla bych se řídit příslovím: Dvakrát měř, jednou řež? „Já chlapa nepotřebuju,“ prohlásí a vypne televizi, kterou poslední hodinu bezmyšlenkovitě přepínala z jednoho kanálu na druhý, protože opravdu nebylo na co koukat. „To vím jistě.“ Odnese 78

do kuchyně podnos s večeří, které se sotva dotkla, umyje nádobí a všechno utře. „Nepotřebuju jednoho chlapa, natož dva, ale na druhou stranu, a nemůžu uvěřit, že si to myslím, a už vůbec ne, že to říkám nahlas –, možná by bylo fajn nechat se chvíli dobývat a balit.“ 79

KAPITOLA TŘINÁCTÁ N o, naštěstí nejsou daňový specialista ani klaunka pověrčiví, kdyby byli, nedomluvili by si v téhle kapitole schůzku. Vypovídá to něco o jejich morálce nebo i tom, že žádnou nemají, když se scházejí bez vědomí lidí, s nimiž spí? Nepochybně se můžou ospravedlnit tím, že je k tomu nevede nemorální úmysl, žádný úmysl –, jen čistá zvědavost a touha dát si něco k jídlu, mít v neděli odpoledne nějaký program.

Pip přišla textová zpráva na mobil v okamžiku, kdy začala zvonit pevná telefonní linka. Právě držela v ruce přílohu Sunday Times „Styl“ a těšila se, že ji prolistuje a pak se uvelebí k samotným novinám. Domnívala se, že se jí ozvaly Cat nebo Fen, aby ji

informovaly o nejnovějších událostech a požádaly ji o radu. Pip v tu chvíli zapomněla, že jsou to s mnohem větší pravděpodobností její dva muži.

Zničila si me! Budu nepouzitelnej… CS

„Haló? To je Pip? No, tady je Zac, ahoj.“

Tak tomuhle se říká dvojitý rande? napadlo Pip, když si četla

textovku od jednoho muže a zdravila druhého.

„Nechtěla by sis odpoledne zajít na ovocný koláč a čaj?“ zeptal se Zac. Pip se na okamžik zamyslela a přemítala, jestli by si neměla nechat ten den volný pro případ, že by ji chtěl vidět Caleb. Ale byla sama ze sebe zděšená, věděla, jak by každou kamarádku sjela, kdyby takhle uvažovala. Zac se jí neptal, jestli nemá chuť na sex, jen na ovocný koláč.

Rozinky nesnáším.

Proboha, Pip, budou mít i lehký piškot.

„Jasně,“ slyšela se Pip říkat, ještě než si stačila ujasnit, jestli je to dobrý nápad nebo ne.

„Bezva.“ Zaka to potěšilo a současně překvapilo. „Nedávej si nic k obědu!“

Zatímco se jí Zac ptal, jestli ji má vyzvednout nebo se sejdou na

místě, vymýšlela odpověď pro Caleba. Se Zakem se domluvili, že se odpoledne setkají na stanici metra Green Park. „Bože, doufám, že mě nevezme do Ritzu,“ zamumlala a přitom odepisovala Calebovi, že díky němu chodí jako John Wayne. Ale když se začala chystat na schůzku, dlouho řešila, co si vezme na sebe, a než si vybrala pistáciové lněné šaty košilového střihu, které si koupila vloni v létě ve výprodeji, a vanilkový propínací svetr od Agnes B., za který zaplatila plnou cenu, vyzkoušela si tři nebo čtyři varianty. (Když ji Zac uviděl, pomyslel si, že vypadá k nakousnutí.) Usoudila, že vysoké podpatky by byly moc, ale měla radost, jak neformálně, ale originálně doladila oblečení světle modrými semišovými teniskami Adidas. Dala si záležet na líčení a rozhodla se, že si nechá rozpuštěné vlasy. Zac si toho všiml. „Nechala jste si rozpuštěný vlasy, slečno Pip McCabeová,“ pronesl, přivítal ji polibkem, který jí polichotil a současně ji překvapil. Ale už nedodal, že ve světlých barvách vypadá k nakousnutí. Místo toho stiskl rty a vydal se s ní po Piccadilly.

Zac nevede Pip na čaj do Ritzu. Pip má dojem, že míří k Fortnumu. Ne. Zůstávají na opačné straně ulice. Takže snad do Royal Academy? Ale Zac daleko před těmi posvátnými portály odbočí vlevo. Albemarle Street. Hotel Brown. Pokud existují dvě věci, které se Pip o tomhle muži velice rychle dozvěděla, pak to, že není snob a že je nepředvídatelný. U Browna ještě nikdy nebyla; vlastně o tomhle podniku dokonce ani neslyšela. Ale okamžitě tu zatoužila strávit jednu nebo dvě noci. No, nejsem si jistá, co to vypovídá o tom, jak na Pip zapůsobil Caleb, o tom, jak na ni zapůsobil Zac, a co to vypovídá o Pip samotné, ale dneska se navzdory včerejší zdrženlivosti, pokud šlo o pitu, cpe jako nezavřená. Z úžasných jednohubek nenechá ani drobek; ve skutečnosti dokonce sebere z talíře zatoulaný proužek řeřichy. Prozradí Zakovi, že by nedokázala rozhodnout, který druh je nejlepší, s vajíčkem a řeřichou, s okurkou nebo s lososem –, ale že by je dokázala sníst všechny znovu.

„Šetři se,“ prohodí Zac, potěšený, že Pip dokáže dobré jídlo ocenit. Juliana totiž vždycky trvá na drahé restauraci, kde pročítá jídelní lístek, jako by šlo o školní test, který není schopná zvládnout, a pravidelně vytváří z jídla na talíři zajímavá seskupení, nicméně sní jen vrabčí porci. Proto se Zakovi líbí svačit s klaunkou, i když Pip vybere z koláčku všechny rozinky. Ale dělá to tak roztomile, až to skoro vypadá, jako by to patřilo k slušnému chování. A teď, když koláček dojedla, olizuje přímo ze lžičky obrovské kapky husté šlehačky. Pip má ale ještě místo v žaludku i chuť na lákavé miniaturní zákusky a vybírá si millefeuille a kávový banánek a jahodový dortík.

Chvatně usrkává lapsang a naklání se k Zakovi. „Kdyby to tady nebylo tak elegantní,“ svěří se mu veselým šeptem, „hlasitě bych si říhla.“ To je první věta, kterou řekne od chvíle, kdy se rozplývala nad jednohubkami, a Zac bezděčně vyprskne do čaje a postříká se. Je od hlavy k patám v námořnicky modrém oblečení, takže to naštěstí není vidět. „Pane Holmesi!“ vyplísní ho Pip. „Pamatujte na slušné chování! Uvědomte si, prosím, že jste v nóbl hotelu.“

Bože, myslím, že ji miluju.

Nebuď blázen, vždyť ji skoro neznáš. Zac se mile zeptá na Cat a jestli se druhá sestra (nemůže si vzpomenout, jak se jmenuje, ale má dojem, že to znělo jako Finty, Ffion nebo tak nějak) vyspala s tím oslavencem. Pip si uvědomí, že konkrétní podrobnosti o Catině chronické kocovině jsou u tak báječné svačiny stejně nevhodné jako detaily o tom, co Fen s Mattem prováděli po večírku. Odpoví, že jsou obě sestry v pohodě, a zeptá se na Toma. Ráda by slyšela, že je na tom dobře, ale o konkrétní informace nestojí.

Je to určitě bezva kluk, ale je to kluk tohohle chlápka. Chlapík,

se kterým jsem si zašla na svačinu a je mi s ním fajn, má malýho

syna a bývalou manželku. Nezapomeň, že já si opravdu, skutečně,

někoho takového do života pustit nemůžu.

Samozřejmě nepředpokládáš, že by se to mezi vámi nějak

vyvinulo.

Samozřejmě že ne.

Ještěže tak, protože Zac by dokázal o Tomovi a jejich včerejší návštěvě lodi Jejího Veličenstva Belfast vykládat celé hodiny. „Kde pracuješ?“ přeruší ho Pip. Zac se napije čaje a nakloní hlavu na stranu. „Jsem daňovej specialista,“ řekne beze stopy provinilosti nebo rozpačitosti. Pip bleskne hlavou, že si dělá legraci. Copak by se netvářil provinile nebo rozpačitě, kdyby to byla pravda? Pak ji napadne, že jestli lže, proč si vybral tak zvláštní zaměstnání? Doufá, že není lhář, ale současně doufá, že si dělá legraci. Ví, že nesmí vykřiknout: „Děláš si srandu!“

Podle mě je daňovej specialista lepší než realitní makléř,

exekutor nebo funebrák. O trochu.

Přikývne a usoudí, že bude lepší změnit téma. Ale ne zpátky k dětem. Podívej se na mě. Jsem na svačině s daňovým specialistou, kterej má syna z předchozího manželství. Asi bych měla být radši v Hoxtonu s doktorem Simmonsem. Tak či tak bych neměla být tady, i když nejsem tam.

No tak, Pip, dobře se bavíš. Čaj je skvělý a hovor nenuceně

plyne.

Ale je to daňovej specialista.

No a? Ty jsi klaunka.

„Seš první daňovej specialista, kterýho znám,“ prohlásí Pip, jako by byl z planety, která leží nesmírně daleko od naší sluneční soustavy. „To by mě nikdy nenapadlo.“ „Seš první klaunka, kterou znám,“ pokrčí Zac rameny, jako by ho to přesto těšilo. „Co kdybysme se šli projít do parku?“

Pomalu prošli Green Park a dostali se do St. James’s Parku. Pip si uvědomila, jak je přejedená, a byla ráda, že má trochu pohybu. „Víš, že všechny labutě ve Velký Británii patří královně?“ zeptal se jí Zac. „A že když některou zabiješ, můžou tě odsoudit k smrti?“ Pip si ho dlouze změřila. Zastavila se, a když se podívala na boty, trochu jimi zašoupala (a na pravé tenisce objevila hovínko). „Sakra,“

prohlásila zoufale, „tak ráda vraždím labutě. Kdykoli mám příležitost, fakt.“ Zac do ní dloubl a řekl jí, aby si trhla nohou.

Rozesmála se.

„Tak jak ses dostala ke klaunskýmu povolání?“ zeptal se s

nepředstíraným zájmem. „Chci říct, že to není právě nejběžnější

profese. Vynáší to?“

„Bože,“ obrátila Pip oči v sloup, „nechceš mi navrhnout, že mi budeš dělat daně, že ne?“ V duchu si pomyslela, že by to možná nebylo na škodu a že by měla tohle přátelství utužit. Koneckonců, než odešly z domova, Django jim vštípil, jak je pro život přátelství s lékařem, zubařem, právníkem nebo daňovým poradcem důležité. Fen během studií na univerzitě poznala všechny čtyři. Pip mohla o deset let později, tenhle víkend, konečně odškrtnout lékaře a daňového poradce. Což znamenalo, že chudinka Cat je jediná sestra, která

nemá žádné užitečné kamarády. „No, hlady netrpím. Dělám klaunku odjakživa,“ odpověděla na Zakův dotaz. „Pochybuju, že by mi šlo líp něco jinýho.“ „Ale proč klaunka?“ vyzvídal Zac. „Schováváš se za nějakou maskou? Potkala tě v životě nějaká tragédie, kterou se snažíš překonat?“

Pip dostala takový záchvat smíchu, až se rozkašlala. Díky tomu se mohla vzpamatovat. Díky tomu ji mohl Zac poplácat po zádech. A krátce jí stisknout paži. A jemně ji pohladit. Překvapilo ji, že neucukla, i když se bála, že trochu zčervenala. „Jednoduše řečeno, ráda rozesmávám lidi,“ prohlásila co nejveseleji, aby zamaskovala

ruměnec, „a brzy jsem zjistila, že mě to nejen baví, ale že jsem v tom navíc dobrá.“

„To je velký umění,“ pronesl Zac zamyšleně, „a určitě dřina.“ Pip to polichotilo. „Tím chci říct, že tvoje práce v nemocnici tě určitě vyčerpává.“ „Vyčerpává,“ potvrdila Pip. „Proto taky Reneeova nadace, která mě platí, naše hodiny pečlivě reguluje. A důkladně nás na tu práci připravila. Ale v zásadě jsem v úterý a ve čtvrtek večer nepoužitelná.“

„Chápu,“ přisvědčil Zac tiše. „Určitě vídáš věci, o kterých doufáš, že je už nikdy neuvidíš.“

Pip přikývla. „Viděla jsem děti, který jako děti nevypadají. Viděla jsem děti umírat. Viděla jsem rodiče dětí, který umřely. To mě pronásleduje.“

Zac nevěděl, jak na to reagovat. „Bože, při vší smůle máme s Tomem štěstí,“ řekl stejně tak sobě jako jí. „Mohlo by to být mnohem horší.“

Najednou si Pip připadala trochu unavená. Místo aby mluvila se svým daňovým poradcem o daních, vykládala mu o stresující stránce svého povolání. To by neměla dělat. Je koneckonců víkend, a navíc významný.

„Hele, změníme téma,“ navrhl Zac a posadil se vedle ní na

lavičku věnovanou „Elsie, která tohle místo milovala“. Pozorovali

labutě. Pip byla pořád ráda, že snědla svačinu do posledního

drobečku, přestože to znamenalo, že neměli ptáky čím krmit.

„To může být pěknej průšvih, s těma labutěma,“ poznamenala.

„Co když na tebe zaútočí a ty ji v sebeobraně zabiješ, pošlou tě i za tohle do vězení?“

Zac se nad tím zamyslel. „To nevím,“ odpověděl rozvážně, „ale

určitě se na to Její Výsosti zeptám, až ji příště uvidím.“

Pip málem vyprskla, ale ovládla se a vážně pokračovala: „Hmm,

a vídáš se s ní často?“

„Třikrát čtyřikrát ročně,“ pokrčil Zac rameny, „když potřebuje

pomoct s daní z přidaný hodnoty a s daňovým přiznáním.“

Pip do něho šťouchla tak silně, že skoro z Elsiiny lavičky spadl.

„Jednou jsem se s ní setkala,“ vzpomněla si Pip, „určitě se jí to

nesmazatelně vrylo do paměti.“ Podívala se na Zaka, aby zjistila,

jestli ho to vůbec zajímá. Z jeho upřeného pohledu bylo zřejmé, že ano. Teprve teď si uvědomila, že jeho oči za módními obroučkami

mají neobvyklou břidlicově šedou barvu. „Když navštívila Bakewell, dala jsem jí kytičku. Bylo mi sedm. Strejda Django mě upozornil, že jsem se zapomněla uklonit. Pohotově jsem mu odsekla, že jsem se přece místo toho ‚snížila‘, jako by to byla mnohem uctivější poklona.“

„Cos dělala v Bakewellu?“ zeptal se Zac a pobaveně si představoval malou Pip, jak se s kytičkou v ruce uklání před královnou.

Pip jeho otázka překvapila. Hovor plynul tak nenuceně, že zapomněla, jak málo toho o ní ví. „Vyrostla jsem tam.“

„Vaši tam pořád bydlí? V Bakewellu?“ zajímal se Zac a vytvářel

si naprosto odlišný obrázek od rodiny plné lásky a drobotiny na

zahradě, než měl dřív.

„Táta umřel,“ odpověděla Pip, „a mamka se pak odstěhovala,“

pokračovala, i když úplně vypustila Denver, kovboje a to, že od nich odešla, „ale ve Farleymooru, v domě, kde jsem prožila dětství, bydlí pořád strejda Django.“

„Máte v rodině dobrý vztahy?“ chtěl vědět Zac.

„Bože, skvělý,“ rozplývala se Pip. „Mamka je jako starší sestra a

Django, brácha mýho táty, je prostě fantastickej. Jsme velká

rodina. Všichni zbožňujeme Vánoce a narozeniny.“

Pip?

Pip!

Philippo McCabeová?

Proč mu tyhle nesmysly vykládáš? „To zní senzačně,“ vzdychl Zac toužebně. „Mý rodiče se z Británie odstěhovali, vídám je strašně málo. Myslím, že právě teď jsou v Dubaji. Nebo možná v Hongkongu. Musel bych se podívat do

diáře. Ale mám bráchu,“ dodal pro případ, že by ji to zajímalo. „Máme se moc rádi. Vystupovala jsi na tý narozeninový oslavě jeho syna, Billyho, v Holloway. Tam jsme se poprvý potkali.“

„No jasně, vzpomínám si,“ přisvědčila Pip a rychle si na svůj seznam Zakových záporů připsala „dětství v nefunkční rodině“.

Dej si pozor na jazyk, Pip!

Neslyší mě. Bájí o své vymyšlené rodině.

„Mamka vždycky říká, že kdybych byla kluk, jmenovala bych se

Billy.“

Je to pravda?

To je fuk.

Tím myslím nejen to o „Billym“. Řekla jsi jí někdy mamko?

„Tom,“ ozval se Zac, „je prostě Tom, ne Thomas nebo tak něco. Ten malej mizera nemá ani druhý jméno. Když se narodil, připadal nám naprosto kompletní, a jméno Tom k němu prostě patřilo.“ „Už bych měla fakt jít,“ prohlásila Pip, protože chtěla změnit téma, ale žádné jiné ji nenapadlo.

„Jasně,“ souhlasil Zac, „já taky. Svezeš se se mnou taxíkem?“

„Ne, díky,“ odpověděla Pip. „Pojedu metrem.“

„Opravdu?“ zeptal se Zac. „Rád tě hodím domů.“

„Fakt ne,“ ujistila ho Pip. Doprovodil ji na stanici Green Park.

„Moc se mi to odpoledne líbilo,“ řekla Pip a dotkla se jeho paže.

„Svačina byla skvělá. Báječně jsem si to užila. Díky.“

„Jsem ti kdykoli k dispozici,“ opáčil Zac. A myslel to vážně.

Pip se trochu stydlivě usmála. Podívala se na tenisky, na skvrnu

od výkalů. Nenápadně zašoupala nohama.

„A co podnikneme?“ kul Zac železo, dokud bylo žhavé. „Až se

zase uvidíme? Mohli bysme si zajít na pečenou labuť nebo tak něco.“

Pip se rozesmála. „Možná,“ řekla.

„Můžu ti zavolat?“ zeptal se Zac.

„Jestli chceš,“ odpověděla a znovu zašoupala botou o zem.

„Tak jo,“ oddychl si Zac, „tak jo.“

A připadá mu to skvělé. Zase ji uvidí. Je mnohem normálnější, než si myslel. Je děsně milá. Půvabná. A svým způsobem sexy. A má podobný smysl pro humor jako on.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ Z ac Pip několikrát telefonoval. Přestože jeho nabídka na pečenou labuť stále platí, k druhé schůzce zatím nedošlo. Ne že by se jí Pip schválně vyhýbala; řeší prostě důležitější záležitosti. Má spoustu práce a jako obvykle se stará o své blízké. Cat se trápí Vrátí se k ní přítel, nebo nevrátí?, Megan dumá Měla bych to udělat, nebo neměla? a Fen přemítá Je to ten pravý, nebo není?

I když záminkou Zakových telefonátů je vždycky snaha zjistit,

kdy a kde se opět setkají („Jestli se bojíš obvinění z vlastizrady,“

prohlásil nedávno, „můžeme si dát místo labutě kari, podle mě nic

takovýho jako labutí jalfrezi neexistuje“), pokaždé si s Pip dobrých dvacet minut povídají. Pip má vždycky radost, že ho slyší. A určitě se s ním zase uvidí, i když asi ne v nejbližší době. Oproti tomu Caleb jí podle všeho volá vždycky jen na základě impulzivního rozhodnutí. Nebo, jak si to Pip vysvětluje, zatelefonuje v okamžiku, kdy ví, že bude mít volno. A přestože Pip radí svým kamarádkám a sestrám, aby vždycky dělaly se schůzkou trochu drahoty, sama je Calebem tak posedlá, že mu stačí lusknout prsty, a ona hned je. V taxíku, v metru a v posteli s ním taky, tak je manuálně zručný. Takže když čtvrt hodiny potom, co jí pošle esemesku nebo jí zavolá, jede do jeho bytu, připomíná si, že musí chápat, že Caleb se kvůli své náročné práci na směny může ve vztahu jen těžko chovat jiným způsobem. Je to džentlmen, říká si, nechce si domlouvat schůzky, které nemůže dodržet. „A nezapomeň,“ nakáže si přísně, „že jakmile se dozví, že bude mít volno, zavolá mi.“ Popravdě řečeno jí to nesmírně lichotí. A nevadilo jí, když byla v polovině cesty do Hoxtonu a Caleb jí zavolal, že se musí vrátit do nemocnice. Byla pyšná, že je její doktor tak žádaný. A Caleb se pozdě v noci omluvil pikantní textovkou. A další den jí poslal květiny. Je to právě ta naléhavost, která Pip připadá na schůzkách s Calebem tak opojná. Chce, aby co nejrychleji přijela. Přímo k němu do bytu, rovnou do jeho postele. Jakmile je ale tam, Caleb spěchat přestane. S náruživou dychtivostí zkoumá její tělo, přivádí ji na pokraj orgazmu, ale chce, aby ho zadržela, ovládla, nechala

opadnout. Pak ji tam přivede znovu. A znovu. Nakonec má Pip neskutečně silné vyvrcholení. Sex je skvělý. Ještě nikdy nespala s nikým, kdo přistupuje k sexu tak bez zábran a otevřeně. Její předchozí milenci byli tak slušní, až s nimi byla v posteli nuda. „Dovol mi pomilovat se s tebou,“ mumlal Rupert s měkkým americkým přízvukem, který se totálně lišil od jeho obvyklého edinburského akcentu, takže Pip během aktu totálně přešla vášeň. „To bylo nádherný,“ říkal vždycky Mike něžně po desetiminutové souloži; nejdřív se Pip snažila nesmát, ale brzy se kousala do rtu, aby nevřískala zklamáním. Harry, s nímž měla jen krátký románek, se jí ptával: „Líbilo se ti to?“ a Pip zjistila, že i když to bylo sebehezčí, po téhle otázce se ten dojem okamžitě rozplynul. „Fantastická šoustačka,“ prohlásí vždycky Caleb a vyklouzne z ní skoro ihned potom, co se udělá. Jeho přízemnost Pip tak vzrušuje, že je celá žhavá na druhé číslo, jakkoli je po tom prvním vyřízená. Je to osvěžující, myslí si. Nikdy jsem nebyla typ na řečičky, na lásku a všechny ty hlouposti. Ohromně mi zvedá sebevědomí, že po mně tenhle chlap tak touží. Líbí se mi, že ho sex se mnou tak pohlcuje, že má celou dobu zavřený oči, vychutnává si každej pohyb pánve, každou polohu, místo aby mi hluboce a pseudovýznamně zíral do očí.

Takže si to užíváš? To si piš.

Ale co děláte, když spolu nejste v posteli? Proč marnit čas něčím jiným!

Ale povídáte si?

Jo, říkáme si sprosťárny.

Ale směješ se s ním?

Rozhodně ví, čím mi polechtat představivost. Je to první chlap,

kterýma jsem nemusela ukazovat kde!

Ale máš s ním pocit bezpečí?

Touží po mně. Náruživě. A proboha, dokážu se o sebe postarat

sama.

Nikdo ve Svaté Bee netuší, že spolu ti dva něco mají. A to

tajemství je oba vzrušuje. Jinak by to bylo neprofesionální,

zdůvodňují. Je to nezbytné, soudí. K čemu by to bylo, kdybychom to rozhlásili, shodují se. Svatá Bea je zaměstnání a oba tam mají plné ruce práce; pacienti jsou na prvním místě a oni se nesmějí nechat ničím rozptylovat. A co Zac a Juliana? Je to pořád stejné. Ať je Zac jakýkoli, rozhodně je konzistentní. Takže se často scházejí a užívají si sex. Podobně jako Caleb s Pip. Ale Zac obvykle pozve Julianu po souloži na jídlo do Hampsteadu nebojí nabídne zdvořilou společenskou předehru, takže si spolu zajdou do kina nebo na pár skleniček do baru. Je to velice vyvážený vztah, oběma přináší stejně velké uspokojení. Ani jeden z nich nechce víc. Oba se ukojí jak fyzicky, tak psychicky. Je to perfektní. Juliana má během svého pobytu v Londýně pohledný, zábavný a pozorný doprovod. Zac nemusí onanovat nebo chodit sám na večírky svých přátel. Jak do toho zapadá Pip? Přemýšlí o ní Zac? Co si o ní myslí? O čem přemýšlí, když myslí na Pip? Řekl Julianě, že Pip volá, že se s ní snaží znovu sejít? Když se Pip dvoří, může se to považovat za nevěru? Vzdá se té první, když ta druhá je pouhá možnost? Zac Holmes je charakterní člověk, nicméně mít dvě želízka v ohni považuje za rozumné opatření. Nehodlá nic řešit zbrkle. Všechno ukáže čas, říká si. Těší se, až zase bude mluvit s Pip, jejich rozhovory mají jiskru a přestává být důležité, že si zatím nedojednali další schůzku. Vždycky se spolu ohromně nasmějí a začali se vtipně a důvěrně škádlit. Zakovi se líbí, když se do něho Pip naváží. Jako když mu řekne, aby si trhnul nohou a šel si hrát s kalkulačkou. Ale on měl poslední slovo. K Pipině velké radosti jí poradil, ať si nezapomene naplácat na obličej silnou vrstvu líčidel, aby se jí děti nebály. Věci se nemusejí dít jen proto, aby se něco dělo. A přesto Zac a Pip svým nejbližším nic neřekli. „Co taky?“ říkali si.

Upřímně, Philippo, s jedním mužem spíš a s druhým chodíš na svačinu a dlouze si s ním telefonuješ, nicméně o jejich existenci nikdo z tvých blízkých neví. Zdůvodňuješ si to tím, že Caleb je jen nezávazná zábava a flirt, ale pokud je to pravda, pak to nebude mít dlouhého trvání. Takže co se stane, až to skončí? Říkáš si, že Zac je jen kamarád, ale cítíš, jak při hovorech s ním ožíváš. Je pro tebe důležitý. Je v tvém životě nový stejně jako Caleb. Možná lidi nepotřebuješ, možná si připadáš naprosto soběstačná, možná si myslíš, že není co říct, ale nechtěla by ses někomu svěřit, poradit se s ním, nostalgicky zavzpomínat, rozebrat to? Jednoduše si pořádně podrbat?

A ty, Zaku, spíš s atraktivní ženou, která tě nudí a nestojí za peníze, jež za ni platíš v Orrery nebo nějaké jiné módní restauraci, kam ji bereš. Na druhou stranu se chechtáš jako puberťák, když si telefonuješ s dívkou, která se živí jako klaunka a miluje čajové koláčky s džemem a hustou smetanou. Můžeš to zdůvodnit tím, že máš spousty platonických kamarádek a Pip je vítaným přírůstkem na seznamu. Že není tvůj typ, když ji srovnáš, pokud jde o styl oblékání a společenské chování, s ženou, jako je Juliana. Ale na telefonáty s Pip se ve skutečnosti těšíš víc než na schůzky s Julianou. A přiznej si, nestává se ti často, aby se ti nedařilo pozvat dívku na rande. Takže mezi tebou a Pip se nic neděje, to je pravda. Ale není to proto, že by ses nesnažil, že?

Je polovina června, čtvrtek. Pip už spí skoro měsíc s Calebem a je to už taky skoro měsíc, co se naposledy viděla se Zakem. Přestože spolu včera večer mluvili, Zac jí neřekl, že dneska půjde se synem do Svaté Bey. Rozhodl se, že ji překvapí, že si připomene své šmírovací dny.

Těší se, že doktorka Chichi bude překvapením i pro Toma, protože jeho syn už přes měsíc léčbu nepotřeboval a je sklíčený, že musí znovu do nemocnice.

„Doktorka Chichi!“ Tom se rozzářil, a přestože by rozmrzelý, roztáhl ústa do širokého úsměvu. Doktorka Chichi k němu přiběhla a prohrábla jemu i jeho otci vlasy. „Mladý muži!“ zvolala svým

komickým hlasem a mrkla na kloučka i na jeho otce. „Zlepšil jsi mi náladu! Cítila jsem se pod psa, ale sotva jsem tě uviděla, je mi mnohem líp!“ Tom se nadmul jako páv. Byl tak šťastný, že přišel do nemocnice a zlepšil zdravotnímu klaunovi náladu. Přikulhala se k nim holčička s nohama v ortéze a jazykem, který se neustále pohyboval ze strany na stranu. „Ahoj,“ pozdravila ji doktorka Chichi, „tys mi taky zlepšila náladu! To mám ale štěstí, že je kolem mě tolik srandovních dětí. Koukej, směju se, až mám slzy v očích.“ V tu chvíli doktorka Chichi utrhla kousek látky, takže se ozval strašlivý zvuk, a pak nenápadně zmáčkla pumpičku připojenou k tenké trubičce, kterou měla připevněnou za uchem, takže jí vystříkla voda na tváře. Tom a děvčátko byli mokří a nadšení, jenom zdravotní klaun o nich mohl prohlásit, že jsou srandovní nebo hloupí, a přesto pak měli pocit, že jsou normální, a zlepšilo jim to náladu. Pip předvedla svou scénku s lupy na mamince děvčátka, která s ní úžasně spolupracovala. Potom dlouze potřásala Zakovi rukou, přičemž každý pohyb provázelo legrační vrzání, skřípání a troubení. Kolem se shromáždily další děti a doktorka Chichi jim rozdala plnou hrst samolepek a omalovánek a navrch připadala pár vtípků. Pak se zaměřila na rodiče a obrovským červeným hřebenem jim vytvářela na hlavě různé bláznivé účesy. Napodobovala zdravotní sestry, které procházely kolem. Předstírala, že při kýchnutí poprskala lékaře, a hlasitě se mu vysmrkala do cípu bílého pláště. Upíjela vodu pacientům a nakonec utekla se sáčkem lupínků, které patřily nesmírně hubenému chlapečkovi. Samozřejmě mu je vrátila nedotčené, ale dítě jí lupínky přesto nabídlo.

*

„Lupínky?“ zvolal doktor Simmons. „Můžu si vzít taky?“

Zakovi okamžitě došlo, že mezi klaunkou a fantasticky

pohledným lékařem se něco odehrává. Zahlédl rychlý pohled, který

si spolu vyměnili, a to stačilo.

Zkazilo mu to náladu. Připadal si jako idiot.

Pip zamířila ke dveřím. Čekaly ji pochůzky po lůžkovém

oddělení. Rozloučila se svým operním „pa pa pa pá“, ale ten pozdrav patřil všem, na nikoho konkrétně se nepodívala. Odcházela a Zac ji

musel nechat jít.

Tom byl na řadě.

Zapomeň na to, řekl si Zac, vzal syna za ruku a zamířil za

sestřičkou do ordinace, prostě na ni sakra zapomeň. Žádná další schůzka, natož pečená labuť, nebude. Dokonce ani kari. Zaka zaplavila vlna zklamání. A nějaká další emoce, kterou neměl čas ani chuť právě teď analyzovat.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

T en večer si Zac Julianu důkladně prohlédl. Když mu odpoledne volala, byl nezvykle málomluvný a odmítl její návrh, aby si nejdřív zašli do thajské restaurace. Doma jí namíchal pití a sobě nalil velkou brandy s ledem. Sledoval ji, jak usrkává semillon, a uvědomil si, jak málo se znají. Kroužil alkoholem ve sklenici a sem a tam se otáčel v křesle Eames. Upřeně ji studoval; nebyl si jistý, jestli chce, aby zůstala nebo vypadla. Ale pak vyzula své nádherně upravené nehty ze sandálů Gina a přes obývák došla k banánové pohovce. Aby si na ni mohla obkročmo sednout, musela si trochu povytáhnout úzkou sukni. Stačily by jí k tomu ruce, ale Zac si všiml, že schválně zavlnila boky ze strany na stranu, aby si mohl ten pohled vychutnat. Bylo to nacvičené, nepřirozené, ale jemu to nevadilo.

Olízla si rty, vstrčila si do úst konec ukazováku a pak jím obkroužila okraj sklenice. „Vracím se do Afriky,“ oznámila a olízla okraj sklenice jazykem. Pozorně sledovala, co ta zpráva se Zakem udělá. Neudělala s ním nic. „Na pár jednání,“ vysvětlila, „ale než tam zůstanu nadobro, ještě na nějakou dobu přijedu do Británie.“ Zaka napadlo, jestli Juliana nečeká, že zareaguje jistým způsobem, a jestli dnešní sex nebude na té reakci záviset. Najednou mu šíleně záleželo na tom, aby se s ní mohl vyspat. Chtěl být nahý, mít zavřené oči a divoce šoustat. Chtěl ji ojet, aby se zbavil vzpomínky na Pip a suchého pocitu v ústech. Podíval se na Julianu, pokýval hlavou a pokrčil rameny. Vztyčený penis ho v kalhotách nepříjemně tlačil. Zac změnil polohu. Byl příšerně nadržený. Uvědomoval si, že díky primitivnímu chtíči vlastně dospěl k závěru, který považoval za konečný. Juliana je mnohem víc můj typ než Pip. Prudce elegantní, nohatá a fantasticky oblečená. Vydělává spoustu peněz, je nezávislá a světaznalá. Nejenže vypadá na svůj věk, ale také se podle něho chová. Je zkušená, v posteli, v byznysu. Líbí se mi to. Bože, jen se podívejte na ty nohy, štíhlý a opálený. Nenosí stupidní proužkovaný legíny. Vlasy má sčesaný do hladkýho uzlu, nebo jak se to jmenuje, a na obličeji nemá jedinej pupínek. Nádherný povýšený obočí, exkluzivní, ale nenápadnej make-up, díky glazuře za tři tisíce liber oslnivě bílý zuby. Je úplně jiná než Pip, díkybohu. Je to typ ženy, kterej se mi líbí mnohem víc, kterej mě přitahuje, na kterej jsem zvyklej.

„Bon voyage. “ Zac zvedl sklenici k Julianě, která se smyslně napila vína. Hodil do sebe brandy a nalil si dalšího panáka; láhev měl po ruce vedle křesla. Neobtěžoval se dojít si pro led. Vypije to neředěné. Čisté. Pálilo to. Zvládl to. Zadíval se na Julianu. Skleničku měla skoro prázdnou. Neobtěžoval se jí dolít. Věděla, kde je lednička. Měl špatnou náladu. I když byla tahle žena krásná, dneska večer ho dráždila. Ošoustá ji, jasně, ale ne proto, že po ní touží; spíš z potřeby, aby se něčeho v sobě zbavil, a nejen semene. „Nechceš si někam zajít na jídlo?“ zeptal se z čiré zdvořilosti. „Ne, zlato,“ odpověděla Juliana, „musím si hlídat váhu.“ Říkala to celou tu dobu, co ji znal, a čekala poklonu, ale dneska poprvé se s lichotkou neobtěžoval. „Dáš si ještě?“ nabídl a doufal, že pokud bude chtít, dojde si do ledničky sama. Provokativně se na něj usmála. Zamířila k němu; její smyslné tělo se k němu plížilo jako siamská kočka na lovu. Mlčela. U křesla si sedla na bobek, pomalu mu přejížděla dlaní po nohou a skrz džíny Gap mu masírovala svaly. Na okamžik se mu přestala dívat do očí a obdivně si změřila vzpínající se vybouleninu pod poklopcem. Přejela mu prsty po přirození. Knoflíky se prakticky rozepnuly samy a z otvoru v boxerkách vyskočil penis. Když ho Juliana pomalu, jemně uchopila do rukou, Zac zatajil dech. Pohled na dlouhé umělé nehty, nalakované švestkově modrým lakem, kterými mu laskala úd, ho neuvěřitelně vzrušoval. Mohla je do něho stejně tak zatnout a ublížit mu jako se s ním jemně, něžně mazlit. Stejně tak ho mohla snadno kousnout, potom co si ho vzala do úst (a dělala to fantasticky, protože v ní byl celý až po varlata). Když ho měla v puse, Zac ji mohl hladit po hlavě nebo jí zabořit prsty do vlasů a vrazit jí penis hluboko do krku. Probodnout jí hrdlo. Aby se dusila.

Aby vzdychal. Bože, umí tak báječně kouřit. Buď je přirozeně nadaná, nebo zhlédla spoustu pornofilmů a geniálně to odkoukala.

Obvykle by se jí zeptal. Obvykle by Zac počkal, až mu to dovolí. Dneska večer ne. Dneska večer se s tím nezdržoval a bez varování, beze slova, dokonce i bez toho, že by se mu předtím zrychlil dech, se jí vystříkal do pusy. Jen jeden dlouhý výdech. Obvykle to spolkla. A doplnila to smyslným olíznutím rtu a spokojeným leskem v očích. Dneska večer vyplivla jeho sperma do skleničky. Zaka to neurazilo. Neplýtvala dobrým vínem, sklenička byla prázdná, a on jí nenabídl, že jí dolije.

Pip o dva dny později zavolala Zakovi a nechala mu vzkaz na záznamníku. „Ahoj, Zaku, tady Pip. Jen jsem ti chtěla říct, že jsem měla radost, když jsem vás s Tomem minulej čtvrtek zase viděla, mrzí mě, že jsem se vám nemohla věnovat dýl, ale zdravotní klaun musí nejdřív splnit svý povinnosti. Tak zatím. Pa pa.“ Pustil si vzkaz ještě jednou a usoudil, že mezi řádkami nic není, nic, proč by ho měl poslouchat ještě jednou, nic, kvůli čemu by si ho měl znovu přehrát. A tak to neudělal. Vymazal ho. Připadalo mu to jako zcela adekvátní reakce. Hlavně proto, že to přehlušilo směšné šimrání v podbřišku, které v něm vyvolával už samotný zvuk jejího hlasu.

Pip volala Zakovi jen proto, aby ho pozdravila. Nečekala, že se jí ozve zpátky, nebylo na co reagovat. Jednoduše si na něj a na Toma vzpomněla, když v sobotu odpoledne jela na východ za Calebem. A to byl jediný důvod, proč mu zavolala. Bože, život je fakt úžasněj! přemítala, když se asi o hodinu později sprchovala u Caleba v koupelně; před domem už na ni čekal taxík.

Zakovi zavolala Molly. Zvedl sluchátko v polovině vzkazu. Chce pro Julianu uspořádat večírek na rozloučenou, nebo plánuje něco jen pro ně dva? Ne, neplánuju, odpověděl, což bylo znamení, aby se pustila do příprav. Zac zavolal bratrovi. Ne že by potřeboval, nebo dokonce opravdu chtěl. Minulý týden spolu byli na pivu a skvěle si poklábosili. Ve skutečnosti, i když by to Zac nikdy nepřiznal, doufal, že telefon zvedne švagrová. Jeho přání bylo vyslyšeno, nicméně marně hledal vhodná slova. Co proboha řekne? Proč volá? Co chce vlastně říct?

„Ahoj!“

To bude pro začátek stačit, Zaku.

„Zaku, jak se máš? Dík, žes svýho bráchu předevčírem dovlekl

domů. Spala jsem v hostinským pokoji. On spal s kbelíkem. Na kterej, jak musím hned dodat, ráno zapomněl, ale já ho našla. On už samozřejmě odešel do práce.“

„Nikdy neuměl pít,“ rozesmál se Zac.

„Důvod k rozvodu,“ zamumlala Ruth, „nebo minimálně k

návštěvě Emporia.“

„Promiň,“ omluvil se Zac upřímně.

„Blbost,“ pokračovala švagrová, „kašlu na Emporio, jestli se to

bude opakovat, zajdu do Prady.“

„Drahoušku,“ utahoval si z ní Zac snobským tónem, „jestli chceš

nakupovat v Pradě, budeš muset vyměnit adresu.“

„Možná by bylo jednodušší vyměnit manžela,“ přemítala Ruth.

„To je taky možnost,“ přisvědčil Zac, kterému často blesklo

hlavou, že tahle žena je vlastně pro jeho nezvedeného bratra příliš dobrá. „Hele, volám proto, že Tom je trochu skleslej, a tak mě

napadlo, že se s Billym už dlouho neviděli.“

„Skvělej nápad,“ zajásala Ruth. „Co třeba zítra, výjimečně

máme volnou neděli. Žádný pozvání na party. Ale Jim má s klukama

domluvenej nějakej golfovej turnaj.“

„Co jít pouštět draka na Parliament Hill, když na to bude počasí?“

navrhl Zac, kterému, přestože měl svého bratra a „kluky“ rád, golf nic neříkal.

„Jenom když mi koupíš zmrzku,“ prohlásila Ruth, „když na to

bude počasí.“

„To záleží na tom, jestli se budeš chovat slušně,“ rozesmál se

Zac.

Zac neměl v neděli trápení jenom s drakem. Ruth si klopýtání svého švagra přes slova vychutnávala stejně jako jeho klopýtání přes šňůru. A ještě nikdy nezažila, že by měl Zac Holmes svázaný jazyk. Byla v pokušení si z něho utahovat, ale jeho zranitelnost jí ve skutečnosti připadala nesmírně dojemná a Ruth lichotilo, že se obrátil právě na ni. „Prostě… já nevím… to je fuk,“ soukal ze sebe Zac, zatímco držel provaz a Billy s Tomem upírali pohled na oblohu. „Chápeš?“

„Jasně,“ odpověděla Ruth, „vysvětlils mi to naprosto jasně, zlato.“ Objevila zmrzlináře s vozíkem a dumala, jestli je vhodné, aby k němu zamířila necelých patnáct minut potom, co dorazili do parku, necelou hodinu poté, co se v Žirafě v Hampsteadu nacpali při obědě k prasknutí. Počká, rozhodla se, než Zac vyklopí, co ho trápí. Drak se vznášel vysoko ve vzduchu a na okamžik znehybněl, takže Zac podal jednu část šňůry Billymu a druhou Tomovi. Děti stály natolik nehnuté, jak jim drak dovoloval, tu a tam jemně zatáhly za konce provazu, které držely v ruce, a nadšeně se usmívaly na sebe a na rodiče. Zac přistoupil k Ruth. „Asi jsem se do někoho zakoukal,“ oznámil, „a to mě štve.“ Ruth se snažila neusmát, nevypadat překvapeně ani nedat najevo, že usilovně přemýšlí, kdo by to mohl být. „Páni, Zachary,“ rozzářila se, „to by mě nikdy nenapadlo!“ Zac nepochopil, že to myslí ironicky. „Kdo je to, prosím, prosím!“ Tohle bude pravděpodobně lepší cesta. Zac se rozpačitě zašklebil, protože už se dál nedokázal chovat naštvaně. Drak nápomocně setrvával ve výšce a Zakovi dodalo Ruthino nadšení odvahy. „Ve skutečnosti ji znáš,“ pronesl dost pompézně. Ruth si stále lámala hlavu a s úsměvem se znovu ptala, kdo to je.

„Já prostě,“ zakvílel málem Zac, ale neodpověděl, „já prostě

nevím, co mám dělat. Fakt ne. Právě já. Vůbec nevím, co mám sakra

dělat.“

Protože Ruth měla tak málo informací, nemohla se k tomu

vyjádřit, tudíž vážně přikývla a čekala. Přestože dychtila po

podrobnostech, věděla, že bude lepší na švagra netlačit. „No, víš,“

pokračoval Zac, povzbuzený Ruthiným mlčením a přikyvováním,

„co bys dělala ty? Kdybys byla na mým místě?“ Pozorovali chlapce,

kteří se soustředili na draka. „Jde o to,“ soukal ze sebe Zac, „že je to celý z mnoha důvodů trochu zvláštní.“

„Taky bych řekla,“ přisvědčila Ruth energicky a pomyslela si, že

je to celé skutečně z mnoha důvodů trochu zvláštní. Zac Holmes!

Zamilovaný! Neprozkoumané území! Co mu proboha může poradit?

Co je to proboha za ženskou?

„Ani to podle mě není můj typ,“ přiznal se Zac nešťastně, „a všechno to stejně začalo špatně, měla dojem, že ji šmíruju a že se k ní chovám hrubě,“ vysvětlil. Odmlčel se a pak se usmál. „Ale potom jsem ji pozval do kavárny a moc jsme se spolu nasmáli. A báječně jsme se najedli. A úžasně jsme si popovídali, o labutích a tak. A jí to děsně slušelo a já jí nabídl, že ji hodím taxíkem domů. Fakt by mi to nevadilo.“

„A?“ zeptala se Ruth, když se Zac odmlčel, aby se omluvil otci a synovi, jejichž tuctový dráček právě čelil útoku rozzuřeného draka Billyho a Toma.

„Občas si voláme,“ pokrčil Zac rameny, „ale já nevím, jestli

zbytečně neztrácím čas, nepláču na špatným hrobě, nesázím všechno

na jednu kartu, nedělám si zbytečný naděje, a všechny další úsloví podobnýho významu, který tě napadnou.“ Zac se natáhl na trávník.

Ruth nevěděla, jestli se má smát, štípnout ho nebo ho obejmout.

„Tím chceš asi říct,“ pronesla taktně ztišeným tónem, „že ses do

ní zakoukal, ale nevíš, jestli ona tvý city opětuje, a proto jsi na pochybách, možná plnej obav –, jestli se máš o něco snažit?“

Zac pokrčil rameny.

„Strach z odmítnutí?“ zeptala se Ruth. Zac si pohrdavě odfrkl, i

když to vyjádřila naprosto přesně.

„Má přítele,“ zavrčel, čímž jí poskytl základní chybějící článek.

„Aha,“ hlesla Ruth a musela ovládnout nutkání poznamenat, že pro jedno kvítí slunce nesvítí. „Touha po nedosažitelným.“

„Kromě toho, abych byl upřímnej, vůbec není můj typ!“ prohlásil Zac a úpěnlivě se na Ruth podíval, jako by chtěl, aby souhlasila, a tak ho zbavila důvodu, proč na tu ženu ještě vůbec myslet; nebo ještě lépe, aby nesouhlasila a navrhla plán.

„Kdyby toho přítele neměla,“ dumala Ruth, „choval by ses otevřenějc?“

Zac nad tím chvilku uvažoval a pak pokrčil rameny. „Když ti koupím zmrzlinu, poradíš mi, co mám dělat?“ zeptal se.

„To zní jako výhodná nabídka,“ souhlasila Ruth.

Zac se vrátil se zmrzlinou a všichni čtyři se uvelebili na

Parliament Hill, lízali pochoutku a slastně vzdychali. Ruth a Billy zhltli sekané oříšky, ještě než se dotkli samotné zmrzliny, a pak se je pokusili ukrást Zakovi a Tomovi. Nepodařilo se jim to. Zac netušil, že Tom zná takové sprosté výrazy, a byl příliš šokovaný a současně pobavený na to, aby ho napomenul. Drak se opět vznášel nehybně ve

vzduchu a šňůry se ujaly děti. Zac se vrátil ke svému tématu.

„Prostě nevím, co mám dělat,“ povzdychl si. „Má někoho jinýho,

takže nechápu, proč marním čas už jen tím, že na ni myslím. Jak jsem řekl, stejně není můj typ, proboha.“

„Tvůj typ?“ prohodila Ruth, ne jako upřímný dotaz, ale

nevěřícně. Zakovi, který jen zachmuřeně přikývl, to uniklo. „Tvůj

typ,“ prohlásila Ruth rafinovaně, „jsou ženský, se kterýma toho

nemáš moc společnýho. Ženský, o který nemusíš usilovat.“ Zac

pokrčil rameny, aby naznačil, není-li to nejlepší cesta. „Teď jsi

poznal jinou,“ pokračovala Ruth, „která je zadaná, a tebe to štve.“

„Asi,“ připustil Zac lehce podrážděným tónem.

„Myslím, že budeš zklamanej,“ prohlásila Ruth. „Připadá mi, že

to nikam nepovede. Zřejmě tě na ní přitahuje, že je zábavná,

upovídaná a tak dál a že už má přítele.“

„Možná,“ připustil Zac.

„Tak kdo to je?“ zeptala se Ruth tiše. „Říkáš, že ji znám?“

„Ten klaun,“ odpověděl Zac.

Ruth nedošlo, že mluví o skutečném povolání té dívky. Myslela

si, že uráží jejího přítele. „Tak kdo to je?“ zeptala se znovu.

„Ten klaun, “ zdůraznil Zac, „ten z Billyho oslavy.“

Ruth ztratila řeč třikrát v životě: když po minimální přípravě a s mononukleózou odmaturovala na samé jedničky, když ji Jim při kari požádal o ruku; a když jí vyšel pozitivně těhotenský test. Teď ji ztratila počtvrté, v den, kdy jí Zac prozradil, že se zamiloval do klaunky, kterou našla v telefonním seznamu. „Víš,“ pokračoval Zac, „říká si Veselá Marta, i když ve skutečnosti se jmenuje Philippa McCabeová, ale všichni ji oslovují Pip. Chodí taky bavit nemocný děti do nemocnice. Je prudce inteligentní. A hezká. A plná života. A zábavná. A sní toho za dva. Do hajzlu!“ 100

„Mami, proč máš otevřenou pusu?“ zeptal se Billy, který si přišel

pro džus.

„To nic, zlato,“ odpověděla Ruth a dala mu dvě krabičky, jednu

pro něj a druhou pro Toma. „Zaku, to mě nenapadlo,“ žasla a otočila se na švagra, který povytáhl obočí a rozpačitě škubal trávu. „Vídal ses s ní? Spal jsi s ní? Sakra, copak jsem dohazovačka? Je to moje vina? Můžu za to já? Platíš mě? Nebo mě platí ona? Tak jak je to?“

„Řekl jsem ti, že jsme spolu byli na svačině, nedal jsem jí ani

pusu, natož abych se s ní vyspal,“ sdělil Zac neochotně švagrové.

„Prostě jsem měl pocit, že je nám spolu fajn, smáli jsme se,

špičkovali, klábosili.“

„Ale ty si myslíš, že má přítele?“

„Jo. Viděl jsem ho. Je to jeden doktor z tý pitomý nemocnice.“

„Co když jde o nevinnej flirt mezi kolegama? To se přece stává.“

„Je to něco víc,“ namítl Zac. „Zachytila jeho pohled, podívala se

stranou a neřekla ani slovo. Bylo to jasný. Se všema ostatníma si

povídá a dotýká se jich.“

„Třeba ho nesnáší?“ prohodila Ruth bezmocně. Zac trochu

podrážděně povytáhl obočí.

„Nebylas u toho,“ prohlásil skoro rozčileně. „Když ho pozdravila,

neřekla to svým normálním hlasem ani hlasem doktorky Chichi.“

„Aha,“ hlesla Ruth, i když dost dobře nechápala, jaký to má

význam.

„Nezablikal jí klaunskej nos, když něco řekl,“ vzdychl si Zac,

„ani si z něho neutahovala.“

„Jasně,“ řekla Ruth a doufala, že použila vhodný tón.

„Místo toho vzala jednomu malýmu klukovi lupínky,“ pokračoval

Zac, „a pak se k tomu doktorovi otočila zády, jako by si ani nevšimla,

že tam je.“

„Chápu,“ pronesla Ruth, i když neměla tušení, co mu má poradit. Chtěla švagra povzbudit, protože to bylo poprvé, kdy ho viděla zamilovaného, šíleně zamilovaného; ale co mu mohla říct, když fakta byla jasná a situace vypadala naprosto beznadějně? „Tak se prostě snaž vaše přátelství udržovat,“ navrhla chabě, „a doufej, že to s tím doktorem Kildarem skončí.“

101

„To je právě zvláštní,“ prohlásil Zac. „Rád se kamarádím s ženskýma, ale s Pip to nejde.“

K tomu nemohla Ruth nic dodat. Všechno, nebo nic. Zac se

prostě bude muset dál scházet s úžasnými ženami, ke kterým nic necítí.

„Je to fakt škoda,“ poznamenala Ruth později ten večer. Její manžel krátce vzhlédl, a když usoudil, že si povídá pro sebe, znovu zabořil nos do nedělních novin. „Zac je skvělej chlap a moc bych mu přála, aby se konečně usadil.“ Jim souhlasně zahučel, ale neslyšel ani slovo z toho, co říkala.

Ruth nemohla usnout. Vyplížila se z ložnice a zavolala Zakovi.

Byla skoro jedna hodina v noci.

„To jsem já,“ zašeptala.

„Ahoj,“ zamumlal Zac; vedle stál Tom a chtěl k němu do postele. „Podle mě bys jí měl říct, co k ní cítíš,“ pokračovala Ruth.

„Nemáš co ztratit. Jestli je do toho doktora zamilovaná, nic se nezmění. Jestli není, pak máš šanci.“

„Myslíš?“ řekl Zac. „Možná jo.“

V tu nekřesťanskou hodinu mu Ruthin plán připadal geniální.

Druhý den ráno ho ale zavrhl jako totální nesmysl. 102 KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

N etrvalo dlouho a Zaka napadlo, jestli by si neměl na Pip počíhat. Nakonec usoudil, že to není dobrý nápad, protože stanice Kentish Town, nedaleko níž Pip bydlela, opravdu nepatřila k místům, která by člověk rád navštěvoval, pokud nebyl narkoman. Taky dost dobře nemohl Toma vláčet do Svaté Bey v centru města bez objednání; to nepřipadalo v úvahu. Chvíli uvažoval o tom, že si dá ruku do závěsu nebo bude nenuceně pajdat po ambulanci a předstírat, že má poraněnou nohu, ale pak si uvědomil, že Svatá Bea je dětská nemocnice. Potom ho napadlo, že by mohl Pip volat tak dlouho, až se ve sluchátku neozve záznamník, ale ona. Nicméně se mu zdálo, že oba tyhle způsoby kontaktu, osobní i telefonický, by použil neodbytný šmírák. Ne. Tudy cesta nevede. Dopis mu připadal jako relikvie z doby Jane Austenové, naprosto mimo jeho styl, zcela netypický pro jednadvacáté století, a stejně, sotva by ho brala vážně.

Mail? Používají klauni mail? Textová zpráva? Moc pubertální.

Telepatie? Kéž by. Posel? Kdo, jako Amor? Jo, super.

Ale Zac jednoduše nedokázal vyhnat Pip z hlavy a cítil se

dvojnásob bezmocný. Nemůže nic dělat. Takže se nic nestane. A není schopný na Pip zapomenout.

Ať to byl Amor, Náhoda, Osud nebo Shoda okolností, Zac neměl čas nad tím uvažovat. Věděl jen, že v polovině dalšího týdne stojí s Julianou ve frontě na stejný film jako Pip s jednou ze svých sester. S tou opuštěnou. S Kit. S Cat. Nějak tak. Starostlivá Pip ji vytáhla na nový film s Austinem Powersem a ne na doják s Helen Huntovou.

Hloupá otázka, Juliana samozřejmě nechtěla popkorn ani zmrzlinu ani rodinné balení cukrovinek. Ve skutečnosti nic z toho nechtěl ani Zac, ale zahlédl Pip, jak váhá nad různými pochutinami, a připadalo mu to jako skvělá šance. Chtěl s ní strašně moc mluvit, ale současně mu naprosto stačilo, že ji může zpovzdálí pozorovat (v kalhotách s laclem měla nesmírně svůdný zadeček) a poslouchat (objednávala si velké nachos s dvojitou dávkou všech přísad, k tomu 103

čokoládové bonbony, malý sladký popkorn a pepsikolu). Také se jí toužil dotknout (měla rozpuštěné vlasy a na sobě slušivé bílé tílko), ale samozřejmě to neudělal.

Prodavač, očividně neschopný řeči, lehce změnil tupý výraz tím, že povytáhl obočí a ještě víc otevřel už otevřenou pusu, aby naznačil,

že si má Zac objednat.

„Dám si pomerančovocitronovočernorybízovou šťávu, prosím.

Velkou. Díky.“

Zaka ohromilo, že prodavač beze slova odkráčel. A potěšilo ho, že se Pip otočila a pozdravila ho. „Ahoj!“

„Ahoj.“

„Jdeš do kina?“ zeptala se. Zac si všiml, že má nalíčené řasy.

Nepotřebovala to, ale stejně jí to slušelo.

„Ne,“ odpověděl Zac. „Rád se tu poflakuju. Chodím si sem kupovat senzační sendviče a pití.“

Pip se rozesmála. „Nedělej si ze mě srandu,“ žadonila, „nebo se mi rozmaže řasenka. Myslela jsem, že půjdeme na ten doják s Helen Huntovou, proto jsem si namalovala řasy, abych nebrečela.“

„To pití, co jste chtěl, nemáme,“ oznámil prodavač jako robot a

znovu se na Zaka zadíval.

„Tak mi dejte minerálku a mandle v čokoládě. Ne, lentilky. Počkejte! Rozmyslel jsem si to, gumídky,“ poručil si Zac, zatímco Pip pobaveně přihlížela. Prodavač odkráčel. „Jak se máš?“ „Bezva,“ odpověděla Pip, a zatímco jednou rukou strkala čokoládu do kabelky, v druhé se snažila udržet nachos a popkorn. „A ty? Nechala jsem ti minulej týden vzkaz. Nedáš si nachos?“ „Ne, díky,“ usmál se Zac.

Jak se mám během tohohle rozhovoru zmínit o jejím příteli? Jak to sakra udělám? Ruth! Co bys navrhovala? Něco jako „Seš tu se svým klukem“?

„Nebo popkorn?“ nabídla mu Pip.

„Díky, ale ne,“ odmítl Zac.

Co třeba „Tvůj přítel má taky rád dojáky“? Bože, to je blbost.

Mám jít rovnou k věci a pozvat ji na rande? „Hele, Pip, nešla bys zítra večer na skleničku?“ Nebo snad „Hele, Pip, nešla bys někdy na skleničku, teda jestli to nebude tvýmu příteli vadit“?

104 „Tak kolu?“

„Fakt ne, dík,“ řekl Zac.

Nebo možná: „Poslyš, Pip, bylo nám spolu fajn, co kdybysme to spolu zkusili?“ No, s tímhle bych dostal plnej počet bodů za přímočarost. Moje otevřenost by na ni možná udělala dojem.

„Nebo bonbon?“

Zac zavrtěl hlavou.

Sakra práce. Co si to namlouvám? Nemá to smysl.

„Držíš dietu?“ obvinila ho Pip. „Ta svačina na tebe byla moc?“

Zac se rozesmál.

Nestačila mi, Philippo McCabeová, jen mi podráždila chuťový pohárky a teď se mi sbíhají sliny ještě víc. Na pultě před ním přistáli gumídci a Zac, aby na Pip zapůsobil ještě víc, si k nim poručil prvotřídní čokoládovou zmrzlinu s mandlemi a čokoládovou koblihu. „Seš můj kluk!“ konstatovala Pip, která měla chuť si něco z toho taky objednat. Kéž by, pomyslel si Zac.

„Už musím jít,“ oznámila. „Mám děsnou chuť na ty nachos a navíc nechci přijít o upoutávky.“

„Užij si film,“ zamumlal Zac, „a dlabanec.“

„Kromě toho,“ usmála se Pip a otočila se k odchodu, „tvoje přítelkyně se už určitě nemůže dočkat gumídků.“

Kurva, kurva, kurva. Juliana není moje přítelkyně!

Zaka vyděsilo, že Pip Julianu vůbec zaregistrovala, natož že dospěla k závěru, že jsou pár.

„Tak zatím,“ rozloučila se Pip a sklonila hlavu, aby cestou

dopravila jazykem do pusy trochu popkornu. Cat si Zaka nevšimla, ve skutečnosti si dokonce ani nevšimla, že se její sestra zdržela u pultu s občerstvením tak dlouho. Byla zamyšlená a přemítala, jestli se vůbec cítí na film, při kterém se bude smát a na devadesát minut zapomene na své trápení. Je to dobrý nápad? Nebyla si tím jistá.

Deprese už pro ni byla téměř normou, dokonce očišťující; nebyl by tedy ten doják s Helen Huntovou vhodnější? Krásně by si mohla

105

pobrečet; na rozdíl od nejstarší sestry si ten večer úmyslně nenalíčila řasy. Pip se do Cat zavěsila a podala jí popkorn. „Posluž si!“ pobídla ji. „Rozdělíme se. Kdybych to zbaštila všechno sama, prasknu.“ Ve skutečnosti by ho Pip dokázala snít do posledního sousta. Ale ráda se s někým dělila. „Austin Powers!“ jásala, zatímco Cat opatrně zobala popkorn, a i když to nedala najevo, ze syntetické vůně nachos se jí sbíhaly sliny. Světla potemněla a na plátně se objevily upoutávky na nové filmy.

Zac film moc nesledoval; nemohl si pomoct a nenápadně prozkoumával les hlav před sebou. Pip nenašel. Kdyby ale věděl, že Pip po skončení filmu vždycky zůstává sedět a čeká na poděkování hlavnímu asistentovi vedoucího natáčení, hlavnímu kulisákovi a hlavnímu osvětlovači a že tam setrvá až do prohlášení, že během natáčení nepřišlo o život žádné zvíře, na místě by ji požádal o ruku. Bohužel, ale příznačně, Juliana vždycky odcházela, sotva se na plátně objevily závěrečné titulky. Takže vstal, jakmile se zvedla, a vrátili se do jejího služebního bytu v Marble Arch, kde prokázala

Zakovi skvělou službu. Nemělo smysl se toho vzdávat, protože nemělo smysl dvořit se Pip. Ne když má přítele, a teď si ještě navíc myslí, že on má přítelkyni.

*

Ale když jede Zac taxíkem o půlnoci domů, rozhodne se, že pošle Pip textovou zprávu. I když se mu esemeskování původně jevilo jako pubertální, teď mu to připadá jako nejefektivnější, dokonce nejdůvěrnější způsob, jak Pip kontaktovat a zmínit se o jejím příteli. Odůvodní si to tím, že Ruth trvala na tom, aby se choval otevřeně a přímočaře, takže se jen řídí jejími radami.

Mike Myers = genius.

Možná film pozorně nesledoval, ale instinkt mu napovídá, že

takovým prohlášením padne Pip do noty. Jo! Je uzasnej!!!

Odpověď přijde téměř okamžitě. Potěší ho to. Ale co jí má napsat teď? Jak nejlépe včlenit do textové zprávy informaci, že žádnou přítelkyni nemá? A jakým způsobem si ověří, že Pip má doktora? A

106

co je nejdůležitější, udělá, co mu poradila Ruth, a sdělí Pip, co k ní cítí?

„Do hajzlu,“ soptí bez ohledu na to, že na něj řidič taxíku vrhá tázavé pohledy, „copak na něčem z toho kurva záleží?“

Mas zitra cas?

Má jí to poslat? Udělá to.

Mrzi, nemam.

Zatraceně. Aha! Ale je tu šance dozvědět se něco o doktorovi.

Rande? odepíše Zac.

Mozna!!! odpoví Pip. Ta dvojznačnost Zaka sklíčí a současně ho velký počet vykřičníků okouzlí, rozčilí a demoralizuje. Stastnej dr. Kildare? napíše Zac kurážně a říká si, že slovo „šťastnej“ poslouží i k tomu, aby naznačil, i když nepřímo, co k ní cítí.

Dr, jakej? zareaguje Pip.

Sakra. Co má napsat teď?

Ze Sv. Bey. Zac se zarazí. Dívá se na monitor, až osvětlení

zhasne. Co ksakru… Tvuj pritel, prece, dodá a pošle to bez otazníku. Na odpověď čeká snad věčnost. Konečně telefon pípne. Přečte si zprávu od Pip.

Jo, dr. Caleb Simmons.

„Kurva, na jméno jsem se neptal!“ vykřikne Zac. Taxikář se neohlédne. Stejně už se blíží k udané adrese. Půlnoc, jak zjistil během své dvacetileté taxikářské praxe, s sebou vždycky přináší emocionální, iracionální nebo pošetilé zákazníky.

„Dík,“ zamumlá Zac a vrazí taxikáři desetilibrovku. „Drobný si nechte.“

„Třináct čtyřicet, kámo,“ pronese taxikář diplomaticky. Zac mu podá ještě pět liber a znovu zamumlá, aby si nechal drobné. Dojde domů. Zabouchne dveře, opře se o ně zády, zavře oči a lehce udeří hlavou do dřeva; dvakrát, třikrát, čtyřikrát.

Kurva. Kurva. Kurva.

Najednou mu připadá, že musí zavolat Ruth. „Právě jsem ji potkal v kině. Myslí si, že chodím s Julianou. Pak jsem jí poslal esemesku a zeptal se jí na jejího přítele. Měl jsem pravdu. Má ho. Nejen to, Ruth, jmenuje se Caleb.“ 107

Ruth trvalo celé první dvě věty, než si uvědomila, kdo to ochraptěle mluví do sluchátka tak pozdě v noci. „Smůla,“ řekne a snaží se, aby to znělo soucitně. Má pocit, že dneska v noci není nejvhodnější doba na „pro jedno kvítí slunce nesvítí“. „Jestli ti to pomůže,“ dodá, „ta holka má očividně slabost pro biblický jména.“

„Nepomůže,“ odpoví Zac nevrle, „ale stejně dík. Dobrou.“

„Zaku?“ pokračuje Ruth. „Řekl jsi jí, co k ní cítíš? Dobře, zjistil jsi, že chodí s doktorem. Ale řekl jsi jí to?“

Zac se nad tím zamyslí, protože dobře ví, že ženský názor a pohled na tuhle záležitost je pravděpodobně jiný než mužský. „Svým způsobem,“ pronese, „i když jsem jí samozřejmě nenapsal milostnou báseň ani nezazpíval serenádu.“

„Fajn,“ přitaká Ruth, „jsem ráda, žes to udělal. Je to důležitý.“

Zac se snaží usnout. Opakuje si „kurva, kurva, kurva“, i když na něco takového nemá ani pomyšlení. A představa, že by se mohl „kurvit“ s Pip, je tak neskutečná, že s ní nepočítá dokonce ani v dlouhodobém výhledu. O hodinu později pošle poslední esemesku. „Páni,“ hlesne Pip a jde si vyčistit zuby a převléct se do pyžama. Vklouzne pod přikrývku. „Mluvila jsem o Calebovi jako o svým příteli!“ To rozhodně vyžaduje vykřičník. Pip připadá to prohlášení mimořádné. „Podle mě mám přítele. Scházíme se s Calebem už dobrých šest týdnů, takže se nedá říct, že se jen ‚ vídáme‘.“ Pokusí se nahlas vyslovit dvě věty, aby slyšela, jak znějí, aby zjistila, jestli jí vycházejí z úst přirozeně. „Caleb? Jo, to je můj přítel.“

Tohle bylo snadné.

„Právě jsem říkala, že chlápek, s kterým chodím, je doktor.“ To zní taky moc dobře.

Pip se zachichotá. Je opravdu čas to někomu říct?

Jasně.

Proč ne?

Proč to skrývat? Neměla by být na Caleba spíš pyšná a konečně

se s ním pochlubit? 108

Těsně předtím, než usne, ji napadne, jestli i Caleb o ní mluví jako o přítelkyni. Jestli ano, musí to znamenat, že se sám považuje za jejího přítele. Přemýšlí o tom. A pak usne.

Pip si přečte Zakovu poslední esemesku až druhý den ráno.

Klikar.

Nepochopí ji. Jeho zprávy ze včerejška vymazala a nedokáže si je vybavit.

„Klikař?“ Usoudí, že to má něco společného s Austinem Powersem, ale nemůže přijít na to co. Zamkne dveře od bytu a zamíří na autobus.

*

Takže Juliana se vrátila do Afriky, přinejmenším dočasně, a Zac měl pocit, jako by Pip byla v Timbuktu, tak minimální existovala možnost, že by se mohl současný stav změnit. Během týdne daňový specialista usilovně pracoval, stýkal se s přáteli a o víkendech se měnil v nejlepšího otce na světě. Zábavě se věnoval se stejným nasazením jako pracovním povinnostem, takže jednoduše neměl čas přemýšlet. Neměl čas myslet na Pip. Proto na ni nemyslel. A bylo to snadné. Proto byl tak bezradný a netušil, co dělat, jak reagovat, co přesně cítit, když ji o týden později potkal se slzami v očích a dozvěděl se, proč je nešťastná.

109 KAPITOLA SEDMNÁCTÁ P ip si pohrávala s myšlenkou, že pozve Fen s Mattem a Megan s Dominikem na večeři. Nějakou dobu se rozhodovala. Ani ne tak proto, že si své soukromí střežila, nerada se dělila o volný čas a byla poněkud háklivá na skvrny a fleky, ale proto, že hodlala pozvat také Caleba. Nebude to milé? A současně děsivě dospělé? Navíc, důvodem večeře bude vlastně Caleb. Svědčí to o něčem? Není to moc závazné? Koneckonců, nikomu zatím o jeho existenci neřekla. Samozřejmě, nikomu kromě Zaka. Ale nikdo neví ani o tom, že existuje Zac. A přesto jí večeře pro šest připadala nějak troufalá. Přestože se s Calebem scházeli už dva měsíce, pustila ho k sobě do bytu jen dvakrát, a to jen proto, že ji uprosil. Poprvé řekl, že tráví moc času v East Endu a rád by změnil prostředí; podruhé prohlásil, že sousedé vyvádějí víc než obvykle a potřebuje útočiště. Pip si kupodivu neužila sex ve vlastní posteli tolik jako u něho v bytě. Pokaždé doufala, že Caleb nepočítá s tím, že u ní přespí, a přesto ji trochu zarazilo, když se o tom ani slovem nezmínil a deset minut po souloži si zavolal taxík.

Jestli tu večeři zorganizuju, bude pak chtít u mě zůstat? Budu to chtít já? Ať bude chtít nebo ne, dovedete si představit, kolikrát mi následující den zazvoní telefon, protože Megan nebo Fen budou dychtit po podrobnostech? Potom to samozřejmě vyslepičí Cat a ta to bude chtít všechno slyšet znovu.

Podívala se do kalendáře. Cat zanedlouho odjíždí na Tour de France.

„Nejde o to, že bych to před ní chtěla zatajit,“ zamumlala Pip, „ale bude to tak vypadat, protože pochybuju, že tu večeři dokážu domluvit před jejím odjezdem. Ale když ji uspořádám, až odjede, bude to působit divně.“

Takže žádná večeře?

Ne.

110

Žádný večírek, na němž bys svým přátelům a příbuzným představila svého přítele? Ne. V tuhle chvíli ne. Kromě toho, Caleb mě taky nepředstavil svým známým.

Opravdu?

Ne, díkybohu!

Nikomu?

Ani jednomu.

Kromě toho, neodjíždí Caleb taky pryč? Organizovat setkání před jeho odjezdem by mohlo vypadat afektovaně.

Úplně jsem na to zapomněla! Ale samozřejmě. Tím se to vyřešilo.

To je ale úleva!

Byl čtvrtek. Caleb věděl, že Pip tenhle večer potřebuje společnost a ráda dělá jisté věci, a on jí přitom s potěšením asistoval. „Co kdybych jel s tebou k tobě?“ navrhl, když se zastavil ve vylepšeném kumbálu v nemocnici, kde se doktorka Chichi právě měnila v Pip. „Počkáš na mě ještě tak půl hodiny? Nebo se uvidíme pozdějc?“ Pip se na něj podívala do zrcadla, pak pohlédla na sebe; byla napůl odlíčená a zbytek make-upu měla groteskně rozmazaný. „To bude lepší,“ řekla, „ale nechvátej. Přijeď pozdějc. Nejdřív se chci naložit do vany.“

„Skvělý,“ odpověděl tiše, postavil se za ni a lehce jí sjel rukama po klíčních kostech až ke krku. „Sternoklavikulární prohlubeň,“ oznámil a dotkl se jí tam konečky prstů. „Podle mě je to nejpůvabnější a nejpřitažlivější místo na ženě.“ Sklouzl jí rukama na prsa a uchopil je do dlaní. „Ne, nejkrásnější jsou na tobě tyhle kůzlátka,“ prohlásil. Pip provokativně roztáhla nohy od sebe, a zatímco se mu dívala v zrcadle do očí, vzala ho za ruku a přitiskla si ji na klínek strakatých legín. Caleb polkl. „Musím se opravit,“ hlesl a jemně, ale naléhavě ji hnětl prsty v rozkroku. „Ze všeho nejvíc na tobě miluju tuhle část.“

„Doktore Simmonsi,“ protestovala Pip, i když pohybovala pánví a otírala se mu o ruku, „máte skutečně po službě?“ „Sakra,“ povzdychl si, nicméně ji hněd ještě silněji.

111

„Až budete mít po službě,“ prohlásila Pip vesele, zvedla si jeho ruku z klína a teatrálně ji odhodila stranou, „zvážím, jestli vám dovolím vstoupit. A teď zmizte.“ Caleb se usmál, podíval se na ni a viděl za rozmazaným líčidlem a vlasy sčesanými z čela všechno, co s ní v posteli prožil. Líbilo by se mu, kdyby si Pip otřela zbývající make-up o jeho nahé tělo. Toužil ji na místě ošoustat. Ale jak mu připomněla, byl ve službě. Později. Později.

„Vy klauni,“ zlobil se z legrace, „není s váma žádná sranda. Máte plnou pusu řečí, ale skutek utek.“ Pip si ho upřeně změřila. „Ujišťuju tě,“ pronesla, „že úsměv není jediná věc, k čemu tě později donutím. Budu mít sice plnou pusu, ale ty mi neutečeš.“ V dobré náladě došla k metru. Caleb. Tak úžasně se v něm mísily slušnost a darebáctví. Možná tu večeři přece jen uspořádá. Věděla, že Megan a jejím sestrám, vlastně všem, se bude Caleb moc líbit. Když byla s ním, připadala si nespoutaná. A báječně si to užívala. Je krásné milovat člověka, kterého si váží, ale se kterým se navíc dokáže tak odvázat. Překvapilo ji, jak ji zpočátku vzrušovalo a lichotilo jí, když mluvil o jejím pohlaví jako o „nádherné kundičce“. Dřív ten výraz nenáviděla a nesnesla by muže, který by ho použil, ať jako nadávku nebo v anatomickém smyslu. Pip ve skutečnosti neměla pro své spodní oblasti žádný název. Mike používal výraz „kačenka“, který jí připadal směšný a dětinský. Rupert označil její genitálie jednou jako „přirození“ a Pip se s ním krátce poté rozešla. Hany byl k její „vagině“ velice uctivý, ale při tomhle termínu si okamžitě vzpomněla na svého gynekologa a cytologii. Ale Caleb jí říká, že má nádhernou kundičku, a Pip je moc šťastná, že se o své tajemství může dělit právě s ním. Další úterý byla opět ve Svaté Bee, vyvolávala smích a úsměvy, rozdávala krátkou úlevu a dárečky, zlehčováním místa zvedala náladu. To odpoledne se vyvedlo. Jedna sestřička jí řekla, že vnesla na oddělení nádherné slunce a teplo červnového dne. Pip byla plná energie a rozhodla se, že v nemocnici zůstane o hodinu déle, aby předstíranou neobratností a komickými gagy pobavila pacienty na 112

ambulanci. Nejdřív si ale udělá krátkou přestávku. Zavolala Calebovi. Sešli se na ambulanci. Táhlo na pátou, ale pořád bylo příšerné vedro. Caleb vypadal unaveně. Vypadal, jako by se cítil přesně opačně než Pip. Zdálo se, že má za sebou stejně špatný den jako Pip dobrý. Sluníčko na něj nepůsobilo. Jak mu může Pip pomoct? Pohladila ho po čele a přejela mu rukou po tváři, přes krk a na rameno. Lehce mu je stiskla. „Všechno v pohodě?“ „Jasně,“ odpověděl, zapálil si cigaretu a potáhl z ní, jako by umíral hladem, „jen pár nepříjemností.“ Podíval se na ni a zamračil se. „Běžný starosti,“ dodal. Pip přikývla. „V nemocnici se jim člověk nevyhne, a já jsem tu jen pár hodin týdně,“ pronesla soucitně a na povzbuzení ho začala masírovat mezi lopatkami.

„Seš zlatíčko,“ řekl láskyplně a prohrábl jí vlasy. Nelíbilo se jí to. Chtěla, aby v ní vždycky viděl vampa s nádhernou kundičkou, ne zlatíčko, s nímž by se mohl mazlit. Ale nechala to plavat. Souvisí to s jejím nízkým sebevědomím, vyplísnila se, s Calebem to nemá nic společného. Mělo by jí lichotit a dodávat jistotu, že ji má tak rád, že pro něj znamená všechno na světě.

„Víš, příští týden odjíždím,“ oznámil mimo kontext, ale s důrazem.

„Jasně,“ přitakala Pip. „Škoda, chtěla jsem k sobě pozvat pár lidí na večeři, ale asi to o týden odložím. Počkám, až se vrátíš.“

Caleb na to nic neřekl, ale zamilovaně se na ni podíval. „Vrátíš se

opálenej a já tebou budu posedlá!“ dodala a doufala, že mu tím zvedne náladu. „Vsadím se, že se už nemůžeš dočkat, až vyrazíš, hlavně si drž od těla místní snědý slečny, prosím!“ Caleb sklopil oči a zamyšleně studoval svoje boty. „Jsou naleštěný,“ ujistila ho Pip, která se na ně také podívala, a pomyslela si, že to znělo trochu hloupě. „Kamarád se taky těší?“ zeptala se.

„Kamarád?“

„Ten kluk, s kterým na tu dovolenou pojedeš,“ vysvětlila Pip. „Určitě,“ odpověděl Caleb a okamžitě si zapálil další cigaretu.

„Kterej kamarád?“ vyzvídala. „Ten, s kterým chodíš na squash?

Ani jsem se tě nezeptala.“

„Jo,“ pronesl Caleb.

113

„Joe,“ opakovala Pip, protože jí to nedošlo.

„Přesně tak,“ přisvědčil Caleb.

„Nepamatuju se, že by ses o něm někdy zmínil,“ poznamenala a snažila se vybavit si, jestli to udělal.

„Ne,“ přitakal Caleb, „ještě nikdy. Na squash chodím s Andym.“

„Jasně. Andy, to je on!“ přikývla, jako by Andyho dobře znala.

„Takže kdo je Joe?“

„Jo,“ odpověděl Caleb, „je moje přítelkyně.“

114 KAPITOLA OSMNÁCTÁ

J ak se tlučeš do hlavy, když o pár měsíců později přijdeš na trefnou odpověď, kterou tehdejší situace tak nutně vyžadovala.

Snesla bys muka celé té události znovu, kdyby to znamenalo, že tu závěrečnou vražednou větu dokážeš vyslovit? Bez ohledu na to, jak je člověk výmluvný, má jen vzácně, pokud není reinkarnací Oscara Wilda, po ruce pohotovou repliku. Ránu z milosti na jazyku. Pokud nezaměstnáváš geniálního písaře, je nepravděpodobné, že vymyslíš monolog hodný Oscara, natož Oscara Wilda. Pohotová reakce, abyste si zachovali důstojnost a odešli se vztyčenou hlavou, spokojení, že jste to vy, kdo měl morální převahu a poslední slovo, je bohužel dar, který většině lidí chybí. Naše hrdinka není spřízněná s Oscarem Wildem ani nemá konexe v Hollywoodu. Kromě toho, tohle není fikce. Odehrává se to teď a tady a ona je klaunka a právě stojí před Calebem. Je nádherný letní den, ale ji zamrazí, až se roztřese. Srdce jí buší, klesne jí čelist, mozek jí přestane fungovat. Ohromením se jí zvedne žaludek a spolu s ohavným pocitem ponížení způsobí, že není schopná jediného slova, natož plamenného projevu se strhujícím obsahem a spontánními ovacemi obecenstva.

„Kurva!“ říká Caleb, když vidí její výraz. „Pip, fakt jsem si myslel, že víš, jak to mezi námi je.“ Vraž mu jednu, Pip!

„Do prdele!“ pokračuje. „Připadám si jako grázl! Určitě máš pocit, že jsem tě podvedl.“ Nedovol mu, aby si omlouval vlastní vinu!

„Opravdu jsem si myslel, že víš, o co jde,“ říká s hlubokým znepokojením. Ve skutečnosti je to větší maska, než by si kdy Pip dokázala nalíčit. Calebův výraz, okouzlující směs starostlivosti, účasti a pochopení, nemá s jeho osobností nic společného ani nejde o spontánní reakci na situaci. Není to pravdivý odraz toho, co cítí, není ani v nejmenším upřímný. Ale je nesmírně přesvědčivý. Během

115

studia medicíny se naučil s obličejem zacházet. V době, kdy studoval fyziognomii a šprtal anatomii. Také když trénoval nečitelný rukopis na předpisy a nejvýmluvnější způsob, jak říkat „hmmm“.

„Bože, moc mě to mrzí, Pip. Fakt jsem ti nechtěl ublížit.“

Tohle nejsou výčitky svědomí, hraje to a je to lež, Pip. Jestli pořád ještě nedokážeš promluvit, uhoď ho!

„Seš v pořádku?“ zeptá se Caleb. „Hmmm?“

Klaunka s nádhernou kundičkou unaveně přikývne a modlí se, aby na nablýskaných botách toho idiotského doktora nepřistála slza.

No tak! Dupni mu na ně!

„Cítím se příšerně,“ vzdychne si lékař, který se tak necítí. „Fakt jsem si myslel, že jsme naladěný na stejnou vlnu.“

Pip se na něj pronikavě zadívá, protože má dojem, že on obviňuje ji. Kopni ho do holeně, Pip!

„Víš,“ pokračuje Caleb, už o něco klidnější, „měl jsem dojem, že to bereš jako nezávaznej sex. Vždyť to znáš, kamarádi, který spolu

spí.“

Odkašlává si Pip? Nebo polyká slzy? Nebo se jí chce zvracet?

„Asi jsi mě špatně pochopila. Moc mě to mrzí,“ dodá Caleb s přesvědčivou vážností. „Zatraceně!“

Pip si odkašle. „Ne, doktore Simmonsi,“ hlesne. Zírá na jeho stetoskop, protože prostě nedokáže zvednout oči výš, a už se nechce dívat na ty jeho idiotské nablýskané boty. „To vy jste mě špatně pochopil.“

Jde pryč. Z ambulance, kolem pacientů, kteří se vyšli nadýchat čerstvého vzduchu, kolem návštěvníků, kteří se uklidňují cigaretou, kolem místních zaměstnanců, kteří o přestávce klábosí po telefonu nebo hltají sendvič. Pip dlouhými kroky opustí areál nemocnice. V klaunském nalíčením a kostýmu, s copánky, které jí trčí v legračním úhlu od hlavy, a kapsami, které se jí nadouvají rekvizitami a dárečky. Nedívá se, kam jde, netuší, kam míří, ale neohlédne se, ani jedinkrát. Oči ji pálí, pohled má zamžený, ale nezpomalí. Dál. Pryč odsud. Jako by platilo, že čím víc se vzdálí od nemocnice, tím víc se vzdálí od minulosti. Potřebuje jít opačným směrem a, logicky, do budoucnosti. 116 Doktor Caleb Simmons dosud stojí v ambulanci. Uhasí cigaretu a vrátí se na oddělení. Usoudí, že to proběhlo celkem dobře. Přinejmenším mu neudělala scénu. Má Pip rád a v posteli je skvělá. Ale Jo, která není tak sexuálně nadaná, má taky rád. A má moc rád i Alici, sestřičku na Hogarthově oddělení; navštěvuje ho s kamarádkou, zubní sestrou z Dalstonu.

Tohle není o volnomyšlenkářství a prudérnosti, o modernosti a staromódnosti. Není to o síle citu nebo hloubce lásky. A rozhodně to není o tom, co je správné a co ne. Není to otázka etiky. Caleb se ve skutečnosti domnívá, že neudělal nic špatného. Pip je dotčená a jemu je to líto. To neměl v úmyslu. Usoudí, že morálka je velice subjektivní věc. Jistě, Pip to bolí, ale, zdůvodní si Caleb, on to neudělal záměrně. Právě naopak. Kéž by to byl věděl. Kromě toho se jí přece omluvil. Pip pořád šla. Proběhla stanicí Liverpool Street, dvakrát obešla Broadgate Circle (aniž vnímala tanečníky flamenka, kteří vystupovali na pódiu), pokračovala v cestě, až se ocitla na Moorgate, a pak bezcílně probloumala všechna patra v M&S. Venku si ve výloze knihkupectví prohlédla nabídku všech „tří knih za dvě“ a málem se rozbrečela, když uviděla, že je Pret A Manger zavřený, přestože by nedokázala sníst ani sousto. Nakonec našla útočiště v edvardovské eleganci a zeleni parku Finsbury Circus. Několikrát ho prošla a vyhýbala se místním frajerům, kteří už popíjeli v zahradní restauraci. Teprve když spatřila dokonale upravený trávník pro bowls, uvědomila si, jak je unavená, jak ji bolí nohy a jak nutně si potřebuje sednout a přemýšlet. Vybrala si lavičku a bylo jí naprosto fuk, že se posadila na holubinec. Odpadkový koš v sousedství plný zbytků od oběda, které se rozkládaly na slunci, nepříjemně páchl. Nějakou dobu tam seděla a cítila spíš zmatek než sebelítost, i když litovat se samozřejmě zanedlouho začala. „Myslela jsem si, že je normální,“ zašeptala. Bože, připadala si jako idiot. Rozplakala se. Pak si připadala jako idiot ještě víc. Ale nedokázala ovládnout další vzlyky, když si uvědomila, že s Calebem už nikdy nebude spát, což byl rozhodně důvod k zármutku. Vášnivý románek skončil. A ne z jejího rozhodnutí. A to jí připadalo nefér.

117

Skončila pracovní doba a z kancelářských budov se začaly valit davy lidí. Pip to nevnímala. Seděla tam a netušila, kolik je hodin, ani si neuvědomovala, jak vypadá. Barevná skvrna uprostřed střízlivých námořnicky modrých a šedivých obleků a kostýmů. Vlastně ani ne tak skvrna jako šmouha, make-up měla rozmazaný od slz. Lidé na ni zírali; někteří zpomalili, jiní zrychlili krok. Někteří si zpočátku mysleli, že jde o nějakou formu pouličního vystoupení. Ale nikde neviděli klobouk na peníze. A navíc na té klaunce nebylo nic komického. Jen divného.

Jenom jeden člověk se zastavil. Posadil se vedle klaunky, také na nějaký holubinec. Posadil se vedle ní a chlácholivě ji objal kolem ramen.

„Stalo se něco?“ zeptal se. Šel s kolegy na pár piv do hostince.

Přešlapovali opodál. Mávl na ně, aby šli napřed.

Pip měla na obličeji stružky tmavozelené barvy, inkoustově modré fleky a červené šmouhy. Bílé líčidlo teď bylo převážně šedivé.

Většina rtěnky se jí rozmazala kolem úst, jako by právě dojedla ostružiny Dle vlastního výběru. Nebo se poprala. No, Pip se svým způsobem poprala s Vlastním výběrem. Vybrala si někoho, kdo byl těžší váha než ona. A právě proto, jak se domnívala, prohrála.

„Stalo se něco?“ zeptal se znovu ten samaritán.

Hřbetem ruky si hlasitě otřela nos a během toho si na ni přenesla barevnou skvrnu, která připomínala podlitinu.

„Pip?“

Zvedla hlavu. Zatraceně, byl to Zac Holmes. Beze slova na něj zírala. Na tváři měl starostlivý výraz, hladil ji po rameni a chlácholivě opakoval „no tak, no tak“. Tvářil se tak vážně, že Pip málem vyprskla smíchy. Ale pak ji zaplavila vděčnost, pocit bezpečí, a proto mu položila hlavu na rameno a přestala plakat. Zac nevyzvídal. Nechal ji mlčet. A kdyby chtěli kolemjdoucí spekulovat o jeho vztahu k plačící klaunce, tak ať. A kdyby si z něho jeho kolegové později utahovali nebo na něj v hostinci nepočkali, no a co. Byli to jen známí ze zaměstnání, pouze ti nejméně nudní z těch, s nimiž pracoval.

Pip, která seděla uprostřed neznámé londýnské čtvrti; která seděla na ptačím výkalu v kostýmu zdravotního klauna, se zpustošeným

118

obličejem, který by děti děsil, s životem, který se jí vymkl z ruky, přestože se tak arogantně domnívala, že ho má pod kontrolou; náhle

všechno dávalo smysl. O doktoru Simmonsovi se nikomu nezmínila.

Ale jeden člověk o jeho existenci věděl. Ten člověk, Zac Holmes, právě teď seděl vedle ní, stejně jako ona v holubím hovínku, otcovsky ji utěšoval a soucitně ji hladil po zádech. To hlazení ji uchlácholilo. Rytmické, pravidelné; s optimálně silným tlakem. Pip

se uvolnila a zklidnil se jí dech. „Už je to dobrý,“ hlesla.

„Opravdu?“ ujistil se Zac. Pip se na něj podívala a přikývla. „Hele, mám kancelář v támhlety budově, co kdybychom tam šli a dala sis čaj? Nebo roztrhala noviny. Nebo si zavolala. Nebo si pořádně zanadávala. Nebo si jen umyla obličej?“ Pip znovu přikývla

a dovolila Zakovi, aby ji odvedl.

„Vítej v pekle,“ prohlásil Zac o své kanceláři se stopou rozpačitosti. „Všude kolem je to většinou stejný, krásný budovy, v kterých jsou ale nízký stropy, příšerný osvětlení a pracovní plocha rozdělená na co největší množství kójí. Když mě nebolí hlava z mizernýho jídla, tak mě bolí z tohohle blbýho prostředí. Hlava mě bolí skoro pořád. Vidíš?“ Vytáhl z kapsy balení nurofenu, aby jí to dokázal. „Jo, klaunko, na dámský toalety se dostaneš druhou uličkou vlevo. Utíkej. Mám ti donýst něco k pití? Chceš tu divnou tekutinu z automatu, co má být čaj nebo údajně kafe? Nebo umělej kelímek s umělou vodou? Je z toho světově proslulýho zřídla čistoty, z Dell Valley Spring. Ne že by se mi Dell Valley podařilo najít na mapě. Nebo na internetu. Nebo že bych ho teda někdy hledal. Tak co si dáš?“

„Nic nepotřebuju,“ zakrákala Pip. Zac tušil, že to není pravda, ale diplomaticky mlčel. Když odešla na záchod, rozhlédl se kolem sebe. Nikdo tu nebyl. Což bylo dobře. Vedení firmy vyhrožovalo, že v nejbližší době hodlá snížit počet zaměstnanců, a Zakovy uštěpačné poznámky o automatech a pracovním prostředí by mohli použít jako vhodnou záminku pro vyhazov.

Odstranit divadelní líčidla jen samotnou vodou je nesmírně obtížné. Popravdě řečeno, samotná voda se vlastně nedoporučuje.

119

Nejlepší je na to pleťový krém; stačí obyčejné mýdlo, ale jde to ztuha. Voda fakt nefunguje. Pip má ale víc rozumu a ohleduplnosti vůči své pokožce, než aby se uchýlila k levnému mýdlu růžové barvy v dávkovači na stěně. Když se uviděla v zrcadle, ucukla a na okamžik ji vyděsila představa, co si o ní museli myslet všichni ti lidé, které potkala cestou ze Svaté Bey k lavičce. Kupodivu jí však nevadilo, že ji v tomhle stavu viděl Zac; sotva zjistila, jak vypadá, byla nesmírně šťastná, že na ni narazil a nabídl jí k dispozici zázemí své firmy. Když se Pip vynořila z umývárny, vypadala jako učitelka kreslení na konci vyučování. Kdyby nebylo jejího klaunského kostýmu, nikdo by si jí nevšiml.

Trochu ostýchavě došla k Zakovi. „Díky,“ hlesla a stydlivě sklonila hlavu k rameni, což nebylo úplně neúmyslné. „Rádo se stalo,“ odpověděl. „Ke královně bych tě v tomhle stavu nevzal, ale doprovodím tě tam, kam jsi měla namířeno.“ „To bude trochu problém,“ přiznala se. „Neměla jsem tušení, kam jdu, jen odkud jdu.“

Zac chápavě pokýval hlavou, lehce zmatený jejím vážným tónem, ale měl pocit, že by bylo nezdvořilé vyzvídat. „Horkou tekutinu?“ dal jí na vybranou. „Nebo umělou vodu z Dell Valley?“

„Radši umělou vodu,“ pronesla Pip vděčně, „a dva prášky na hlavu.“ Rozhlédla se. Jak můžou lidé pracovat v tak skličujícím a přeplněném prostředí?

„Kde sedíš?“ zeptala se Zaka, když se vrátil, zatímco si prohlížela Říši kójí. Zatvářil se trochu rozpačitě. „Uhm, támhle.“ Pip se podívala „támhle“, na protější stranu rozlehlé místnosti, kde se nacházely tři nebo čtyři kanceláře s dveřmi z kouřového skla, ale žádné kóje. „V

jedny z nich.“

„V jedny z nich?“ zopakovala Pip překvapeně. „Takže ty seš šéf?“ vyhrkla skoro obviňujícím tónem.

„To ne!“ opáčil Zac pobaveně.

„Ale seš ve firmě velký zvíře, ne?“ naléhala Pip. „ Nejseš jedním z těch dělníků, který pracujou v Říši kójí bez přirozenýho světla?“

„Jo, mám kancelář sám pro sebe,“ přisvědčil Zac, „a s oknem.“

120

„Můžu se tam podívat?“ zeptala se Pip. Připadalo jí lepší zůstat tady než vrátit se ven a muset se rozhodovat, kterým směrem jít.

Bylo mnohem lepší být se Zakem než sama. Bylo fajn nemít čas přemýšlet o Calebovi. Obrátí list v hlavě i srdci. Zapomene na to. Na něj. Alespoň na chvíli.

„Když tedy chceš,“ souhlasil Zac neochotně. „Ale je to jen stará, nudná kancelář.“

Pip do něho musela dloubnout, aby ji tam zavedl. „Ty mizero!“

vykřikla. „Máš tu dvě posuvný okna, vysokej strop, drahý obrazy a

kávovar!“

„Tvrdě pracuju,“ pokrčil Zac rameny a pomyslel si, že Pip zřejmě nezná křeslo Aeron od Hermana Millera, i když se na něm točí kolem dokola; rozhodně neví, že stálo tisíc liber. Pip si všimla, že na okenní římse a na stole stojí fotografie Toma v nejrůznějším věku. A pak uviděla hodiny nad dveřmi. Bylo skoro sedm. Z nemocnice odešla přibližně před třemi hodinami. A civilní ošacení měla pořád tam. Jedna věc je jet odpoledne metrem a vypadat jako učitelka kreslení, i když oblečená jako klaun; a něco jiného je, když se musíte vloupat do vlastního bytu, protože jste nechali klíče v práci. A Pip se samozřejmě nemohla obrátit na žádnou ze svých sester ani na Megan, protože by chtěly vědět, jak se jí to mohlo stát. A kvůli komu. „Všechno v pořádku, Pip?“ zeptal se Zac, protože si uvědomil, že se ve skutečnosti nedívá na pyramidu kancelářských svorek, ale jednoduše hluboce zamyšlená zírá do prázdna a pravděpodobně přemítá o svém problému, ať už je to cokoli. „Jo,“ odpověděla nepřesvědčivě. Že Zakovi vyklopí všechno, co se to odpoledne přihodilo, bylo stejně nepravděpodobné, jako že ho požádá, jestli by jí přes noc neposkytl útočiště ve svém bytě, aby se nemusela vrátit do Svaté Bey.

„Tak už ses vynadívala?“ prohodil a pomyslel si, že by si teď moc rád dal pivo, ať už s nudnými kolegy nebo s touhle bláznivou klaunkou. Původně šel na pivo a měl na něj šílenou chuť. Byl to náročný den. Otravní klienti se záludnými fakturami. A pak se objeví klaunka, doslova na jeho prahu, a brečí, jako by už nikdy neměla přestat. No, naštěstí přestala. Popravdě řečeno, značně pookřála.

121

„Můžeš mi prohrabat šuplíky, jestli chceš,“ poznamenal, „nebo jít se mnou na pivo. Nebo na tu citronovočernorybízovou šťávu.“

„Bezva nápad,“ prohlásila Pip. Zac vytáhl zásuvky a Pip se rozesmála. „Myslím to pivo,“ vysvětlila. Zac doufal, že to tak myslela, ale nechtěl pokoušet osud. Když si zajde se Zakem na skleničku, pomyslela si Pip, nebude muset myslet na klíče, na Svatou Beu ani na toho zatracenýho doktora a jeho přelétavýho ptáka.

Zac ji vzal do hostince nedaleko Leadenhall Market, ne protože se nacházel daleko od kanceláře, a proto nehrozilo, že by tam potkal kolegy, ale protože to byl historický podnik se skvělou atmosférou a on si myslel, že by se tam Pip mohlo líbit. Dát si alkohol v okamžiku, kdy je oběhový systém zaplavený adrenalinem, je stejné jako dát si alkohol s prázdným žaludkem. Dvě skleničky rioji a Pip si zabořila hlavu do dlaní a zakvílela. Podívala se na Zaka, z očí jí tekly slzy a zašeptala: „Hajzle!“

„To jako já?“ vyděsil se Zac.

„Samozřejmě že ne ty,“ odpověděla Pip. Nedokázala pokračovat,

dokud si nepromazala hlasivky další sklenkou rioji.

„Dal ti vale přítel?“ zeptal se Zac, když si přiťukli prázdnými skleničkami.

„Vale!“ usmála se Pip. „Seš legrační. Trochu staromódní výraz, ne?“ Zac si všiml, že se jí začíná plést jazyk. Pip si všimla, že občas

vidí Zaka dvakrát.

„Někdy taky říkám jemináčku,“ přiznal se Zac. „Můj přítel,“ pronesla Pip a praštila pěstí do stolu, aby svoje slova zdůraznila, jenže se strefila přímo do loužičky vína, které následně vystříklo na její bílý plášť a Zakovi na košili (byla námořnicky modrá, takže to nebylo vidět), „můj takzvanej přítel má přítelkyni, jak jsem se dneska dozvěděla. A nejsem to já.“ ‚A– sakra, Pip,“ řekl Zac, „to je průšvih.“ „Průšvih,“ opakovala Pip a zvedla ukazovák, aby to podtrhla, „je slabý slovo. Je to totální průser.“ „Tys to netušila?“ zeptal se Zac a ustaraně se zamračil. Jak to proboha mohla netušit? Na okamžik se nad tím oba zamysleli. Pak Pip zavrtěla hlavou. „Žádný stopy v jeho bytě?“ Pip si vzpomněla na sprchový závěs Psycho. Bez ohledu na to, jak moc chtěla Jo

122

nenávidět a domnívala se o ní, že je to totální kráva, prostě nedokázala uvěřit, že by ten směšnej závěs koupila nějaká ženská. A tak zavrtěla hlavou. Co třeba ty čerstvé květiny, Pip? Považovala jsem to za důkaz, že je Caleb vyrovnanej se svojí ženskou stránkou.

„Byla jsem bokovka,“ pokrčila rameny a ponížená, zraněná se podívala na Zaka. „Chudinko Pip,“ hlesl Zac.

„Zkurvenej zasranej honibrk,“ vykřikla Pip hystericky. Zac se málem rozesmál, ale samozřejmě to neudělal. Pip to myslela smrtelně vážně. „Takže jsi to dneska zjistila a bez otálení jsi odešla z nemocnice,“ konstatoval.

„Bez otálení,“ napodobila ho Pip a usmála se, protože ji pobavil

Zakuv starobylý slovník, který občas používal. „Jo,“ potvrdila uplakaně, „dneska mi to oznámil. A pak prohlásil, že si myslel, že to vím. Že si myslel, že jsme kamarádi, který spolu spí. Že si myslel, že vím, jak to mezi námi je.“

Zac si všiml jejího zraněného výrazu a usoudil, že teď není vhodný čas, aby jí řekl, že taky spal s několika kamarádkami. A že jejího doktora to nedorozumění v téhle době a věku možná opravdu překvapilo. Ale neřekl jí to, protože by to bylo netaktní, ale také proto, že bolest v jejích očích byla tak velká, že si okamžitě vzpomněl na své vlastní chování. Třebaže nepovažoval svůj svobodomyslný přístup k sexu za nemorální, rozhodně zasluhoval pokárání; ale přiznal si, že v poslední době se skutečně choval trochu pochybně. I když spíš dřív než teď. Pip mu ve svém rozhořčení připadala tím víc bezelstná, a tak se usmál a zjihl. „Jde o to, že moje klíče, taška, všechno zůstalo ve Svatý Bee,“ řekla a začala vzlykat.

„To zvládneme,“ prohlásil Zac a stiskl jí paži. „Zajedeme tam, a jestli chceš, tak ti ty věci dojdu vyzvednout. Něco si vymyslím, nezapomeň, že celou dobu musím jednat s Výborem pro cla a nepřímý daně!“

Zac nechal Pip v taxíku před Svatou Beou. Vešel do nemocnice, šarmantně se usmál na ženy za recepčním pultem a vysvětlil jim, že

123

jeho dobrá přítelkyně Philippa McCabeová, jeden z jejich zdravotních klaunů, musela odpoledne náhle odejít, naléhavá rodinná záležitost, a pověřila ho, aby jí vyzvedl věci. Jedna recepční odvedla Zaka do kumbálu, který sloužil Pip jako šatna. Zac ji pak doprovodil zpátky k pultu a oběma ženám několikrát poděkoval.

„Naléhavá rodinná záležitost?“ ušklíbla se jedna.

„Další oběť na oddělení doktora Simmonse,“ uculila se na ni druhá. 124 KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„H ele, prostě tě tam hodím taxíkem, a basta,“ oznámí Zac Pip.

„Na městskou dopravuje moc pozdě a moc horko.“ Zac ji pozoruje: i když se Pip úmyslně mračí, kymácí se, aniž chce. „Kromě toho,“

pokračuje Zac, „jsem džentlmen a ty seš namazaná. Takže tě odvezu

domů a už nechci slyšet ani slovo.“ Pip se zachichotá. Zac má pravdu. Je opilá a on je džentlmen. Bezva. Tak jo. Taxík. Tady jeden je. Tak jedeme.

Obejme tašku a dívá se z okna.

„Co děláš zítra?“ zeptá se Zac. „Nemůžeš si vzít volno? Dopřát si masáž, zaplavat si v bazénu nebo si zajít s kámoškou na oběd?“ Pip si matně uvědomí, že rady, které jí uděluje, se podobají těm, které by v podobné situaci dávala všem svým kamarádkám ona. „Koupit si terapeutickej svetřík?“ navrhne Zac.

„Seš gay?“ zeptá se Pip bezelstně, netaktně, ale ne zlomyslně.

„Cože?“ Zaka to však viditelně zasáhne. „Jdi se bodnout.“

„To byla poklona,“ objasní Pip a upřímně pokývá hlavou.

„Ne, nejsem gay,“ ohradí se Zac defenzivně. Určitě není homofóbní, nicméně ho to trochu urazí. „Jak jsi na to sakra přišla?“

Začíná litovat taxíku, záchranné akce ve Svaté Bee i zapůjčení kanceláře. Připomene si, že si vždycky myslel, že je Pip divná.

„To byla poklona,“ opakuje chvatně Pip, rozpačitá, že se ho tím zřejmě dotkla. „Jen jsem tím chtěla říct, že umíš báječně naslouchat a

dáváš mi rady, který by dávala holka holce.“

Zac se podívá z okna. Bože, Camden je tak neutěšený. Někdo zvrací u pouliční lampy. Přes silnici pajdá prašivé psisko a za ním stejně tak odpudivý a kulhavý majitel. Ze sex-shopu se vynoří úctyhodně vyhlížející muž středního věku, upraví si brýle a zastaví si taxi. Do taxíku zavane vůně kebabu a pizzy, přestože jsou okna zavřená.

„Silná ženská stránka je dar,“ poklepe mu Pip na rameno.

„Gayové a ženský ji mají, chlapi jen vzácně.“ Zac se na ni podívá a

125

odvrátí pohled. „Promiň,“ hlesne Pip, „nechtěla jsem tě urazit, jen jsem tím chtěla říct, že na heterosexuála seš…,“ odmlčí se, „bezva.“ „Zapomeň na to,“ prohodí Zac klidně, i když je pořád trochu naštvaný.

„Tvoje přítelkyně,“ utrousí Pip, „má obrovský štěstí.“

„Nemám přítelkyni,“ namítne Zac.

„A co to kino?“ zamračí se Pip.

„Je to jen kámoška,“ prohlásí Zac nenuceně.

„Kamarádi, který spolu spí,“ poznamená Pip smutně a zhluboka

si vzdychne. Zac ji neopraví; minuli stanici metra Kentish Town, u které Pip, jak mu řekla, bydlí, takže v tuhle chvíli nemá smysl pouštět se do svěřování nebo hloubkové analýzy. „Doprava,“ diriguje Pip taxikáře, „doleva! Znovu doleva! Druhá lampa vlevo.“ Trochu nejistě vystoupí. Zac zůstane sedět. „Můžu si k tobě skočit na záchod?“ zeptá se Zac. „Praskne mi močák.“ „Jasněže můžeš,“ odpoví Pip okamžitě. Koneckonců, je to jen Zac. Chlapík tak laskavý a citlivý, že by mohl být klidně gay. Zaplatí taxikáři, přestože Zac protestuje. Protože Pip byla ve svých předchozích vztazích vždycky u kormidla, protože její předchozí přátelé o ni vždycky stáli víc než ona o ně, nemá představu, jak vypadá náplast na bolístku. Zná teorii a varovala předtím mnoho kamarádek. Ale příznaky a pohnutky takového jednání nechápe. Stejně tak Zac nemá pro návštěvu jejího bytu žádný postranní důvod. Ta holka je opilá; řekla mu, že se chová jako gay, on má za sebou náročný den. To rozhodně nejsou předpoklady k vášnivému sexu. Zeptal se, jestli k ní může zajít, protože nutně potřebuje na záchod, to je všechno. Pip ho pustí dovnitř, protože Zac nutně potřebuje na záchod, to je všechno. Díky zvuku močícího muže v koupelně a sklenici ledové minerálky v důvěrně známém, uklidňujícím prostředí domova Pip značně vystřízliví. Zac se vynoří z koupelny a Pip se na něj trochu omluvně usměje.

„Už se cítím líp,“ řekne Pip a zamává lahví minerálky.

126

„Já taky,“ odpoví Zac. „Skvělá koupelna, ta mozaika je božská.“

Škubne sebou. „Máš pravdu, fakt se chovám jako gay.“

„Ale ne!“ přesvědčuje ho Pip, jako by ji teď ten mylný názor trápil mnohem víc, než snad štve jeho. „Ta mozaika je ve skutečnosti skládačka z Homebase,“ přizná a doufá, že se Zac bude třeba cítit líp, když se před ním shodí, „nebyla drahá.“

„Seš děsně šikovná,“ pochválí ji.

„Nedáš si trochu vody?“ nabídne mu Pip.

„Jasně,“ pokrčí Zac rameny. Pip mu podá láhev s minerálkou a Zac se zhluboka napije. Rozhlédne sé po obývacím pokoji. Velice se podobá tomu, co viděl pootevřenými dveřmi v ložnici. „Ty ses nedávno nastěhovala?“ zeptá se, když si všimne kalikových závěsů, chybějících osobních drobností, všudypřítomných podkladových nátěrů a totální absence barev.

„Ne, ne,“ odpoví Pip, která to vezme jako poklonu, že všechno zřejmě vypadá tak nově. „Už tu bydlím pár let.“ „Takže právě maluješ?“ vyzvídá Zac. Pip se zamračí. „Ty podkladový nátěry,“ ukáže rukou kolem sebe, „a nikde nemáš žádný tretky.“ Pip si ho naštvaně změří. „Vypadá to, že jsi všechno někam uklidila,“ pokračuje Zac. „Abych byla upřímná,“ pronese Pip ledovým tónem, „mám to takhle schválně.“ Zac zmlkne. Opět se rozhlédne kolem, možná je opilejší, než si myslel, možná potřebuje zamrkat. Zamrká. Je relativně střízlivý. A všechno to vypadá stejně jako před chvílí. „Ale nemáš tu žádný barvy,“ poznamená klidným tónem.

„Seš moc chlap na to, abys rozeznal jemný odstíny,“ prohlásí Pip

škrobeně navzdory tomu, že to odporuje její předchozí domněnce o homosexualitě, „moc chlap na to, abys ocenil přednosti minimalismu.“

Mírumilovný Zac se provinile zašklebí, přestože si stále myslí, že Pipin byt působí spíš pustě než příjemně, spíš smutně než jednoduše a spíš chladně než útulně. „Nevšímej si mě,“ utrousí, „jsem trochu ignorant.“ Znovu se žíznivě napije minerálky. A jak ho tak Pip McCabeová pozoruje, jak se zakloní a pak zavře oči, jeho plné rty, krk pulzující při každém loku, jeho fyzickou přítomnost ve svém teritoriu –, dojde k něčemu nečekanému, ale intenzivnímu.

127

Zrychlí se jí tep a vyschne jí v krku. Zatočí se jí hlava a ví, že to není z alkoholu. Souvisí to se sexem. Je příšerně nadržená. Tělo jí vibruje vzrušením a v hlavě jí hučí. Vždycky si uvědomovala, že je Zac fešák, ale právě teď po něm doopravdy zatouží. Geniální! Nejlepší způsob, jak uzavřít ohavný den a přestat myslet na toho mizeru Caleba Simmonse, stojí pár stop od ní!

Natáhne ruku pro láhev. Když ji přebírá, úmyslně se dotkne Zakových prstů. Při doteku jí projede tělem elektrický impulz. Celou dobu, co Pip pije, z něho nespustí oči. Když odtáhne láhev od úst, olízne si rty.

„Už bych měl radši jít,“ prohodí Zac, protože v tu chvíli, na zlomek vteřiny, ucítil příliv sexuální touhy, ale i když o Pip už dlouhé týdny sní, připomene si, že dnešní večer není vhodná chvíle na to, aby se s ní vyspal. Dokonce ani na to, aby se s ní pomuchlal.

Vím, že Zac je náš hrdina, a on je skutečně hrdina,

džentlmenský, citlivý, zábavný a pohledný. A Caleb že je ve srovnání s ním vyložený grázl. A že naší hrdince dneska ublížil a ona je raněná a zmatená. A přestože je klaunka a Zac daňový specialista a člověk by si myslel, že se ti dva nikdy nepotkají, natož aby se dali dohromady, zdá se, že mezi nimi existuje nepopiratelná přitažlivost. Ale zatím ne, že? Dneska večer by to nebylo vhodné. Ačkoli Pip střízliví, dosud má v oběhovém systému spoustu alkoholu a adrenalinu, které negativním způsobem ovlivňují její chování. A ačkoli je Zac relativně střízlivý, jeho mužnost dostala ťafku, jakkoli lehkou. Měli by spolu sexuální styk ze špatných důvodů a velice pravděpodobně by tím ohrozili sexuální styk ze správných důvodů v budoucnosti. Ne. Dneska večer by se neměli sblížit, v žádném smyslu slova. Nebylo by to dobře načasované. Kromě toho mají před sebou ještě polovinu knížky.

„Nevadilo by ti, kdybych si zavolal taxík?“ zeptá se Zac.

„Jasně,“ odpoví Pip, „objednám ti ho.“ Vytočí číslo. „Z Kentish Town do Hampsteadu, prosím. Co nejdřív. Za tři čtvrtě hodiny? Ježíšikriste!“ Se sluchátkem pod bradou se otočí k Zakovi. „Za tři čtvrtě hodiny,“ opakuje, i když to samozřejmě už slyšel.

128

„Ježíšikriste,“ vzdychne Zac. „Vykašli se na to, chytím si černýho taxíka, jezdí jich spousta.“

„Nemám zkusit jinou taxislužbu?“ navrhne Pip s rukou nad telefonem.

„To je dobrý,“ odpoví Zac, „jak jsem řekl, chytím si černýho taxíka. Žádnej problém.“ Ale neodejde.

Pip mu nabídne láhev vody a Zac si ji vezme. Nemá žízeň. Ale napije se. Podá jí láhev zpátky. Pip si ji vezme. Napije se.

„Pořád máš na sobě klaunskej kostým,“ upozorní ji Zac. Pip vypadá směšně, z hlavy jí trčí copánky, obličej má samou šmouhu a na sobě bláznivě pomalovaný doktorský plášť s kapsami, které přetékají nejrůznějšími plastovými rekvizitami. Strakaté legíny. Zula si boty. Zac si všiml, že má půvabná chodidla. „Máš pravdu,“ přisvědčí Pip, „měla bych se jít převlíct.“ Ale neudělá to. Sedne si vedle něho na pohovku. Zac neodejde, aby si chytil taxík domů, a Pip si nesvlékne svůj pracovní oděv. Jen tam oba sedí a přemítají, jak udělají to, co vědí, že udělají. Pip ví, že když se Zac zvedne k odchodu, zadrží ho. Zac ví, že když se Pip půjde převléct do ložnice, vydá se za ní. A tak mlčky sedí v tichu a přemítají, kdo co komu a kdy udělá. Pip si vzdychne a natáhne nohy před sebe. „Líbí se ti moje legíny?“

Ještě žádná žena, kterou Zac během svého aktivního sexuálního života poznal, mu koketně nenabízela k obdivu strakaté legíny. Ty legíny jsou příšerné. Ale nohy v nich nádherné.

„Jsou děsný,“ odpoví Zac.

Pip se rozesměje a zavrtí nohama. „Pracovní pomůcka,“

poznamená. „Ale máš úžasný nohy,“ dodá Zac. Automaticky natáhne ruku k jejímu kolenu. Musí se zvednout, zvednout se k odchodu, chytit taxík, nesáhnout na ni. Pip mu lehce položí ruku na jeho a přitiskne si ji na koleno. Musí si stáhnout legíny. Jít spát. Hlasitě a rychle dýchají. 129

„Musím si jít lehnout,“ zašeptá Pip a pohlédne mu do očí, protože se najednou nedokáže dívat nikam jinam. Jsou břidlicově šedé. Jsou nádherné a nenasytně ji hltají.

„Musím si chytit taxík,“ hlesne Zac. Nedokáže se na ni upřeně dívat. Těká pohledem z jejích očí na rty, na nohy a zase zpátky.

Znovu na rty. Jsou vlhké. Koleno mu přesně pasuje do dlaně. Vzruší ho to stejně, jako by držel v ruce její ňadro.

„Nechceš ještě napít vody?“ zašeptá Pip.

„Ne, díky,“ zamumlá Zac, „musím jít.“ Vstane a zamíří ke dveřím. Pip jde za ním. „Dobrou, Pip,“ rozloučí se.

Zac si na Kentish Town Road okamžitě zastaví černý taxík.

Uvelebí se uvnitř a udá svoji adresu. Ale řekne si, že jestli bude na dalších semaforech svítit červená, vystoupí. Je zelená. „Zastavte,“

požádá taxikáře. Podá mu desetilibrovku. A rozběhne se zpátky k Pip.

Když zazvoní zvonek, Pip to skoro nepřekvapí. Uvažuje, jestli je vhodné, aby otevřela dveře ve strakatých legínách a s rukama tvořícíma improvizovanou podprsenku. Ale přesně tohle udělá. Neobtěžují se klábosením o nedostatku taxíků, o sklenici vody, o potřebě jít na záchod ani o nutnosti sundat si pracovní oblečení. Zac vejde dovnitř, vezme Pip do náruče a začne ji líbat na rty. Na tváře. Na levé oko. Na pravé ucho. Na nádhernou prohlubeň na krku mezi klíčními kostmi, ať se jmenuje jakkoli. Pip, která nedokáže ovládnout vzrušené vzdechy, mu čechrá vlasy, hladí ho po ramenou a zatíná mu prsty do bicepsů. Vášnivě se líbají a jazykem si navzájem prozkoumávají chuť a hebkost úst. Koušou se do rtů a sají je, přejíždějí si zuby po krku, hryžou se do ušních lalůčků. Jsou v obývacím pokoji. Pip k sobě Zaka přitáhne a Zac ji opře o zeď; Pip se k němu tiskne tak naléhavě, že nemá příležitost zahlédnout její nahá ňadra, obdivovat je, natož je polaskat, i když je přesvědčený, že jsou nádherná. Zac se s jistým úsilím odtáhne. A lačně jí přejíždí očima po těle. Je úžasné. Zasténá a skloní se, aby mohl vzít její bradavku do úst, hněte ji prsty a hladí dlaněmi. Pip zamíří do ložnice a Zac ji následuje. Pip si stáhne legíny, vyklouzne z kalhotek, otevře zásuvku nočního stolku a podá mu 130

kondom. Zac si rozepne kalhoty a sundá si boxerky. Penis mu trčí dopředu a Pip se k němu sehne. Úd má tak tvrdý, až se zdá, že se v kůži napíná, varlata v šourku má semknutá a chvějí se touhou. Pip jedno po druhém políbí. Políbí ho na špičku žaludu, pak se položí na postel, rozevře nohy a sleduje, jak si Zac nasazuje kondom. Po tak dlouhém úvodu další předehru vynechají a Zac do ní chvatně, bez okolků vnikne. Celou dobu se milují v misionářské poloze. Zac se udělá, než je hotová Pip, ale jí o vyvrcholení nešlo. Je totálně spokojená, chtěl ji a ona chtěla jeho.

Calebe, můžeš se jít vycpat. Bude mi fajn. Neublížil jsi mi. Přežila

jsem to bez šrámu.

Zac se odtáhne; oba leží na posteli a hlasitě oddychují. Pip je vyčerpaná. Zac se nachází v tom nádherném postkoitálním stavu fyzické únavy a opojné malátnosti. Pip se zavřenýma očima natáhne ruku k lampičce a zhasne. Nedokáže si vzpomenout na usínání. Ale rozhodně si uvědomuje probouzení.

131 KAPITOLA DVACÁTÁ

K dyž Pip probudilo svrbění, věděla, že něco není v pořádku. Něco ji svědilo na tváři a píchalo v koutku úst. Ačkoli byla rozespalá, v panice si přejela hřbetem ruky po obličeji, protože si myslela, že je to pavouk, škvor nebo nějaký jiný tvor ze sna, který ožil. Nic z toho to nebylo. Byly to její vlasy. Byly to její vlasy spletené do copánků. Její klaunské vlasy. Proboha! Pomalu otevřela oko, snažila se zaostřit a určit podivnou hromadu na podlaze u dveří do ložnice. Co to je? Není něco pod tím? Mlha rozespalosti a závoj kocoviny se začaly zvedat a Pip spatřila bílý plášť doktorky Chichi. Nejdřív copánky, teď plášť. Fakt! Na plášti ležely její kalhotky. Co je to pod přikrývkou? Legíny? Pip McCabeová nikdy nenechává oblečení takhle rozházené po místnosti. Pip McCabeová si vždycky uklidí klaunský kostým, hned jak dorazí z práce domů. Zdá se, že někdo uložil klaunku do postele.

Ob,

zatracená

práce.

Pip se velice převelice pomalu otočila. Muž v její posteli tvrdě spal. Zády k ní. Jeho dech byl stejně rytmický a nerušivý jako pravidelné tikání jejího elektrického budíku. V hlavě jí ale kakofonicky houkaly sirény. Nejenže se s tím chlápkem pomilovala, ale nechala ho u sebe přespat. Ve své posteli. Nepamatovala si, že by ji o to požádal. Nepamatovala si, že by mu to nabídla. Ale byl tu. To ji ohromilo, jak proboha mohla vůbec usnout? S chlapem ve své posteli. Jak k tomu mohlo dojít? Přesto spala skvěle. Klidně. To bylo samo o sobě zneklidňující. A ten chlápek byl pořád tady. Trochu ji bolela hlava. Dalo se to vydržet.

Minerálka.

Láhve minerálky.

132

Vzpomněla si. Chlapík se otočil a zívl. Pip trochu překvapilo, že se při pohledu na něj nezhrozila. Ve skutečnosti vypadal moc roztomile; byl celý pomačkaný a rozespalý. V koutku úst se mu leskla kapička slin a na tváři měl obtisknuté rýhy a záhyby zmačkaného polštáře. Netušila, co má proboha udělat. Ležela naprosto nehybně a téměř nedýchala. Nechtěla ho vyrušit, dokud nebude mít plán dalšího postupu. Upřeně zírala na pavučinovou prasklinu na stropě a snažila se najít nejlepší řešení. Zac ji několik minut pozoroval. Na obličeji měla dosud tu a tam šmouhy od líčidla. Z copánků se jí ježily uvolněné vlasy, a protože si je přeležela, trčely jí od hlavy jako zlomená žebra. Vypadala jako rozbitá panenka.

Ležela téměř nehnutě a s obrovským soustředěním zírala na strop. Byla skoro celá pod přikrývkou. Očividně netušila, že jí vykukuje dvorec levé bradavky. Zac si to ale jasně uvědomoval; měl velkou chuť ji políbit. Představa, že se poránu lenivě pomilují, ho nesmírně vzrušovala. Zakovi připadalo, že na ranním sexu před osprchováním, který následuje jen pár hodin po sexu v noci bez osprchování, je něco neuvěřitelně zhýralého a dekadentního. Penis měl rozhodně připravený k akci. Ale Zakově něžnější stránce, homosexuální stránce, jak to Pip tak bezelstně nazvala, ve skutečnosti stačilo ke spokojenosti jen to, že mohl tu dívku pozorovat; přemýšlet o tom, jak je půvabná, jak dobře se cítí v její posteli, jak je hezké se probudit a vidět její šmouhatou tvář a natužené copánky. Jin a jang. Jeho úd ji oceňoval pro to první, jeho mozek a srdce pro to další. Zavřel oči a s předstíraným ospalým povzdechem se převalil, takže se ocitl blíž u ní. Vypadalo to, že si toho nevšimla, protože stále studovala strop. Kdyby našpulil rty, mohl by ji políbit na nahé rameno. A tak to udělal.

„Hezký ráno,“ řekl Zac.

„Jé, ahoj,“ odpověděla Pip, jako by byla tak zamyšlená, že úplně zapomněla na jeho přítomnost, a jako by byla jeho přítomnost něco naprosto samozřejmého.

Pip ve skutečnosti chtěla, aby byl den v plném proudu. Chtěla vyskočit z postele s otřepaným výkřikem: „Proboha, to už je tolik?“

133

Pip McCabeová chtěla mít poprvé v životě řádné zaměstnání, s kanceláří, dojížděním a pevnou pracovní dobou od devíti do pěti –, aby se na ně mohla vymluvit a co nejrychleji tam odejít. Chtěla si dát dlouhou horkou sprchu, použít na odlíčení a ošetření obličeje klasickou niveu a na slepené vlasy a svědící kůži na hlavě výrobky Neutrogena. A teď se ze všeho nejvíc chtěla stočit na pohovku se šálkem heřmánkového čaje. Úplně sama. Ale jen dál ležela. Nemohla vstát, protože si pronikavě uvědomovala, že je nahá. Úplně nahá. Nechtěla, aby se na ni někdo díval. Přestože Pip měla ve skutečnosti jen málo komplexů z vlastního těla, to ráno byla ze své nahoty hluboce rozpačitá. Bolela ji hlava, ale nevěděla, jestli za to může kocovina nebo její stísněnost. Radši by o tom nepřemýšlela. Bylo těžké myslet ještě na něco jiného.

A na Caleba si myslet zakázala.

Zac natáhl paže nad hlavu, takže spatřila chumáč tmavých chloupků v podpaží a svalnatý hrudník. Opět se k ní otočil a podruhé ji políbil na rameno.

„Bože,“ zamumlal, „to už je tolik?“ Vyškrábal se z postele,

nestydatě jí předvedl hýždě, varlata i napůl vztyčený penis, nahý přešel přes ložnici a ve dveřích koupelny se k ní obrátil. „Máš ručník?“ Přikývla, i když nevěděla, kam se podívat, lehce zaskočená, že se Zac chová tak nenuceně, zatímco ona, ve svém vlastním bytě – tone v rozpacích. „Vadilo by ti, kdybych si půjčil tvůj kartáček?“ Pokrčila rameny a upřela pohled na kliku koupelny, těsně vlevo od Zakových třísel. „Piješ ráno čaj nebo kafe? Mně je to fuk,“ pronesl ležérně, usmál se, mrkl na ni a zmizel v koupelně. Než zavřel dveře, podívala se mu na zadek. Moc hezký. Měla chuť se zasmát. Samozřejmě to neudělala. Jeho nenucenost byla přirozená, i když ji překvapila, ve skutečnosti ji nešokovala. Měla pocit, že kdyby tady bydlel on, nabídl by jí kartáček a čaj, aniž by ho o to musela požádat.

Poslouchala, jak čurá. Slyšela ho pšoukat. Znovu se jí chtělo smát. Samozřejmě to neudělala. Slyšela, že pouští vodu, nejdřív prudce, vzápětí mírněji. Slyšela, jak si čistí zuby. Jejím kartáčkem. Pak začala šumět sprcha. Neměla by mu říct, jak je kohoutek s teplou 134 vodou nespolehlivý? Ne, zjistí to sám. Slyšela, jak zatáhl sprchový závěs, a změnu zvuku, jak mu voda začala dopadat na tělo.

„Au! Kurva!“

Zjistil to, pomyslela si Pip a vstala. Zac si začal hvízdat. Tu melodii znala, ale nedokázala ji zařadit. Sakra. Co to je? Zamířila do kuchyně postavit vodu a cestou si tiše broukala. Byla to písnička ze šedesátých let, ale verze, kterou znala, pocházela z počátku let osmdesátých. Zatraceně, co to je? Když se Zac objevil v kuchyni, kapala z něho voda a byl cudně zahalený osuškou, kterou měl omotanou kolem pasu jako sarong. Pip byla příliš zamyšlená na to, aby ji vzrušoval, nicméně jí někde v podvědomí došlo, že po fyzické stránce je Zac to, co by uznale nazvala „řízek“.

„Skvělý,“ prohlásil, když mu podala hrnek bylinkového čaje.

Napil se a vypadalo to, že se okamžitě rozbrečí nebo pozvrací.

„Ježíšikriste, co to je?“

„Ranní životabudič,“ oznámila mu a lehce se zamračila, „pomerančová a citrónová kůra, zázvor, zelenej čaj a luční bylinky.“

„Je to…,“ Zac se znovu napil, jako by se účastnil ochutnávky vín.

A vyplivl tekutinu do dřezu. „Je to hnusný. Luční bylinky? Spíš to připomíná travnatej pruh kolem dálnice nebo hromadu hnoje. Nemáš

náhodou Darjeeling?“

„Je ve skříňce,“ odpověděla Pip a ukázala. „Posluž si. Jdu do sprchy.“ Dívka hrdá na svůj domov, která si chrání své teritorium a střeží soukromí, odešla, a nechala svůj byt k dispozici polonahému vlhkému muži.

V koupelně se zamkla. Pip se teď cítila u sebe doma stejně stísněně jako se Zac, který se po bytě suverénně pohyboval a obsluhoval se, cítil nenuceně. Přála si být daleko odsud. Kdekoli. Jenom ne tady. Zac si přál, aby si pospíšila. Rád by s ní společně posnídal, než bude muset odejít do práce.

Zac zjistil, že Darjeeling došel, ale objevil Earl Grey a English

Breakfast. „Panebože, prosím tě, ať má v ledničce něco víc než jen sojový mlíko,“ zamumlal, sklonil se a podíval se dovnitř. Bylo tam polotučné biomléko z Marks & Spencer. A už otevřené balení

135

trojúhelníčků taveného sýra Dairylea. Rozesmál se. Když vracel krabičku s čajem zpátky, trochu skříňku prozkoumal a uklidnila ho přítomnost tyčinek KitKat a sáčku Hula Hoops se slanooctovou příchutí, který se nenápadně krčil za všemi těmi biologicky odbouratelnými ekologickými bylinkovými výmysly vpředu. Odnesl si čaj a KitKat do obývacího pokoje. Na okamžik se posadil, ale vzápětí vstal, přistoupil k policím a zadíval se na pár zarámovaných fotografií. Byly na nich Pipiny sestry. A nějaký starý chlápek, možná ten potrhlý strýc nebo zemřelý otec. Kamenné stavení v Derbyshireu. Pejsek s natrženým uchem. Matku nikde neviděl, ale v těch nízkých strohých skříňkách určitě byly stohy fotografických alb. Všiml si časopisu Na stopě, který ležel spolu s Trhem marnosti a Cestovatelem v bukovém držáku na noviny.

Prolistoval ho a brzy se začetl do dvoj strany, která se věnovala obzvlášť pikantním historkám ze světa celebrit. Třebaže by rád pokračoval v slídění, třebaže by rád přepadl Pip ve sprše a znovu se s ní pomiloval, možná s opřenou o zeď koupelny nebo mokrou na podlaze ložnice –, musel už opravdu jít. Čekaly na něj schůzky, výkazy a firemní politika. Posbíral oblečení, krátce ke každé části přičichl a oblékl se. Chvilku přešlapoval za dveřmi koupelny. Sprcha ztichla. Zdvořile zaklepal a čekal. „Pip?“ zavolal. „Odcházím do práce.“

„Jasně,“ zavolala téměř nezdvořile zpátky. Trochu ho to zaskočilo. „Hezkej den,“ řekl něžně do dveří. „Tobě taky,“ odpověděla s předstíranou veselostí skrz zeď. „Ahoj,“ rozloučil se naposledy a otevřel dveře od bytu. Už se neozvala, domnívala se, že u dveří ji Zac neuslyší, když je stále zabarikádovaná v koupelně. A Pip McCabeová nezvyšuje hlas. Jakmile si byla Pip jistá, že je Zac pryč, poněkud váhavě se vynořila z koupelny. Okamžitě si všimla, v jakém stavu se nachází její ložnice. Postel byla ustlaná. Ozdobné polštářky naaranžované skoro přesně tak, jak je mívala ona. Plášť doktorky Chichi a legíny úhledně přehozené přes opěradlo židle. Pod tím byly diskrétně umístěny její včerejší kalhotky. Pip se utřela a oblékla se. Zpočátku 136

cítila obdiv; ten muž je stejně puntičkářský jako ona. Posléze usoudila: „Určitě je gay. Kolik normálních chlapů má vrozenej cit pro aranžování polštářků?“ Vzpomněla si na Caleba. Přestože snad obsedantně skládal sáčky od lupínků do úhledných trojúhelníků, polštáře měl vždycky nechutně slehlé. Samou bouli. Vždycky jen urovnal okraje přikrývky. „No, celý to bylo o vnějším zdání,“ pomyslela si naštvaně a začala si pozpěvovat melodii, kterou si Zac pískal, ale kterou dosud nedokázala zařadit. Místo aby spěchala do klasického zaměstnání a rušné kanceláře, rozhodla se vypít si heřmánkový čaj a stulit se na pohovku. Toužila po tom od chvíle, kdy se probudila. Zaková poznámka o „hromadě hnoje“ ji kupodivu rozesmála a na okamžik si vybavila zaprášené travnaté pruhy kolem dálnice. Takže si radši dala kávu. Instantní. S

cukrem. A namáčela do ní KitKat. Všimla si, že fotografie v rámečcích jsou posunuté, i když nepatrně. Uviděla výtisk Na stopě. Ačkoli si potřebovala spoustu věcí ujasnit a rozebrat, přistihla se, že místo toho listuje časopisem, šťastná, že může vypnout mozek a nemusí o ničem přemýšlet. Jak má proboha vědět, odkud ve svých chaotických myšlenkách začít? Lepší bude, když si dá půl hodinky pauzu a prohlédne si snímky mladých hereček nebo modelek vycházejících z londýnských podniků. Přečeda časopis od začátku do konce. Litovala, že má ten den volno. Zoufale toužila být Veselou Martou, dokonce doktorkou Chichi, aby měla důvod něco dělat, a ne jen sedět doma, být Pip McCabeovou a mít spoustu volného času na přemýšlení. Zac byl tak zaneprázdněný, že vlastně neměl mít volné ani dvě vteřiny, aby se soustředil na něco jiného než na plánování schůzek, firemní politiku a kontrolu výkazů. Neustále však myslel na Pip, jak se točila v jeho křesle, komentovala litografii skotského koloristy a žasla nad jeho kávovarem. Pořád cítil její přítomnost. Když zavřel oči, dokázal si vybavit její vůni. Když pozorně poslouchal, za zvoněním telefonů a ruchem kanceláře slyšel její hlas. Otevřel oči a viděl ji před sebou, jak s rozmazaným klaunským líčením a legračním účesem zírá na strop ložnice. Cítil se skvěle, ale současně trochu rozpačitě. Ráno ho nečekala otevřená náruč, jen zavřené dveře 137

koupelny. Nebylo něžné vtipkování ani láskyplné „tak zatím“. Jen úsečné rozloučení. Vlastně mu pouze zdvořile odpovídala. Sama od sebe nic neřekla. Zac si odmítl připustit, že pro ni byl možná jen záležitostí na jednu noc.

Přesně v šest hodin odešel z práce. Hned mu jelo metro, takže byl za čtyřicet minut doma. Vytáhl si z ledničky vychlazený budvar, zvedl bezdrátový telefon Bang & Olufsen a uvelebil se na banánové pohovce. Ne. Jinak. Zkusil Eames. Kupodivu to nebylo tak pohodlné jako jindy. Zamířil do ložnice, a zatímco se díval na zahradu pod sebou, popíjel ležák. Postavil láhev s pivem na parapet a vytočil Pipino číslo. Byl nervózní. Pobavilo ho to a současně zneklidnilo.

Zvoní telefon, Pip. Nepůjdeš ho zvednout?

„Ahoj,“ řekne Zac.

„Ahoj,“ odpoví Pip, protože je příliš pozdě na to, aby změnila hlas a předstírala, že sepnul záznamník.

„Jak ses měla?“ zeptá se Zac. „Odpočívala jsi?“

„Jo,“ utrousí Pip. Skoro celý den nepromluvila. Má divný hlas. „A co kocovina?“ vyzvídá Zac.

„Stačil na ni jeden nurofen,“ prohlásí.

Rozhostí se rozpačité ticho a oba si vzdychnou. „A jak ses měl

ty?“ zajímá se Pip.

„Skvěle, ale celej den jsem byl v jednom kole,“ odpoví Zac a usilovně myslí na to, kvůli čemu jí volá a jak to má říct.

„Super,“ zamumlá Pip. „To je, skvělý,“ pokračuje. Všimne si, že jim rychle došla řeč.

„No,“ prohlásí Zac, „budu končit. Jen mě napadlo, že ti cinknu.“

„Dík,“ řekne Pip.

„Tak ahoj,“ rozloučí se Zac a okamžitě zalituje, že jí volal. „Pa

pa,“ odpoví Pip.

„Pa. A jak se dneska cítíš?“ vyhrkne náhle Zac. „Kvůli, tý věci?“

Opravdu pro ni byl jen záležitostí na jednu noc? A co ta svačina v Brownu? A ty legrační hovory o labutích?

Pip to vyvede z míry. Nemá tušení, co odpovědět, protože se celý den snažila nemyslet na to, jak se proboha cítí kvůli „tý věci“.

138

„Pip?“ přeruší Zac její mlčení. „Já jen… no… napadlo mě, jestli by sis se mnou nechtěla zítra, teda ve čtvrtek, někam vyrazit.“ „Ozvu se ti,“ odpoví Pip po dlouhém tichu. „Zítra totiž asi půjdu navštívit ségry,“ dodá pomalu po chvíli.

„Jasně,“ pronese Zac nenuceně, přestože se cítí pod psa. Ale možná mu jeho ženská stránka říká, aby jí dal prostor, který by potřeboval muž. Netlač, nevyzvídej. „Chápu.“ „Jak ses měl? Vládl jsi ve svým supermoderním křesle nad Říší kójí?“ vyhrkne Pip, protože i když má pocit, že nechce Zaka zítra vidět, současně nechce být právě teď sama.

„Dobře,“ odpoví, „ale jak jsem říkal, celej den jsem se

nezastavil.“

Opět se rozhostí stísněné ticho. Zac i Pip si uvědomují, že tahle rozpačitost je mezi dvěma lidmi, kteří si vyměnili tělesné tekutiny a strávili spolu celou noc, vlastně nepatřičná, ale na druhou stranu je pravděpodobně důsledkem toho všeho.

„Ehm,“ zamumlá Pip, „no, už bych tě neměla zdržovat. Ale díky, žes mi zavolal. A díky za nabídku, myslím, na zítřek.“

„Jasně,“ odpoví Zac se svým typickým klidem, „rádo se stalo. Díky za včerejší noc.“

„Jo,“ hlesne Píp.

„Když ne zítra,“ naléhá Zac odvážně, i když si v duchu říká, aby zmlkl, „tak třeba jindy?“ Pip vydá hrdelní zvuk, který Zac pět minut po ukončení hovoru považuje za souhlas. Pak ale usoudí, že byl jen náplastí na bolístku naštvané holky.

Pip se podařilo přežít celý den, aniž by řešila své problémy. Je otázka, zda je to úspěch. Když se ale vykoupala ve vaně s novými šumivými tabletkami do koupele ze Space NK, pověsila vyprané prádlo a třikrát se ujistila, že je celý byt bez poskvrnky, bylo skutečně načase uklidit si pod povrchem. Chtěla si jít lehnout a okamžitě usnout. Ale když vklouzla pod přikrývku, zřetelně cítila muže, který byl v její posteli, v jejím těle. Viděla před sebou jeho spánkem pomačkanou tvář, legrační kapičky slin, slyšela jeho klidný, tichý dech. Cítila jeho vůni. S pronikavým 139

záchvěvem touhy si vzpomněla, jak se přes ni natáhl, aby se podíval na budík. Na jeho podpaží. Vybavila si, jak se jí dotkl, jak vnímala jeho sílu, jak cítila jeho vůni a jak ji jeho mužnost vzrušila. Podívala se na dveře koupelny a představila si, jak se k ní úplně nahý otočil a požádal ji o ručník a kartáček na zuby. Co na tom Zakovi je? Líbí se mi na něm, že je tak přirozenej: on sám, v mý přítomnosti, v mým světě? Koneckonců, nechala jsem ho u sebe bez váhání přespat, dokonce aniž mě o to požádal, bez stínu pochybnosti. Viděl mě na dně. Dokonce si ani moc nepamatuju na ten sex, ale jasně si uvědomuju vzrušení, který jsem cítila.

Nikoho jako on jsi nikdy nepoznala.

Asi ne.

Mnoho lidí nikoho takového nikdy nepozná.

Asi.

Vzpomeň si na své kamarádky, na své sestry, zamilovávají se do mužů, kteří nemají jeho přednosti.

Přesně tak.

Ale?

Proboha, mysli! Zac je milej, pohlednej a nasměju se s ním. Ale nezapomeň, že mi zezačátku připadal nedůvěryhodnej. Nehledě na to, že je daňovej specialista. Je mu přes třicet a je svobodnej. Navíc má dítě. Dokážeš si představit, jaký je to břemeno? Ráda bych Pip řekla, že břemeno, které nese Zac na bedrech, je mnohem těžší pro ni než pro něj. Ale teď to nebude chtít slyšet.

„Líbí se mi,“ zamumlá Pip nahlas. „Fakt se mi líbí. Ale v hloubi duše si myslím, že bych v tom neměla pokračovat.“

A Caleb? Ještě včera jsi plánovala večeři, abys ho představila své rodině a přátelům. Skoro jsi ho milovala, nebo tě alespoň silně přitahoval, protože ti připadal tak „normální“.

„Proto jsem se vyspala se Zakem?“ zeptá se Pip nahlas. „Abych to Calebovi oplatila? Abych na něj zapomněla? Nesouviselo to prostě s alkoholem? Nebo jsem byla zranitelná? Možná pomstychtivá, a chtěla jsem vyrovnat skóre?“ To bychom rádi věděli.

„Možná od všeho trochu,“ usoudí Pip, ale tentokrát to zašeptá.

„Ať už jsem k tomu měla jakejkoli důvod a ať to bylo jakkoli

140

příjemný a dobře načasovaný, Zac Holmes není vhodnej člověk pro partnerskej vztah. A já taky ne.“

Pip právě teď nechce myslet na Caleba ani uvažovat o jeho „normálnosti“ nebo „nenormálnosti“. Místo toho si prozpěvuje. Zničehonic si vzpomene na melodii, kterou si Zac hvízdal ráno ve sprše.

„Smokey Robinson,“ řekne s úlevou. „‘Klaunovy slzy‘.“

Dokáže si vybavit jen jednu sloku, a zatímco si ji stále dokola zpívá, usne s pocitem prázdnoty, odhodlaná nemyslet na Caleba ani na Zaka. Klaunovy slzy mi tečou v opuštěném pokoji, protože o mě nikdo nestojí Bylo po půlnoci. Zac, aniž si uvědomil, kolik je hodin, zavolal švagrové Ruth.

„Ano?“ zeptala se tiše, ale vyděšeně do sluchátka.

„Sakra,“ zašeptal Zac zpátky. „To jsem já, Zac. Není moc pozdě?“ „Zaku,“ opáčila Ruth trochu hlasitěji a mnohem klidněji, „tyhle noční telefonáty beru už jako tradici!“ „Ošoustal jsem klaunku,“ vyhrkl, i když se nenáviděl, že o tom mluví tak ošklivě, a zalitoval, že není natolik statečný, natolik upřímný, aby řekl: „Včera jsem se vyspal s Pip, ale myslím si, že mě brala jen jako záležitost na jednu noc.“

Ruth ale dokázala číst mezi řádky. Kdyby to byla totiž jen šoustačka, proč by jí Zac v tuhle dobu volal? Koneckonců, kdyby to byla jen šoustačka, proč by to sděloval jí, místo aby se tím pochlubil bratrovi? Ne, uvědomila si Ruth, bylo to něco víc než jen šoustačka; Zac a Pip spolu strávili noc.

„Počkej,“ zašeptala, „Jim spí. Odnesu si telefon vedle do pokoje.“ Kdyby tak Pip slyšela, co Zac řekl, jak to formuloval a jaký tón při tom použil.

141

„Našel jsem ji brečet na lavičce,“ začal Zac. „Vypadá to, že její úžasnej doktor je ve skutečnosti hajzlík a má stálou přítelkyni. Tak či tak jsem jí zvedl náladu, láhví rioji, a odvezl jsem ji domů. A pak se to nějak schumelilo…“

„A vyspali jste se spolu.“

„Bylo to vášnivý,“ ohradil se Zac skoro defenzivně vůči Ruthinu tichému souhlasu, „ale připadalo mi, jako by to už dlouho viselo ve vzduchu. Jako by se mezi náma něco nahromadilo. Nevyhnutelnost.“ „Blahopřeju,“ utrousila Ruth a přemítala, proč jí Zac připadá zkroušený.

„Nevím, co dál,“ přiznal se Zac. „Fakt se mi líbí, chtěl bych víc než jen krátkej flirt. Ale víš, nedokážu uvěřit, že to říkám, mám trochu strach.“

„Proč?“ zeptala se Ruth, která věděla, že by dokázala Zakovy odmlky lehce vyplnit, ale současně tušila, že bude lepší, když je Zac vyplní sám.

„Kvůli dvěma věcem,“ pronesl po chvilce mlčení. „Zaprvý: dělám dobře? Stojí to za to? Jsem opravdu připravenej na vážnej vztah, na něco víc, než je nezávaznej sex, kterej jsem provozoval během posledních několika let?“

„A zadruhý?“ pobídla ho Ruth.

„Zadruhý,“ vyhověl jí Zac, „nervozita. Opětuje moje city? Nebo jsem pro ni jen náplast na bolístku? Myslím si, že mě možná bere jen jako záležitost na jednu noc.“

„Existuje jenom jedinej způsob, jak obě tyhle věci zjistit,“

informovala ho Ruth. „Nejdřív si s ní promluv o čísle dvě a pak, když to dobře dopadne, se prostě zeptej na číslo jedna a uvidíš, co ti odpoví.“ Ruth vycítila, že Zac přikývl. Skoro slyšela, jak bojuje se svými obavami. „Třeba budeš příjemně překvapenej,“ dodala mile, „třeba se dozvíš moc hezkou věc.“ Zac stále mlčel. „Zaku?“

„Rozešla se s přítelem,“ oznámil zničehonic naprosto jiným tónem, „a kromě toho byla opilá.“

„Zaku Holmesi,“ pronesla Ruth, „tohle podle mě říkáš jen proto, aby ses jí nemusel zeptat, co k tobě cítí. Házíš zodpovědnost na ni,

abys nemusel riskovat.“ Zac neodpověděl.

142

„Bože, vypadáš jako chlap, a přitom seš posera,“ konstatovala Ruth, i když věděla, že to zní drsně, ale byla přesvědčená, že právě tohle potřebuje Zac slyšet. „Dobrou noc, Zaku. A hodně štěstí.“ Zac zavěsil a tiše si broukal melodii, která ho celý den pronásledovala. Skoro mu lezla na nervy.

Člověk zná smutek a lež, ale já nejsem o moc smutnější než klaunovy slzy

Na Pip, pod líčidly a klaunským kostýmem, něco bylo, její bezstarostný elán a energie. Zac nechtěl příliš věřit otřepanému klišé o schovávání se pod maskou. Ale faktem bylo, že ji viděl nešťastnou; zranitelnou a ublíženou. Faktem bylo, že ho přitahovala. Skutečně ho moc přitahovala. Ale faktem také bylo, že i když ho ta představa lákala, riziko s ní spojené ne. Celé mu to začalo lézt na nervy stejně jako Smokeyho písnička. Bude lepší, když na obojí zapomene. Vymysli si jinou písničku. Co třeba „Léčba sexem“ od Marvina Gaye? Co se třeba soustředit na to, že se zhruba za týden vrátí Juliana z Afriky? 143 KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

P ip prakticky, i když pošetile, usoudila, že ponaučení, jakým způsobem se rozhodne Zaka brát a chovat se k němu, může čerpat z Feniny situace. I kdyby chtěla, ve čtvrtek večer by se s ním stejně nemohla sejít. Zavolal jí rozrušený Django a sdělil jí, že prostřední sestra, kterou všichni považovali za tak rozumnou, citlivou a vyrovnanou, se ve skutečnosti schází se dvěma muži současně. S

roztomilým Matthewem Holdenem, bohatým mladým šéfredaktorem časopisu s vlastním bytem v Islingtonu, kterého jí Pip s Cat už schválily. A teď, jak to vypadalo, s dalším chlapíkem, nějakým Caulfieldem, který byl o dvacet let starší než ona. Podle všeho šlo o chudého zahradního architekta z Derbyshireu. Tak se o něm Django dozvěděl. Když si byla Fen údajně prohlédnout sochu v soukromé sbírce v Derbyshireu. Viděli je. Za denního světla. V místním hostinci, proboha.

Pip a Cat byly zděšené, nejen očividnou amorálností toho všeho, ale spíš Feniným tajnůstkářstvím. Neměly o tom tušení, a to pro ně bylo mnohem víc šokující, mnohem urážlivější a bolestnější než představa, že je jejich prostřední sestra promiskuitní. Fen, rozčilená, ale ne defenzivní, se jim pokusila vysvětlit, že nemá ty muže proto, aby na sebe vzájemně žárlili. Snažila se jim objasnit, že každý z těch mužů uspokojuje dvě její nejsilnější životní potřeby, město a venkov, a tisíce věcí, které s tím souvisejí. Zapřísahala sestry, aby jí věřily, že oba muže hluboce miluje, že jí vyhovuje chodit s oběma současně a že se jeden o druhém nikdy nedozví. Že si prostě právě teď mezi nimi nedokáže vybrat, dokonce ani nemá pocit, že musí nebo by měla. Nikomu neublíží, tvrdila, o to se postará. Ještě nikdy nebyla zamilovaná, ale teď je, a dvakrát. Bere to jako dar. Chtěla, aby ji sestry podpořily, i kdyby musela na jejich souhlas počkat. Jenže Fenina situace je úplně jiná. Stačí, když řeknu, že Pip si ten večer, sama ve svém bytě, a zatímco se přesvědčovala, že uvažuje naprosto racionálně, vzala Feninu situaci a přizpůsobila ji vlastním 144

potřebám. A tak teď navršila na břemeno, o kterém se domnívala, že nese Zac na bedrech, štos svých negativních teorií o lásce samotné.

Rychle dospěla k závěru, že láska za tu námahu nestojí. Podle ní žádná ze sester ani z kamarádek nebyla díky muži (nebo mužům) šťastnější. Usoudila, že ona sama byla dostatečně šťastná, když nikoho neměla, skutečně, mnohem šťastnější než právě teď –, a že všechny její současné trable, pochybnosti a slzy přišly teprve v okamžiku, kdy se do jejího života zapletli muži, nebo spíš když se s muži zapletla ona. Tudíž Pip s osvobozujícím pocitem úlevy vydedukovala, že Zac je skvělý chlápek, s nímž měla jednou sex, a Caleb jednoduše chlápek, s nímž měla skvělý sex dva měsíce. Rázně a rozhodně poslala oba muže do minulosti a oba uložila ke zkušenostem, protože usoudila, že pro její přítomnost a budoucnost není ani jeden z nich ten pravý. Ani jeden není odpovědí, protože Pip vlastně nemá žádné otázky. Oba si vyzkoušela. Jeden byl mizera. Druhý dobrák. Ani jednoho nepotřebuje. Koneckonců, rozhodla se už, že musí být v pohodě a k dispozici svým dvěma sestrám: Cat za pár dnů odjíždí na Tour de France a Fen ji bezpochyby také nebude zanedlouho

potřebovat. Díkybohu, že se červen rychle překulí v červenec a Pip bude moct už brzy uvažovat z hlediska „To bylo před měsícem“. Díkybohu, že se blíží víkend v Derbyshireu. Zítra večer tam všechny společně vyrazí, jakmile Fen skončí pracovní doba, Cat odevzdá články a Veselá Marta vystoupí na narozeninové oslavě pro sedmiletého kluka v Maida Vale.

*

Samozřejmě poskytnu Pip jiné téma, o kterém bude moct v Derbyshireu přemýšlet, než jsou její sestry! Povrchní závěry, k nimž dospěla ve snaze udělat si pořádek v životě, jsou příliš uspěchané, špatně vytvořené a značně vágní. Takže hádejte, kdo přijde na oslavu Benjiho sedmých narozenin v Maida Vale? Billy. S bratránkem Tomem Holmesem. A přestože je tam odveze Tomova teta Ruthie a má pro ně i přijet, jakmile zjistí, kdo na narozeninách vystupuje, zavolá Tomovu otci a požádá ho, aby děti vyzvedl místo ní.

145 *

„Nevadilo by ti to, Zaku?“ řekne tiše Ruth tónem člověka, který trpí chronickou bolestí hlavy. „Mám příšernou migrénu.“ „Co kdybych zavolal June?“ zeptá se Zac, „Mám tu ještě spoustu prace.“

„June s Robem odjeli,“ připomene mu slabým hlasem Ruth,

„proto u nás dneska Tom spí.“

„Sakra,“ zakleje Zac, „úplně mi to vypadlo z hlavy.“ „Nedělej si s tím starosti,“ hlesne Ruth a hlas se jí zlomí tak, že by si zasloužila medaili za mučednictví. „Vezmu si pár tabletek a zkusím se v autě pár hodin prospat. Zvládnu to. Fakt. Nějak to přežiju.“ „Neblázni,“ namítne něžně Zac se stopou provinilosti v hlase, „o nic nejde, prostě si vezmu práci domů a dodělám to přes víkend. Okamžitě se seber a jeď domů. Žádnej problém. Zajedu tam.“ „Ne, Zaku,“ odporuje Ruth, protože ví, že je důležité, aby Zac chtěl vyzvednout kluky sám od sebe, nejen proto, aby jí prokázal laskavost, „neměla jsem to od tebe chtít.“ „Přestaň,“ rozzlobí se Zac. „Už nechci slyšet ani slovo. Fakt o nic nejde. Tom je pro mě vždycky na prvním místě. Jeď domů, Ruth, a odpočiň si.“ „Ach, Zaku,“ zašeptá Ruth, „mockrát děkuju.“ „Můžeš řídit?“ ujistí se Zac. „Co kdybys tam nechala klíče od auta a vzala si taxík?“

„Neboj se,“ odpoví Ruth s přesvědčivým záchvěvem v hlase. „Nějak to zvládnu. Když hned vyrazím. Když pojedu pomalu.“ Ruth s vítězoslavným pocitem vyžene motor do vyšších otáček. Zamíří domů obrovskou oklikou: z Maida Vale do Holloway přes Westbourne Grove. Ta zajížďka je naprosto zbytečná, ale fantasticky příjemná. Ruth si v současné době může jen zřídkakdy dovolit strávit dvě hodiny na nákupech. Ani si nevzpomíná, kdy si naposledy prošla Agnes B., Paula Smithe a APC, aniž by ji Billy tahal za rukáv a kňoural, že chce jít pryč. A je tomu určitě ještě déle, co si dopřála čaj a zákusek v cukrárně U Toma místo hamburgeru a koly v

146

McDonaldu. Právě teď se cítí kvůli své malé lži trochu nepříjemně.

Nepokouší osud tím, že si vymýšlí? Nedostane zítra za trest příšernou migrénu? Ne. Blbost. Udělala dobrý skutek, napomohla setkání klaunky s daňovým specialistou. Rozhodně si zaslouží obrovský zákusek a šaty do A, jaké nosila Hepburnová. Jo, a voňavé svíčky a plnou náruč chrp a straček. Koneckonců, odolala té božské kabelce u Paula Smithe.

Zpočátku byl Zac naštvaný, že dorazil do Maida Vale tak brzy, když unavený a narychlo odjel z práce. Vzápětí ale nemohl uvěřit svým očím, svému štěstí nebo tomu, jak je fantastické, že Ruth dostala migrénu právě v den, kdy je tak slabý provoz. Na zlomek vteřiny se cítil provinile, že má z Ruthiny nemoci takovou radost. Ale migréna jeho švagrové byla požehnáním. Ve skutečnosti byl nadšením bez sebe, že se Ruth cítí tak špatně, že nemůže děti vyzvednout, že sem dorazil tak strašně brzy. Protože, no, co byste tomu řekli!, můžete třikrát hádat, kdo baví drobotinu na oslavě Benjiho sedmých narozenin! Zac právě teď, přestože patřil k největším životním skeptikům, velebil bohy osudu a Štěstěnu za to, že Ruth postihla bolest hlavy. Dokonce za to poslal poděkování k nebesům. Protože tu byla jeho klaunka. Támhle. Dělala vratkou stojku stejně dovedně, jako Les Dawson hrají zručně špatným způsobem na piano. Půvabné nohy měla roztažené, jednu nohavici zdobily červené a zelené proužky, druhou modré a žluté puntíky. Tělo se jí kývalo ze strany na stranu a vypadalo to, že se každou chvíli převrátí na záda.

Šílenou rychlostí skandovala „Hlava, ramena, kolena, palce“. Bože, je tak šikovná!

Pip, ve stoji na rukou, uprostřed písničky náhle v zadní části místnosti zahlédla nohy v plátěných kalhotách a chodidla v semišových mokasínech, které mohly patřit pouze jedinému člověku.

Zapomněla slova.

Zapomněla, jak se ve stojce udržet. Zapomněla, jak chtěla Zaka

brát. 147

Intenzivně si uvědomovala, že stojí na rukou, nohy má roztažené a trup nakloněný v nebezpečném úhlu. Ticho. „Oči-uši-pusa-nos,“ zanotovala náhle pronikavým hlasem, dopadla na nohy a hluboce se uklonila. „Hlava, ramena, polena, tance, polena, tance.“

„Kolena, palce!“ vyjekly děti, aby ji opravily. „Kolena, palce!“ Veselá Marta, zrůžovělá a rozjařená, si dala ruce v bok a zamračila se: „Vždyť jsem to takhle řekla, vy truhlici.“ A zase začala zpívat: „Hlava, ramena, polena, tance, polena, tance!“ A děti opět protestovaly „kolena, palce“ a Veselá Marta znovu zopakovala písničku špatně.

Zac se smál. Ne protože byla tak podmanivě legrační, že by si

zasloužila Perrierovu cenu, ale protože Pipino šaškování a energie naplnily místnost nakažlivým veselím. Její umění mělo děti rozesmát a vykouzlit kolem nich tuhle očividně jednoduchou a bezpodmínečnou legraci. A podle toho, jak se tvářily, se jí to úspěšně dařilo.

„Kde je Bendy?“ zeptala se Veselá Marta, i když Toma si všimla teprve teď a usmála se na něj. „Kde je Bendy?“ „Kdo?“ ozvaly se děti jednohlasně.

„Bendy!“ opakovala klaunka, jako by byly hloupé. „Oslavenec, Bendy!“

„Benji!“ zavolal Benji a zvedl ruku nahoru. „Oslavenec se

jmenuje Benji a jsem to já. To já mám narozeniny.“

„Pojď sem, oslavenče Bendy,“ přikázala mu klaunka k velkému pobavení ostatních. „Udělám pro tebe, protože jsou to tvoje narozeniny, balónek ve tvaru, ééé ééé, balónku!“

Benjiho evidentně trochu zklamalo, když klaunka nafoukla dlouhý úzký balónek a podala mu ho. „Děkuju,“ řekl nicméně. „Můžeš mi ho prosím tě vrátit?“ požádala ho Veselá Marta a vytrhla mu balónek dřív, než jí ho stačil podat, natož protestovat. „Moc děkuju, oslavenče.“ Klaunka rouru zkroutila, natáhla, zavázala na uzel, přitom si mumlala a hvízdala, nakonec udělala pár tahů fixem a podala mu zpátky balónek ve tvaru jezevčíka. Všichni vydechli úžasem. Pak vyrobila další zvířátka a rozdala je dětem. Zachytila Zakův pohled. „Jemináčku, jemináčku,“ vypískla, „támhle 148

vzadu stojí velký chlapeček a nemá balónek.“ Na Zaka se upřelo dvacet párů očí. Následovalo devatenáct úsměvů (Tom byl výjimkou).

„To není chlapeček,“ namítl Tom se zdviženou rukou, „to je můj táta.“

„Aha,“ prohlásila Veselá Marta rozmrzele, „no, když je to jen

ztřeštěný taťulda, pak žádný balónek nedostane!“

„Já myslím, že by jeden dostat mohl,“ vyhrkl Tom, náhle

ustaraný, že otce připravil o sběratelsky vysoce ceněný latexový objekt (Tom si nechával balónky doktorky Chichi, dokud se

nesvraštily, nesplaskly a neslepily se). „I když je to jen ztřeštěnej taťulda. Kromě toho si myslím, že by ho chtěl.“ „Tak dobře,“ souhlasila klaunka. Chvíli zápasila se třemi dlouhými balónky a pak se začala rozjařeně ohánět fixem. „Jen pojď blíž, ztřeštěný taťuldo.“ Zatímco se k ní Zac blížil, upíral jí pohled do očí, koutky úst mu pobaveně cukaly a obočí měl povytažené, jako by ji chtěl varovat: „Dej si na mě pozor, ty potvoro!“

„Máš pravdu,“ prohodila klaunka k Tomovi. „Na to, aby byl

jedním z vás, je moc velký. Je to ztřeštěný taťulda.“ S rozzářenýma očima se otočila k Zakovi. „Líbil by se ti tenhle balónek? Vyrobila jsem z něho zajíčka. Je rozkošný.“ Zac se na ni zazubil a dychtivě zaškemral: „Ano, prosím.“ „Nejdřív se musíš postavit na jednu nohu,“ nařídila mu klaunka. Zac to udělal. „Teď si musíš položit ruku na pusu,“ přikázala mu. A on to udělal. „Teď musíš dát druhou ruku dozadu, takhle.“ Předvedla mu to. On to udělal. „Teď,“ řekla a mrkla na děti, „musíš přeskákat místnost jako indián, který šlápl na vosu, a vydávat přitom hlasitý indiánský pokřik, abys odehnal zlé duchy a uctil balónkové bohy.“

Zac se na ni podíval, jako by se zbláznila a zasloužila pořádných pár na zadek. Ale nakonec se jen pobaveně usmál, jako by chtěl říct „Oplatím ti to později“, a udělal, co po něm chtěla. Děti se svíjely smíchy. Dokonce i Veselá Marta se na okamžik rozesmála jako Pip McCabeová. „Skvělé, ztřeštěný taťuldo,“ prohlásila, „tady máš odměnu.“ Zac přebral trofej, a když se vracel do zadní části místnosti, většina dětí si přála, aby jejich taťuldové byli alespoň z

149

poloviny tak ztřeštění jako tenhle. Zatímco Veselá Marta zpívala s dětmi „Hodně štěstí, milý Bendy“, Zac obdivoval balónkového zajíčka. Na břiše měl napsáno „Zajda Pip“. Vzrušilo ho to stejně, jako by právě vzala do ruky jeho penis a zasunula si ho hluboko do úst. Svědomí se mu snažilo připomenout, aby se soustředil na Marvina Gaye a Julianu. Ale Zac mu přikázal, aby sakra zavřelo zobák. Pip ho nepovažuje za záležitost na jednu noc. Jak se mohl bát, že pro ni byl jen náplast na bolístku? Líbí se jí. Chce ho. Na ničem jiném nezáleží.

Jakmile si Veselá Marta svlékla klaunský kostým a Pip se oblékla

do svých šatů, sebedůvěra z ní vyprchala. Každý pohyb vaty s pleťovým krémem z ní spolu s vrstvou líčidla sloupl i vrstvu nespoutané suverenity. Krátkými energickými pohyby si kartáčovala hřívu, jako by trpěla obsedantně-nutkavou poruchou jednání, ne protože si chtěla narovnat vlny z copánků, ale protože potřebovala víc času na přemýšlení. Vlastně potřebovala jen přemýšlet. Potíž byla v tom, že se nedokázala soustředit. Potíž byla v tom, že za chvíli bude muset koupelnu rodičů Benjiho Richardsona opustit. Proč ten balónek popsala? Proč pořád ještě stojí v koupelně v Maida Vale, když by měla spěchat domů, zhltnout misku polévky a spolu se sestrami zamířit z Londýna do Peak District? Proč je vůbec ze setkání se Zakem tak nadšená a schválně s ním flirtuje, když ještě před půl hodinou, než ho ve stoji na rukou, s hlavou dolů, spatřila, byla přesvědčená, že pro ni není tím pravým a že o něj nemá zájem? Proč si myslí, že se něco změní na skupince, která na ni čeká v přízemí, když za sebou co nejtišeji zavře dveře koupelny a po špičkách se proplíží chodbou? Tom ji objal kolem pasu. Benjiho matka jí vděčně stiskla ruku. Samotného oslavence očividně zklamalo, že v civilu vypadá Veselá Marta naprosto obyčejně a má prázdné kapsy. Zac na ni jen mrkl a usmál se svým nenapodobitelným kouzelně křivým úsměvem.

„Platí se v hotovosti, že?“ zeptala se Benjiho matka a podala jí obálku nadepsanou „slečna Marta“. „Dala jsem vám tam něco navíc.

Bylo to úžasné! Moc vám děkujeme.“

„Díky,“ řekla Pip. „Musím letět.“

150

Pár metrů k hlavním dveřím. Rychlou chůzí k metru. Dokážeš to!

Dokážeš to, protože musíš. Tak běž! Běž.

„Nechceš svízt?“ nabídl se Zac a otevřel jí vstupní dveře.

„Jedeme na sever stejně jako ty.“

Pip si nařídila, úpěnlivě se prosila, aby odmítla.

Máš jet na sever sama, ty huso hloupá. Daleko na sever. Až do Derbyshireu. Asi za hodinu. Cat! Fen! Django! Chovej se zodpovědně! Jeď na sever. „Moc ráda,“ Pip se vyděsila, když se slyšela, že jeho nabídku přijímá. „To by bylo skvělý.“ Zac jí otevřel dveře auta a Pip nastoupila. Billy a Tom na ni ze zadního sedadla nepřetržitě chrlili otázky. Nevěděli, že Kentish Town leží na trase do Holloway. A tak si nevšimli, že se ji tam Zac nepokusil vysadit ani že ho Pip nepožádala, aby ji tam, nebo třeba někde poblíž, vysadil.

Ruth bylo jasné, že Zakovo sedadlo pro spolucestujícího je obsazené, přestože se od toho snažil odvést pozornost tím, že jí stál ve výhledu a vyptával se na migrénu. Chlapci, šílení v posledních záchvěvech hyperaktivity, kterou vyvolaly přísady v přeplácaném narozeninovém dortu, odběhli do domu.

„Nechceš zajít na skleničku?“ zeptala se Ruth s poťouchlým leskem v očích, který Zac považoval za příznak migrény.

„Ne, díky,“ odmítl, „měl bych ject domů.“

„Chápu, máš práci,“ konstatovala Ruth a kývla hlavou k autu, což si Zac vyložil jako bolestivé škubnutí.

„Jo, jo,“ souhlasil a pomyslel si, že švagrová nese bolest hlavy

opravdu statečně, když je tak hovorná a pozorná. „Tak zítra,“ rozloučila se Ruth a rozzářeně se usmála, což bylo na člověka s migrénou obdivuhodné. „Čekáme tě kolem poledne.“ „Jasně,“ přisvědčil Zac. „Ahoj, Tome. Zítra.“ Než se vydal zpátky k autu, počkal, až Ruth zavře dveře. Ruth ale vběhla do pracovny a dívala se skrz okenní žaluzie.

Zac s Pip chvíli mlčky seděli a dívali se před sebe. „K tobě nebo ke mně?“ zeptala se Pip.

151

„Teď je řada na mně,“ odpověděl Zac. Nastartoval a rozjel se.

Zatímco se věnoval řízení, Pip vytočila číslo na mobilním telefonu. „Fen, ahoj, to jsem já. Hele, asi přijedu až zítra. Z tý dětský oslavy mě příšerně bolí hlava. Potřebuju si okamžitě lehnout.“ Zac a Pip se mazlili jako puberťáci. I když je otázka, kolik puberťáků vlastní Audi Quattro a je majitelem bytu v nádherně rekonstruovaném domě v Hampsteadu. Mazlili se jako puberťáci, kteří se schoulili v autě rodičů. Zac zajel na parkoviště a následné ticho v autě bylo hlasitější a rušivější, než když vrčel motor a hrálo rádio. Zac si odkašlal, aby nevyhrkl větu „Domove, sladký domove!“, kterou měl na jazyku. Pip se k němu otočila, jako by chtěla taky něco říct. Nic. A tak se na sebe chvilku upřeně dívali a pak se k sobě instinktivně přitiskli a začali se líbat. Muchlovali se s dychtivou nenasytností adolescentů; žádná stylově dokonalá práce rtů, rafinované hryznutí a smyslné laskání jazykem, které během let vypilovali k preciznosti. Jednoduše se na sebe vrhli a sáli, hltali a pustošili ústa toho druhého. Zac jí jako nadržený teenager osahával prsa přes tričko. Nešlo ani tak o hlazení jako o svírání a hnětení. Pip ho zase jednou rukou držela za poutka na opasku a druhou mu přejížděla po těle. Kdyby neměla tak těsné džíny a kdyby nebyl sklon sedadla v autě tak nepohodlný, Pip a Zac by se byli namístě pomilovali. Když mu Pip v jednom okamžiku přejela rukou po bouli, která se mu vzpínala v kalhotách, bylo skoro sedm hodin a lidé mířící do hostince U Studny se podívanou v audině nepokrytě bavili. Je mi přibližně tolik jako jim, mysleli si někteří závistivě, a takhle jsem se od puberty nemuchloval!

Bože, mysleli si jiní, kdy jsem se naposledy takhle líbal, natož v

autě!

„Víc tady toho nesvedeme,“ řekl Zac, zatímco namáhavě lapal po

dechu.

„Tak pojďme k tobě,“ navrhla Pip, zatímco namáhavě lapala po dechu.

„Musím pár minut počkat,“ zalitoval Zac a významně se zadíval na vybouleninu, kterou mu vytvořil ztopořený penis na kalhotách.

152

„Jestli co nejdřív nevystoupím,“ utrousila Pip, „nedokážu se pohnout, kalhotky se mi začínají lepit na sedadlo.“

Rozesmáli se a cítili, že jsou tak vzrušení, jak vypadali.

„Konečně,“ prohlásil Zac, jakmile kalhoty získaly trochu přijatelnější tvar, „pojďme dovnitř a pořádně si zašoustáme.“ Když Pip vešla do Zaková bytu, nevěděla, jestli se má smát nebo zírat s otevřenou pusou. Netušila, jestli se ocitla uprostřed nějakého postmodernistického vtipu nebo jen stojí v bytě, který byl příšerně vymalovaný předchozím barvoslepým nájemníkem.

„Domove, sladký domove,“ pronesl Zac; Pip málem vyprskla smíchy.

„Máš to tu dost, uhm…,“ zaváhala, protože se nechtěla ztrapnit ani ho urazit, „šílený.“

Zac si ji změřil. „Děláš si srandu?“

„Bože, to ne!“ protestovala Pip. „Ale rozhodně je to pecka, barevnej nářez,“ objasnila.

„Vzhledem k tvýmu bytu jo,“ odsekl Zac kousavě. „Nezapomeň, že jsem účetní. Musím mít v životě nějakou barvu, jinak mě

jednotvárnost mý práce pohltí.“

Pip se mlčky rozhlédla a uvažovala o okolním prostředí. Rozhodně je to jiný.

Celkem dobrý.

Mohla bych tomu přijít na chuť.

Ale nemyslím si, že bych tady dokázala bydlet.

„Něco k pití?“ zeptal se Zac. „Cokoli,“ odpověděla Pip.

Podal jí budvar. „Křupky?“ nabídl jí. „Jestli máš,“ řekla Pip. Zac otevřel gigantický sáček, a zatímco stáli uprostřed obývacího pokoje, popíjeli ležák a chroupali kukuřičné lupínky, přemítali o intenzitě barvy, která by Matisse určitě nadchla.

„Máš to tu útulný a uklizený,“ poznamenala Pip a podívala se směrem k dalšímu pokoji.

153

„Bože!“ vykřikl Zac a chytil se za hlavu. „Není to další známka mý latentní homosexuality? Dvakrát týdně mi sem chodí paní na úklid, pokud jde o tohle!“

Pip se rozesmála a pleskla ho po ruce, takže mu zanechala na

rukávu otisky slaných prstů. „Spíš si myslím, že seš nezkrotně heterosexuální,“ prohlásila, olízla si rty a stydlivě se na něj podívala.

„Mám to z důvěryhodnýho zdroje.“

„Hele, Pip,“ pronesl Zac vážně, což ji na okamžik překvapilo, „jsem nezkrotnej, tečka, právě teď.“ Naklonil se k ní a lehce ji kousl do lalůčku. „Nejdřív sex,“ zamumlal. „Prohlídku bytu uděláme pozdějc.“ Po těch slovech jí vzal křupku, kterou si chtěla dát do pusy,

vzal jí láhev s pivem a obojí položil na parapet. Potom ji odvedl do ložnice. Pip se tak soustředila na ukojení svého chtíče, že si ani nevšimla křiklavě oranžového koberce. Vzájemně se zbavili oblečení a zábran; závěsy zůstaly roztažené, posuvné okno otevřené. A když skončili v Zakově posteli, po dlouhé vertikální předehře, svalili se na přikrývku tak, že měli nohy na polštářích. Pip si uvědomovala svoji i jeho nahotu. Světlo a slabý větřík. Vzrušilo ji to. Bylo to tady úplně jiné než u Caleba. Jeho byt připomínal spíš doupě, izolované, temné a tajné. V Hampsteadu si Pip v porovnání s Hoxtonem uvědomovala výšku a čerstvý vzduch. Pronikal dovnitř otevřeným oknem a laskal její tělo. Venku i v bytě bylo světlo. Pip se cítila příjemně, s hlavou v nohách Zakovy postele, tři dny potom, co se s ním poprvé milovala.

Předehra byla skvělá, ale muchlování v autě bylo lepší a podobně jako při sexu v Pipině bytě bylo zasunutí spíš prostředkem k dosažení

cíle než smyslem toho všeho.

„Úžasný,“ zamumlal Zac, když do ní hluboko vklouzl. V tu chvíli

se s ní nechtěl milovat, spíš měl elementární potřebu uvolnit potlačovaný orgazmus, který silou vůle kontroloval od chvíle, kdy se muchlovali v autě.

„Skvělý,“ zašeptala Pip a pomyslela si, že se snadno a brzy udělá, když bude Zac pokračovat pod tímhle úhlem a v tomhle rytmu.

„Už budeš?“ sykl zpocený a udýchaný. 154

„Jo,“ zajíkla se, přitiskla mu rozevřené rty na ramena a olízla slaný pot.

Sakra! Ještě ne, Zaku. Zpomal! Počkej ještě! Zatraceně.

Zac divoce přirazil a zasténal; vjel do ní co nejhlouběji a zavřel oči, aby si vychutnal každičký orgastický stah. Nakonec dlouze, spokojeně hvízdl. „Páni!“ vydechl a vítězoslavně a vděčně se na ni

podíval.

I když ji jeho orgazmus silně vzrušil, protože se spolu milovali teprve podruhé, Pip se necítila natolik uvolněně, aby se dál tiskla k Zakovu ochablému penisu a třela se o něj, aby dosáhla vlastního vyvrcholení. Ale když se zklidnila, zjistila, že vzpomíná na předchozí odpoledne. Na oslavu, na sexuálně nabitou atmosféru potom, co vysadili Toma s Billym, na vášnivé mazlení v autě, na milování na přikrývkách v pokoji s otevřenými okny a roztaženými závěsy. Ležela napříč přes postel, stejně zpocená jako muž vedle ní, muž, který ji dokázal rozesmát, vzrušit a přimět k tomu, aby o den odložila návštěvu doma v Derbyshireu.

Je orgazmus důležitý, přemítala? Svým způsobem začal sex se Zakem tím, že ve stoji na rukou uviděla jeho nohy. Pokračoval v chodbě u Benjiho, v provozu na Junction Road, i když byli Tom s Billym vzadu v autě; jen na okamžik ho přerušili, aby vysadili chlapce v Holloway, a cestou zpátky do Hampsteadu a samozřejmě na parkovišti před Zakovým bytem se k němu vrátili. Možná to byl pořád tentýž sex, který provozovali před dvěma dny, kdy měla vlasy spletené do copánků a rozmazané líčidlo. Možná o tom to je, Pip. Možná bys neměla brát sex jako ojedinělá setkání s jasnými hranicemi, se začátkem, prostředkem a orgazmem. Možná je nejlepší sex nepřetržitá jízda, která někdy trvá celý život, plná přerušení a změn, přátelství a vášně, blížících se a probíhajících okamžiků šílenství, nečekaných zajímavých chvilek a hlučných vsuvek uprostřed všudypřítomného pocitu dávané a přijímané rozkoše.

Možná tohle je milování. Miluješ tak?

Pip se podívala na Zaka. Připadalo jí, že spí.

„Bylo to skvělý,“ ujistila ho, „úžasný. Bože, mám šílenej hlad.“

155

Večer si zašli na suši, prošli se po Hampsteadu a pak se vrátili k Zakovi a až do rána si o sobě povídali. Pip se stočila do křesla Eames

a Zac se uvelebil na prostorné podnožce. Mluvili o škole a studiích, o

tom, jak přišli o poctivost, jaké zkusili drogy, a že kdyby nebylo

Stone Roses, nemohli by vzniknout Oasis. Zac byl dvakrát na hudebním festivalu v Readingu a Pip žonglovala v Glastonbury.

Nicméně ani jeden z nich neměl chuť se podobných akcí znovu zúčastnit. Pip se přiznala, že ji už podobné záležitosti nebaví, protože jsou moc hektické, hlučné a země je lepkavá od rozlitého piva. „Asi jsem tak trochu na rozhraní,“ vysvětlil Zac. „Z festivalů jsem vyrostl, ale nejsem prostě typ na koncerty vážný hudby. Popravdě řečeno,“ zašeptal, jako by jí svěřoval obrovské tajemství, „nemám rád operu. Ne že bych jí ‚nerozuměl‘. Prostě ji nesnáším jako takovou.“

„Pokud jde o mě,“ přiznala se Pip tiše, „divadlo je mi ukradený, mnohem víc mě baví filmy.“ Když viděla, že Zac přikývl, hlasitěji dodala: „Divadlo je příšerně drahý a strojený a mně prostě vadí, že je to celý podvod. Vyvolávání herců na scénu mě dohání k nepříčetnosti, připadám si podvedená. Myslela jsem si, že mám věřit postavě, ne tleskat herečce, která se nafoukaně uklání za to, že ji zdařile předstírala. Ne, mě mnohem víc fascinuje film.“

„Neznám nic lepšího než dobrej film podle Johna Grishama,“

prohlásil Zac.

„Nebo klasickýho Jillyho Coopera,“ rozesmála se.

„Pamatuješ si na kapelu China Crisis?“ zeptal se zničehonic Zac, přesvědčený, že si ji pamatovat bude. „Panebože!“ vykřikla Pip. „Měli úžasnou písničku ‚African and White‘, řekni, že máš tu desku doma!“ Měl. Zac měl úctyhodnou sbírku desek a elegantní špičkový hi-fi systém Linn s příhodným a vtipným názvem Klimax 500. Po China Crisis si přehráli A Flock Of Seagulls, pak poskakovali po obývacím pokoji na „The Safety Dance“, spolu s doprovodem zpívali refrén a

Pip geniálně imitovala Clare Groganovou, do které byl Zac, jak se přiznal, pořád tak trochu zamilovaný. Potom, když se uklidnili při Pink Floyd, nostalgicky vzpomínali na všechny pořady Dívej se s maminkou, které si dokázali vybavit, a předváděli jejich hrdiny. Pip

156

uměla skvěle zahrát myši z Bagpuss. Zac si dokázal vybavit prakticky každou zápletku z Pana Benna. To všechno ve tři ráno. Možná to všechno bylo součástí stejné věci. Pip se mu přiznala, že měla slabost pro nadýchané sukně, a jejich velkou sbírku; Zac se přiznal k účesu s extravagantními proužky, a dokonce vlastnil i fotku, kterou jí ukázal. Jestli byl předchozí sex úžasný, všechno tohle bylo úžasné také, a možná ještě víc.

Konečně se odvlekli zpátky do ložnice, schoulili se k sobě v Zakově posteli a s úsměvem tvrdě usnuli. Když Pip usínala, věděla, že by se toho kvůli Derbyshireu nevzdala, vlastně by se toho nevzdala kvůli ničemu.

Ale když se Pip McCabeová další den ráno probudila, naprosto změnila rozhodnutí. Jakmile ji přešla ospalost a uvědomila si, kde je –oranžový koberec, budvar na parapetu, to, že je sobota ráno –, zásadně změnila názor. Ignorovala všechna pozitiva situace, přehlédla celou řadu Zakových předností a bagatelizovala pocit spokojenosti, který předchozí večer zažila. Rychle dospěla k závěru, že je strašné probudit se v Hampsteadu, v Zakově posteli, atakována křiklavě natřenými stěnami, nábytkem ve tvaru obrovského ovoce a koberci v barvách dětských temperových barev. Hejno racků (A Flock of Seagulls) odletělo a Pip zoufale toužila vypadnout.

Ježíšikriste, pomyslela si, jako by celý ten katastrofální nápad

uzavírala, dokonce i sex s mým vibrátorem je lepší, přinejmenším orgazmus.

Nemohla se dočkat, až bude v Derbyshireu. Osprchuje se až tam.

Na nádraží St. Pancras si koupí snídani. To bude stačit, stejně nemá

moc hlad. Ale Pip nešlo o jídlo, o osobní hygienu nebo dokonce, popravdě řečeno, o to, aby odjela do Derbyshireu. Tu sobotu ráno především potřebovala co nejrychleji opustit Zakův byt a utéct před vzpomínkami.

Bohužel, nemohla se potichoučku odkrást pryč. Zac nebyl v posteli; slyšela, jak v kuchyni obsluhuje nějaký hlasitý přístroj a přitom si brouká Soul II Soul. Zavanula k ní vůně teplých croissantů.

157 Pip si zopakovala, že nemá hlad, a vynadala si, že jí už ujel první vlak z Chesterfieldu. Právě když odhrnula přikrývku, vešel do ložnice Zac a v ruce držel podnos se snídaní.

„Páni, strašně rád začínám den s rozcapeným bobrem,“ poznamenal s kamennou tváří, zatímco Pip ležela úplně nahá, s roztaženýma rukama a nohama, zděšená, na posteli. Okamžitě přes sebe přetáhla přikrývku.

„Zaspala jsem,“ vyhrkla. „Fakt musím jít.“

„Jasně,“ pokrčil Zac přátelsky rameny. Probudil se okouzlený Pipinou přítomností a vzpomínkami na předchozí noc. „Dáš si snídani?“

„Nemám hlad,“ skoro vyštěkla Pip, i když se lačně dívala na croissanty a sklenici toho, co Zac tak hlasitě odstavoval. Zac jí strčil pod nos košík s pečivem a Pip zjistila, že nedokáže odolat. Měla hlad jako vlk. Suši je skvělé v tom, že člověk nejde do postele nadmutý a přecpaný, ale nezasytí ho na moc dlouho. A tak si Pip vzala croissant. A dlouze se napila šťávy (růžový grapefruit, granadilla, kiwi a banán), „Už ses probudila a cítíš kafe?“ utahoval si z ní Zac a z nádherné konvice Alessi jí nalil jamajskou kávu Blue Mountain. Pip se napila.

Fyzicky se nastartovala, ale psychicky byla stále ve volném pádu.

„Musím jít,“ opakovala.

„Kdy se vrátíš?“ zeptal se.

„Zítra večer nebo v pondělí ráno. Ještě nevím.“

„Takže příští týden?“ chtěl vědět. Pip se zatvářila nechápavě.

„Vždyť víš…“ dodal Zac, „milování, break dancing, kino, rozhodně

ne poslouchání opery.“

Pip nedokázala odpovědět. Ztratila půdu pod nohama. Všimla si, že mu po tváři, přelétl pobavený výraz. Někde v hloubi duše se jí tichoučký hlásek, který skoro neslyšela, zeptal, jestli není trochu šílená.

Jen se na něj podívej!

Vzpomeň si na to všechno.

Je laskavý, milý, zábavný a rozumíš si s ním! 158

Zac jí znovu dolil kávu. Nechtěla se nechat okouzlit tím, že nalil mléko do keramického džbánku. „Nic náročnýho,“ zkusil. „Jen být trochu spolu. Trochu víc. Trochu častějc.“ „Nemůžu,“ prohlásila zničehonic. „Blbá doba, všechno. Prostě nemůžu, Zaku. Pochop, prosím.“ Zac se na ni upřeně zadíval. Pip se zamračila. Pohled měla vyhýbavý, ale bezvýrazný. Stáhla se do sebe a tělo měla jakoby naježené a tvrdé, na hony vzdálené tomu měkkému, vstřícnému útočišti, kterým bylo ještě před několika hodinami.

Už nikdy, pomyslel si.

„Co mám pochopit?“ zeptal se.

„Seš báječnej a sex s tebou byl skvělej,“ prohlásila Pip shovívavým tónem, který neměla v úmyslu, jenže si prostě nemohla pomoct, „ale milovala jsem Caleba.“ Zatímco mluvila, Zac si prohlížel nehty na rukou. Pip mu nedokázala svoje absurdní prohlášení vysvětlit. Zac nečekal, že ucítí žárlivé bodnutí, záchvěv nejistoty. Doufal, že to na něm není vidět. Nehty. Dívej se na ně. „Chci říct, že bysme měli být prostě kamarádi.“ Pip ohromilo, že použila otřepanou frázi, kterou vždycky nenáviděla. Zac natáhl prsty a sledoval žíly na levé ruce. „Kamarádi, který se spolu vyspali,“

dodala Pip a demonstrativně použila minulý čas. „Všechno dobrý, ano?“ položila mu ruku na paži.

Její slova dobře znal, sám je už několikrát použil. Neposlouchala se příjemně. Zněla ošklivě a ta všudypřítomná ošklivost pošpinila minulou noc i dnešní ráno; ta náhlá, překvapivá ošklivost popřela všechno, co si Zac o Pip myslel.

„Víš,“ prohodil Zac a zničehonic se napřímil, přestože přitom vyšplíchla šťáva na povlečení a mléko se rozlilo na podnos, „mně to vyhovuje.“ Pip byla dosud pod přikrývkou a přemítala, jestli se má zvednout a ten nepořádek uklidit. Přece jen, ať přímo nebo nepřímo, za něj mohla ona. „To já bych se měl vlastně omluvit. Mám pocit, že já jsem zneužil tebe,“ prohlásil s rukama v bok a s neproniknutelným pohledem, „když jsem tě tenkrát našel brečet na lavičce a vyspal se s tebou.“ Pip se na něj překvapeně podívala. Tohle nečekala. „A podle mě je logický, žes hledala náplast na bolístku,“ trval na svém s chladným hlasem i výrazem. Pip otevřela ústa. Chtěla se ohradit.

159

„Takže souhlas, budeme kamarádi, jak chceš,“ pokrčil rameny. „Je skvělý, že bereš sex takhle,“ dodal. Břidlicově šedivé oči měl bezvýrazné, ale pronikavé. „Jak říkáš, o nic nejde.“ Pip přikývla a měla pocit, že se každou chvíli rozbrečí; místo

toho polkla a pomyslela si: „To je ale hajzl!“

Připadalo jí, že má plnou hlavu studených, slizkých špaget, které jí znemožňovaly myslet a vyřadily jí mozek z provozu. Žaludek se jí svíral, kroutil a svíjel jako červi v plechovce. „Můžu se osprchovat?“

zeptala se.

„Jasně,“ pokrčil Zac rameny a vyšel z ložnice. Žádný sprchový závěs Psycho. Jen přepážka s šarlatovými a fialovými proužky, která chránila ostře žluté linoleum na podlaze před vodou z obrovské sprchové hlavice upevněné na stropě. Bylo to fantastické, jako by se ocitla v tropickém lijáku. Tělové mýdlo Aveda a houba na mytí. Měkké osušky v odstínu citrónového moučníku se sněhem. S odporem na sebe natáhla kalhotky ze včerejška, přestože je pro pocit čistoty alespoň obrátila naruby. Když Pip použila Zakův kartáček na zuby, na okamžik ji rozesmutnila symetrie osudu. Štětinky byly tvrdé a Pip krvácely dásně. Oblékla se a chvíli nejistě přešlapovala v Zakově koupelně. Chtěla odejít. Přála si, aby k ničemu z toho nedošlo, ani k povídání nebo sexu, ani k jejím pochybnostem, ani k tomu jejímu hloupému

prohlášení, že budou kamarádi, a už vůbec ne k tomu, že se změnily její pocity. Nohy jí vrostly do země a děsila se, že Zaka znovu uvidí, bála se vrátit do vnějšího světa; do svého milovaného Derbyshireu, kde jí nezbude nic jiného než přemýšlet o svém chování a samozřejmě o neurózách, které je způsobily. Nemluvě o energii, kterou bude potřebovat, aby povzbudila Cat, Fen i Djanga. Musí jít. Určitě to vypadá zvláštně, když zůstává tak dlouho v koupelně potom, co se osprchovala a vyčistila si zuby. Opatrně otevřela dveře. Zac už vyměnil povlečení. Nikde nespatřila jediný drobeček. Tiše prošla obývacím pokojem. Byl bez poskvrnky. Nikde žádné láhve od piva, zmačkané sáčky od křupek ani haldy dlouhohrajících desek nebo štosy singlů. Zac tu také nebyl. Nahlédla do kuchyňského koutu. Uklizený a vycíděný. Ani tam Zac nebyl.

160

„Zaku,“ zavolala tiše. Nikdo se neozval. Potom uviděla na podnožce Eames vzkaz. Jel jsem pro Toma. Užij si maminku.

Zase někdy. ZH

Tohle bylo nejhorší ze všeho. Mnohem horší, než kdyby tu Zac ještě byl. Ten vzkaz si znovu nepřečetla. Vyběhla z bytu. Utíkala na metro a přiřítila se domů. Sbalila si věci. Běžela zpátky do metra a zamířila na nádraží St. Pancras na King’s Cross. Vlak stál na nástupišti. Naskočila do něho a rozběhla se vagony. Bylo jí nanic z fyzického vypětí, ale přinejmenším nemusela myslet na to, jak je jí nanic z toho blábolu. Celou dobu jí v hlavě vířily dvě věty: „Maminku? Moji zkurvenou maminku?“ 161 KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Z aka to šokovalo. Vlastně hluboce urazilo. Popravdě řečeno, ranilo. Připadal si jako hlupák. Zneužila ho. To se nedalo popřít. Na okamžik mu blesklo hlavou, jestli se takhle cítilo těch čtyři nebo pět žen (Kolik jich vůbec bylo? To je strašné, že si to nepamatuje), které bral jenom jako záležitost na jednu noc. No, nehodlá se ponižovat.

Stejně Pip ke svému životu nepotřebuje. A pokud má být upřímný, copak ji hned od začátku nepovažoval za trochu praštěnou? Jasně, všechno bylo v tu chvíli fajn a vášnivé, ale kdyby se z toho vyvinulo něco víc, určitě by mu zanedlouho lezla příšerně na nervy. Nebo ne? Jen stěží by mezi nimi mohlo vzniknout něco vážnějšího, nebo dokonce dlouhodobý vztah.

Kromě toho má tak pestrý život, že Pip McCabeovou opravdu nepotřebuje; ani si její nepřítomnosti nevšimne. O tom není pochyb. Není co řešit. Není čeho litovat nebo co si nalhávat. Opravdu není proč se trápit. Vlastně ani na co vzpomínat, když o tom tak přemýšlí. Ne že by hodlal vynakládat čas a energii, aby o tom přemýšlel. Není o čem přemýšlet.

Když Zac spatřil syna, pevně ho objal a nasál do sebe nenapodobitelnou vůni, která mu vycházela z vlasů. Zac byl přesvědčený, že je to nějaký tajný čárkový kód, dárek rodičům.

„Legoland?“ zašeptal Tom a oči mu hořely dychtivostí.

„Jasnačka!“ odpověděl Zac.

„Čau, Billy,“ zamával Tom z chodníku, „ahoj, teto Ruthie, díky, že jsem u vás mohl přespat.“

Billy a jeho maminka zamávali. Tom a Zac jim zamávali zpátky.

Ruth došla do kuchyně a připravila synovi a manželovi rychlý oběd.

„Zac nejde dovnitř?“ zeptal se Jim, objal manželku kolem pasu a zabořil jí nos do šíje.

„Jeli do Legolandu,“ odpověděla Ruth.

162

„Byl jsem zvědavý, jak dopadlo to jeho rande,“ přemítal Jim, ne že by ho nějak zvlášť zajímaly manželčiny analýzy podobných témat nebo milostný život jeho bratra.

„Já taky,“ utrousila jen Ruth a Jim odešel hrát s Billym PlayStation.

Ruth si utřela ruce a zamyšleně skládala a rozkládala utěrku. Připadalo jí to zvláštní. Ze Zaka rozhodně nevyzařovala spokojenost chlápka, který má za sebou vášnivou noc. Žádná jiskra, žádný mnohoznačný úsměv.

Klidně si ten svůj úsměv mohl namalovat, pomyslela si Ruth.

163

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

„Já vím, že tvoje matka utekla s kovbojem z Denveru,“

zdůvodní Django McCabe nejmladší neteři, „ale ty budeš po Francii pronásledovat bandu chlápků na kolech, no, neženeš rodinnou tradici do nových krajností?“

Sestry McCabeovy jsou opět doma v Derbyshireu. Přestože Pip s Fen nechtějí podrývat Djangovu autoritu, přesvědčují Cat bůhvípokolikáté, že vytoužená akreditace v týmu reportérů, kteří se účastní Tour de France, jí nabídne fantastickou příležitost, aby si vyléčila zlomené srdce a současně napomohla své rozvíjející se kariéře sportovní novinářky. Dívky a strýc sedí na zahradě s krátce zastřiženým trávníkem a vzrostlými keři, skutečným parkem na okraji divokého Farleymooru. Hoví si v lůně rodiny, možná netypické, ale pevné, důvěrné a upřímné. Fen leží pod cedrem, a jak je jejím zvykem, sní. Z mohutných starých větví stále visí pneumatika na provaze, i když teď se na ní houpe už jenom Pip. Cat dává přednost svým dvěma pneumatikám na titanovém rámu. Obvykle prohání horské kolo po vřesovištích, ale dneska se rozhodla strávit klidné odpoledne v zahradě. Zatímco Fen používá zahradu k sezení a přemýšlení nebo k povalování a poslouchání, Pip většinou dělá přemety na šířku trávníku, hvězdy na délku nebo šplhá po provaze do výšek a s hlavou dolů se houpá za jednu nohu ve vzduchu, pak lehce seskočí, saltem přistane na zemi a napřímí se, nehybná a vítězoslavná. Jak se to naučila na visuté hrazdě. Jak ji inspirovalo sledování Olgy Korbutové, když byla malá.

Protože ale dneska leží Fen mírumilovně pod stromem, Pip ji nechce rušit v rozjímání a místo toho trénuje kolem trávníku přemety.

„Já nevím, Django,“ namítne na Catinu obranu, lehce zadýchaná.

„Jen si představ všechny ty lycrový oblečky,“ prohodí, jako by ta představa musela každého lákat, „kvanta lycry! A desítky lesklých stehen!“ Pip to nic neříká, ale ví, že její zhrzená sestra potřebuje co

164

nejvíc povzbudit, pokud má na měsíc odjet do Francie a bojovat v týmu reportérů o sólokapra. Pip ráda poskytuje podporu. Umí to dobře. Je to její povinnost, jak usoudila. Je to její poslání. Nemusí tak myslet na jiné věci. Má, díkybohu, zodpovědnost. Koneckonců, když byly malé, jejich matka utekla s kovbojem z Denveru.

Když si Fen s Cat odejdou lehnout, Django s Pip zůstanou sedět. Popíjejí cointreau a jedí čokoládu Alter Eights, která má prošlou záruční lhůtu, ale pořád chutná skvěle. Relaxují v obývacím pokoji, v pokoji, jehož název rodina mění podle denní doby a ročního období. Dneska odpoledne by o něm mluvili jako o knihovně. Když je natolik chladno, aby rozdělali oheň v krbu, stává se z něho salonek. Za letních odpolední je to odpočívárna. Ráno ranní pokoj. Když byly sestry malé a rozpustilé, říkalo se mu přízemí. V tuhle chvíli je to přijímací salon, protože nabízí skvělé prostředí pro rozhovor, After Eights a cointreau.

„Dělám si starosti o Fenellu i o Catrionu,“ svěří se Django Pip, a aby to zdůraznil, použije jejich celá jména, přestože by stačilo, že povytáhl obočí a ztišil hlas. „To nemusíš,“ namítne Pip bezstarostně, aby zamaskovala vlastní obavy o obě sestry a zakryla skutečnost, že i její osobní život se nachází ve stavu chaosu. Nechce, aby se Django trápil. Fyzicky i psychicky se možná jeví jako silná osobnost a jeho chování je stejně svérázné jako originální potištěné košile Pucci a kašmírové šátky, ale Pip si uvědomuje, že mu bude devětašedesát, a cítí povinnost jeho obavy rozptýlit. Snaží se ho uklidnit tím, že všechno zlehčuje. „Nech to na mně, starej brachu,“ rozesměje se. „Pak budou mít život jako procházku růžovým sadem a ledničku plnou jídla.“ „Je jasný, že Cat je bez něho líp,“ dumá Django, kterého Pipino ujištění okamžitě uchlácholí, „ale pořád je tak smutná. Bolí mě, když vidím, jak je nešťastná. Opravdu to ve Francii zvládne?“ „Dá se tam dohromady,“ odpoví Pip a strčí ramenem do Djangova. „Ta Francie je skvělej nápad.“ Django obrátí oči vzhůru. „Popravdě řečeno, trochu větší starosti mi dělá Fen.“ Pohladí si licousy a v duchu si pomyslí, že si je musí obarvit na stejný odstín jako vlasy, což udělal minulý týden 165

přípravkem s lákavým názvem „Nebeská mana“. „Cat se jednoho darebáka zbaví, a Fen si pořídí dva najednou,“ přemítá a v duchu si připomene, že si musí nabarvit i obočí. „Kde je v tom nějakej smysl? Nějaká logika?“ Napije se cointreau. „Nějaká morálka?“ Najednou mu dojde, že jeho zděšení může působit vzhledem k jeho dobře známé a pestré minulosti pokrytecky.

„Ty tak můžeš něco říkat!“ odsekne Pip okamžitě. „Král divokých šedesátých let a velekněz hipísáckýho období!“

„No jo,“ ohradí se Django, protože díky likéru náhle vidí tu

situaci jasně a zřetelně, „i když jsem se během šedesátých let poflakoval, a taky velkou část let sedmdesátých –, bylo to normální. Dělali to všichni. Chyběla nám moudrost, která by nás vedla. Mysleli jsme si, že žijeme správně, spálit podprsenky, zakázat bombu, kouřit trávu, brát drogy, vyznávat volnou lásku. Ale naše chyby, nemoci, kterýma jsme se nakazili, nervový buňky, který jsme si zničili, pošramocená psychika, kterou jsme za to zaplatili, a některý stále platí –, to je dědictví, který jsme vám odkázali.“

„Myslíš tím zkušenosti z vašeho způsobu života?“ přeruší ho Pip.

„Z těch bysme se měli poučit?“

„Jo,“ přisvědčí Django. „Fenella by si neměla zahrávat se dvěma chlapy najednou. Špatně to skončí. Není to správný.“ Django vypadá nešťastně.

„Django, ty to nechápeš, tady nemluvíme o skupinovým sexu,“

namítne Pip a snaží se zlehčit tón tím, že ztiší hlas. Django na ni vrhne pohrdavý pohled, ale stejně jí dolije cointreau. „Fen se jednoduše nedokáže rozhodnout mezi dvěma chlápky, jeden je bohatej, druhej chudej; jeden žije ve městě, druhej na venkově; jeden je mladej, druhej starej.“

„Starej?“ vyštěkne Django, jako by hodlal toho chlapíka vyzvat na souboj.

Pip řekne, že podle ní je mu kolem padesáti. Vidí, že se strýci uleví, že má věkově navrch, že když bude třeba, Fenin starší milenec je pořád natolik mladý, aby mu Django mohl vynadat. Přestože Pip cítí, že je správné sdělit Djangovi svůj názor, v hloubi duše jí Fenina situace připadá poněkud nechutná a Catina sklíčenost ji hluboce zneklidňuje.

166 Bojím se, že to nebude dlouho trvat a Fen se ocitne ve stejným stavu jako Cat. „Jestli si nedá Fenella pozor,“ poznamená Django, „brzy na tom bude stejně jako Cat.“

Pip se jen napije likéru. Nechce se jí odpovídat.

Bolí mě z toho všeho hlava. I když si myslím, že jejich situaci chápu, neznamená to, že s ní musím souhlasit. Přesto to není o tom, že by moje sestry byly rozmarný nebo amorální. Cat je milá a

laskavá a měla příšernou smůlu, že si vybrala špatnýho chlapa, nikdo z nás netušil, že to tak dopadne. Fen je nesmírně kultivovaná a v mnoha ohledech rezervovaná, spoustu let neměla přítele a, já nevím, najednou se objevili dva. Má vysoký nároky; asi chce mít jistotu, že si vybere toho nejlepšího.

„A ty, Philippo, ty někoho máš?“ vyzvídá Django a nabídne jí After Eights, aby jí usnadnil odpověď. Pip se uvelebí na pohovku. Zdá se, že si gauč pamatuje její obrysy a váhu, protože ji vcucne do sebe a současně podepře. Pip se napije cointreau a zdrženlivě se usměje; předstírá, relativně přesvědčivě, že je uvolněná, spokojená a šťastná, ale než odpoví, vezme si další čokoládu. Jestli někoho mám? Idiota, kterej mě oblafnul, a skvělýho chlápka, ke kterýma jsem se zachovala jako idiot já. Klidně by se dalo říct, že Cat nemá na idioty monopol. A není to jen Fen, kdo lavíruje mezi dvěma muži. Neměla bych tak rychle soudit ostatní, když se sama nechovám podle toho, co hlásám.

„Bože, ne!“ odpoví místo toho Pip nenuceně, olízne si rty a úhledně složí obaly od After Eights. „Ty víš, že žádnýho chlapa nepotřebuju,“ zamává rukama, jako by to téma odháněla. „Všechno je v pohodě. Super. Bezva a prima. O.K. Prostě v pořádku.“ Vzhledem k tomu, jak Django prožívá problémy jejích sester, ji silně zneklidní, když vidí, že si strýc mne čelo, protože ho její odpověď neuspokojila. „O mě se bát nemusíš!“ trvá na svém, trochu moc horlivě. Django se pořád tváří pochybovačně. „Ty ani mý sestry si o mě nemusíte dělat starosti. Není důvod, abys mě takhle pozdě v noci napájel cointreau a cpal čokoládou! Jsem šťastná a zdravá, nepotřebuju ani chlapa, ani peníze.“

167

„Ale Philippo, drahoušku, tady nejde o to, co potřebuješ. Copak by se ti trochu z toho prvního a trochu z toho druhýho nelíbilo?“

Pip má nutkání říct strýci o svém penzijním a životním spoření a o vibrátoru, a tím ho umlčet. Strašně ráda by z místnosti vypochodovala se slovy: „Nech mě sakra na pokoji.“ Ale samozřejmě nic takového neudělá, ani neřekne nic, co by se tomu podobalo. Odhalit třebas jen kousek ze své nedávné minulosti by bylo příliš riskantní. Proč taky? Koneckonců, je to její minulost. „Nenudím se,“ řekne místo toho Pip vesele. „Střež se samolibosti!“ varuje ji Django. „Nejsem samolibá,“ ujistí ho Pip. „Je mi takhle dobře. Fakt. Kromě toho mám strašně práce. Život je fajn.“ Už se jí nechce mluvit. Vyčerpala ji obhajoba sester, aby si strýc nedělal starosti, ospravedlňování vlastního způsobu života, aby si strýc nedělal starosti. Předstírá, že jí alkohol stoupl do hlavy, a řekne Djangovi, že se půjde před spaním nadýchat čerstvého vzduchu. Strýc jí v tom nebrání. Ve skutečnosti nemá na vybranou. „Ta holka něco tají,“ pomyslí si, zatímco dojídá After Eights. „Ale budu muset počkat, až se mi svěří sama.“ Namáhavě se zvedne z pohovky, k níž má ambivalentní vztah, protože i když se mu líbí, je příšerně nepohodlná. Dojde k oknu a pozoruje Pip, jak kope nohou do trávy a pak se zničehonic sveze pod cedrem na zem. Je hluboce zamyšlená, takže Django ví, že touží být sama. I když ho Pip nevidí, v podstatě jí stále narušuje soukromí, a protože svou neteř respektuje, otočí se k oknu zády. Jedno je jisté, vnitřní klid, který z ní vždycky vyzařoval a na který byl vždycky tak pyšný, je pryč. Pip ví, že je hulvátské a dětinské kopat do ubohého trávníku. Ale přináší jí to uspokojení a dělá to natolik jemně a s citem, že mu ve skutečnosti neublíží. Tiše si opakuje svoji mantru „Nepotřebuješ chlapa, nepotřebuješ peníze“, a při slovech „chlapa“ a „peníze“ kopne pro zdůraznění do trávy. Rytmus slov ji uklidňuje. Ale v hloubi duše ví, že není podstatné, že jí vycházejí z úst tak lehce. Ve vší upřímnosti připouští, že ta věta by se mnohem víc hodila k oduševnělému hlasu nějaké jazzové hvězdy, než aby ji teatrálně deklamovala mladá klaunka přátelům, rodině a sama sobě. Dneska

168

večer Pip slyší, jak hloupě ta věta zní. Nehybný derbyshireský vzduch, noční temnota, věčný klid krajiny, důvěrně známý domov způsobují, že se její slova rozléhají a nutí ji, aby je poslouchala. V Londýně si může něco nalhávat, ale tady ne.

Co proboha ta mantra znamená? Co znamená, že se jí Pip všechny ty roky tak vytrvale drží? I když ji možná nechce slyšet, pokud k sobě bude upřímná, a v Derbyshireu, sama a venku to jinak nejde –, musí si přiznat, že trochu víc peněz by se jí hodilo. Může do krve hájit přednosti kalika a přírodní bavlny, ale viděla přadeno lnu s hedvábím v barvě štěněte labradora. Dotkla se ho konečky prstů, přitiskla si ho na tvář, natřásla ho. Ale tenhle měsíc byla už v pasivu a musela ještě zaplatit poplatek za místní úklid, vodné a stočné a účty za plyn a elektřinu. Takže trochu víc peněz by nebylo k zahození. A nebyl by fajn i nějaký přítel, Pip? Zejména kdyby byl fajn? Bohužel, díky svému dlouhodobému postavení rádkyně a terapeutky žen kolem sebe se nepřímo seznámila se všemi možnými typy nevhodných mužů. S těmi, kteří si pohrávali s jejími kamarádkami, a těmi, kteří se opovážili spát s jejími sestrami. Nemluvě o doktoru Calebu Simmonsovi. Pip nedovolí loajalita k jejímu pohlaví a sestrám přiznat, že ti muži nejsou někdy tak špatní, jak v nemilosrdných očích zhrzených žen vypadají. Že podstatou traumat jejích kamarádek a sester možná byly nevinné záležitosti, jako že se k sobě prostě nehodili nebo že láska vyprchala. Navíc ani její kamarádky a sestry nebyly tak úplně bez viny, prudkost může i obtěžovat; věrnost může někdy dusit; snaha přivlastnit si druhého může být rubem vášnivé povahy. To, že Pip byla nějakou dobu sama a že nikdy nebyla zamilovaná, vedlo k tomu, že měla vysoké nároky a nerealistická očekávání. Stanovila si nesmyslná kritéria týkající se problémů z minulosti, kterým žádný člověk, který trochu žil, nemůže nikdy vyhovět. Proto podle Pipina názoru žádný muž nedosahuje nastavené laťky a je třeba se jim vyhýbat. A proto může s pocitem úlevy prohlásit, že život bez nich je samozřejmě snazší. Je mnohem jednodušší všechny muže přezírat než připustit, že někdy, tu a tam, by mohla mít o některého z nich zájem. 169

Pořád kope do trávy v rytmu své mantry. Ale teď její noha naráží do země na slovo „nepotřebuješ“. Nepotřebuju. Opravdu ne. Nepotřebuju víc peněz. Nepotřebuju chlapa. Nepotřebuju potíže. Pip uvízla v zevšeobecňování, protože kdyby mluvila o konkrétních věcech, musela by myslet na Zaka Holmese. Ví, že s ním nejednala hezky, že k němu nebyla upřímná. Nejenže se chovala nezdvořile, navíc mu lhala. Co to proboha bylo za kecy o kamarádce, která se s ním vyspala? O tom, že byla zamilovaná do Caleba? A co je ze všeho nejnepochopitelnější, o svém krásném vztahu k matce? Jistě, pravda vyjde najevo, ostatně jako vždycky. A nebude to pak Pip, kdo bude vypadat jako člověk totálně zatížený nejrůznějšími problémy z minulosti? Její chování by mohlo muže odradit. Pokud vím, Pip, Zac si před spaním stále dokola opakuje: „Nepotřebuju Pip McCabeovou. Ani ji už nechci nikdy vidět.“ Zřejmě si myslí, že máš tolik potíží, že za to nestojíš. Kromě toho, ty ho nepotřebuješ ani ho nechceš, nebo ne? A to, jak ses k němu chovala, určitě znesnadní usmiřování natolik, že by za ty komplikace snad ani nestálo. Proto jsi to udělala? Zničila jsi něco dřív, než to mělo šanci zničit tebe? Copak jsi tak křehká? Pip mě neslyší. Ale poslouchala by mě, kdyby mě slyšela? Jen se na ni podívejte, houpe se na pneumatice jako zdrogovaná opice. Je skoro jedna hodina. Pip visí za jednu nohu a má roztažené paže.

Něco si povídá. Ale špatně jí rozumím. Pohybuje se moc rychle, sviští vzduchem s hlavou dolů. Je trochu udýchaná, akrobacie s sebou přináší spoustu adrenalinu, když visíte vzhůru nohama a rychle se houpete, zadýcháte se. Cože to povídá?

„Podělala jsem to.“

Pip létá vzduchem.

„Jasně, teď už mě nebude chtít nikdy ošoustat. Ale chtěl vůbec někdy? Nebyl ten typ. Byl milej. Jenže já to podělala.“

Zhoupnutí. Sem a tam. Pořád znovu a znovu.

„Podělala jsem to. Podělala jsem to. Podělala jsem to.“

Slečna McCabeová, i když visí hlavou dolů, dokonce i když má život vzhůru nohama, se zná skrz naskrz.

170

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ A tak se daňový specialista a klaunka rozhodli, že na sebe zapomenou. Juliana se vrátila z Jihoafrické republiky a opět Zaka po pracovní době zaměstnávala, a často dlouhou dobu. Jednou nebo dvakrát si pomyslel, jak je fajn mít ženu, která ho fyzicky naprosto uspokojuje, ale nezatěžuje ho psychicky. Brzy přestal teoretizovat úplně a jen ležel na zádech a užíval si. Teď, během letních prázdnin, Veselá Marta nevěděla, kam dřív skočit. Líčila dětské obličeje a vystupovala pod širým nebem v Golders Hill a Parliament Hill. Jedna kamarádka jí dokonce zařídila přes víkend práci v Brightonu. Pip byla příliš zaneprázdněná balancováním s věcmi na hlavě nebo balancováním na hlavě, aby uvažovala nad tím, jestli je někdy mezi jejími diváky malý Tom, a tudíž i jeho otec.

Doktorka Chichi svým terapeutickým uměním dál léčila dětské

pacienty ve Svaté Bee. Byla ráda, že mezi nimi nezahlédla Toma, to zcela jistě znamená, že se mu ekzém zklidnil. Doktor Simmons se vrátil z dovolené a Pip příjemně překvapilo, že mu opálení nesluší. Vypadal trochu ogrilovaně a poněkud koženě. S potěšením také zjistila, že se v její přítomnosti cítí mnohem rozpačitěji než ona v jeho. Stejně ho nevídala moc často a mimo areál nemocnice si na něj nevzpomněla. Měla silnou vůli; už se tou záležitostí nezabývala a přísně si nařídila, že jí na doktoru Simmonsovi nezáleží. Když vymazala jeho textové zprávy, podařilo se jí vymazat i všechny vzpomínky. Fen dál váhala mezi svými dvěma muži a pokračovala v paralelních životech ve městě a na venkově. Nežádala Pip o radu nebo podporu, ani jí nevykládala podrobnosti nebo veselé příhody.

Megan s Dominikem se nacházeli v té nechutné fázi zamilovanosti, kdy jsou slovní a fyzické projevy lásky příliš časté a vášnivé, aby je dokázalo okolí strávit. Zanedlouho trávili čas výhradně jen spolu. Dokonce i úterní a čtvrteční večery.

171

Cat odjela na Tour de France a právě mířila do Alp. Pip a Fen spolu často sledovaly přímé přenosy v televizi; brzy rozeznaly jednotlivé jezdce v pelotonu, pochopily jisté stránky strategie, a dokonce ovládaly správnou výslovnost jmen cyklistů a součástek kol. Cat jim prozradila, že se zamilovala do lékaře z amerického týmu. Starším sestrám ale stačilo číst mezi řádky jejích reportáží pro Guardian, aby věděly, že je šťastná. Pip s Fen byly nicméně realisticky opatrné místo Cat. Obě cítily neovladatelné nutkání ujistit se o jejím štěstí a ověřit si úmysly jejího doktora osobně. Proto jim připadalo jako rozumný nápad vydat se o víkendu do Francie a nečekaně ji navštívit. Django jim dal peníze a požehnání.

„Věř mi,“ zamumlala Pip zlověstně Fen, „doktoři můžou být nebezpečně přitažlivý.“ Fen se dál nevyptávala. Nikdy by ji nenapadlo, že z její sestry tentokrát nemluví encyklopedické znalosti, ale osobní zkušenost.

Pip se snažila sbalit si věci. Fen seděla na pohovce a listovala časopisem Cyklistika. „Hele, vezmu dvě flísky,“ zavolala na ni Pip z ložnice. „V horách bude určitě zima a vsadím se, že ty sis zabalila jen lehký oblečení.“ „Jo,“ odpověděla Fen, kterou právě zaujala fotografie stehen italského sprintera, který se jmenoval Stefano Sassetta.

„A koupila jsem Cat obrovský balení Marsek a KitKatek. Připadá mi, že se živí jen bagetama, česnekem a jídlem, který jim každý ráno rozdají sponzoři,“ zahalekala Pip, tentokrát z koupelny. „Jo,“ opáčila Fen, kterou teď upoutal vyboulený rozkrok jezdce Fabiana Ducasse potažený lycrou.

„A určitě tam mají jen takový cukrovinky nebo sýry, který dokážou jíst novináři,“ poznamenala Pip a vešla do obýváku, aby zapnula video, „nebo který jsou zdraví prospěšný.“ „Jo,“ opakovala Fen. Pip k ní přistoupila, aby viděla, co ji tak zaujalo. A chvilku se kochala rozměry a neuvěřitelně lesklým tělem nějakého španělského jezdce.

„Vezmu jí taky pastu na zuby,“ oznámila Pip a vrátila se do koupelny pro novou pastu Colgate. Vynořila se s dokonale sbalenou krosnou a dala si ji na záda. „Vive le Tour! Allez!“ 172

Fen se rozesmála. Začal zvonit telefon. Pip se podívala na hodinky. Měly spoustu času a taxík ještě nedorazil. „Radši to vezmu,“ prohlásila. „Mohl by to být Django.“ S krosnou na zádech zvedla sluchátko.

„Haló?“ řekla žena. „Mluvím s Veselou Martou?“

„U telefonu,“ odpověděla Pip a změnila hlas a chování, protože

mohlo jít o pracovní hovor.

„Skvělé! Chtěla jsem si vás objednat na narozeninovou oslavu.“

„Moment,“ přerušila ji Pip, „jen se podívám do diáře.“

„Chceme ji s manželem uspořádat první neděli v srpnu.“

Pip zkontrolovala diář. Byla volná. A Tour de France skončí týden předtím, takže nebude sedět u televize. „To by šlo,“ ujistila ji.

„Dneska si zapíšu jen základní údaje a koncem července se

domluvíme na podrobnostech. Takže datum máme. V kolik?“

„Kolem třetí čtvrté odpoledne?“

„Skvělé. A teď jméno,“ pokračovala Pip.

„June Priceová,“ odpověděla žena.

„A kolik bude June let?“ chtěla vědět Pip.

Žena se rozesmála. „No,“ prohodila, „mezi námi děvčaty, bude mi třicet čtyři. Ale ve skutečnosti jde o oslavu pro mého syna. Tomu bude šest,“ vysvětlila June Priceová.

„Jak se jmenuje?“ zajímala se Pip a kývla na Fen, že už bude končit.

„Tom,“ sdělila jí paní Priceová.

„Mám to zapsané,“ řekla Pip nové zákaznici. „Koncem července

se vám ozvu.“

„Báječné!“

„Zatím nashle.“

Přijel taxík. Fen se vydala na ulici. Pip stáhla rolety a ujistila se, že některá světla svítí a jiná ne. Zamkla na dva západy a spolu s Fen zamířila na nádraží Waterloo a vlak Eurostar do Francie. Břemeno na ramenou začalo tížit.

Až budu mít čas, něco s tím provedu.

173 KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Z atímco byla Pip ve Francii, určitě s tím břemenem něco provedla, i když možná bude nějakou dobu trvat, než zjistí, jestli ho má těžší nebo lehčí. Daleko od domova udělala něco, co ještě nikdy neudělala, něco, o čem si myslela, že by nikdy nechtěla udělat, něco, co rozhodně neměla v úmyslu udělat, něco, co pravděpodobně už nikdy neudělá. Kdyby jí někdo řekl, že bude mít někdy v životě sex na jednu noc, natož na proleželé matraci palandy v ubytovně na vrcholku francouzské hory, pravděpodobně by se mu vysmála do obličeje a v duchu by ji to pobouřilo. Představa něčeho takového Pip ani trochu nelákala. Koneckonců, když ji netrápilo, že nemá přítele, pak rychlý, jednorázový sex bez domácího pohodlí zcela jistě nepatří mezi její priority. Nicméně zjistila, že se krade z postele, na které spala s Fen, aby se pomilovala s vyčouhlým mladíkem jménem Alex. Na palandě. V ubytovně. Na vrcholku francouzských Alp. Pip samozřejmě neskočila z vlaku rovnou na palandu. Když dorazily do Grenoblu, ze všeho nejdřív chtěly najít Cat a ohodnotit doktora. Vystopovat Cat nebylo lehké, dokonce i zahlédnout záblesk závodu bylo těžké, protože trasu lemovaly obrovské davy lidí a na mnoho míst byl vstup bez takové nebo makové kartičky z plastu zakázán. Nakonec Cat přece jen objevily, a navíc poznaly, že je naprosto v pohodě. Jejich nečekaná návštěva ji ohromila a nadchla a nad čokoladou a zubní pastou se rozplývala vděčností. Představila jim kolegy z týmu reportérů a samozřejmě svého doktora. Přestože se obě starší sestry snažily udržet si od něho obezřetný odstup, zjistily, že Ben York je báječný a evidentně do Cat zamilovaný. Dívkám spadl kámen ze srdce a potěšilo je to hlavně proto, jelikož tajně doufaly, že je seznámí (i když by jim stačil autogram) s některým cyklistou ze svého slavného týmu. 174

Tři týdny v červenci jsou Francouzi posedlí vzrušením, pády, skandály a machinacemi, které Tour de France provázejí. Pokud je Tour de France něco jako mýdlová opera, krajina, v níž se závod odehrává, je stejně zajímavý aktér jako každý z cyklistů. Pipina a Fenina improvizovaná návštěva se čirou náhodou kryla s nejvyšším bodem dějiště závodu, s etapou do L’Alpe D’Huez, cyklistické Mekky, kterou tvoří jednadvacet serpentin a děsivé stoupání. Jde o horu, kterou rozumnější lidé raději sjíždějí na lyžích, než aby na ni stoupali na kole; jezdci právě zaútočili na kopcovité schodiště. Stejně jako včera a stejně jako zaútočí zítra. Nemluvě o tom, že minulý týden zdolávali Pyreneje. A nehledě na to, že do Paříže jim zbývalo ještě přes tisíc kilometrů. Pipin a Fenin první den na Tour de France začal v pět hodin ráno tím, že je jejich ostřílená sestra odvezla k děsivému kopci, takže mohly zaujmout místo s dobrým výhledem na závod, který k nim dorazí vpodvečer. Úsek, který měly Pip s Fen sledovat, byl dlouhý 189 km, vítěz ho zvládne za necelých šest hodin, ale deset jezdců závod vzdá a čtyři další budou potupně diskvalifikováni, protože nestihnou trať projet ve vymezeném časovém limitu. Cyklisté musejí bez přestávky na odpočinek, bez možnosti dělat chyby, v sedle močit, jíst, a dokonce i vykonávat velkou potřebu a zvracet. Na L’Alpe D’Huez na ně čekalo dvě stě tisíc fanoušků. Někteří tam tábořili mnoho dní předem v relativně pohodlných karavanech, jiní spali dvě noci pod širým nebem ve spacácích, které jim proti překvapivé zimě nebyly nic platné. Další nadšenci jednoduše poslední noc proflámovali a budou v pití pokračovat ještě dlouho potom, co závod skončí a jezdci budou relaxovat při zasloužených masážích v hotelích v následujícím údolí.

Vládla tu karnevalová nálada; Pip a Fen byly nadšené. Přijely do Francie jen kvůli tomu, aby zkontrolovaly sestru; teď si připadaly, jako by si užívaly krátkou dovolenou s bezplatně nabídnutou zábavou. Diváci si pomalovali tváře vlajkami svých států, někteří si nasadili legrační paruky, jiní si oblékli maškarní kostýmy sahající od andělů po ďábla. Z přenosných radiomagnetofonů duněla evropská pop-music pochybné kvality. Někteří lidé měli kytary. Šestičlenná skupinka v cyklistickém oblečení vytvořila přesvědčivou dechovku.

175

Bez ohledu na nekřesťanskou hodinu tekl alkohol proudem a všichni měli dobrou náladu. Pip litovala, že si s sebou nepřivezla rekvizity Veselé Marty, něco, s čím by se dalo žonglovat, nebo alespoň pár líčidel. Přesto byla ráda, že ji napadlo vzít flísky. Byl sice červenec, ale nahoře v Alpách v tuhle hodinu mrzlo. Nicméně přátelská partička Holanďanů napájela sestry čajem vylepšeným panákem šnapsu. A nějací Belgičané s děsivými kníry jim dali štětce a vápno, takže se mohly zúčastnit tradičního malování jmen jezdců na asfalt, aby je povzbudily.

Déšť dorazil dřív než jezdci. Fen a Pip byly promočené na kůži, ale hřála je atmosféra a velké množství alkoholu. Přestože děj závodu a drama jeho účinkujících je úplně jiný příběh, stačí říct, že sestry McCabeovy byly svědky odpudivých, ale také fantastických scén sportovní zdatnosti, souboje člověka s horou, vítězství nad nepřízní osudu. Když jezdci šíleným tempem, navzdory příkrému stoupání stále ďábelským, projížděli kolem, v bolestí stažených tvářích jim viditelně cukalo a hlasitě supěli námahou, jak se jejich svaly zaplavené kyselinou mléčnou snažily zvládnout poslední kopec toho dne. Jeden jezdec se dokonce trmácel kolem diváků zostúzený zvratky, které mu spolu s potem a deštěm stékaly v čúrcích po nohou. Všichni ti hrdinové, které Pip a Fen znaly z televizních přenosů a snímků v časopisech, byli na dosah ruky. Bylo to úžasné. Dívky povzbuzovaly závodníky tak hlasitě, že brzy ochraptěly. Jejich krátký pobyt ve Francii byl stejně tak nedůstojný jako zábavný a nezapomenutelný.

Anglie jim připadala daleko odtud. Pro všechny sestry McCabeovy to bylo jen dobře. Pip a Fen našly Cat a na vlastní oči viděly, že rozkvetla, že se jí zvýšilo sebevědomí, že v ní doktor York zažehl jiskru. Fen získala oddychový čas, aby si odpočinula od svých dvou životních lásek a složitých úvah a náročné koordinace, kterou to vyžadovalo.

Pip využila tuhle příležitost k sexu na jednu noc, aby získala odstup od chaosu předchozích týdnů a zabývala se něčím jiným.

176

Pip by chtěla, abychom věřili, že to nějak souviselo s nadmořskou výškou. S tím, že byl řídký vzduch. Že byla tak vysoko. Radši by své rozmazané vidění a rozverné chování nesváděla na nespočet doušků šnapsu a následné alkoholové fondue. Připadal by jí Catin kolega Alex přitažlivý, kdyby neměla na očích růžové pivní brýle? Nebo kdyby neprožila tak úžasný den, plný dramatických okamžiků závodu a skvělé nálady všech těch lidí kolem ní (a alkoholu)? A kdyby se s Alexem seznámila doma, připadal by jí natolik přitažlivý, aby si s ním domluvila další schůzku? Vyspala by se s ním, kdyby ho potkala za běžných okolností v Londýně? Chtěla by ho vůbec znovu vidět? Ale tam nahoře, tehdy, na vrcholku hory, když rozmrzla nad kouřícím kotlíkem fondue prosáknutého třešňovicí, jí Alex připadal okouzlující, přitažlivý a sympatický, takže s ním ochotně flirtovala. To, že je pronikavě cítit česnekem, si zdůvodnila omezenou nabídkou občerstvení pro novináře. Nebyla to jeho vina. Nijak to nesouviselo s jeho osobností. Nebylo to něco, s čím by nešlo nic dělat, jako třeba s páchnoucíma nohama. Česnek je prostě pro novináře rizikem povolání, usoudila.

„Ani trochu nesmrdíš česnekem!“ řekla mu nicméně Pip s pobaveným zábleskem v očích, když se vraceli z restaurace. „Alpy jsou semeništěm upírů,“ pokrčil širokými rameny. „Mám horkou krev, takže musím použít každej preventivní prostředek, abych si je udržel od těla.“ Jeho odpověď Pip rozesmála a ten česnekový odér, který mu vycházel z pokožky, se jí dokonce líbil. „Nemáš nějaký upírský sklony?“ zeptal se jí. „Nějaký příbuzný v Transylvánii, třebas jen vzdálený?“ „Jsem z Derbyshireu,“ odpověděla Pip, „ale narodila jsem se v Sutton Coldfieldu,“ dodala a stáhla si přes ruce rukávy flísové mikiny. V řídkém vzduchu na horském vrcholku bylo chladno. „A nemůžu říct, že by krev patřila mezi moje oblíbený nápoje.“ Alex se tvářil sklíčeně. Pip nechápala, čím ho tak rozhodila. „Sutton Coldfield není tak špatnej, jsou tam moc hezký místa,“ vyhrkla a doufala, že zmírní ránu, kterou mu nechtěně zasadila, „a Derbyshire je božskej.“ Vysoukala z flísky prsty jedné ruky a dotkla se jeho lokte. 177

„Cože?“ zeptal se Alex. „Ale ne. Jen mě prostě zamrzelo, že v sobě nemáš ani stopu upírský krve.“ S bezmocným výrazem si zamnul čelo. „Jak tě teď přesvědčím, abys ze mě něco vysála?“ Fen, Cat, Ben a zbytek bandy pokračovali v chůzi. Pip se prudce zastavila, šokovaná a nehybná v předstíraném záchvatu dlouhého, tichého, rozhořčeného smíchu. Alex se také zastavil, vykulený a roztomilý, nebo alespoň natolik, jak mu jeho vyčouhlá 185 cm vysoká postava umožňovala. Jakmile Pip začala opět dýchat, chytila se teatrálně za srdce, s předstíraným zděšením si Alexe změřila, v úžasu pootevřela ústa a v očích se jí pobaveně zablesklo. Než pochopila, co se děje, ale dávno předtím, než se sestry otočily, aby zjistily, kde se zdržela, jí Alex zacpal pusu jazykem a dychtivěji sevřel pravou hýždi. „U mě, na spodní palandě, ve dvě v noci,“ zašeptal, olízl jí rty a mrkl na ni.

„Tos uhod!“ odsekla Pip. Přestože měla prsty schované v rukávech, dala si ruce v bok a hrdě zvedla hlavu, jako by ji ten návrh pobouřil. Alexův plán se jí samozřejmě líbil, ale neměla v úmyslu rozmazlovat jeho ego tím, že bude nadšeně souhlasit. S předstíraným rozhořčením produsala kolem něho, nicméně při tom svůdně vrtěla zadečkem. Zavěsila se do svých sester a společně zamířily do apartmánu. Všechny kráčely vesele. Všechny měly pocit svobody a joie de vivre, který se jim v poslední době vyhýbal. Mohla za to příliš velká nadmořská výška? Příliš málo kyslíku? Příliš mnoho alkoholu? Příliš málo spánku? No a co! Copak na tom záleží? Evidentně šlo o skvělou kombinaci. Všechny tři sestry si ten večer vlezly do postele s úsměvem na tváři a hlavou plnou rozverných vzpomínek. Pip se s trhnutím probudí. Jsou čtyři hodiny. Jak je to možné? Má dvě hodiny zpoždění. Ale především, jak a kdy usnula? To je fuk, že během posledních téměř čtyřiadvaceti hodin spala jen tři hodiny. Je zmatená, šla si lehnout naprosto čilá a přála si, aby Fen usnula, sledovala hodiny a představovala si, jak pro ni Alex o pár pokojů dál připravuje doupě neřesti. Místo toho usnula jako špalek. Sakra! Leží na posteli, o kterou se dělí s Fen, a poslouchá klidný, pravidelný dech své tvrdě spící sestry. Srdce jí buší vzrušením. Stěny 178 jsou tenké. Slyší chrápání. Není to Alex? A pokud ano, není to nechutné? A když je to on, znamená to, že tvrdě spí? A jestli ano, má ho probudit? Koneckonců, Alex musí zítra pracovat. Co když to nemyslel vážně? Ty dvě hodiny v noci? Sex na jeho palandě? Troufne si to Pip ověřit? Co jí prospěje víc, spánek nebo sex? Pip se hluboce zamyslí, až jí bleskne hlavou, proč proboha marní čas? Je skoro čtvrt na pět a Fen pořád tvrdě spí. A spáč v nedalekém pokoji pořád chrápe. Pip se vyplíží z postele a vyklouzne z pokoje. Oddychne si, když zjistí, že chrápání s Alexem nesouvisí. Dveře jeho pokoje jsou pootevřené. Pip do nich opatrně šťouchne. Do místnosti dopadne paprsek světla a spočine na Alexovi. Leží na spodní palandě. Zády k ní. Má mužná ramena. Vypadá, jako by mu byla postel malá. Přikrývka je napůl na podlaze, takže ho zakrývá od pasu dolů, ale odhaluje svalnatá záda, která se zužují do štíhlého pasu.

Pip se snaží potlačit hihňání a funění. Připadá si jako uličnice, když se takhle po špičkách, a zatímco se hryže do rtu, plíží noční tmou. Zavrže podlaha? Uslyší ji někdo? Přistihne je přitom někdo?

Tají dech, protože neví, jestli chce Alexe probudit ani jestli Alex chce, aby ho probudila. Už je v jeho pokoji; tak daleko, tak tiše.

Opatrně za sebou přivře dveře. Místnost sé ponoří do tmy. Zatím nic nevidí, ale matně tuší směr a vzdálenost k Alexovi. Potichu k němu zamíří.

Drobky na podlaze ji nepříjemně tlačí do bosých chodidel.

Nevadí. To je nepodstatné. Vlastně všechno tohle je nějak nepodstatné, být tak daleko od domova, ve světě tak neskutečném,

jako je doprovod Tour de France.

Na tak velkého chlápka spí Alex velice decentně, a dýchá dokonce ještě méně hlasitě než Fen. Pip si hryže ret, svírá a rozevírá pěsti, dusí smích, přikazuje srdci, aby se utišilo, lidé v údolí pod nimi určitě slyší, jak jí hlasitě tluče v hrudi. Dokáže rozeznat Alexovu siluetu, aniž ho skutečně vidí. Cítí, jak z postele sálá tělesné teplo. Pomyslí si, že poznává česnek. Skloní se nad Alexem. Rytmus jeho dechu se nezmění. Jo, je to česnek. Pip je tak nadržená, že ho odmítne považovat za nepříjemnou vůni. Nehybně stojí a snaží se 179

vymyslet básničku nebo slovní hříčku na slova „vamp a vampýr“, „palanda a sex“ nebo „lepší pozdě než nikdy“.

„Ssst,“ sykne místo toho. „Hej!“ zašeptá. „Alexi?“

Alex se obrátí čelem k ní a teplou rukou ji pohladí po tváři. Odsune se a nazvedne přikrývku. Pip cítí muže, feromony, pot a česnek. Je to opojné, silné a omamné a Pip se nemůže dočkat, až se přitiskne k jeho nahému tělu. Vklouzne k němu pod deku. Postel je úzká, a přestože se Alex s Pip posouvají sem a tam, bez ohledu na to, jak proplétají končetiny, vedle sebe se prostě nevejdou. Když konečně najdou pohodlnou polohu, Pip leží na Alexovi a líbají se tak vášnivě, že je ta pozice stejně naprosto adekvátní. Alex má na sobě spodní prádlo, Pip ví, že to nejsou boxerky, protože si ve tmě osahala velkou část jeho těla. Vypadá to, že má na sobě dost skrovné slipy. Letmo ji napadne, že kdyby svítilo světlo, určitě by to byl dost nechutný pohled. Možná jsou dokonce potištěné! Nedej bože, aby byly hnědé. Copak v dnešní době nenosí všichni chlapi boxerky? Ale v tuhle nekřesťanskou hodinu, ve tmě, na vrcholku L‘Alpe D’Huez, na tom fakt nezáleží a Pip by bylo jedno, i kdyby měl Alex na sobě krajková tanga. Hnědá. Zatímco se líbají, vášnivě se hladí. Alex dychtivě, nenasytně zkoumá její tělo. Pip konečky prstů zkoumá jeho, hladkost kůže, napětí svalů, chloupky na břiše, délku a objem jeho penisu ztopořeného pod elastickým spodním prádlem. Stáhne mu slipy a snaží se vytěsnit z hlavy termín „pózující pytlík“, který ji dráždí. Alex už jí svlékl tričko a kalhotky Pip stejně nemá. Přejíždí jí dlaněmi po vnější straně stehen a pak pomaleji hladí vnitřní stranu. Svírá je, laská a hněte. Pip se k němu tiskne a roztáhne nohy. Ví, že je vlhká a připravená, a strašně chce, aby jeho ruce a prsty přestaly se zdvořilými objížďkami a zamířily rovnou do místa určení. Alex jí vyhoví a je tak zručný, že Pip zalapá po dechu. Udělej to ještě jednou! Je pořád tma, takže ho nevidí, ale jak se jí dotýká (bože, udělej to ještě jednou), Pip žasne nad jeho dlouhými prsty. Delšími, než si pamatuje. Vlastně si nepamatuje, jak jeho ruce vypadají ve skutečnosti. Nedokáže si je představit. Ví, že si nekouše nehty, ale nedokáže si vybavit konkrétní podrobnosti. Jen že jeho ruce za 180

povšimnutí nestály, ať z toho nebo onoho důvodu. Kromě toho s ní právě dělají hotové divy a o to tady přece jde. Pomyslí si, že by mu měla oplatit laskavost a věnovat se jeho penisu. Udělá to ráda. Fantasticky mu ho vykouří a otočí se tak, aby mohl Alex současně vychutnávat ústy ji. Tuhle polohu nikdy neměla moc v oblibě kvůli tomu, že partner má její klín bezvýhradně k dispozici, aby ho mohl prozkoumat. Ale jen za světla. Nebo když jsou roztažené závěsy. Jenže na palandě na vrcholku hory panuje neproniknutelná tma. A tak si na něj Pip obkročmo sedne čelem k nohám. Zasune si penis do pusy tak hluboko, až se skoro dáví.

Nastaví klín jeho ústům a zadek mu strčí k nosu. Alex sténá. Pip ho vášnivě a vynalézavě saje, olizuje a laská jazykem. Alex úpí a zajíká se. Pip je nesmírně pyšná. Krouží pánví a přiráží směrem k jeho obličeji. Alex se rychle pohybuje, cuká sebou, škube, sténá. Pip mu málem přitiskne klín na obličej. Alex jí položí ruce na hýždě a odstrčí ji stranou. „Udusíš mě!“ zasípe se zřetelným vykřičníkem. „Co kdybysme si zašoustali?“

Alex se vyhrabe z postele, tiše zamumlá „kondomy“ a zamíří pro ně do tmy. Pip nehybně leží a mlčí. Alex do něčeho narazí. „Kurva!“ O něco dalšího zakopne. „Sakra!“ Zatímco prohledává tašku, dělá příšerný hluk. „Do prdele, kam jsem je strčil?“ Pip leží na spodní palandě. Najednou je skoro slepá. Alex rozsvítil. Je to okamžik syrové reality. Zamžourá na ni, ona na něj. Alex má rozcuchané vlasy. Neonové světlo je ostré a bzučí. Pokoj je příšerný. Alex má obrovská chodidla. Pip to všechno zaregistruje během jediné vteřiny a rychle upře pohled na drátěnku horního lůžka. Soustředí se, aby ji nepřešlo vzrušení. Chce se udělat. Alex prohledává zavazadla a vyhazuje z nich špinavé prádlo, které se mu nashromáždilo za čtrnáct dní.

„Mám to!“ zamumlá a vyloví pomačkanou krabičku prezervativů značky, kterou Pip nerozezná. Dělej, sakra, pomyslí si Pip. „Zhasni,“ zašeptá místo toho, jako by to byl spíš výstřední nápad než totální nutnost. Alex to udělá a neohrabaně se vrátí k palandě. „Hernajs!“ vykřikne ochraptěle, protože se nejdřív praští o studenou kovovou konstrukci horního lůžka do hlavy a pak si o ni 181

odře rameno. Z Pip už vzrušení skoro vyprchalo. Klidně by ho mohla políbit na tvář, vrátit se do postele k Fen a spokojeně usnout. Ale najednou jí připadá nesmírně důležité uskutečnit to, do čeho se pustila. Chce to zakončit tečkou, ne čárkou. Prostě se udělá. Potom půjde. Alex si za šustění, vrtění, jednoho dvou lupnutí a dalších nadávek natáhne kondom a je připravený k akci. Vjede do Pip na první pokus a kvůli výšce a šířce postele zaujmou polohu, která je hluboká a intenzivní. Přirážejí. Matrace je proležela, ale milosrdná, protože postel nevrže. Jak Alex, tak Pip se snaží chovat co nejtišeji. Díky tomu je celý zážitek o to víc vzrušující. Milují se pokradmu a dychtivě; zatímco se do ní Alex noří, Pip se k němu tiskne. Má pocit, jako by ho nadnášela, Alex má pocit, jako by ji probodával. Proč se téhle pozici říká „misionářská“? Na tom, co dělají, není vůbec nic zbožného.

„Už budu,“ zamumlá Pip. „Panebože!“ Navzdory humpoláctví,

česneku, nadávkám a neohrabanosti Alex ve správný moment projeví mistrovskou znalost a vnímavost ohledně toho, jak její orgazmus prodloužit. Optimálně zpomalí rytmus a lehce změní úhel pronikání.

Když cítí, že stahy odeznívají, znovu zrychlí tempo, buší do ní a finišuje. Jak do ní divoce vjíždí penisem, Pip má další orgazmus. Je to fantastický, intenzivní prožitek. Zapomněla, že se v místnosti chvíli svítilo. Že jsou na podlaze drobky. Že je Alex rozcuchaný, zpocený a má obrovská neohrabaná chodidla a chlupatá záda. To, že je cítit česnekem, ale opravdu vytěsnit nedokáže. Najednou je příšerně unavená, protože ví, že má za sebou náročný den a další ji čeká. Políbí Alexe na tvář. „Bylo to fajn!“ zašeptá. „Dobrou, Pip,“ odpoví Alex ospale, vděčně. Je rád, že Pip odchází. Postel je pro dva moc malá, dokonce i na krátké objetí po souloži.

„Dobrou noc, Alexi,“ řekne Pip tiše.

182 KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Až dosud jsme viděli Pip se třemi velice odlišnými muži. V East Endu. Ve vlastní posteli. Na vrcholku hory. Přestože by řekla, že Caleb čistě z hlediska celkové erotické hodnoty pravděpodobně vede, orgazmus s Alexem byl ve skutečnosti mnohem lepší. Ačkoli by teď závěrečné hodnocení zpochybnila, my víme, že není sporu o tom, kdo se k ní hodí nejvíc. I když to Pip a Zac možná tuší, přestože se to právě teď skrývá v nějakém odlehlém koutě jejich podvědomí, jde o to, zda daňový specialista a klaunka dokážou spolknout ponížení a dát se opět dohromady, aby k naší velké radosti odkráčeli ruku v ruce do západu slunce. Bohužel, v tuhle chvíli oba sami sebe přesvědčili, že jim na tom druhém ani za mák nezáleží. Dokonce si ani nemyslí, že by se mohli přátelit, natož si spolu začít něco vážnějšího. V současné době není ani šance, že by se spolu opět jednorázově, nezávazně vyspali. Pip Zaka odradila. A pro ni se stal Zac díky vysokohorskému dobrodružství s Alexem jen bezvýznamnou epizodkou v minulosti. Sexuální sorbet. Měla pachuť v ústech. Řekne si, že ji sex s Alexem té pachuti zbavil a bez cirátů odsunul Zaka do podvědomí. Nebo si to alespoň chce myslet. Kdyby uvažovala jinak, jak skutečně při návštěvě v Derbyshireu krátce uvažovala, musela by si přiznat, že si za to může sama, a že to bude muset napravit. Ne. Je mnohem snazší zamést ten problém pod koberec. A to si myslí, že udělala.

„Och, haló, mluvím s Veselou Martou?“ „U telefonu!“

„Dobrý den, tady June Priceová, mluvily jsme spolu před čtrnácti dny kvůli synově oslavě.“

„Chviličku, jen musím vytáhnout diář.“

„Takže tuhle neděli?“

„Neděle, neděle. Ale jistě! Tom.“

„Přesně tak. Jen chci doladit pár podrobností.“

„Jasně, poslouchám!“

183

Pip měla srpen po pracovní stránce vždycky ráda. Možná to nebyl nejlukrativnější měsíc, ale rozhodně nejpříjemnější. Prosinec nenáviděla, i když si dokázala lehce vydělat dvojnásobek běžného příjmu. V srpnu je pro klauny stejně tolik práce pod širým nebem jako pod střechou. Navíc jsou už děti zvyklé na volný prázdninový rytmus. Většinou se chovají skvěle. Jsou klidnější, protože vybíjejí energii pohybem na čerstvém vzduchu. Parky a kluby nabízejí nejrůznější aktivity, které jsou pro rodiče požehnáním a pro děti zábavou. Setkání s kamarády bývají vzácná a děti se na ně těší, na rozdíl od školního roku, kdy se s nimi vídají téměř denně. Začátek srpna je doba, kdy se rozhodně nenudí. Rodiče jsou obvykle plní sil, protože se blíží fantastická dovolená v zahraničí. Všichni mají dobrou náladu.

Pip má spoustu důvodů pro to, aby se na své vystoupení první srpnovou neděli těšila. Oslava se koná nedaleko. Ve Swiss Cottage. Dokonce začíná až v půl čtvrté dopoledne. Bude tam jen patnáct dětí. Tudíž nemusí abstinovat na mejdanu, který Megan pořádá večer předtím. Druhý den si může přispat a přečíst si v klidu nedělní noviny. Ve středu vyrazí do Covent Garden, ten den žádné jiné povinnosti nemá. Koupí si na sebe něco sexy (no a co, když je to jen jednou) na Meganin večírek. A musí si doplnit líčidla. V úterý a ve čtvrtek samozřejmě pracuje jako doktorka Chichi. V pátek dopoledne vystupuje v nákupním centru Brent Cross, kam si ji objednal butik s dětským zbožím, aby přilákala zákazníky. Žádný problém.

*

„Dobrý den, to je vzkaz pro Veselou Martu. Tady June Priceová,

jde o tu nedělní oslavu. Můžete mi cinknout? Jen bych ještě chtěla probrat pár věcí. Moc děkuju. Jo, teď je čtvrtek. Odpoledne. Díky.

Nashle.“

Pip zavolala paní Priceové v pátek odpoledne. V Brent Cross to

bylo hektické, ale fajn, a hned na místě dostala honorář. „Paní Priceová? Tady Veselá Marta.“ Zatímco si Pip přidržovala telefon pod bradou, vkládala si mezi prsty u nohou chomáčky vaty. Dělala si pedikúru. Jakmile v Brent Cross skončila, zastavila se v

184

místní pobočce Fenwick. Když měla tolik peněz, koupila si lak od Chanel. Rouge Noir. Příšerně drahý. Teď si s telefonem mezi uchem a ramenem lak, který byl hustý jako surová nafta a měl svůdný temně fialový odstín, nanášela na nehty.

„Jé, dobrý den,“ řekla paní Priceová, která si představovala, že jí Veselá Marta telefonuje oblečená jako Veselá Marta, „jste moc hodná, že jste se mi ozvala.“

„Co potřebujete?“ zeptala se Pip, zatímco si opravovala malíček tím, že z něho nehtem palce odstraňovala kapku zbloudilého laku.

„Koupila jsem si nové baterky do blikajícího nosu!“

„Skvělé!“ rozesmála se paní Priceová. „Můj syn, Tom, ten oslavenec, samozřejmě, chtěl, abych se vás zeptala, jestli s sebou budete mít balónky.“

„Jasně! Bez balónků se žádná oslava neobejde.“

Paní Priceová si ulehčené oddychla. „Vždycky si je schovává, i když jsou už splasklé a měkké. Miluje vašeho papouška. Má dva.“

„Opravdu?“ podivila se Pip. „Takže mě už někde viděl?“

„Samozřejmě že ano!“ odpověděla paní Priceová nadšeně. Jste jeho největší přání k narozeninám!“

„To mě těší,“ usmála se Pip; tři nehty měla nalakované, takže jí zbývalo ještě sedm. Možná si nalakuje i nehty na rukou. „Budu se snažit, aby na tu oslavu dlouho nezapomněl.“

„Mezi námi,“ svěřila se jí paní Priceová, „strašně se těším, že

bude mít klauna doma a ne v nemocnici.“

Pip se odmlčela; ruka se štětečkem jí zůstala viset nad nehtem.

„V nemocnici?“ podivila se.

‚Jo,“ přisvědčila paní Priceová. „Tom vás zná hlavně jako doktorku Chichi.“ „Tom?“

„Asi ho neznáte, určitě vídáte spoustu dětí,“ pokračovala paní Priceová téměř omluvně. „Tom se léčí ve Svaté Bee,“ vysvětlila, „s ekzémem.“

Ze štětečku pomalu skanula kapka laku. Dopadla na pohovku.

Pak následovala další kapka. Přistála na koberci. Dvě kapky. Tmavší a hustší než krev. Jako skvrna, jen půjdou mnohem hůř odstranit.

185 „Tom,“ opakovala Pip, neschopná pochopit, že rozlila lak, ani identitu dítěte; v hlavě se jí kakofonicky rozléhalo slovo „ekzém“. „Jak už jsem řekla,“ pronesla paní Priceová vřele, „určitě vídáte spoustu dětí. Pochybuju, že si ho pamatujete. Ale třeba si na něj vzpomenete, až ho uvidíte. Je úžasný, i když to říkám sama. Pyšná matka, znáte to!“

„Počkejte, já Toma znám, “ namítla Pip zaraženě a nepřítomně si lakovala další nehet, skoro až ke kloubu. „Hermiona z Harryho Pottera. Má rád Hermionu.“

„Ano!“ vykřikla paní Priceová vděčně. „Hermiona! To bude Tom. Šíleně se na tu oslavu těší, to mi věřte.“ „Tak mu vyřiďte, že se v neděli uvidíme,“ řekla Pip bezvýrazným tónem, který nedokázala ovládnout. „Vyřiďte mu, že se na oslavu taky těším.“ Ne, netěšila se. Pip se na oslavu ani trochu netěšila. Kdyby znala nějaký způsob, jak se z ní vyvléct, použila by ho. Zadívala se na šest nalakovaných nehtů, z nichž tři byly příšerně rozmazané a ošklivé. Zírala na kapky laku. Neměla energii ani chuť si pedikúru dodělat nebo začít čistit skvrny na pohovce a na koberci. Seděla tam, a zatímco štěteček vytažený z lahvičky vysychal, dumala, jestli by nemohla tu nedělní práci nějak zrušit. Popravdě řečeno, existovala spousta možností, jednoduše si musí jednu vybrat, a rychle. Mohla by zavolat paní Priceové, že dostala chřipku nebo migrénu nebo že si vymknula kotník. Mohla by cinknout Rolničce Lizzie a zeptat se jí, jestli by tu práci nevzala za ni. A kdyby jí Rolnička Lizzie, oblíbená a věčně zaneprázdněná klaunka, nemohla vyjít vstříc, mohla by se obrátit na Píšťalku Bo, bydlela kousek odtud. Stejně jako Bambulka Betty. Uměla z balónků fantastická zvířátka. Těch možností byla spousta. Ale Pip věděla, že jsou všechny špatné. Kdyby na vlastní uši neslyšela, jak se Tom na oslavu těší, kdyby ji paní Priceová Tomovým jménem nepožádala o ty pitomé balónky, okamžitě by tu akci zrušila. Ale ten kluk se těšil, že bude mít na oslavě Veselou Martu. Tak jak by mohla proboha Pip McCabeová odmítnout?

Pip studovala v diáři nedělní políčko. „Oslava narozenin, Priceovi. 15:30. Swiss Cott. (Tom/6 let).“ 186

Opravdu si nemohla dát dvě a dvě dohromady? Ne. Nebylo čeho se chytit. Příjmení Holmes nepadlo; oslava se konala ve Swiss Cottage, ne v Hampsteadu. Organizovala to Tomova matka. Paní Priceová se zmínila o manželovi; ale jméno nebo postavení otce jejího dítěte se v rozhovoru určitě neobjevilo. Pip neměla nejmenší šanci zjistit, že je něco v nepořádku. Natož že tahle žena porodila dítě muži, s nímž se Pip vyspala.

Pip se na okamžik upnula k nepatrné naději, že Tomův rozvrácený domov třeba opravdu vypadá takhle, rozhádaní rodiče, kteří se střídají v oslavách narozenin a Vánoc a dělí se o víkendy, státní svátky a podobně. Že tenhle rok je řada na matce. Doufejme,

že Zac je persona non grata a June ho na oslavu synových šestých narozenin nepozve, natož aby mu dovolila se jí zúčastnit. Ale rychle si za to vyhubovala. To nebylo hezké přání, ale naprosto odporné a kruté. Zastyděla se. I když spolu Tomovi rodiče nežili, určitě mu poskytovali stabilní a láskyplné zázemí.

Pip si vzpomněla, jak Zaka potkala v nemocnici, jak ji pronásledoval ambulancí a nahoru na nefrologické oddělení a pak ji poprvé pozval na rande. Jak ji pozval na skleničku. Na pomerančovocitronovočernorybízovou šťávu. Copak tenkrát nebyli s Tomem v nemocnici oba rodiče? Neměla tušení, že jsou něco jiného než tradiční šťastná rodinka. Což byl také důvod, proč jí tenkrát připadala Zaková nabídka tak nechutná. Pip sklouzla pohledem na své příšerně nalakované nehty. Zatraceně. To nejjednodušší vysvětlení bylo také tím nejlogičtějším, June Priceová, u níž chlapec žije, zorganizovala oslavu jeho šestých narozenin doma.

Koneckonců, do Zaková obývacího pokoje by se patnáct dětí nevešlo. Křeslo Eames by to nevydrželo. Banánová pohovka by to škaredě odskákala. Parkovat se tam skoro nedalo. Bylo tam pouze jediné volné místo, a to pro jeho audi.

Pip zasunula štěteček do lahvičky s lakem. A hodila ji do odpadkového koše. Opět studovala zápis v diáři. Z telefonátů bylo naprosto jasné, že Tomova matka neměla tušení, že klaunka, kterou objednala na synovy šesté narozeniny, právě ta klaunka, kterou tak zbožňoval, ve skutečnosti spala s jejím bývalým partnerem, s Tomovým otcem. Dvakrát. Pip si uvědomila, že June Priceová tudíž 187

nemůže vědět, že klaunka a její bývalý partner teď netouží po ničem jiném, než aby se už nikdy nepotkali. Kdyby to byla paní Priceová věděla, nikdy by si Veselou Martu na oslavu nepozvala.

A kdyby to byla věděla, určitě by neřekla Zakovi, aby si s sebou na oslavu přivedl svou jihoafrickou „přítelkyni“.

Sakra, sakra, sakra. Teď to zrušit nemůžu. Do prdele práce.

Samozřejmě že tam Zac bude. Do hajzlu. Ten lak je úplně všude.

188 KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

A co ví o narozeninové oslavě svého syna Zac? Vůbec nic. Jen že June obětovala přípravám svůj život, nebo přinejmenším minulý měsíc. Jak je pohodlné nechat všechno na své schopné bývalé partnerce. Cesty do Waitrose, Teska, Asdy, M&S a Sainsbury.

Objednávku dortů. Organizaci zábavy. Přípravu drobných dárků. Pozvánky a shánění. Nákup obrovského množství papírových ubrousků. Nemluvě o následném úklidu. June se o všechno postarala, navíc suverénně, ochotně, s bezmezným nasazením a skvělými výsledky.

„Prostě přijď, Zaku,“ řekla mu, „a určitě s sebou přiveď tu novou – Juliianu.“

Juliana se na oslavu těší, jiný program nemá, a protože je Londýn v srpnu tak příšerně nudný, připadá jí nepravděpodobné, že by se objevily nějaké lákavější nabídky. Kromě toho by mohla při této příležitosti omrknout Zakovu bývalou partnerku a popřát jeho synovi k narozeninám. Nicméně neměla náladu plahočit se po hračkářství. To překračovalo hranice povinnosti. Sejde se se Zakem později. Nejdřív si zajde na masáž. Na terapii s lávovými kameny. Zac tráví celé nedělní dopoledne sám v supermarketu s hračkami a žasne, kolik modelů náklaďáků na baterky může šestiletý kluk mít. Nelíbilo by se mu Lego? Skládačka? Ne, Tom chce nákladní auto. Už jich má celý konvoj.

„Možná se tím bude jednou živit,“ rozesměje se Zac nahlas. „Můj syn Tom, Eddie Stobart modelů nákladních aut a traktorů!“ Zac právě stojí uprostřed uličky s panenkami a nepřítomně zírá na panenku v krabici, na níž stojí: „Čurá. Pláče. Říká máma. Vypadá jako živá. Na 1,5 V monočlánky.“ Ta panenka nevypadá ani trochu jako živá. Je spíš děsivá, opravdu, s obličejem připomínajícím mopsla, vytřeštěnýma očima a babkovským účesem. Ale Zac si představuje Toma jako řidiče tiráku a opět se pobaveně zasměje. Matka stojící vedle něho si ho nedůvěřivě změří a odvleče svou 189

dcerku pryč. Zac si toho nevšimne. Zamíří k modelům aut a najde jich tam kvanta. Po dlouhém rozmýšlení vybere zelený náklaďák. Je si téměř jistý, že syn žádný takový, pokud jde o barvu, tvar nebo vybavení, ve sbírce nemá. Funguje na čtyři 1, 5 V monočlánky, takže bude kvalitní. Zac cítí, že objevil hlavní dárek, a je na sebe pyšný. Vydá se zpátky do Hampsteadu a cestou stráví spoustu času v nejrůznějších obchodech, aby sehnal úžasné blahopřání k narozeninám. Je skoro poledne. Řekl June, že dorazí po obědě. Aby si mohl užít syna, kterému je čerstvě šest let, než začne oslava. Zazvoní zvonek u dveří. „Nemůžete tam někdo dojít?“ vykřikne z kuchyně June Priceová. „Nevím, kam dřív skočit! Zdobím dort!“ „Já tam dojdu,“ nabídne se Zac, zatímco Tom obdivuje svůj nový lesklý zelený náklaďák a jeho nevlastní otec Rob buduje z prázdných krabic od dárků fantastické garáže. Zac otevře dveře.

Stojí tam Juliana. Stojí tam Pip.

Pip a Juliana stojí za dveřmi.

Pip a Juliana stojí vedle sebe, přímo před Zakem. I když několikrát nevěřícně zamrká, ani jedna z nich nezmizí. Na kterou z nich se podíváš, Zaku? Co řekneš, Zaku?

Do prdele.

Naštěstí si to řekne jen pro sebe.

Pip a Juliana. Juliana a Pip. Pip v džínách a tričku. Juliana v

kostýmu od Josepha.

„Ahoj,“ hlesne Zac, aniž se podívá na některou z nich, a místo toho jim zírá přes hlavy, „pojďte dál.“

Přešlapovali v hale, dokud z kuchyně nevyšla June. Na ženu, která při zdobení dortu neví, kam dřív skočit, vyhlížela pozoruhodně vyrovnaně, a čistě. Mahagonové vlasy zastřižené do úhledného mikáda, zářivá pleť, živé oči za módními brýlemi bez obrouček, upřímný úsměv zdůrazněný nenápadnou rtěnkou.

„Ahoj,“ uvítala je přátelsky, „ahoj.“ Nejdřív stiskla ruku Julianě, potom Pip. „Těší mě, že tě poznávám,“ řekla té první, „moc mě těší,

190

že vás poznávám,“ řekla té druhé. „Zaku, postarej se o Julianu, odvedu Martu nahoru, aby se mohla převléknout.“

„Pip,“ utrousil Zac. June nevyhrkla „promiňte“, protože byla zvyklá na Zakovy výstřední výrazy a domnívala se, že tohle je jeden

z nich.

„Jmenuju se Pip, když jsem v civilu,“ informovala ji Pip a

popleskala se po tričku. Zac na ni zíral, June si ji zamyšleně měřila a Julianu vůbec nezajímala. „Veselá Marta a doktorka Chichi jsou moje klaunský jména,“ vysvětlila, a aby to zdůraznila, zvedla tašku nacpanou rekvizitami a šaty na převlečení.

June přikývla. „Takže jak se jmenujete doopravdy?“ zeptala se, protože si myslela, že „Pip“ nemůže být opravdové jméno. Vlastně měla svým způsobem pravdu.

„Philippa,“ prozradila Pip s unaveným povzdechem. Najednou si připadala příliš vyčerpaná na nějaké vysvětlování nebo zdůvodňování. Pronikavě si uvědomovala Zakovu přítomnost. Jak byla naivní, přemítala, když se domnívala, že ho už nikdy neuvidí. Možná jí teď dovolí odejít, převléct se a znovu se objevit ve svém potrhlém alter egu, ale zbytek odpoledne se bude muset pohybovat na stejné oběžné dráze jako on. Připadala si utahaná, jako by právě absolvovala představení pro čtyřicet dětí. „Philippa McCabeová,“ sdělila June a doufala, že to bude stačit. June to uspokojilo. „Pojďte, slečno McCabeová, ukážu vám, kde se převlečete.“ Když Zac vedl Julianu do obývacího pokoje, pomyslel si, že ještě nikdy neslyšel celé Pipino jméno. Znělo divně. Jako by v něm bylo příliš mnoho slabik nebo tak něco. Jako by bylo příliš dospělé nebo sofistikované. Úplně jiné než jména dívek, které znal. Philippa zněla zaobleně, žensky. Ale Pip se k ní hodila víc. To jméno bylo živé, veselé, doplňovalo její osobnost a rýmovalo se se slovy „trik“ a „vtip“, která ji charakterizovala. Stejně jako s výrazem „mžik“, který, jak si Zac přísně řekl, setrvala v jeho životě. A teď, vezmi jméno Juliana, to má slabik ještě víc. A zní nepopiratelně mnohem víc dospěle, neoddiskutovatelně sofistikovaněji, nepochybně míň složitě. Je úplně jedno, že s jejím jménem se zřejmě nic nerýmuje, ani ona, ani on si nenalhávají, že je 191

mezi nimi nějaká poetika. Zac zavedl Julianu za Tomem, kterého pozdravila stejně rezervovaným způsobem jako čtyřicetiletého člověka. Kamarádovi, kolegovi, neznámému člověku, milenci, dítěti – každému podala svou elegantní ruku s nalakovanými nehty. Zaka trochu zklamalo, že se uvelebila u okna a listovala si Juneinými módními časopisy. Neprojevila sebemenší zájem o nákladní auto, narozeniny ani garáž. Vypadalo to, že ji na okamžik upoutal Rob, nicméně ten se dál věnoval své krabicové architektuře. Tom si ale zřejmě ničeho nevšiml, natož aby to řešil, a to, pomyslel si Zac, je nejdůležitější. June se chovala k Pip tak mile a přátelsky, odvedla ji do kuchyně na šálek kávy a cestou do hostinského pokoje s ní nenuceně klábosila, že jí Pip málem vyklopila svůj zážitek se Zakem, aby se vyhnuly jakýmkoli budoucím trapasům. Samozřejmě to neudělala. Ale okamžitě si June oblíbila a blesklo jí hlavou, proč se asi se Zakem rozešli. Podle Pip měli všechny předpoklady k tomu, aby vytvořili skvělý pár. Je to trochu smutný, ale současně svým způsobem typický že často vidíte dvojici, která se k sobě úžasně hodí, ale prostě spolu nedokáže žít.

Ano, Pip, nebo se v prvé řadě dát dohromady. „Tohle je hostinský pokoj,“ oznámila jí June, „i když většinou ho používáme jako skladiště.“ Skoro pyšně do něho Pip zavedla. „Popravdě řečeno, je to jedno z mých nejoblíbenějších míst v domě. Kvůli tomu, co v něm je. Trávím tu dlouhý hodiny, přemýšlím a vzpomínám. Nevím, jestli je to očišťující nebo spíš nostalgický.“ Ukázala na stěnu zarovnanou až ke stropu krabicemi. „Knížky, alba, dětský oblečení, všechny moje materiály a eseje ze studií, Robova sbírka modelů aut a mých dřevěných kachen.“ June si zamnula čelo. „V tomhle kufru jsou babiččiny svatební šaty. Fantastický. Z moarovýho taftu. Asi bych měla být nemilosrdná a nesentimentální a vyhodit je. Ale vy byste to dokázala?“

Pip energicky zavrtěla hlavou. „Naštěstí mám v Derbyshireu dům, kde jsem prožila dětství, a tam hromadím všechny krámy, který nedokážu vyhodit, což je v podstatě všechno, co jsem kdy měla.“

192

June se rozesmála. „Chápu, vsadím se, že můj manžel na to windsurfový prkno už nikdy nevleze, nemá cit pro rovnováhu, natož pozitivní vztah k vlnám nebo k vodě jako takový!“ Pip se zády o něco opřela, o dětskou postýlku. „Ubezpečuju vás, že tohle taky už nikdy nepoužiju!“ poznamenala June. Pip to trochu zaskočilo, ale June zastříhala prsty ve vzduchu a mrkla na ni. „Máte děti?“ zeptala se jí.

„Ne,“ odpověděla Pip, a když nastala významná odmlka, napadlo ji, jestli by se neměla ospravedlnit nebo jí to vysvětlit. „Já mám jen Toma,“ pokračovala June, „ale ne s mým manželem – s tím chlápkem, který vám otevřel.“

Pip přikývla, jako by jí to bylo ukradené a mnohem víc ji

zajímala káva v hrnku, který držela v ruce. Najednou ji ale napadlo, jak funguje vztah mezi June a Zakem; po stránce organizační, citové. A také proč nefungoval. A to, že nejsou spolu, ale očividně zůstali přáteli a stýkají se –, jak proboha funguje tohle? Jak to, že k sobě nechovají zášť? Pip věděla, že je pravděpodobně příhodná chvíle, aby to zjistila, než vyjde najevo, co se mezi ní a Zakem odehrálo.

Nicméně teď už to není důležité. Nic mezi nimi není. A to, musela připustit, důležité je. To, že je dneska tady, je pouhá souhra náhod. To, že je Zac otcem toho dítěte. Přesto se Pip cítila trochu rozpačitě. „Je to v pohodě,“ pokrčila rameny June, které se Pip hned zalíbila mnohem víc než ta odtažitá Jihoafričanka. „Zac, Tomův táta a můj manžel spolu skvěle vycházejí a vždycky vycházeli. Podle mě mám štěstí, že jediný dva muži, s kterýma jsem to myslela vážně, jsou tak klidný a vyrovnaný. A že můj syn má dva fantastický táty, je to klikař!“ Neptejte se mě, prosím, jestli s někým chodím.

Pip se horečně rozhlížela po místnosti, jestli neuvidí nějakou zajímavou věc, která by posloužila jako záminka ke změně tématu. A k tomu, aby přestala uvažovat, co v souvislosti se Zakem znamenají slova „klidný“ a „vyrovnaný“.

„Chodíte s někým?“ zeptala se June.

„Ne, ne,“ odpověděla Pip bezstarostně a mávnutím ruky otázku

přešla, „nemám na to čas a v poslední době ani náladu.“

193 „Víte,“ prohodila June nostalgicky, dokonce s lehkou závistí, „tak trochu vám ten klid a pohodu závidím. To, že jste zodpovědná jen sama sobě, že se na nikoho nemusíte ohlížet. Když si představím, že bych se mohla každý den naložit do vany! To je pro mě luxus,“ postěžovala si. „Skoro jako sex, když se člověk vdá,“ pokračovala se skvělým komickým načasováním a odpovídajícím výrazem obličeje. „Měla bych vás už nechat, abyste se mohla proměnit ve Veselou Martu,“ omluvila se. „Koupelna je vedle. Určitě nic nepotřebujete? V koupelně je spousta vaty a všechny možný kosmetický přípravky, chovejte se jako doma.“

Pip ji ujistila, že má všechno potřebné s sebou. June se jí okamžitě zalíbila; dokázala si představit, že by během holčičích večerů lehce zapadla mezi její sestry a kamarádky. Okamžitě usoudila, že za rozpad jejich vztahu může Zac. „Díky,“ řekla Pip, „díky za to kafe. A za to, že se mi tak věnujete. Někdy mě klienti ignorujou, strčí mě do úklidový komory a po představení mě stejně tak rychle vyšoupnou za dveře.“ „Hrůza,“ zamumlala June s upřímným zděšením. „Jestli chcete, můžete zůstat na svačinu. Teď jdu dolů okouknout Julianu, tu dívku, se kterou jste přišla. Je to Zakův nový objev a jsem na ni moc zvědavá. Má úžasný boty a fantastický nohy, ta nána. Ale to je všechno, co jsem až doteď zjistila. Doufám, že má ošklivý zuby. Nebo je zamindrákovaná.“ Po těch slovech se na Pip usmála a otočila se ke dveřím. „Stejně je to zvláštní, myslím to, že mi Zac už nic neříká. Ani trochu! Ani co by se za nehet vešlo. Ve skutečnosti bych byla moc ráda, kdyby se konečně usadil.“ June na okamžik upoutala nějaká zapomenutá věc, která vykukovala z krabice. Potřásla hlavou, aby se vrátila do přítomnosti. Jinak by Pip zatřásla ze stejného důvodu s ní, hltala každé její slovo. „Jo, byla bych moc ráda, kdyby Zac našel stejný zázemí jako já,“ přemítala June, „a přesto mi bude vždycky trochu vadit, že má atraktivní přítelkyně.“ Skousla si ret, jako by odhalila nějakou odsouzeníhodnou stránku své povahy.

„Možná to souvisí s tím,“ dodala, „že jsem potvora. Ezop o tom určitě napsal nějakou příhodnou bajku! Že bych mu to nepřála? Já nevím, spíš by se dalo říct, že mi nevadí, když si užívá, pokud ta holka podle mýho za to nestojí!“ 194

Pip McCabeová si připadá příšerně, katastrofálně, zoufale nezajímavá. Touží se schoulit do klubíčka a litovat se. Bohužel, vybere si Tomův starý náklaďák, a musí tudíž na korbě trochu nebezpečně balancovat, takže se cítí ještě mizerněji. Milá, přitažlivá, šarmantní June. Dítě. Spokojené manželství. Zralý vztah s bývalým partnerem. Dům se třemi ložnicemi. Hostinský pokoj plný vzpomínek, které ji neuvádějí do rozpaků. Zručnost ve zdobení dortů. Najednou Pip touží být na jejím místě. Zatracená Juliana. Tohle Pip netušila. Kdyby to věděla, dobře by si ji prohlédla. Domnívala se, že ta lehce povýšená, nádherně oblečená štíhlá žena je matkou nějakého účastníka oslavy. Ani na vteřinu ji nenapadlo, že má něco společného se Zakem. Nepoznala v ní ženu, s níž byl tenkrát v kině. Ne že by si ji tehdy nějak prohlížela. Ani jednou ji nenapadlo uvažovat o tom, jestli Zac v poslední době s někým chodí. Potom, co se spolu vyspali. Vlastně ji ani nenapadlo uvažovat o tom, jak žije. Jestli je šťastný nebo zdravý. Vyhradila mu uzavřenou přihrádku v minulosti a uložila ho do odlehlého kouta mozku, a nepředpokládala, že realita s ním bude zacházet jinak. Nelámala si hlavu nad tím, že třeba nepřijde na oslavu sám. Že celý jeho život je možná jedna velká oslava. Nenapadlo ji přemýšlet o tom, že je schopný jít dál a spát s jinými ženami. Že na Pip úplně zapomněl. Hostí Julianu smetanovým čajem a pouští jí A Flock of Seagulls? Pubertální stránku v Pip náhle podrážděně napadlo, jestli se Zakovi líbí Juliana víc, než se mu líbila ona.

Seděla tam, snažila se udržet rovnováhu na korbě náklaďáku a pokoušela se namluvit si, že je vnitřně vyrovnaná. Udržet se v téhle poloze nebylo snadné, ale pomohlo jí v tom její akrobatické umění. Připadala si bezvýznamná; v duchu si Julianu prodloužila, zveličila a ještě víc zkrášlila. Byla přesvědčená, že jestli se odváží sejít dolů, střetne se s ženou-vamp srovnatelnou s modelkou Elle MacPhersonovou. A nepochybně si právě budou se Zakem vyměňovat polibky prodchnuté zdravou, vzácnou směsicí něhy a vášně. Pip dokonce vyhlédla z okna, aby zjistila, jestli by nemohla seskočit na plochou střechu nebo seběhnout po požárním schodišti. Ale slyšela drnčet 195

zvonek u dveří a pištění a brebentění stále většího počtu šestiletých dětí. Jsem příšerně nervózní. Jako dítě, který nechce vystupovat před publikem. Cítím se strašně osamělá a maličká, když jsem takhle sama v tomhle pokoji, v tomhle domě. A všichni ostatní jsou dole. Nechci tu být! Chci domů! Chci zmizet, ne šaškovat před Zakem. Před June. A před tou zatracenou Julianou. Kdybys nebyla tak šíleně tajnůstkářská, mohla bys teď zatelefonovat některé své kamarádce nebo sestře. Aby tě utěšily a povzbudily. Poradily ti a vymyslely strategii. Ale ony nemají tušení, v jaké jsi situaci, protože před nimi všechno úzkostlivě tajíš. Mezi mnou a Zakem to špatně dopadlo. To se někdy stává. Pořád.

Ale my to nemůžeme změnit. Ty to můžeš změnit.

To je fuk. Na tom nezáleží. Podívej, kolik je hodin. Tohle je práce.

A až se trochu nalíčím a převleču, může Veselá Marta celé odpoledne bavit děti a já si dám zatím pauzu.

Víš, Pip, než si zasloužíš pauzu, musíš si to tvrdě odpracovat.

*

Pip váhala s odchodem do přízemí, ale nakonec přece jen pomalu zamířila ke svému obecenstvu. Pohybovala se s opatrností člověka, který se snaží nerozšlápnout vajíčka, nebo člověka, který se snaží nezranit se o skleněné střepy na podlaze; jako by mohla při každém kroku klopýtnout, jako by měla nepředstavitelně vysoké podpatky a oblečení, které jí brání v pohybu. Jenže Pip na sobě měla klaunský kostým a neforemné křusky. Každičký krůček, jakkoli pomalý a drobný, ji přibližoval k místu, od kterého by byla nejraději na míle daleko, k muži, s nímž se nechtěla už nikdy setkat, k jeho nové přítelkyni, která zvýrazňuje všechny její vlastní nedostatky, k jeho bývalé partnerce, která představovala všechno, co Pip neměla a pravděpodobně nikdy mít nebude. Poprvé ve svém profesionálním životě se děsila, že se stane středem pozornosti. Byla přesvědčená, že bude terčem posměchu. Měla pocit, že padá, padá přímo na obličej, bezmocně a rychle. Nalíčila se stejně puntičkářsky jako vždycky. Pečlivě se ustrojila a ověnčila se rekvizitami. Ale poprvé ve své kariéře věděla, že si 196

klaunskou masku pouze namalovala. Že má prostě na sobě pestrobarevné oblečení. A to ji děsilo. To odpoledne Veselá Marta nepřišla. Dostavila se jen Pip. Určitě si toho všichni pod tím namalovaným úsměvem všimnou. June za své peníze nedostane to, co si objednala. Tom bude nesmírně zklamaný. Jen ta zatracená Juliana bude spokojená. Ovšem jen za předpokladu, že Pip byla pro Zaka natolik důležitá, aby o ní své nové přítelkyni řekl. Pip tudíž předpokládala, že Zac o ní pravděpodobně neutrousil ani slovo. Že pro něj nebyla natolik důležitá, aby se o ní své současné přítelkyni zmínil. Dobrý bože, zařiď, prosím tě, ať Zac nesleduje její vystoupení. Pip se smířila s tím, že se bude cítit pod psa. Celou příští hodinu v domě plném lidí. Stejně jako později sama doma. A bůhví, jak dlouho potom.

*

Je zajímavé, že stejnou oslavu, na stejném místě, můžou vnímat její účastníci tak odlišně. Všechny děti bez výjimky (možná až na malého kloučka, který se přejedl lékořicových bonbonů) se to odpoledne báječně bavily. Pip ale každou vteřinu nenáviděla. Předstírat, že je Veselá Marta, bylo stejně těžké, jako by se rozhodla imitovat nějakého jiného existujícího klauna. Marta obvykle nad Pip převládla a vystoupení se odvíjelo naprosto přirozeně. Tohle odpoledne vyžadoval každý vtip, každý trik, tón hlasu, každá písnička a hvízdnutí obrovské úsilí a využití zkušeností z desetileté praxe.

Zac byl silně rozladěný, připadalo mu, že si nemůže vystoupení pro Toma a na Tomově úrovni užít. Měl vztek, že neustále myslí na to, kam se dívá. Rozhodně nechtěl zachytit Pipin pohled. Ale cítil povinnost zachytit Julianin, přestože na to neměl náladu. Nechtěl odpovídat, když se k němu přikradla jeho bývalá partnerka a zašeptala: „Skvělá klaunka, podívej, jak je Tom nadšený!“ Ruthino pomrkávání a šťouchání bylo téměř nesnesitelné. Když do něj dloubla loktem během jednoho Pipina výstupu, měl chuť ji vyšoupnout za dveře. Z obývacího pokoje do haly. Nenáviděl se, že se tak často dívá na hodinky. Neměl by si přát, aby oslava synových šestých narozenin skončila.

197

Juliana se nepokrytě nudila. Hluk jí lezl na nervy a z jídla se jí zvedal žaludek. June jí připadala nesnesitelně maminkovská a její manžel pohledný, ale praštěný. S těmihle lidmi neměla nic společného. Svůj život si představovala úplně jinak. Trochu ji znechutilo, že Zac je s tímhle životem tak neoddělitelně spojený. Tom ji nezajímal. Nic k němu necítila. Bylo to dítě. Co k tomu dodat?

June byla vyčerpaná a nadšená, její štěstí bylo přímo úměrné šířce a trvání dětských úsměvů. Netoužila po uznání ohledně svých organizačních schopností. Chtěla jen sledovat jejich úsměvy a nadšené výskání. Chtěla, aby Tom prohlásil, že to byl nejkrásnější den jeho života.

Rob si jednoduše myslel, že oslava je na jeho vkus příliš hlučná. Dokonce se mu tu a tam podařilo z pokoje nepozorovaně vyklouznout a stihnout několik okruhů Grand Prix.

Tom byl v sedmém nebi. Nebo spíš v šestém. Byl to jeho velký den a všichni se snažili, aby na to ani na okamžik nezapomněl. Dárky byly úžasné! A jen se podívejte na všechny ty dobroty, které připravila máma! A skoro nejlepší ze všeho byla klaunka, jeho klaunka, v jeho vlastním pokoji, s balónky, písničkami a báječně hloupými fórky. Tom se vrhl do víru oslavy a užíval si okolní zábavu a pozornost. Tohle byl nejlepší den jeho života. Ne, nejlepší den jeho života byl ten, kdy mu sundali obvazy. Tohle byl tedy druhý nejlepší den jeho života. A kromě toho, je mu šest, už je skoro velký a brzy se zbaví ekzému, nebo ne?

Asi nejvíc ze všech hostů, malých i těch starších, si užívala oslavu Ruth, protože se jí líbila z mnoha různých důvodů. Zbožňovala svého synovce Toma a byla šťastná, že ho vidí s rozzářenýma očima a zaléčeným ekzémem. Zbožňovala jeho otce, svého švagra. A milovala tenhle dům. A Juneino jídlo. A June. A Juliana představovala sladkou polevu! Nevyčerpatelné téma k tomu, aby se Ruth a June později vytratily do kuchyně a tam Zakovu přítelkyni důkladně rozebraly a zkritizovaly. A třešničkou na dortu byla klaunka. Ruth nevěděla, jestli má sledovat vystoupení Veselé Marty, pozorovat Billyho a Tomovo nadšení z její klauniády, studovat Zakovy reakce nebo hádat, kolik toho Juliana ví. Nebo má 198

prostě chytit June za loket, odtáhnout ji do kuchyně a všechno jí vyklopit? Když viděla, jak Billy s Tomem s úžasem zírají na klaunku a Zac stísněně přešlapuje na místě a snad posté se dívá na hodinky, když viděla, že Juliana potlačuje další zívnutí a s pohrdavým úsměvem si měří závěsy na okně, vzala June za ruku a bezhlesně vyslovila: „Do kuchyně! Hned!“

June nevěřila vlastním uším.

„Ještě jednou mi to zopakuj!“ dožadovala se, zatímco zuby loupala staniol z láhve semillonu a lovila v zásuvce otvírák. „Říkáš, že ta klaunka a Zac spolu něco měli?“

Ruth přikývla.

„Jako že spolu randili?“ snažila se tomu porozumět June. Ruth energicky přikývla, vděčná, že si může loknout vína.

„A sex?“ zeptala se June, a než si nalila, napila se přímo z láhve.

Ruth vykulila oči a přikyvovala, jako by už byla úplně namol. „Můj

Zac? A Tomova klaunka?“ June se to snažila pochopit a vyprázdnila skleničku s vínem, jako by to byl džus. „Oni spolu spali?“ Ruth se zazubila.

„Jo, myslím, že dvakrát.“

„Jak?“ žadonila June.

Ruth zvedla obočí. „Podle mě jí strčil ferdu do –“

„Jasně, jasně!“ rozesmála se June. „Ale jak se proboha Zac

seznámil s klaunkou? S touhle klaunkou. Nebo jak sakra přišla tahle klauna k Zakovi?“

Ruth pokrčila rameny. „Myslím, že je to moc zajímávej příběh,“

pronesla zamyšleně.

June se na okamžik odmlčela. „Vypadá to tak.“ Zadumaně se napila. „Abych řekla pravdu, mně se ta klaunka líbí,“ prohlásila, „tím víc, když jsem teď poznala Julianu. Ta mi připadá děsně nafoukaná, nedokážu si představit, že s ní baštím bonboniéru, popíjím víno a klábosím. Ale mám dojem, že Pip je naladěná na naši vlnu.“

„Přesně tak,“ přitakala Ruth. „Všimla jsem si, jak se tu Juliana pohrdavě rozhlíží. Interiér zřejmě není podle jejího gusta.“

199

„Třeba se takhle chová vždycky,“ prohlásila vždy diplomatická June. „Nebo se prostě stydí. Chci říct, že Zac ji má možná fakt rád. I když nechápu, co na ní vidí, kromě vzhledu!“ Obě ženy se na sebe podívaly a rozesmály se. „Bohužel to vypadá,“ pokračovala June, „že Pip je pro Zaka minulostí.“

„Ale Zac mi připadá příšerně nervózní,“ namítla Ruth.

„Jo, nejradši by se vypařil,“ přisvědčila June. „Bože, chudák

Philippa, bude se propadat studem, až zjistí, že to vím. Pustila jsem si nahoře pusu na špacír.“

„Klaunka a daňovej specialista,“ prohlásila Ruth. „Moc slibně to nevypadá, co říkáš?“

June se nad tím zamyslela. „Máš pravdu. Navíc se evidentně nerozešli v dobrým,“ dodala. „Nevíš o tom něco bližšího?“

„Ne,“ odpověděla Ruth, „chci říct, že Zac se moc nesvěřuje, co?“

June si s Ruth přiťukla, a zatímco popíjely víno, vymýšlely plán.

„No, nejdřív je musíme dát dohromady,“ prohodila June a uličnicky si olízla rty. „Co kdybych předstírala, že nemám peníze v

hotovosti, a poprosila Zaka, jestli by nemohl klaunce zaplatit místo mě?“

„Nebude jim to trapný?“ namítla Ruth.

June to nemyslela zle. „Hele, jestli se cítí rozpačitě ve společnosti, pak budou hledat útěchu jeden v druhým,“ vysvětlila June. „Snad. Možná. Doufám. Člověk nikdy neví.“

„No, za pokus to stojí,“ usoudila Ruth. „Budou spolu sami a v každým případě si můžou popovídat.“ Vrátily se do víru oslavy. Veselá Marta právě dělala stojku. June s Ruth se na sebe vítězoslavně podívaly. Vydaly se po správné cestě. Nejen děti se snažily klaunce nakouknout pod sukni. Ruth s June si všimly, že na klínek v rozkroku jí, ať nevědomky nebo úmyslně, zírá i otec oslavence. „Zaku,“ zašeptala June, když se k němu přikradla, „nemohl bys tý klaunce zaplatit? Rob ani já nemáme peníze v hotovosti, všechno jsme utratili v Sainsbury.“ Zac se na June podíval. Po tváři mu přelétl vyděšený výraz a bezmocně zalapal po dechu. „Díky,“ utrousila June nenuceně a stiskla mu paži. „Máš to u mě.“ Zac stále vypadal ohromeně. „Máš peníze, nebo ne?“ zeptala se June s předstíranou

200

nevinností. Zac neodpověděl, zamračil se, pak beze slova vytáhl peněženku a zjistil, že v ní má dost dvacetilibrovek na to, aby mohl honorář zaplatit. „Seš zlatej,“ zašveholila June. „Vrátím ti to. Jo, požádala jsem Martu, aby zůstala na svačinu.“

201 KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Prosím, prosím, prosím, ať nezůstane na svačinu.

Zac se prakticky dusil narozeninovým dortem.

Prosím, prosím, prosím, ať se mi podaří odejít, aniž se s ním setkám.

Pip se co nejrychleji, i když ne moc důkladně, odlíčila. Zůstat na svačinu? V žádném případě!

Co nejtišeji sešla po schodech do haly. Což byla hloupost, protože to znamenalo, že ji nikdo neuslyší, a proto nebudou vědět, že chce odejít a potřebuje zaplatit. Krátce si odkašlala. Ale v kuchyni byl takový hluk, že by ji nikdo neslyšel, ani kdyby zahulákala „haló“.

Pip byla totálně na dně. Kdybych měla míň hrdosti a víc důstojnosti, možná bych dokázala odejít bez honoráře. K čertu s tím, můžou mi poslat šek poštou.

Ale nebylo by jim divné, že jsi tak zničehonic zmizela? Nedivili by se, proč jsi to udělala? To je skvělý. Prostě skvělý. Zatraceně. Ještě tohle k tomu všemu. „Ahoj,“ řekne Juliana, která se vynoří z koupelny pro hosty. Klaunka s legračními copánky a šmouhami od líčidla jen zvedne ruku a váhavě zamává. Juliana se zatváří zmateně. „Děje se něco?“ „Ne, všechno v pohodě,“ odpoví Pip bezvýrazně a snaží se nevnímat obdivuhodnou délku jejích nohou, dokonalou pleť nebo krásná prsa, snaží se ignorovat ztělesnění „svůdného vampa“, které si v duchu vytvořila. „Jen už odcházím,“ odpoví Pip. To Julianě, která se vrací na oslavu, stačí. Pip trochu utěší, i když infantilně, že po Julianě zůstal na WC zjevný zápach.

202

„Na chodbě stojí ta klaunka,“ oznámí Juliana June. „Řekni to Zakovi, ano?“ požádá ji June. „Na chodbě stojí ta klaunka,“ sdělí Juliana Zakovi.

Zac se snaží zachytit Junein pohled, ale jeho bývalá partnerka je zabraná do rozhovoru s Ruth.

Zac se podívá na Julianu. Tváří se otráveně. Najednou má silný pocit, že i když se Juliana nudí, neměla by to dávat najevo. Tom má narozeniny, proboha. Je to koneckonců jeho syn. Zac vyjde z kuchyně. Pip stojí u dveří a zaujatě si prohlíží jejich mosazné kování. Zac si odkašle. Pip se otočí, podívá se na něj a pak rychle uhne pohledem. Zac vypadá naštvaně a ona se cítí nepříjemně. „Děje se něco?“ zeptá se Zac formálně. „Juliana mi řekla, že tu bloumáš.“

„Co by se mělo dít?“ odpoví Pip. „Juliana se vynořila z koupelny, právě když jsem sešla seshora.“ Rozhostí se rozpačité ticho. Pip to rozesmutní, protože si zničehonic vzpomene, jak jí tenhle muž volal. Jak spolu pozdě v noci nebo v kavárně nenucené klábosili. Jak byl milý, když brečela na lavičce nedaleko jeho kanceláře. Jak ho fascinovala její práce. Jak se líbali v autě. Že dělá snídani do postele. Sám od sebe. Se skvělou kávou. Že přelévá mléko z krabice do konvičky. Podívá se na něj, a kdyby se neovládla, málem by se mu omluvila. Ale všimne si jeho nervozity, a tak usoudí, že Zac bude radši, když vypadne, než aby poslouchal její výlevy.

„Odcházím,“ řekne Píp, skloní hlavu a pokusí se o úsměv. „Pozdravuj ode mě Toma. Vypadá dobře, ten ekzém se mu od tý doby, co jsem ho viděla posledně, ohromně zlepšil. A poděkuj za mě June, je skvělá.“ Zac přikývne, jeho syn a bývalá partnerka jsou skvělí. Opře se o zeď, vrazí si ruce do kapes a nenucené pokrčí jednu nohu. Ale tím ležérním postojem jen maskuje rozpaky. Celou tu dobu se Pip ani

jednou nepodíval do očí. Mluvil k jejímu temeni, tričku, botám, k

203

prohlubni ve dveřích vpravo od ní. Vytáhne peněženku. „June nemá peníze v hotovosti,“ vysvětlí. „Ať mi pošle šek,“ vyhrkne Pip, protože od Zaka nechce ani peníze, ani nic jiného. Ta představa ji děsí. Nejenže si najednou připadá špinavá nebo laciná, ale spíš má pocit, že když si vezme od Zaka peníze, vznikne mezi nimi formální vztah, který nahradí to, co zbylo z jejich přátelství. Stanou se z nich obchodní partneři. „Zaplatím ti to hned,“ pokrčí Zac rameny, zatímco odpočítává bankovky.

„To není třeba! Fakt!“ přesvědčuje ho Pip, i když v duchu vidí nezaplacené složenky za tenhle měsíc. „Vyřiď June, ať mi ten šek pošle poštou.“

„Často zapomíná platit dluhy,“ namítne Zac.

„Já jí věřím!“ vykřikne Pip.

„Trvá na tom,“ opáčí Zac stroze a s penězi v ruce k ní přistoupí.

Pip nemůže couvnout, protože se celou dobu tiskne zády ke dveřím.

„Na,“ řekne Zac, „vezmi si to. Tomovi se ta oslava šíleně líbila.

Díky.“

Pip peníze neochotně přijme a strčí si je do zadní kapsy. „Rádo se stalo,“ poděkuje tiše. Zac udělá několik kroků dozadu. Projde kolem WC pro hosty, pokrčí nos a zavře dveře. Pip má na okamžik zvláštní pocit satisfakce, že nad Julianou zvítězila. Ale trvá jen pár vteřin. Vždyť je to nesmysl, Juliana je se Zakem a Pip jede domů sama. „Tak zase někdy,“ prohodí Zac a otočí se.

„Ahoj,“ zamumlá Pip, protože ji nic jiného nenapadá, natož aby se s ním dala do hovoru. Snaží se otevřít dveře, ale nejde jí to. Zac jí pomůže. Dopadne na ně odpolední slunce a na okamžik je oslní. Pip zamžiká a rychle seběhne po krátkém schodišti na ulici. Ohlédne se. Zac nerozhodně váhá mezi dveřmi. Fajn, pomyslí si Pip, fajn. Váhání je prvním krokem k zakolísání. Zvedne ruku, zamává a usměje se. „Pa pa,“ rozloučí se.

„Na shledanou,“ odpoví Zac s rukama v kapsách, ale s povolenými rameny. Pip se zlepší nálada. „Na shledanou“je typická zakovština.

204

Otočí se, aby něco dodala. Ještě neví co. Cokoli. Ale dveře se zavřou a Zac zmizí.

205 KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

P ip je zase doma. Psychicky i fyzicky vyčerpaná se sveze na pohovku; vděčná za klid a samotu. Sedí, zírá do prázdna, neschopná vytěsnit vzpomínky na nedávnou minulost, které se jí honí hlavou.

Caleb, Zac, Alex. Londýn, Derbyshire, Francie. Fen, Cat, Django. Megan, Dominie. Doktorka Chichi. Veselá Marta. Tom, Billy.

Hoxton, Hampstead. Zhasnutá světla, roztažené závěsy. Nemocniční oddělení, kanceláře účetní firmy. Textové zprávy, čaj pro dva. Stará muzika, staré křupky. Smích, pláč. Sprchové závěsy, proležené palandy. Byly to hezké měsíce; rozhodně pestré. Pohled a pocit. Vůně a zvuky. Různý vkus. Záležitost vkusu. Na čem záleží. Záleží na tom? Co je důležité? Pip se rozhlédne a náhle ji praští do očí, jak je prostředí, v němž žije, nezajímavé a jednotvárně béžové. Uvědomí si pachuť, která jí přetrvává v ústech. Mohla si byt vymalovat barevně, ale posedle trvala na neutrálnosti. Namluvila si, že je to elegantní a dospělé, nevyjde to z módy a zakryje to chyby. Ale teď jí to připadá trochu nudné. A poněkud monotónní. „Popravdě řečeno, evokuje to můj život.“ Jak to, že si to proboha neuvědomila dřív? Že s nikým nechodí kvůli tomu, aby zamaskovala nedostatky. „Samozřejmě že to evokuje můj život, protože je stejně tak prázdnej a poklidnej.“

Zadívala se na kapky fialového laku na koberci a pohovce.

Postupně jí začalo docházet, že její dlouholetá filozofie a přísně dodržovaný kodex nejsou jen od základů chybné, ale také poněkud pošetilé. Prohrábne koš na odpadky. Kdyby našla ten lak na nehty, s nadšením by ho rozlila po nábytku. Ale samozřejmě jakmile Pip McCabeová usoudí, že je něco na vyhození, nesnese to ve své blízkosti. Takže lak už není v odpadkovém koši, ale někde venku v kontejneru. 206

„Jsem tak zbrklá,“ přizná si s lítostí. „Stál spoustu peněz. Koneckonců, byl to Chanel. Takový plýtvání.“ Co bys s ním provedla, kdybys ho ještě měla? Přidělala bys pár skvrn na pohovku jako symbolický akt vzdoru proti sobě? Jde o to, Pip, že rozlít lak po bytě nestačí. Lak na nehty stejně nic nevyřeší. Bylo by to skutečně zbrklé. Je načase podniknout něco mnohem promyšlenějšího. Pip McCabeová, i když si to mohla jen stěží dovolit, zrušila všechny pracovní povinnosti kromě úvazku ve Svaté Bee, a následujících pět dní zůstala doma. Snažila se nekontrolovat textové zprávy na mobilu, které jí Zac neměl v úmyslu poslat. Snažila se nedoufat, že na záznamníku bliká vzkaz, který ho ve skutečnosti nenapadlo zanechat. Zjistila, že je snadné ignorovat vzkazy a pozvání od kamarádek a sester. Jedna věc, kterou opravdu udělala a kterou jednou provždy skoncovala se svým starým tajnůstkářstvím, byla, že přemýšlela o nedávné minulosti, o Zakovi, Calebovi, a dokonce i o Alexovi. Přestože teď milovala jenom jednoho z nich, věděla, že za přemýšlení stojí všichni. Kdybych o nich tenkrát víc přemýšlela, i kdyby to vyžadovalo, abych se svěřila svým nejbližším –, žila bych teď asi jinak.

Pomalu jí docházelo, že Cat, Fen a Megan, dokonce i Django jí mohli poradit a změnit její život k lepšímu, kdyby jim to dovolila.

Usoudila, že by Caleba prokoukli mnohem rychleji než ona,

samozřejmě kdyby ho s nimi seznámila. A Zakovy přednosti by také odhalili mnohem dřív. A tak by se koketování s Alexem odehrálo jen ve verbální rovině, možná se záchvěvem pokušení –, které by díky nim zcela jistě ovládla. A s velkou pravděpodobností by teď nebyla sama, nevyhýbala by se jejich telefonátům a nepřála by si, aby jí zavolal někdo úplně jiný, člověk, který se už nikdy neozve. A kdo mu to může mít za zlý? Podělala jsem to. Je to taková škoda.

Je to taková škoda, že Pip nesebrala odvahu zvednout sluchátko,

vytočit jeho číslo a říct „haló“.

207

Je pátek večer. Pip je sama. Zvedne sluchátko, vytočí číslo, čeká na spojení a pak řekne: „Haló!“

„Ahoj,“ odpoví Fen, „celej týden se ti snažím dovolat!“

„Já vím,“ hlesne Pip, „promiň.“

„Co práce?“ zeptá se Fen.

Pip se odmlčí. „Dobrý,“ odpoví.

„Seš v pořádku?“ ujistí se Fen ustaraně.

„Jo,“ přisvědčí Pip. „Bylo mi líp,“ řekne tiše. „Mohla jsem to udělat líp.“ To je pravda! „Hele, napadlo mě, že byste se u mě mohly s Cat zítra zastavit.“ Pip se odmlčí. „Potřebuju poradit.“ Znovu se odmlčí. „Potřebuju pomoct.“

Fen to ohromí. „Chceš, abych Cat zavolala?“ zeptá se, protože jí chce nějak prakticky pomoct.

„Ne, ne,“ vyhrkne Pip, „udělám to sama.“

„Fakt je všechno v pořádku?“ naléhá Fen, protože má o sestru strach. „Opravdu seš v pohodě?“

„Doufám, že budu,“ připustí Pip, když si předtím odkašle, aby měla silnější hlas. „Tak zítra, ano?“

„Dobrou,“ rozloučí se Fen láskyplně, „zítra.“

„Ahoj, Megan, to jsem já. Asi seš někde pryč nebo v Doupěti neřesti. Ehm. Prostě… Sakra. Chci ti poděkovat za tvý esemesky, promiň, že jsem se neozvala. Prostě… Bože. Hele, nechtěla bys ses

zítra zastavit? Teda jestli nemáš co na práci. Prostě… Sakra. Prostě… Já nevím. Mám asi depku. Moc ráda bych tě viděla. Potřebuju poradit. Můžeš přijít?“

*

Pip doufá, že její nejlepší kamarádka bude taky moct. Vyčistí si zuby a vleze si do postele. Rozhlédne se po ložnici. Vypadá elegantně jako fotografie v časopise Bydlení. Ale žít takhle ve skutečnosti je fakt únavné. Spořádané, uklizené a příšerně nudné. Je to o ničem. Všechno tohle je o ničem. Už dlouhé roky. „Tohle není samota. To je osamělost.“

208

KAPITOLA TŘICÁTÁ

V sobotu ráno dorazí Cat a Fen k Pip ve stejnou dobu jako Megan. Šeptem si u dveří vyměňují věty jako: „Co tady děláš?“, „Říkala ještě něco?“, „Nevíš, co se děje?“, „Kdys ji viděla naposled?“, „Připadala mi totálně v pohodě, co to proboha může být?“ a „Přinesla jsem tuny čokolády, aby se jí snadnějc svěřovalo“. Pip jim otevřela. S láskyplnými úsměvy, vřelými pozdravy a banánky v čokoládě, sušenkami a časopisy vpadly do obývacího pokoje. Na Pip toho bylo skoro moc. Málem je požádala, aby odešly a mohla si vlézt zpátky do postele, být sama a zapomenout, že jí něco takového mohlo někdy připadat jako dobrý nápad. Fen ukázala na pohovku. „Není to Djangův starej přehoz na postel?“ zvolala a v duchu si pomyslela, že je zvláštní, že ho Pip použila zase jako přehoz, a navíc dost ošklivé vzhledem ke skvrnám, dírám a neoddiskutovatelnému faktu, že hráškový přehoz s vystouplým vzorem už prostě nebude nikdy v módě.

„Co je v těch obrovských pytlích?“ zeptala se Megan a zadívala se na několik pytlů, které se povalovaly na podlaze.

„Kde máš svoje věci?“ chtěla vědět Cat, protože si všimla, že police jsou skoro prázdné a na stěnách zbyly po zrcadle a plakátu od Rothka jen špinavé obrysy.

„Chtěla jsem, abyste mi pomohly,“ vysvětlila Pip, aniž vlastně odpověděla na některou z jejich otázek. Všechny se na ni s očekáváním podívaly. „Dá si někdo čaj?“ „Kafe,“ požádala ji Cat a tázavě si starší sestru prohlížela, „jestli ho budeš vařit.“ „Čaj,“ řekla Fen a studovala sestru, jestli si na ní něčeho zvláštního nevšimne, „dík.“

„Čaj,“ pronesla Megan a rozhlédla se kolem, „prosím.“ Pip odešla do kuchyně a vrátila se s podnosem. Její sestry a nejlepší kamarádka zdvořile usrkávaly. A čekaly.

209

„Napadlo mě, že byste mi mohly pomoct,“ začala Pip, teprve když snědla jeden banánek v čokoládě a zamyšleně si olízla prsty. „Všechno je tak příšerně nezajímavý a nudný,“ dodala. „Chci vnýst do svýho života trochu barev.“ Po těch slovech se do ní zavrtaly tři páry zvídavých očí. „Vždycky jsem se tomu vyhýbala, a přitom jsem to nikdy nezkusila,“ pokračovala a pokrčila rameny. „A tak mě napadlo, že je načase trochu zariskovat.“ Trojice dívek přikývla, přestože z jejich výrazu bylo znát, že nejsou o nic moudřejší. „A když to nevyjde,“ řekla Pip, „třeba vás napadne jiný řešení.“ Dívky opět přikývly, ale nechápavě si ji měřily. Ony? Poradit jí? Jak? Zatímco o tom uvažovaly, Pip zamířila do ložnice a vynořila se odtud s několika malými plechovkami se vzorky barev. Otevřela je a bez dalších okolků chodila od stěny ke stěně a štětcem na ně malovala velké barevné plochy. Cat, Fen a Megan ji sledovaly s otevřenou pusou. „Pomozte mi,“ požádala je Pip. „Která z nich se vám líbí? Která se sem nejvíc hodí?“

Proč to nemohla říct do telefonu, že chce jen pomoct s malováním? pomyslela si Fen zmateně.

O tohle jde? Chce jen, abysme jí pomohly vybrat pitomý barvy?

řekla si zklamaně Cat.

Mohla jsem jí koupit Bydlení a zůstat v posteli s Dominikem,

blesklo Megan rozmrzele hlavou.

Ale rozladění a podrážděnost jim vydržely jen krátce, protože pohled na Pip, jak halabala patlá barvy na zdi, jim najednou připadal legrační a roztomilý. Zapomněly na rozčarování a okamžitě se vrhly do práce. Jednomyslně a nadšeně se shodly, že tmavý okr je úžasný a do obývacího pokoje se bude skvěle hodit. Usoudily, že žlutá je moc ostrá, šarlatová moc křiklavá a fialová příliš evokuje čarodějnictví. Okrová bude stačit, je sytá a pozitivní, klasická, nicméně neotřelá; oživí pokoj, a přitom ho nezmenší. Zaskočilo je, že Pip chtěla vymalovat zadní stěnu úplně jiným odstínem. A i když se jim terakota, kterou vybrala, nelíbila, její entuziasmus byl tak strhující, že ji v tom rozhodnutí podpořily.

„Slib mi, že ten Djangův starej přehoz vyhodíš!“ žadonila Fen.

„Nehodí se ani k okrový, ani k tý červený. Musí pryč!“

210

„Mám ho tu jen proto, abysme při malování nezašpinily pohovku,“ ujistila ji Pip.

„Nejsem si jistá, jestli ten koberec nevypadá trochu zašle,“

poznamenala Megan.

„To se dá napravit nádhernou velkou barevnou předložkou,“

prohlásila Pip.

„Nemáš v ložnici schovanou Carol Smillieovou?“ zeptala se Cat a nakoukla do chodby. „Nebo lorda Dlouhý Krajkový Rukávy?“

napadlo ji. „Slavnýho Llewelyna-Bowena?“

„Ne,“ namítla Pip. „To je můj nápad. Inovuju.“

Když vybraly barvy a dohodly se, kam je rozmístí, Pip jim předala cívky s lepicí páskou, další odpadkové pytle a dlouhý seznam toho, co mají udělat, a vyrazila do místního obchodu pro kutily koupit barvy a válečky. Její sestry a nejlepší přítelkyně se shodly, že je trochu překvapilo, že pomoc, kterou Pip potřebuje, je praktického rázu. A lehce je zaskočil i její výběr barev. Prostě to, jaké barvy si vybrala, tečka.

„Ale mohlo by to vyjít,“ prohlásila Fen a rozhlédla se po obýváku.

„Je načase udělat změnu,“ souhlasila Cat, které se líbila temně vínová barva, ale respektovala, že Pip si vybrala terakotu.

„Bude chvilku trvat, než si na to člověk zvykne,“ poznamenala Megan, „ona i my.“

Ženy barevně natřely všechny smetanové stěny. Rádio 2 vytvářelo příjemnou atmosféru a sušenky jim dodávaly sílu. Zanedlouho si všechny myslely, že je to báječný způsob, jak strávit sobotu.

„A co ložnice, Pip?“ zeptala se Megan a setřela z podlahové lišty okrové stříkance.

„Myslím, ec do ložnice je ideální šeříková,“ prohlásila Fen. „Je uklidňující a snová.“

„Co závěsy a rolety?“ zajímala se Cat, „obarvíš je nebo vyhodíš?

Lord Dlouhý Krajkový Rukávy předváděl, jak se dá z brambory

vyrobit razítko na látku.“ 211

„Jde o to –“ nadechla se Pip. Pak se odmlčela. Položila váleček a všechny tři si změřila. Milovaná Megan s igelitovou čepicí do sprchy na hlavě, aby si chránila vlasy; nejdražší Cat s leukoplastí přilepenou k loktu; zbožňovaná Fen se stříkanci okrové barvy na obličeji. Pip se podívala z jedné na druhou a pak na třetí. Pokrčila rameny, vzdychla si, zvedla váleček a opět se pustila do práce. „Jde o to,“ opakovala, „že jsem tak trochu zamilovaná do chlápka, kterej se jmenuje Zac.

Aspoň myslím.“

*

Pip pokračovala v malování, takže jediný zvuk, který se v pokoji ozýval, bylo mlaskavé drkotání válečku po vlhkých stěnách. Fen, Cat a Megan znehybněly, spadla jim čelist, mozek jim pracoval na plné obrátky a přemítaly, jestli dobře slyšely. Nakonec plesknutí barvy, která Fen hlasitě odkapávala ze štětky na arch igelitu, donutilo Pip zvednout hlavu od práce a mlčící trojice zavřela pusu a polkla. Pip puntičkářsky položila váleček a otočila se k nim. „Jde o to,“ řekla, „že jsem zamilovaná do chlápka, kterej se jmenuje Zac.“ Dívky hltaly každé její slovo, i když „zamilovaná“ a „Zac“ jim v kontextu Pipina života absolutně nedávalo smysl. „Ale problém je v tom,“ pokračovala Pip, „že jsem pohřbila všechny šance na vztah s ním.“ Její mladší sestry a nejlepší kamarádka se na ni dál nevěřícně dívaly. „Ne kvůli Calebovi,“ poznamenala Pip nenuceně místo vysvětlení, které jim samozřejmě nic neřeklo, „ani kvůli Alexovi,“ dodala ležérně, takže nebyly o nic moudřejší. „Ne,“ prohlásila Pip vzdorovitě, „jednoduše kvůli sobě.“ Než někdo promluvil, Pip natřela skoro celou stěnu. Ticho prolomila jako první Fen. „Caleb?“ zeptala se a připadala si téměř ctnostná, že ona se sice stýká se dvěma muži současně, ale Pip se právě přiznala ke třem.

„Caleb,“ ujistila ji Pip, „doktor Caleb Simmons, pediatr ze Svatý Bey. Dva měsíce jsem s ním spala. Začátkem léta.“

Fen, Cat a Megan se snažily nepolknout příliš nahlas a měly co dělat, aby jim údivem nevypadly oči z důlků. Opravdu slyšely dobře?

Pip? Philippa McCabeová? Jejich kamarádka a sestra? Dva měsíce

212

spala s nějakým doktorem z práce? Jak k tomu došlo? Kdy se to stalo? Jak to, že to nevěděly? „Alex?“ nadhodila Cat, vzpomněla si na kolegu na Tour de France a pomyslela si: „To snad ne!“

„Před třemi týdny jsem se s ním vyspala na L’Alpe D’Huez,“ oznámila jim Pip. Megan napadlo, proč jim proboha Pip tak fantastickou věc nevyklopila. Na okamžik ji to ohromilo. Fen a Cat přemítaly, jak sakra mohla mít sex přímo jim před nosem, aniž to tušily. I když se jich to trochu dotklo, nezeptaly se jí na to. Nevěděly jak. Tahle Pip byla tak nová, že neměly zdání, jak prolomit její vnější skořápku, natož jak zjistit, co se skrývá pod ní. A tak na ni všechny tři jen vytřeštěně zíraly. A přemítaly, jak může dál natírat zdi, a přitom jim sdělovat tak zásadní informace. „Zac?“ chtěla vědět Megan. Pip okamžitě přestala pracovat a vypadala nešťastně. „Zac Holmes,“ řekla. Podívala se z nejlepší kamarádky na jednu sestru a pak na druhou. „Je úžasnej.“ Pokrčila rameny. „Měla jsi s ním něco?“ naléhala Megan. Zkrácený dialog, který postačoval mezi sestrami, jí byl málo. „S tím Zakem Holmesem?“ „Dvakrát jsem s ním spala,“ přiznala se tiše Pip, „ale týrala jsem ho mnohem dýl.“ Žádná z nich nevěděla, jestli to byl dvojsmysl, natož jestli to mělo odlehčit náladu nebo objasnit situaci. „Hele, neměly bysme se teď pustit do tý terakoty?“ Pip začínala mít pocit, že překročila hranice, v nichž se cítila příjemně, a skoro litovala, že se jim svěřila. V duchu se sama sebe ptala, proč z toho dělá takovou záležitost, proč proboha o těch třech mužích mluvila. Caleb, Alex, Zac, koneckonců, byli přece minulostí. Nebo ne? Navíc stejně nesetrvali v jejím životě natolik dlouho, aby se stali jeho součástí. Proč něco řešit a analyzovat, proč něčeho litovat a v něco doufat? Všechno to bylo odsouzeno k neúspěchu. Také to tak dopadlo. Budoucnost neexistovala. „Sakra,“ vyštěkla Pip, „zapomeňte na to.

Já už jsem na to zapomněla. Nemá to smysl. Stejně to bylo na hovno.

Radši budeme pokračovat v práci.“

„Kašlu na tu pitomou terakotu,“ prohlásila Fen upjatě.

„Přesně tak,“ zamumlala Cat a zamračila se na Pip.

213

„Když seš zamilovaná do Zaka,“ zeptala se Megan klidně, protože chtěla zklidnit napjatou atmosféru mezi sestrami, „proč není on zamilovanej do tebe?“

Když jsem já zamilovaná do něho, proč není on zamilovanej do mě? Velice dobrá otázka, a jestliže na ni Pip chytře odpoví, všechny důvody, proč do ní není zamilovaný, poskytnou vodítka k tomu, jak by se do ní zamilovat mohl.

„Protože,“ řekla Pip, „jsem se k němu chovala ošklivě. Asi by se dalo říct, že jsem ho oklamala, myslel si, že jsem na to připravená, když jsem nebyla, že jsem někdo, kým nejsem, že chci něco, co nechci.“

„Připravená na co?“ chtěla vědět Megan. „Mluvíš o sexu?“

„O jiných věcech,“ odpověděla Pip. „Abysme se vídali. Chodili spolu. Trávili spolu volnej čas. Spali spolu. Prostě na všechno.“

„Na vztah,“ vyslovila Megan, jako by mluvila s dítětem.

Pip pokrčila rameny a přikývla. „Prostě mi Zac nepřipadal jako

správná volba.“

„Proč ne?“ zeptala se Cat, která se už uklidnila. Zajímalo ji to. Koneckonců, její nejstarší sestra byla samá teorie o tom, proč její bývalý partner nebyl správná volba.

„Protože je zatíženej minulostí,“ objasnila Pip a vzdorovitě pokrčila rameny, přestože v hloubi duše věděla, že prokazuje Zakovi medvědí službu.

„Minulostí?“ vyzvídala Fen.

„Jo,“ přisvědčila Pip a vzdychla si. „Je tam spousta problémů.“ „Například?“ vyhrkla Fen a vzpomněla si na všechny ty problémy, které řeší v životě ona. „Například dítě,“ uvedla Pip, jako by to mělo stačit. Rozhostilo se ticho. Trochu sklonila hlavu a nakonec se zkroušeně zadívala na trojici. Dívky stály v půlkruhu kolem ní a mávaly štětkami a válečky jako zbraněmi. Nebyla si jistá, jestli ji chrání jako stráž nebo se k ní výhružně blíží.

214 „On to za problém považuje?“ zeptala se Megan. Zopakovala otázku, protože Pip velice dlouho mlčela. „On svý dítě nemá rád?“ Pip se cítila pod psa. Zac Toma zbožňoval, byl šťastný, že je otcem, žádný problém s tím neměl. Bral to jako požehnání. „Zac svoje dítě miluje,“ zašeptala prakticky. „Je to kluk. Tom. Šestiletej.“

„Takže jde o jeho bejvalku?“ vyzvídala Cat, prahnoucí po vysvětlení. Pip po další dlouhé pauze přikývla. „Dělá mu potíže?“

chtěla vědět Cat. „Má ji pořád rád? Rozešli se ve zlým?“

Pip si vybavila Tomovu nedělní oslavu. Vzpomněla si, jak spolu Zac a June seděli na ambulanci. Jak o ní mluví. Jak mluví ona o něm.

Jak o nich mluví Tom. Zavrtěla hlavou. „Skvěle spolu vycházejí,“

zamumlala.

„Takže co myslíš tím, že je ‚zatíženej minulostí‘?“ zeptala se Fen,

zatímco Megan s Cat souhlasně přikyvovaly.

„Má dítě, bejvalku a prostě složitou minulost!“ vybuchla Pip a

dupla. „Proboha!“

„Proboha,“ opakovala klidně Fen, „připadá mi, že jeho minulost je spíš tvůj problém než jeho.“

Pip cítila, že ji pálí oči. Ať jdou do hajzlu a nechají ji na pokoji!

Vypadněte odsud! Ne. Pozvala je sem. Svěřila se jim. Požádala je, aby jí pomohly vnést barvy do života. Malování je pouze jedna část

toho všeho. Cat, Fen a Megan, pocákané okrovou barvou, se jen chovají upřímně. Dělají, co jim řekne. Pomáhají jí. Je načase, aby Pip strhla leukoplast.

Pip byla v šoku. Fen, Cat a Megan nad tím uvažovaly, jako by

diskutovaly o nějaké obzvlášť dobré inscenaci na BBC. Jediná věc, které nerozuměly, byla, proč proboha hrdinka po hrdinovi neskočila a okamžitě ho nezískala pro sebe.

„Mně připadá fajn,“ prohlásila Megan.

„Živí se jako daňovej specialista,“ oznámila Pip, jako by vytáhla trumfovou kartu. Nicméně ji ohromilo, že Megan, Cat a Fen souhlasně přikyvují, místo aby se tvářily znechuceně.

„V tom případě je určitě v balíku,“ poznamenala Fen.

„Já jsem klaunka!“ vykřikla Pip, jako by byly natvrdlé a nechápaly, o co jde, i když ona sama neměla už dlouho tušení, o co

jde. 215

„To máš pravdu,“ utrousila Cat stroze, „ale smích tě přešel.“ „Nechte mě na pokoji,“ vzlykla Pip. „Vypadněte odsud.“ „Ne,“ řekla Fen a vzala Pip z rukou váleček. „Ne,“ řekla Cat a odvedla nejstarší sestru k pohovce. „Ne,“ řekla Megan a odešla do kuchyně uvařit čaj, protože její nejlepší kamarádka vypadala, že by jí šálek rozhodně prospěl. Nechaly ji trucovat. Nechaly ji vypít čaj a zhltnout sušenky. Nechaly ji brečet. Nechaly ji naštvaně popotahovat. Nechaly ji vzdychat. Nechaly ji otřít si oči a zabořit si hlavu do dlaní. Nechaly ji pronášet útržky vět jako „a pak samozřejmě“, „ale stejně, je to tak“ a „faktem zůstává, že“. Nechaly ji sedět, dokud chtěla. A ona tam nějakou dobu seděla, ponořená do vlastního světa. Nechaly ji přemítat a dumat, aniž se vyptávaly, na co myslí. Jednoduše nechaly Pip být. Ale držely ji přitom za ruce, hladily ji po vlasech a popleskávaly ji po kolenou.

Konečně zamrkala. Napětí v ramenou povolilo, obličej se jí rozjasnil a Pip se rozhlédla, jako by se zvedla mlha.

„Ta barva se mi líbí,“ prohlásila. „Dobře jsme to vybraly, holky.“

„Milovala jsi Caleba?“ zeptala se Cat.

Pip pátrala po odpovědi v klíně, pak na svých ponožkách, ale marně. Podívala se z Cat na ostatní, i když se jim nevydržela dlouho dívat do očí. Pokrčila rameny. A pak vzdychla. „Chcete slyšet pravdu? Milovala,“ přiznala se. „Snažila jsem se dlouho si nalhávat, že jde jen o vášnivěj románek. Ale ve skutečnosti jsem ho děsně milovala nebo představu, že ho získám. Možná proto, že byl trochu záhadnej, lehce rozpolcenej, a to mě prostě přitahovalo. Asi jsem si i o něm něco nalhávala, nebo spíš o sobě. Že se do mě zamiloval. Zní to trochu otřepaně, naivně, dokonce nafoukaně.“ „Co se stalo?“ chtěla vědět Fen. Pip se pousmála. Jak odlišně by na tuhle otázku odpověděla v minulosti. „Ukázalo se, že to já jsem vášnivěj románek pro něj. Měl přítelkyni, o který jsem nevěděla. Myslel si, že mi nezávaznej sex nevadí. A problém je, že já si to myslela taky, teoreticky. Ale uvědomila jsem si, že prakticky mi vadí.“ „Hajzl!“ vyplivla Megan, aby jí vyjádřila podporu.

216

„Ne,“ namítla Pip, „to ne. Víš, Caleb je jen člověk s jiným pohledem na lásku a sex než já.“ Cat, Fen a Megan v duchu přemítaly, jestli by dokázaly být v takové situaci tak velkomyslné.

„Má jiný morální zásady. Ne nenapravitelný nebo krutý, prostě jiný.

Jeho morálka mu vyhovuje stejně jako mně ta moje. Nakonec jsem si připadala směšně, nicméně on neměl v úmyslu mě zesměšnit.“ Fen, Cat a Megan si pomyslely, že Caleb musí být fakt příšerný bídák. Ale respektovaly, že se Pip se situací vyrovnala, a mlčely.

„Alex?“ zeptala se Cat. „O co šlo v tomhle případě?“

Pip se opět usmála. „Byla jsem opilá,“ pokrčila rameny, „a právě

jsem se podruhý vyspala se Zakem a podruhý ho opustila. Myslela jsem si, že na něj takhle přestanu myslet. Že si tím potvrdím, že se Zakem šlo jen o sex. Že za to nestojí, že vztahy jsou strašně náročný a že jsou mnohem jednodušší románky na jednu noc.“

„A?“ chtěla vědět Cat.

„Spletla jsem se,“ prohlásila Pip, „zase.“ Vzdychla si. „Bože, nechci, aby to znělo sprostě, ale jestli toužíte po orgazmu, je lepší si ho udělat vibrátorem. Věřte mi.“ Jak může mít po takovém odhalení člověk pocit, jako by z něho spadla obrovská tíha, a současně se hroutil únavou?

„A Zac?“ zajímala se Fen.

„Pokaždý, když se ke mně pokusil přiblížit, jsem utekla,“ přiznala tiše Pip. „Choval se ke mně přátelsky a svým zvláštním způsobem se mnou několik měsíců flirtoval. Poznali jsme se dávno před Calebem. Odolávala jsem mu, říkala jsem si, že je divnej. A když jsem zjistila, že mě přitahuje čím dál víc, řekla jsem si, že je moc složitej a zatěžkanej minulostí, aby za to stál. A když jsem s ním spala a probudila jsem se vedle něho, usoudila jsem, že to nebyl dobrej nápad a měla bych se zdejchnout.“ „Ví o Calebovi?“ zeptala se Megan.

„Jo,“ přisvědčila Pip, „a zachránil mě, když to mezi náma skončilo.“

„Ví o Alexovi?“ zeptala se Megan.

„Ne,“ odpověděla Pip, „neví. Od tý doby, co jsem odjela do Francie, jsme spolu vlastně nemluvili.“

„Co myslíš tím ‚vlastně nemluvili‘?“ chtěla vědět Fen.

217

„Minulou sobotu,“ informovala je Pip, „si mě jeho bývalá partnerka objednala na oslavu synových šestých narozenin.“ Hrála si s obalem od KitKatu. „Zac to samozřejmě netušil.“

„Páni,“ hlesla Cat.

„Sakra,“ hlesla Megan.

„Bože,“ hlesla Fen.

„Zaplatil mi,“ pronesla Pip tiše. „Za vystoupení,“ dodala. „V

hotovosti.“ Znělo to stejně odporně, jak to vypadalo.

Cat, Megan a Fen tišším hlasem zopakovaly své kletby. Všechny seděly na hráškovém přehozu, který nepůsobil vzhledem k uklidňující okrové kolem nich tak křiklavě. Všechny přemítaly, co říct. Co s tím udělat.

„Nemohla bys ho svíst?“ navrhla Cat.

„Ne,“ řekla Pip, protože si vzpomněla na Julianu a usoudila, že i pokus o souboj by pro ni byl totálním ponížením, a kromě toho by to bylo marné.

„Co se mu svěřit?“ zkusila Fen. „Vyklopit mu, že se vážnýho vztahu bojíš a tak.“

Teprve teď si Pip uvědomila, že to by ho mohlo přesvědčit.

Kdyby mu prozradila, že když byla malá, její matka utekla s kovbojem z Denveru. Ale samozřejmě si už vymyslela tu monstrózní lež, že její příbuzenstvo je ideálem soudržnosti a vrcholem tradičních rodinných hodnot. „Ne,“ odmítla Pip.

„Nemohla bys mu prostě jen tak zavolat?“ zeptala se Megan. „Poslat mu esemesku Jak se mas? Mail? Dopis? Prostě se omluvit a navrhnout mu, že to zkusíte ještě jednou?“ „To nemá cenu,“ prohlásila Pip zachmuřeně. Bezstarostně hodila zmačkaný obal od KitKatu doprostřed místnosti. „Má teď sto osmdesát cenťáků vysokou přítelkyni, krásnou a sexy. A já ho prostě nezajímám.“

„Má přítelkyni,“ zopakuje Fen.

Cat vydechne: „Sakra.“

Megan řekne: „Do prdele práce.“

„Má přítelkyni,“ potvrdí Pip, „a já ho prostě nezajímám.“

218

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

P hilippa McCabeová má pocit, jako by byla na konci cesty. Nese na ramenou těžké břemeno, které ji nesmírně tíží. Chce se ho zbavit, jít dál. Ale nemá tušení, jakým směrem by se měla vydat ani co odhodit, protože by to znamenalo vybrat si, čeho se vzdá a co chce nést s sebou dál. Většinu svého dospělého života strávila na sedadle řidiče, za volantem, a přesně věděla, kam Osudu umožní, aby ji zavedl, a co Budoucnosti dovolí, aby si pro ni připravila. Právě teď ale bude muset zůstat nějakou dobu stát, obklopená okrovými a terakotovými stěnami (a červeným stropem v ložnici). Právě teď Osud a Budoucnost prostě neovlivní. Přestože Ruth a June by je ovlivnit mohly.

„Jde o to, že mu nemůžeme říct, co má dělat,“ řekla June pozdě v noci Ruth do telefonu, „věř mi! Jen si vzpomeň, snažila jsem se o to – a rozešli jsme se!“

„Máš pravdu. Zac musí mít pocit, že je to jeho volba,“ prohlásila

Ruth. „Můžeme do něho jen zasít semínka Pochybností, který mu budou vrtat hlavou.“

„Nakonec musí mít pocit, že to on udělal zásadní rozhodnutí, rozhodnutí, který změní jeho život,“ souhlasila June bezvýhradně.

„Tím chci říct, že jsme nepochybně Královny manipulace,“

přemítala Ruth, „ale budeme muset postupovat chytře, aby nepoznal,

že se v tý záležitosti angažujeme,“

„Spíš si myslím, že Zac by se neměl rozhodovat mezi jednou a druhou,“ pronesla June. „Měl by takovej strach, že jedný nebo druhý ublíží, že by se pravděpodobně vzdal obou.“

„Máš pravdu. Všechno pěkně popořádku. Budeme muset Julianu nenápadně postrčit směrem k odchodu,“ poznamenala Ruth.

„Naštěstí se brzy vrací do Afriky,“ dodala.

219

„Souhlas. Ale musíme jednat rychle, nemůžeme spolíhat na to, že budou daleko od sebe,“ prohodila June. „Zac se s ní musí chtít rozejít.“

„Nejen chtít, ale udělat to,“ namítla Ruth.

„Jak to zařídíme?“ zeptala se June. „Připadá mi totiž, že je se současnou situací naprosto spokojenej.“

„Já vím,“ připustila Ruth neochotně. „Ale nějakej způsob musí

existovat. Ale jakej?“

June a Ruth Pip skoro neznaly. A Julianu už vůbec ne. Ale důkladně znaly Zaka, koneckonců, jedna z nich byla jeho bývalá partnerka a druhá švagrová. Nesmírně jim na něm záleželo, koneckonců, jedna byla jeho bývalá partnerka a druhá švagrová. Nicméně nemohly upřímně říct, že Juliana se k Zakovi nehodí. Jde o to, že Zac je nesmírně konzistentní, jeho povaha zůstává stejná a nedotčená bez ohledu na ženu, s níž je. Nebo ženy. Nebo když žádné nemá. Člověk prostě u Zaka nikdy neví, dokud se ho nezeptá, a on někdy stejně neodpoví. Je to vždycky starý dobrý Zac, ať je volný nebo zadaný, ať ho chtějí tři ženy současně nebo dvě společně. Někteří lidé pod vlivem jiné osoby, která se stane součástí jejich života, rozkvetou. Jiní chřadnou. Další se začnou chovat tajnůstkářsky. Nebo rozladěně. Nebo nepříjemně. Když si spolu vyšli Cat a její bývalý partner do společnosti, působili velice pohodově. Drželi se za ruku a mluvili o společné budoucnosti. Lidem kolem nich bylo trapně. Bylo to skličující. Bylo to tak bolestně průhledné. Cat měla lhostejný výraz v očích a její úsměv, pokud ho vyloudila, byl mnohem namalovanější, než kdy měla doktorka Chichi nebo Veselá Marta. Přátelé je brzy přestali zvát jako dvojici. Uvádělo je do rozpaků, že je na první pohled vidět, jak jsou spolu nešťastní. Jejich chování nikoho nepřesvědčilo. Divadlo, které hráli, všechny znervózňovalo. Bylo očividné, že než přišli, nebo jakmile odejdou –, buď nasupeně mlčeli, nebo se divoce pohádali.

Temperamentní Megan se ale od té doby, co chodí s Dominikem,

chová s nakažlivou veselostí. Je sama sebou, ale ještě o něco živější; jako by Dominic dodal její už beztak nespoutané povaze jiskřivý

220

půvab. A Domovi přátelé se domnívají, že díky Megan je teď Dom tak společenský. Vždycky se bavil, ale jeho výřečnost byla přímo úměrná počtu piv. Teď komunikuje a žertuje tak vehementně, že nemá čas, ani tendenci, zkonzumovat množství alkoholu, které k tomu kdysi potřeboval. Zac se však prostě nemění. Proto je tak oblíbený a spolehlivý společník. Proto jeho přátelé často nevědí, jestli někoho má nebo ne. Proto mu s důvěrou představují své partnerky. Je tak milý, je tak zábavný, je tak pohodový. Má slušné vychování, morální zásady a pevný charakter. Bude vám s ním dobře.

Ale Ruth a June nemyslely na Pipino dobro, bude díky Zakovi samozřejmě šťastná, spokojená a opečovávaná. Stejně jako všechny ostatní. Ne. Ruth a June šlo o Zaka. Obě ženy, a to je překvapilo, měly pocit, dojem, tušení, že ta zvláštní ohebná dívka, která se legračně líčí, v neděli vystupuje za peníze s balónky a v úterý a ve čtvrtek se snaží rozveselit nemocné děti, by mohla jeho život změnit k lepšímu.

„Juliana se k němu možná hodí,“ prohlásila Ruth nad kávou v centru 02, kde Tom s Billym dováděli v dětském koutku, „i když připouštím, že její štíhlý končetiny a atraktivnost ve mně vyvolávají zášť! Jde o to, že Pip mi připadá prostě vhodnější!“ June se rozesmála. „Naprosto s tebou souhlasím!“ řekla. Zatímco přemýšlela, dřevěnou špachtličkou, kterou dostala místo plastové lžičky, míchala bohatou pěnu na kávě. „Naše důvody jsou teda správný, ne?“ zeptala se. „Tím chci říct, že proti Julianě nic nemám, až na její už zmíněný fyzický přednosti, který jsou spíš můj problém než její úspěch. Jde prostě o to, já nevím –, že mám slabost pro Pip.“

Ruth o tom uvažovala a v duchu si pomyslela, že cappuccino ve

Stardustu je v poslední době samá pěna a žádná tekutina. Kde je káva? Páni! Až úplně dole. Trochu slabá a vlažná. Ale nevadí. Vždyť je to fuk. Radši se s ní spokojí, než aby absolvovala nepříjemnosti s vracením a rozčilováním. Uvědomila si, že totéž platí o Zakovi a Julianě. Juliana se jí jevila přesně takhle, ale je na ní něco víc? Pod povrchem? A opravdu to Zakovi nevadí? Jak ho zná, bude se vyhýbat nepříjemnostem a tvrdit, že mu Juliana stačí. Vždyť je to fuk.

221

Ruth sezobla dvě borůvky z hutné polevy na muffinu. Najednou ji to praštilo do očí. „V podstatě se snažíme zkombinovat vhodný ingredience, June,“ prohlásila. „Vynikající šéfkuchaři vědí, který potraviny budou fungovat společně líp než samotný, i když jsou samy o sobě výborný.“

„Takže já jsem Nigella Lawsonová,“ rozesmála se June, „protože ty seš přesně jako Gordon Ramsay!“

„Trhni si nohou!“ „Fakt!“

„Takže jahody se šlehačkou,“ přemítala Ruth. „Zmrzlina s čokoládou,“ navrhla June.

„Brambory s výpekem,“ dodala Ruth.

„Roketa s parmezánem,“ řekla June.

„Takže naplánujeme jídelníček,“ rozhodla Ruth. „Na náš recept, na úspěch a šťastnej konec.“ Přiťukly si šálky s kávou. „Zavolám

mu.“ A zatelefonovala Zakovi. „Ahoj, tady Ruth,“ zašveholila.

„Dobře. Ty? Skvělý. Co práce? Super. Jo, je v pořádku. Ve čtvrtek mám dámskou jízdu, takže bude určitě rád, že se zastavíš. Jo. Jasně.

Hele, co děláš v pátek večer? Máš volno? Nezajdeme teda na večeři? Ty a Juliana? Takže domluveno? Ne. Cože? Ale ne! Jak jsi na to přišel? Podle mě je moc, milá. Proto bych ji zase ráda viděla.

Fajn. Ozvi se mi. Pa pa.“

Ruth měla dojem, že je to velice dobře naplánované. Vznikne z toho fantastický pokrm. A právě teď, v centru 02, plán taky dokonale vyšel.

„Tady ji máme,“ zašeptala June vzrušeně, protože mohla konečně zmačkat leták, který si před dvěma dny vzala v centru 02 a od té doby ho nosila v kabelce. „No jo,“ zajásala Ruth.

V tu chvíli se před nimi objevila Veselá Marta, která držela trs nafouknutých balónků ozdobených reklamou místní firmy, ne že by to dětem vadilo, nebo si toho dokonce všimly. Balónky zadarmo? Fantastický! Že je na nich nápis? No a co! Klaunku skoro okamžitě obklopil dav dětí. Příšerným falzetem začala zpívat a tu a tam zmlkla, aby vrhla na své obecenstvo šílený úsměv nebo pauzu vyplnila krkáním, pískáním, troubením a prděním.

222

Ruth a June se na sebe spokojeně podívaly. Vypadalo to, že mají všechny přísady po ruce. Jen z nich musejí uvařit něco velkolepého. Právě teď. No a co, že jejich synové budou večeřet později? Ruth a June cítily, že čas, který jejich potomci stráví se svou oblíbenou klaunkou, stejně trumfne ten lepkavý, přeslazený umělý pudink, který by mohly narychlo ukuchtit, a dokonce předčí i radost z půlhodiny u televize navíc. Klaunka ukončila svůj výstup tím, že rozdala všechny balónky a současně několikrát hlasitě pšoukla. Přesto se děti stále rojily kolem ní. Ne aby dostaly nějaký dárek, ale aby si získaly její pozornost. Ze mě si udělej legraci! Mně posyp hlavu konfetami!

Zařiď, ať mně píská ruka, když mi ji stiskneš! Mě postříkej vodou! Řekni něco legračního o mém jméně! Najednou byly z klaunky vidět jen pruhované nohy a obrovské oranžové křusky, které se nakláněly nad davem okouzlených dětských tváří. A tímhle způsobem opustila Veselá Marta své obecenstvo, ve stoji na rukou a za zpěvu pochybné verze písničky „Vzhůru nohama“ od Diany Rossové. V tu chvíli k ní přistoupila June. Veselá Marta se postavila na nohy, lehce zadýchaná a pod líčidlem pravděpodobně zrůžovělá. „Dobrý den,“ pozdravila June, „pamatujete si na mě? June… Priceová? Vystupovala jste na oslavě Tomových narozenin.“ „Dobrý den,“ odpověděla klaunka, do které náhle šťouchl Tom a objal ji, a Billy do ní jen šťouchl. June nedokázala kvůli namalovanému úsměvu a černě orámovaným očím odhadnout, jak se tváří. Ale stála na místě a to bylo dobře. „Nedáte si se mnou kafe?“

nabídla jí June.

„Díky, ale spěchám.“

V tu chvíli se do hovoru zapojili Tom s Billym. „Prosím!“ žadonil jeden. „Na chvilku!“ přemlouval ji druhý. Tahali ji za naškrobenou sukni a zvedali ruce nahoru, aby se mohli dotknout jejích copánků. „Opravdu spěchám,“ omluvila se klaunka. June se zmocnila panika. Ale chlapci ji opět zachránili. Přestože tahali Pip za ruce, nakonec na ni zapůsobil jejich zklamaný výraz. „No,“ hlesla nejistě, „jedno rychlý kafe snad zvládnu.“ 223

„Můžete do sebe kopnout presso, když nemáte čas vychutnat si cappuccino,“ navrhla June. Klaunka se rozesmála a řekla, že ve skutečnosti by kvůli šálku Earl Grey vraždila. Tom a Billy se jí chytili za ruce a vítězoslavně se usmívali na všechny děti, které míjeli. Bývalá partnerka muže, do kterého byla Pip zamilovaná, ale na něhož se snažila zapomenout, kráčela několik kroků před ní. Pip tonula v rozpacích a současně jí to svým způsobem lichotilo. Spojení ze Zakem. Kontakt, i když nepřímý. Třeba se o něm něco dozví. Stačila by pouhá zmínka. Najednou Pip zpomalila, až se téměř šourala, chlapci usoudili, že to dělá schválně, a připadalo jim to legrační. Teprve teď Pip došlo, že za chvilku bude popíjet čaj se Zakovou bývalou partnerkou a jeho dítětem, ale jaký to má vlastně smysl? Žádný. Jen jí to připomene, co bylo, co se pokazilo a co nebude nikdy pokračovat. A kromě toho, jak se bude proboha cítit, až se později vrátí sama domů? Tom s Billym ji táhli dopředu. U stolku seděla i švagrová. „Máme vám říkat Marto, nebo jste Pip?“ zeptala se Ruth uctivě, zatímco jí tiskla ruku a srdečně se na ni usmívala. Netušila, že právě pronesla zaklínadlo.

Tahle Ruth chápe, že klauni jsou taky lidi.

Takže dobře, Pip si dá Earl Grey, koneckonců, během poslední půlhodiny jí vyschlo v krku. A společnost dospělých bude taky příjemná změna.

„Pip,“ odpověděla Pip.

June se vrátila s čajem a kouskem zázvorového koláče. Pip se do obojího vděčně pustila.

Hluboce se o ni zajímaly. Pip to lichotilo. Vyptávaly se jí na akrobatický výcvik, na klady a zápory tak zvláštního povolání, na to, jak si chrání pleť před agresivními líčidly a jak se udržuje v kondici. Žasly nad jejími odpověďmi a tvrdily o sobě, že jsou ve srovnání s ní opotřebované, nenápadité a neschopné. Chtěly vědět, odkud pochází. Kolik jí je? Jak dlouho žije v Londýně? A kde bydlí, ve vlastním bytě nebo v pronajatém? Sama? Pip se přistihla, že jim po pravdě odpovídá, a brzy jim sdělovala i takové podrobnosti, na které se 224

neptaly, ale stejně je nadšeně hltaly. Chlapci se nudili a odkráčeli pozorovat tropické rybičky a fontánu u eskalátorů. „A co dělají vaše sestry?“ zajímala se June.

„Cat, ta nejmladší, je sportovní novinářka,“ odpověděla Pip. „Fen, prostřední, je kunsthistorička.“ „Máte hezký vztah?“ vyzvídala June a uvědomila si, jak lehce hovor plyne, tak lehce, že úplně zapomněla, že sedí u stolku s dospělou ženou oblečenou jako klaun. Která spala s jejím bývalým partnerem. Letmo jí blesklo hlavou, jestli byla Pip v klaunském kostýmu. Nedokázala si vybavit, že by si Zac potrpěl na nějaké výstřední oblečky. „Moc,“ opáčila Pip s úsměvem, který ještě rozšířil ten namalovaný, „protože…“ Odmlčela se. Je to dobrý nápad? Proč by jim neměla říct pravdu? „Máme moc hezký vztah, protože rodinu tvoříme jen my tři a strýc.“ „Django, z Derbyshireu?“ vzpomněla si Ruth na to, co jim vyprávěla před pěti minutami. „Jo,“ přisvědčila Pip.

„Musí být úžasný,“ prohlásila Ruth, zatímco obdivovala Pipino klaunské líčení. Nic křiklavého. Bílý podklad. Růžové tváře. Černě orámované oči, jedno zvýrazněné obrysem kosočtverce, druhé srdíčkem. Červená špička nosu. Uši taky. Legrační copánky.

Bláznivé barevné oblečení, ale padnoucí a slušivé.

„Žádný dítě, jakýhokoli věku, by nemohlo mít lepšího tátu,

mámu a kamaráda v jednom,“ prohlásila Pip, které se v tu chvíli po Djangovi a Derbyshireu příšerně zastesklo a okamžitě se rozhodla, že tam příští víkend pojede.

„A co váš otec?“ zeptala se Ruth.

„Umřel, když jsem byla malá,“ odpověděla tiše Pip.

„A maminka?“ chtěla vědět June.

Pip se odmlčela. Napila se čaje. Sebrala drobek koláče a zamyšleně si olízla prst. June a Ruth jsou báječné. Proč by jim to neměla říct? Všechny kamarádky to vědí. Co je na tom tajného?

„Utekla s kovbojem z Denveru, když jsem byla ještě menší,“ pokrčila Pip rameny.

225

Ruth a June zalapaly po dechu. Představa, že Pip je téměř sirotek, byla tak neuvěřitelná, až jim připadala skoro jako z filmu. Nedokázaly pochopit, že nějaká matka může opustit své děti. To bylo šílené. Trestuhodné. Obě matky se bezděčně zadívaly na své syny. Kdyby byli chlapci blíž, přitáhly by je k sobě a pevně objaly. Ale Tom s Billym dováděli opodál a šplhali na falešnou hromadu kamenů, na kterou by rozhodně šplhat neměli. Byli šťastní a nic jim nehrozilo.

„Je to v pohodě,“ ujistila je Pip. „Víte, ani jsme si nevšimly, že by se něco změnilo. Skoro si na ni nevzpomenu. Fakt, nikdy na ni nemyslím. Popravdě řečeno, je to pro nás jen prázdný pojem. Připadá mi, že ta věc mnohem víc vyvádí z míry ostatní!“ Ruth a June povytáhly obočí, vzdychly si, sklopily oči do klína, pak je zvedly a soucitně se na Pip zadívaly.

„Jsou vaše sestry vdaný?“ zeptala se June potom, co zkontrolovala čas na hodinkách, nervózní, kolik toho musejí s Ruth ještě zjistit a jak málo času jim zbývá.

„Fen se právě rozhoduje mezi dvěma velice odlišnými muži, jeden žije ve městě, druhý na venkově; jeden je bohatý, druhý chudý;

jeden je mladý, druhý mnohem starší.“ June a Ruth vypadaly ohromeně.

„A Cat se konečně rozešla s nesprávným mužem a zamilovala do

toho správnýho.“

June a Ruth přikývly, něco zamumlaly a zamíchaly zbytky pěny, která ulpěla na stěně prázdných šálků. Už je to tady, už je to tady.

„A vy?“ zeptala se Ruth nenuceně.

„Jak co já?“ opáčila Pip bezelstně.

„Jste vdaná? Rozvedená? Žijete s někým v hříchu? Nebo jen hřešíte? Nebo jste sama?“

Pip zírala na vločky Earl Grey, které se přilepily na dno šálku jako špína. Jak jim má odpovědět?

Jsem zamilovaná do vašeho švagra. Do vašeho bývalýho partnera. Do otce vašeho dítěte. Do strýce vašeho syna. Chovala jsem se nemožně a platím za to. Moc se mi obě líbíte. Ale až se dozvíte víc, budete mě nenávidět.

226

„Ne,“ odpověděla Pip s přezíravou ležérností, „právě teď nikoho nemám, a dokonce není ani nikdo na obzoru.“

June a Ruth sklonily hlavu. „To je vaše rozhodnutí?“ naléhala

Ruth. Pip opět uhnula pohledem, zadívala se jakoby do šálku, ale ne na zbytky čaje; mnohem víc ji zajímala zrníčka cukru, která zbyla na stole po předchozím zákazníkovi.

„Ne,“ řekla a smetla cukr prstem, „není, když mám být upřímná.

Svojí –“ zarazila se.

Mlč, mlč! Nemluv. Zavři pusu. Běž domů.

„Promiňte,“ pronesla nenuceně a vstala, „už opravdu musím jít.

Úplně jsem zapomněla, že musím…“ Zvedla se od stolu, aniž větu dokončila.

Musíš co, Pip? Utéct? Schovat se? Co musíš?

„Musím běžet,“ zašveholila. „Moc děkuju za ten čaj! Pa pa!

Pozdravujte ode mě kluky! Pa pa!“ Náhle se místo ní objevila Veselá Marta a Pip zmizela tak rychle, tak nečekaně, že Davids Blaine nebo David Copperfield by zaplatili celé jmění, aby její trik odhalili.

„Sakra!“ zaklela Ruth a zamračila se na Pipin šálek od čaje.

June povytáhla souhlasně obočí. „Řekla bych, že se nám omáčka

zdrcla.“

Ruth se na okamžik zamyslela a namítla: „Možná ji ještě zachráníme, když budeme pořádně míchat. Zaplať a vyzvedni kluky.

Sejdeme se u auta.“

Ruth dostihne Pip, která kráčí přes parkoviště.

„Pip!“ zavolá, protože nechce, aby si z ní utahovala Veselá Marta.

„Hej! Pip?“ Slyší ji? Předstírá, že je hluchá? Ruth je to jedno. Přidá do kroku, seběhne dva schody a dožene ji. „Pip?“ Pip se otočí. Po bílé tváři se jí klikatí šedivé stružky jako déšť v londýnské ulici, jako rozmazaná šmouha na učebnici, vytvořená špatnou gumou. „Měla jsem záchvat kýchání,“ oznámí Pip defenzivně. Ruth jí podá papírový kapesník a utrousí: „Pozdrav pánbu.“ Pip se vysmrká tak hlasitě, že Ruth bleskne hlavou, jestli to není důsledek povolání, že zvukové efekty svých tělesných funkcí bezděčně přehání, i když vystoupení už skončilo. A pak Ruth 227

napadne, jestli už představení opravdu neskončilo. Jestli už všechno neskončilo.

Zatímco ženy stojí na rozlehlém parkovišti, kolem nich kličkují všudypřítomné terénní vozy matek ze severního Londýna.

„Už je to lepší,“ hlesne Pip, otře si oči a pak se opět hlasitě vysmrká. „Dík. Asi je to opožděná senná rýma.“

„Asi,“ přisvědčí Ruth.

„Už musím fakt jít,“ řekne Pip, a než odejde, prchavě se na ni usměje.

„Zavolejte Zakovi,“ vyhrkne Ruth. Pip znehybní. Nedokáže se ani otočit, aby si Ruth zděšeně a uraženě změřila. Je příliš ohromená, než aby té ženě řekla, ať nestrká nos do cizích věcí. I když Pip vlastně ví, že je to částečně i Ruthina věc. Ruth k ní dojde, zastaví se vedle ní a upře pohled na stejný odhozený sáček od lupínků jako Pip. „Prostě mu zavolejte,“ navrhne Ruth hlasem, který je najednou rozumný a laskavý. Rozhostí se ticho. Ruth přemítá, proč tenhle výrobce balí lupínky se slanooctovou příchutí do zeleného sáčku, když většina používá modré. „Zavolejte mu,“ opakuje, „kvůli mně, kvůli June.“ Podívá se na Pip. „Kvůli Tomovi.“ Nedokáže odhadnout, co se v Pip odehrává, nejen kvůli klaunskému líčení.

„Kvůli Zakovi,“ pokrčí Ruth rameny. „Kdykoli. Ale udělejte to. Chci říct, že bysme to mohly udělat my, June nebo já –, ale to by nebylo ono. Radši si to vyslechne od vás. Věřte mi. Věřte nám.“

„Opravdu musím jít,“ prohlásí Pip stroze a odejde. Ruth si pomyslí, že Pip tak dupe, protože má na nohou taková bagančata. Po večeři zavolá June Zakovi, aby se domluvili, jak si předají Toma na víkend. Zdvořile se zeptá na Julianu a ujistí svého skeptického bývalého partnera, že ne, že si nedělá srandu. „Samozřejmě že nejsem nejapná,“ protestuje. „Jen se chovám mile! Juliana je nesmírně, ehm, okouzlující. A děsně sexy! Tvý kámoši ti určitě musejí závidět.“ Zac neví, jak na to odpovědět. Je zvláštní, že nedávno mu řekla něco podobného Ruth. Napadlo ho, že ona a June Julianu nesnášejí právě z těch důvodů, proč se jemu líbí, protože je krásná a rezervovaná. Zakovi právě teď vnější pozlátko stačí. Pátrat pod ním 228

vyžaduje příliš velké úsilí a je za to příliš malá odměna. Juliana je jako creme brulée, pod lesklou karamelizovanou polevou může být příšerně bez chuti.

„Dneska jsme viděly tvoji klaunku,“ prohodí June konverzačním tónem, a jak očekává, na druhém konci linky se rozhostí ticho.

„Zaku?“ zašvitoří. „Seš tam?“

„Cože?“ Zac předstírá, že neslyšel. „Zvoní mi mobil,“ zalže.

Řekne, že musí jít. Řekne: „Tak v neděli.“ June ví, že ho ta

poznámka vyvedla z míry. Jak to ví? Je jeho bývalá partnerka. Ví, co ho dokáže rozhodit. A co ne. A kdyby mu byla klaunka ukradená, utrousil by jen: „Fakt?“ A kdyby pro něj nikdy nic neznamenala, opáčil by jen: „Fakt?“ Ale určitě by mu to nevyrazilo dech. Nelhal by, že mu zvoní mobil. June to povzbudí a samozřejmě ihned zatelefonuje Ruth.

Druhý den se Zac probudí a má dojem, že vedle něho leží Pip. Legrační copánky. Zbytky líčidla na tváři. Záblesk bradavky. Hedvábné rameno. Její tichý dech. Dotek jejího teplého těla; jeho vůně. Zac si ten pocit vychutnává a snaží se tu představu zadržet. Pak na opačné straně postele vzdychne Juliana a do kotníku se mu zaryje ostrý nehet. Bolest Zaka probere a Píp zapudí. Nebo zmizela sama?

Těžko říct. Ale rozhodně je pryč.

229

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ K dyž Pip oznámila, že o víkendu přijede, Django věděl, že musí předstírat překvapené nadšení. Ale díky předchozím telefonátům s Cat a Fen samozřejmě věděl, v jaké situaci se jeho nejstarší neteř nachází, protože ho informovaly téměř ihned poté, co se jim svěřila.

Ohromilo ho, že Pip, která tak kritizovala lásku, sex a všechno, co je

s tím spojené, si teď líže rány, trápí ji pocit viny a léčí si srdce, protože se zřejmě v průběhu několika měsíců zapletla s příliš mnoha muži. Djanga potěšilo, že chce přijet domů a odpočinout si. Přestože byl přesvědčený, že sestry jí poskytnou neomezenou psychickou podporu, věděl, že na rozdíl od nich jí dokáže nabídnout pomoc praktického rázu. Vždycky vyznával názor, že je nezbytné občas vypadnout z Londýna, nadýchat se zdravého derbyshiréského

vzduchu, mít třikrát denně vydatnou domácí stravu a najít útočiště v domě, kde člověk prožil dětství. Můžete přemýšlet a plánovat

strategii i v londýnských vinárnách mezi svými vrstevníky, ale doopravdy se uzdravit a najít správnou cestu dokážete jen doma. A domov bude pro sestry McCabeovy vždycky jen Derbyshire.

V Londýně, jak slyšel, většina mladých lidí za pochodu obědvá kupované sendviče a večeří v rychlém občerstvení, kde si z běžícího pásu naloží na plastový talíř syrovou rybu se studenou rýží slisovanou do podivného tvaru. Při té představě běhal Djangovi mráz po zádech. Jídlo by se mělo skládat ze tří chodů (pokud je citrónový nákyp hotový jako první, pak ho sníst nejdřív, McCabeovi to tak často dělávali) a člověk by si ho měl vychutnat u stolu. Jen si představte, jaké byste mohli mít jinak žaludeční potíže! Uznával, že jeho recepty jsou netradiční, ale byly nepopiratelně vydatné. A podívejte se, jak jsou jeho neteře zdravé a plné elánu; na prstech jedné ruky by dokázal spočítat, kolik dní zameškaly ve škole, všechny tři dohromady, kvůli nemoci. A jejich dobré rodinné vztahy připisuje Django částečně tomu, že striktně lpěl na společném stolování. Proto mají děvčata tak vybrané chování u stolu.

230

McCabeovi z Farleymooru v Derbyshireu nikdy nehltali večeři z klína a nestrkali si nepřítomně vidličku do úst při sledování televize. Místo toho vždycky seděli u kuchyňského stolu, povídali si a hádali se, debatovali a žertovali, dokud nedojedli. Dokonce i teď, když přijedou domů, Django vyhrabe na žádost svých neteří staré kvízy všeobecných znalostí Ve skvělé formě, a zatímco čekají, než se dovaří polévka, vychladne dušené maso se zeleninou nebo se trochu rozpustí zmrzlina, aby se dala nabrat na lžičku, zkouší je z hlavních měst té či oné země. Django došel k obrovské mrazničce v jediné kolně, do níž střechou nezatékalo, a vytáhl z ní jehněčí žebírka, která dostal od Merifieldových. Schovával si je na Večeři při Zvláštní příležitosti, zvědavý, kdy k ní dojde, a teď bez váhání věděl, že ji uvaří dnes večer. Když si představil omáčku, svůj tajný recept, která vyžadovala kvanta tabaska a velké množství masoxu, mlsně mlaskl. Byl by rád uvařil celerovou polévku s plísňovým sýrem. Ale zapomněl koupit celer. A plísnový sýr. Takže místo toho zkusí experiment s jablkem a čedarem. Byl přesvědčený, že pokud se k sobě chuťově hodí dvě potraviny v syrovém stavu, uvařené v jednom hrnci budou chutnat fantasticky. A kromě toho se dá výsledek vždycky vylepšit pořádnou dávkou worcesteru. Možná i kapkou sherry, kdyby je všechno

nevypil. Nedokázal si vzpomenout. Měl pocit, že dorazil skotskou, ale sherry je pořád půl láhve. Ale mohl se mýlit. Kdyby tomu tak bylo, věděl, že je ve spíži neotevřená láhev madeiry, kterou může použít jako náhradu.

To je fuk. To, že Pip přijede domů, je velice rozumný nápad. Dojalo ho a povzbudilo, že neteř očividně ví, co je pro ni dobré. Odpočinout si, dohnat spánkový deficit, ujasnit si myšlenky, pořádně se najíst, rozhodnout se, co dál. Mít svůj starý pokoj, svého strýčka jen pro sebe. Nechat se krmit a opečovávat. Na chvíli zapomenout na Londýn. Přemýšlet na derbyshireských vřesovištích, schoulit se do náruče domova, v němž prožila dětství. Posedět pod starým cedrem. Uvelebit se ve větrolamech s lišejníkem porostlými kamennými zídkami. Samota, soukromí, útěcha a společnost. Pip se bude mezi 231

upomínkami na trvalou jistotu ve svém životě cítit příjemně, i když v současné době prožívá krizi. Brzy zjistí, odkud jde a kam míří. Django zkontroloval její pokoj. Často jí nabízel, že nahradí pokroucené plakáty Simona Le Bona a Nicka Heywarda zarámovaným Kandinským nebo akvarelem z galerie v Bakewellu nebo ho prostě vymaluje neutrálními barvami, ale ona jeho návrhy tvrdošíjně odmítala. Jeho neteře neutíkaly před minulostí. Milovaly ji. Byly na ni pyšné. Plakáty zůstaly na místě a z každého rohu se táhly staré mastné skvrny od kapek lepicí pasty. Django se rozhlédl po místnosti. Už před týdnem, jakmile mu Fen zavolala, že má její sestra starosti, jí instinktivně povlékl lůžkoviny. Dnes ráno sem přinesl péřovou deku. Noci se prodlužovaly. Z vřesovišť už táhl chlad a v domě byla ráno a v noci zima.

Rozhlédl se a zadíval se na stěnu, kterou Pip v šestnácti natřela oranžově a udělala na ní tmavomodré puntíky. Cat mu řekla, že si Pip nedávno barevně vymalovala obývací pokoj a na strop ložnice zvolila temně růžovou. Djanga to potěšilo. Možná má Pip zlomené srdce, ale podle červeného stropu poznal, že se uzdravuje. Veškerá ta bezvýrazná béžová, kterou obhajovala, mu připadala příšerně nudná. Její byt ve městě, podle toho, co o něm slyšel, ani trochu neodpovídal Pipině povaze. Jako by se člověk snažil mluvit tiše, i když pro něj bylo mnohem přirozenější hulákat z plných plic a smát se na celé kolo; jako by člověk trénoval decentní chůzi na vysokých podpatcích, když jeho ráznému kroku mnohem víc vyhovují sportovní boty nebo tenisky. Django byl přesvědčený, že po víkendu v Derbyshireu jí také zrůžoví tváře a odjede do Londýna s lepší náladou. Vyrazil jí do Chesterfieldu naproti k vlaku a nechal na plotně bublat obrovský hrnec s gulášem k obědu.

Jeho nejstarší neteř vypadala mladší, než si ji pamatoval z minule, dokonce mladší než její sestry. To bylo velice zvláštní. Přestože všechny tři dívky byly štíhlé a měly skoro stejnou výšku a váhu, Pip vždycky díky svému držení těla a vystupování působila statněji.

Kvůli svému veselí, skotačení, komickému líčení a nespoutanému

temperamentu. Ale teď byl Django v šoku. Když zahlédl Pip, jak

vleče zavazadla po nástupišti, všiml si, že vypadá unaveně a pohuble,

232 že je skleslá a zvadlá. Snažil se své obavy zamaskovat. Toužil ji vzít do náruče, zabalit ji do svého kabátu z ovčí kůže a odvést do auta.

Ale neudělal to. Cítil by se trapně a Pip by si dělala starosti, že si dělá starosti. Ucukla by, nasadila by úsměv a předstírala by, že je všechno v nejlepším pořádku.

Objali se, ostatně jako vždycky. Ale přestože se nabídl, že jí

vezme tašky, respektoval, když řekla: „Neblázni, vždyť tě bolí záda,

Django,“ a nenaléhal, i když ho to bolelo mnohem víc než jeho

vratký kyčelní kloub. Pip na začátku půlhodinové cesty domů společensky konverzovala, ale čím víc se blížili k Farleymooru, tím byla zamlklejší a prokládala občasné poznámky nebo otázky dlouhým mlčením, během něhož zírala z okna auta na vřesoviště. Django si všiml, že namáhavě polkla, když se před nimi objevil její domov, že si odkašlala, když odbočili na příjezdovou cestu, že se několikrát vysmrkala a zabořila tvář do kapesníku, když zastavili. „Opožděná senná rýma,“ vysvětlila. „Chudinko,“ politoval ji Django. Než stačila něco namítnout, vytáhl její tašky z auta a požádal ji, aby odemkla.

Django cítí jen vůni guláše. Konkrétně kajenský pepř. Uloží si do paměti, že musí pokrm před podáváním zjemnit oreganem a bílým jogurtem. Pip ale stojí v chodbě, oči má zavřené a vdechuje vůni domova. Je to čichový vjem. Dobře ví, že ji bude vnímat jen pár minut po příjezdu. Potom vůně zeslábne natolik, až bude skoro neregistrovatelná. A přestože je ten odér jedinečný, neměnný a nádherně důvěrně známý, nikde jinde si ho nedokáže vybavit. V Kentish Townu si vůni svého domova představit nedokáže. Mohla by mít nekonečně dlouho zavřené oči, zhluboka se nadechovat a usilovně se soustřeďovat, ale bylo by to marné. A jakmile si dneska vybalí věci a sejde do kuchyně na oběd, nenapodobitelná vůně domu jí bude okamžitě připadat tak známá a přirozená, že Pip ani nenapadne, aby si jí všimla, natož aby ji dokázala vnímat.

Právě teď jí má ale plnou hlavu. Je tak zřetelná, že je současně chutí i zvukem. Pip cítí guláš, ale jeho aroma je natolik výrazné a krátkodobé, že působí téměř vulgárně. Mnohem intenzivnější jsou

233

horní a spodní tóny vůní samotného domu. Kéž by je pro ni namíchal výrobce parfémů a stočil je do lahvičky, kterou by si mohla schovat a kdykoli si k ní přičichnout. Kouř ze dřeva. Starý nábytek. Dehtové mýdlo. Djangovo oblíbené ostré koření. Trochu vlhká šatna v přízemí. Plná mísa ovoce v přijímacím pokoji, kterému McCabeovi v tuhle denní dobu říkají knihovna. Koberec na schodišti, který je tu a tam prošlapaný, takže jsou vidět teplá, opotřebovaná dřevěná prkna. Káva, kterou Django každé ráno mele čerstvou. Dýmky a doutníky. Kočka z domu přes cestu. Ale víc než všechno tohle, konstrukce samotného domu. Tři sta let starý modrošedý kámen z místního lomu, trámy krovu, které stále vzdorují působení času, dlažba na podlaze, hlína pod ní, litinové krby, špatně doléhající dveře, okenní sklo s prasklou tabulkou, kterou do domu proudí vůně borovic a vřesu. Všechno je nádherně slané, zemité a hřejivé. Derbyshire a Django. Sůl země. Všudypřítomná útulnost. „Jen si dojdu vybalit,“ řekne Pip. „Mám hlad jako vlk. Něco tu úžasně voní.“ Guláš k obědu byl zajímavý. Trochu tuhý, ale plný chutí, i když ne takových, jaké má člověk s gulášem obvykle spojené. Možná s tím nějak souvisel přidaný tuňák, možná sklenička madeiry. To Pip nevěděla a ani ji to nezajímalo. Snědla všechno, co před ni Django položil, a dokonce ještě poprosila o nášup. Django navrhl, že by si mohli dát v knihovně ovoce a kávu, a než vše připravil na podnos, Pip umyla nádobí.

„Zítra bude ten guláš ještě lepší,“ prohlásila Pip. „Přesně tak,“ souhlasil Django, „i když mě napadlo, že ho dám zmrazit, protože zítra chci zkusit k obědu tortillu.“ „Skvělý,“ zajásala Pip a stáhla z věšáku nad kamny teplou, suchou utěrku. Dokonce ani Djangova silná směs kávy Costa Rica a French Continental, čerstvě umleté a vařené, až byla úplně černá, nedokázala to odpoledne Pip zabránit, aby neusnula. S napůl snědeným jablkem v klíně začala dřímat. Django vypil kávu až k sedlině, snědl čtyři mandarinky a hodil slupky do krbu. Přečetl Racing Post, Daily Telegraph a časopis Záležitosti umění, který tu Fen nechala při své 234

poslední návštěvě. Zmuchlal noviny a také je položil na rošt, aby mohl později rozdělat oheň v krbu. Použije polínka z třešně, která dostal od Sutcliffeových. Dřevo bude nádherně vonět. Snědl další dvě mandarinky a přidal slupky na hranici. Tu a tam se podíval na neteř, která tvrdě spala. Napadlo ho, jestli jí nemá zvednout jablko z klína, překulilo se a v místě, kde se do kalhot vpíjela šťáva, se rozšiřovala vlhká skvrna. Pip měla pootevřená ústa a v koutcích se jí leskly kapky slin. Teď nevypadala tak křehce. Tváře jí už zrůžověly. Vyhlížela velice poklidně a Djangovi připadalo neslušné ji pozorovat. A tak ji nechal dřímat a odešel uvařit jablečnou polévku s čedarem. Použil k tomu ještě spoustu kukuřičné mouky a dvě plechovky pečených fazolí.

235

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ S výjimkou dvou návštěv hostince U Hadru a bodláku, především proto, aby se s ní Django mohl pochlubit, a dvou výletů do Bakewellu pro jídlo a noviny si Pip užívala domova a byla šťastná, že během svého, pobytu už nemusí nikam jezdit, jen chodit pěšky. Buď svižně na kopec a dolů do údolí, nebo prostě pořád dokola kolem zahrady. Nebo pohodovým tempem k letohrádku na protější stráni. Nebo cílevědomě, aby nepřišla pozdě na čaj a koláč ke staré slečně Sydnopové. Na druhou stranu, často se jen tak toulala po okolí, protože neměla konkrétní cíl. Třikrát nebo čtyřikrát, když s sebou vzala na procházku hladkosrsté retrívry od sousedů, zrychlila krok, až skoro běžela. Vzdálenost, kterou po svých nachodila za týden v Londýně, byla impozantní, ale ve srovnání s počtem mil, které zvládla v Derbyshireu, působila bezvýznamně.

I když jsem nikdy neměla klasický zaměstnání, takový, kdy bych pracovala od pondělí do pátku od 9:00 do 17:00, dojížděla metrem, seděla v kanceláři, měla přestávky na svačinu a vykonávala rutinní činnnost –, přesto mi připadá šíleně dekadentní, že je teď úterý odpoledne a já se procházím po Farleymooru. Je to bizarní. Mám pocit, jako když jsem za školou, ulejvám se z práce, zašívám se, bejčím, házím se neoprávněně marod!

Co děláš s tím volným časem, Pip?

Přemýšlím.

O čem?

Tak. O všem.

Konkrétně? Prostě bilancuju. Děláš inventuru?

Možná.

A na co jsi přišla?

236

Že jsou věci, které se ztrácejí. A přestože jsem za nezodpovědná, stejně se ztrácejí. Chybějí mi. Nemůžeš je získat zpátky? Ne. Nemůžu. Ale možná se můžu pokusit v budoucnosti chovat k vzácným věcem s větší zodpovědností. Jde o to, že vím, kdy a kde jsem o ně přišla. A proč. A tak si myslím, že je načase, abych podobný nedbalosti příště zabránila. Zakrátko byl čtvrtek a Pip byla v Derbyshireu už skoro týden. Během pobytu si odpočinula a načerpala energii, ale jasně si uvědomovala, že i když je tu doma, realita se v současné době nachází v Londýně. Příšerně se jí po Derbyshireu stýskalo, přestože ještě neodjela. „Jsi nějaká zamlklá,“ vyzvídal Django jemně, nalil jí v salonku skleničku třešňovice (přijímací pokoj se ten večer proměnil z knihovny, kterou byl ještě odpoledne, v salonek tím, že Django rozdělal oheň v krbu) a nabídl jí karamely, na které měla v žaludku po večeři tak akorát místo. „To kari ti nesedlo?“ Odmlčel se. „Přiznávám, že jsem tam dal možná hodně sójovky. To zatracený víčko špatně těsní.“ „Bylo to fantastický,“ ujistila ho Pip a usmála se na něj. A v duchu se usmála pro sebe. Co to má proboha na sobě? žasla. Manšestrové kalhoty v barvě javorového sirupu s nabíraným pasem; košili s bohatě řasenou náprsenkou jako z dob Thomase Hardyho, že by mohla klidně patřit bakewellskému ochotnickému kroužku; šátek kolem krku, o kterém by jí pyšně řekl, že ho nosil jako čelenku, když byl na Woodstocku; na každé noze jinou ponožku; a vedle pohovky světlě hnědé kožené holínky s kovbojskými podpatky. Bože, jak toho chlápka miluju! Jak je báječné, že je tak půvabně výstřední, tak neotřesitelně osobitý, tak naprosto přirozený. Nic na efekt, nic, aby udělal dojem, žádná přetvářka, žádné nechutné manýry. „Fen s Cat tě zřejmě informovaly, že?“ prohodila zničehonic. Django jen vážně povytáhl obočí. Nechtěl do toho plést její sestry, nechtěl měnit téma hovoru, a už vůbec nechtěl, aby se Pip cítila ohrožená, a tudíž se stáhla. Takže jí trvalo skoro týden, než mu řekla, co nepochybně vyprávěla vřesovištím, cedru a hladkosrstým 237

retrívrům od sousedů. No a co? Django byl přesvědčený, že na to má právo. Teď věděl, že nejvhodnější a nejpovzbudivější odpověď, kterou jí může dát, je grimasa. A tak stiskl rty, sklopil oči, opět je zvedl a podíval se přímo na ni. „Udělala bych totéž,“ připustila Pip, „kdyby byly v průšvihu. Vlastně to často dělám, nebo ne?“ Odmlčela se. „Od toho je rodina, nemám pravdu?“

Django přikývl. „To není drbání,“ pronesl tiše, „když se o tom bavíme mezi sebou.“

„Máš pravdu,“ prohlásila Pip vděčně.

„Takže, Philippo, drahoušku,“ řekl Django a zaujatě studoval vinětu třešňovice, ne že by ji četl, jen mazaně předstíral, že ho Pip a její problémy až tak nezajímají, aby ji uklidnil. „Můžu ti dolít?“

Zvedl láhev a natáhl ruku k její skleničce.

„Provedla jsem pár hloupostí,“ přiznala se s nešťastným úsměvem. „Ale nelituju románku s Calebem, to je ten –“

„Já vím,“ přikývl Django, „Fen mi to vysvětlila.“

„Dokonce ani nelituju tý záležitosti na jednu noc s Alexem,“

přiznala se Pip. „To je ten –“ „Jo,“ přerušil ji Django. „Cat mi to vysvětlila.“ Letmo se na Pip podíval, potom vstal z křesla a prohrábl oheň v krbu; jako by tím naznačoval, že ta záležitost s Alexem skutečně nestojí za to, aby ji dál rozebírali.

„Jediný, čeho lituju, je Zac.“ Pip pohlédla na Djanga. Uvelebil se zpátky do křesla, pomalu se napil třešňovice a pak se na ni podíval. Na tváři měl pozorný výraz. „O něm ti Fen nebo Cat nevyprávěly?“ „Trochu,“ připustil Django, který toho ve skutečnosti věděl spoustu, ale také věděl, že bude lepší, když mu Pip řekne všechno sama.

„To je ten, co…“ Odmlčela se. Django jí nehodlal pomáhat. Bude prostě muset tu větu dokončit sama. A nahlas. Pip se zadívala do ohně. Sklopila oči do skleničky. „No, Zac Holmes je skutečně ten Pravej. Je to on, Django. Opravdu.“

Django zvedl skleničku. „Na Zaka,“ pronesl přípitek, „na skutečně toho Pravýho pro naši Pip.“ Pip smutně potřásla hlavou. „Je pryč,“ zašeptala a v koutku oka se jí objevila slza tak obrovská, tak slaná a těžká, že rychle a hlasitě

238

dopadla přímo do skleničky. Pip se napila třešňovice, jako by chtěla ten důkaz zlikvidovat. Likér chutnal stejně. „Nejsem pro něj to, co on pro mě,“ hlesla Pip.

„Proč myslíš?“ zeptal se Django nevěřícným tónem, který, jak doufal, bude naznačovat optimismus. „Jestli je pro tebe tím pravým, proč bys ty proboha neměla být tou pravou pro něj?“ Nechal tu

otázku viset ve vzduchu. Jako by sama ta otázka nabízela jedinou odpověď. „Samozřejmě že seš! Jen se na sebe podívej! Seš úžasná! Seš terno! Říkáš, že jsi ho ztratila? Proboha, děvče, tak jdi a znovu ho najdi.“

Pip zavrtěla hlavou a snažila se napít likéru. V krku měla takový knedlík, že nebyla schopná polknout. Převalovala tekutinu v ústech tak dlouho, až jí znecitlivěly dásně a zmrtvěl jazyk. „Komunikace, komunikace, komunikace,“ zdůraznil Django. „K ničemu by to nebylo!“ namítla Pip prudce. „Posrala jsem to a to je všechno.“

„Dávej si pozor na jazyk!“ pokáral ji Django, ačkoli se u nich používala sprostá slova běžně, protože sám peprné výrazy s oblibou používal.

„Promiň,“ omluvila se Pip.

Django jí podal oloupanou mandarinku. Dloubla do dužiny a

všimla si, že se jí objevily na koncích prstů šupinky. Strčila si dva dílky do pusy a spolkla je. Sladkokyselá šťáva jí stáhla čelisti a do očí jí vhrkly slzy, které překryly ty původní. „Víš,“ nadechla se, „udělala jsem chybu.“ To prohlášení bylo nad její síly a očima těkala po Djangově obličeji. „Já.“ Nehledala u Djanga pochopení, jen souhlas s tím, co mu oznámila. Podíval se na ni a pak to vypadalo, jako by ho víc zaujaly Feniny Záležitosti umění. Pip mu to bude muset objasnit. „Vím, že chlapa nepotrebuju,“ dodala, „ale teď se mi jeden líbí, a kdybych měla s někým žít, pak jenom se Zakem. “ Django si ji zamyšleně změřil. Zatímco Pip sklopila oči a svěsila koutky úst. „Ale kvůli mýmu příšernýmu chování a pitomým zásadám to není možný,“ plivla na sebe, „odradila jsem ho, Django.

Nestojí o mě. Nechce mě. Ani se mu nedivím.“ Neteř a strýc se na sebe dívali. Pip mu upírala pohled do očí a pokračovala: „Musím jít dál a vyrovnat se s tím.“ Schovala zbytek mandarinky v dlaních, jako 239

by se od ní chtěla ohřát. „Je nejvyšší čas na změnu,“ hlesla. „Takže Zac byl mojí první láskou. A je moje vina, že říkám ‚byl‘. Ale c‘est la vie a další otřepaný fráze. Můžu za to já a můj zkurvenej strach ze závazku.“

„Dávej si pozor na jazyk!“

„Promiň.“ „Tentokrát nemyslím slovo ‚zkurvenej‘,“ vysvětlil Django, „ale slovo ‚závazek‘, Pip. Ještě nikdy jsem neslyšel nic tak ubohýho a trapnýho!“

„Mám strach ze závazku!“ protestuje Pip, jako by se to naučila nazpaměť z článku v Cosmo. Jako by to byl fakt stejně neoddiskutovatelný jako její modrozelené oči. Jako by to bylo něco, s čím se narodila a s čím umře, a něco namítat je zbytečné a naprosto nesmyslné. „Mám strach,“ opakuje pomalu a tak trochu shovívavě, „ze závazku.“

„Blbost!“ prohlásí Django posměšně, zvedne včerejší Daily

Telegraph a studuje televizní program, jako by byl mnohem

zajímavější než Pip. „Absolutní zasraná blbost!“ „Dávej si pozor na jazyk,“ pokárá ho Pip nepřesvědčivě.

„Zamítá se,“ odsekne Django a zmuchlá noviny, jako by ho

příšerně dráždilo, že si kvůli jejím blábolům nemůže přečíst včerejší televizní program. „V tuhle chvíli je to slovo naprosto na místě.

Nemáš pravdu. Plácáš hlouposti.“

Pip je naštvaná. V pokoji je příšerné horko. Ještě není říjen. Není třeba topit v krbu, i když dřevo nádherně voní. Django do ohně moc šťourá; přikládá a krmí ho. Pip se té paralele hlasitě zasměje. I ji strašně přecpal jídlem. A nalil do ní kvanta té zatracené třešňovice.

Šťourá a hrabe se jí ve svědomí. Zítra pojede domů. „Jsem utahaná,“

oznámí. „Jdu si lehnout. Zabalit. Zítra odjíždím domů.“ Zastydí se.

Řekla to schválně, protože byla namíchnutá, a okamžitě toho lituje.

Chová se jak malé dítě.

„Philippo,“ pronese Django přísně, a přestože je Pip už skoro u dveří, zastaví se a otočí, aby jí mohl dát kázání. „Podle mě nemáš

strach ze svý neschopnosti dostát závazku.“ Django nechá své prohlášení viset ve vzduchu a je naprosto zřejmé, která slova pokládá

240

za důležitá. „Jen si vzpomeň, jak zbožňuješ svoje povolání, jak miluješ svoje sestry a kamarádky. Jsi pevná jako skála. Proto na tebe všichni spolíháme. Protože víme, že jsi nám bezvýhradně oddaná.“ Pip zjistí, že sedí na opěrce křesla a zírá na vybledlá kolena Djangových manšestráků. „Ty přece nemáš ‚strach ze závazku‘, Philippo McCabeová,“ vysmívá se jí skoro, „je to jen snadnej způsob, jak z tyhle situace vycouvat. Drahoušku, ty máš hlubokej a naprosto pochopitelnej strach, že ostatní lidi nedokážou dostát závazku k tobě.“ Jeho shrnutí je tak pádné, pronesené tak bezostyšně, že je Pip téměř vidí jako větu napsanou velkými písmeny, která je tu a tam proložená kurzívou. Zamrká, zavře oči, otevře je, znovu zamrká a pak se zamračí. Energicky zavrtí hlavou. Zoufale to popře. Počkat! Přece nebyla nikdy zamilovaná, proboha! Dokud nepoznala Zaka. Takže Djangova teorie je chybná. A Pip mu to sdělí. „Copak nechápeš,“ prohlásí vítězoslavně, „že jsem nikdy nikoho nemilovala? Všichni ty kluci, s kterýma jsem flirtovala před Zakem, do mě zamilovaný byli. Mně na nich nezáleželo, a proto mi bylo fuk, když jsme se rozešli.“ Odmlčí se. Je zmatená. Má strach, že si protiřečí, ale není si jistá v čem. Je strach ze závazku totéž jako to, že nikdy nikoho nemilovala? Tápe. Pip je popletená a neví, jak z toho ven.

„Naprosto a z celýho srdce s tebou souhlasím,“ opáčí Django, což ji vyvede z míry, „že jsi nebyla nikdy zamilovaná. Dokud jsi nepoznala Zaka, vybírala sis kluky, který jsi měla prostě ráda, ale který tě milovali. Takže když jste se rozešli, neublížilo ti to. Ne že bys někdy uvažovala nad tím, jestli to neublížilo jim!“ Pip nemá tušení, co přijde dál. Ví jen, že až doteď měl Django pravdu, a musí s ním souhlasit. Znervózňuje ji to, a přesto tak trochu uklidňuje. „Proč jsi to dělala, všechny ty roky?“ pronese Django jako otázku, ale Pip by byla mnohem raději, kdyby na ni odpověděl místo ní. „Povím ti proč,“ vyhoví jí Django. „Protože to, čeho se opravdu bojíš, je, že ten, koho miluješ, opustí tebe.“

Díky, Django. Díky.

241

Pip na něj mlčky zírá. Ta odpověď je naprosto logická a vyděsí ji. „Proto ses pokusila zničit, co mezi tebou a Zakem začalo vznikat.“

Pokračuj, Django, pokračuj!

„Tvůj strach ze závazku se točí výhradně kolem toho, jestli ten

druhej bude milovat tebe.“ Dál, Django, dál!

„Ale kdo ti to může mít za zlý, káčátko moje,“ prohodí Django tiše, dojde k neteři a něžně ji obejme kolem ramen, „kdo ti to může mít za zlý, drahoušku? Tvoje maminka tě opustila! Utekla! Bylas maličká!“ Djangem projede pronikavá bolest, kterou stále cítí při vzpomínce na to, co jeho švagrová provedla, a snaží se ovládnout třas. Pip pevně svírá jeho ruku v dlaních. Django se na ni shovívavě usměje. „Vím, že my jako rodina si z toho děláme legraci, ‚matka utekla s kovbojem z Denveru‘ –, ale ve skutečnosti je to tak strašný, že se s tím faktem dokážeme vyrovnat jedině tak, že ho zlehčujeme.“ Pip si ho vykuleně změří. „Povíš svýmu Zakovi, že tvoje matka utekla s kovbojem z Denveru, když jsi byla malá,“ pokračuje Django, „a jestli je to jen z poloviny tak fajn chlap, jak si myslím, obejme tě a nikdy tě nenechá odejít.“ Pip na něj zírá. Co má teď proboha říct? „Běž si zabalit,“ pobídne ji Django, „a pořádně se vyspi, zítra budeš zase zpátky v tom zvláštním oranžovým nočním šeru, který máte ve městě.“

Pip doklopýtá do svého pokoje. Django ji vykolejil. Má mu to za zlé. Podívá se na oblečení, na tašky. Přemýšlí o zátěži z minulosti. Zhluboka se nadechne a upře pohled na Nicka Heywarda a Duran Duran.

Co udělám, kluci?

Ty víš, co uděláš.

Pip se vrátí do salonku. Django stále pročítá včerejší televizní

program v Daily Telegraph. „Django,“ vyhrkne Pip s lehkou nervozitou, „já jsem totiž Zakovi řekla, že jsme velká šťastná rodina.“ Zírá na předložku. „Veliká.“ Stydí se. „O mámě jsem mu

242

nevyprávěla,“ dodá, podívá se na Djanga, ale protože nedokáže rozluštit jeho výraz, rychle sklopí oči zpátky na předložku. „Ani o kovbojovi z Denveru.“ Opět studuje Djangovu tvář, ale on si ji zamyšleně měří a čeká, až bude pokračovat. „Vlastně,“ hlesne Pip, „jsem o ní dokonce mluvila jako o ‚mamce‘.“

Djangovi kvůli Pip krvácí srdce. Ale ona to neví. Cítí se provinile, jako by tím, že si matku vymyslela a mluvila o té ženě jako o mamce, nějak znehodnotila všechno, co jí a jejím sestrám Django dal.

Ale Djangovi se nad Pip svírá srdce bolestí. I nad Fen a Cat. Nad

jeho zesnulým bratrem. Zatracená ženská! Žádné dítě by se nemělo ocitnout v situaci, kdy si musí vymýšlet mámu. Žádné dítě by se nemělo ocitnout v situaci, kdy musí jako svou matku přijmout výstředního strýce. Zatracená ženská! „Komunikace, komunikace, komunikace,“ zopakuje naposledy Django lehce zastřeným hlasem. „Věř Zakovi. Pověz mu o svý mámě a uvidíš, jestli je to z poloviny tak fajn chlap, jak si myslím, uvidíš, že pochopí důvod, proč jsi mu lhala.“

Takhle o tom Pip nikdy nepřemýšlela. Hlavou jí bleskne, jaký Zac je. Určitě jí nebude pohrdat, naopak si jí bude vážit o to víc. A až ho Django pozná, uvědomí si Pip, usoudí, že Zac je ještě báječnější, než si myslel. Podívá se na Djanga se směsicí obdivu, úlevy, vděčnosti a hluboké náklonnosti. „Tak jo,“ hlesne. U dveří se zastaví a znovu se k němu otočí. „Dobrou,“ rozloučí se a krátce mu zamává.

„Dobrou, káčátko,“ odpoví Django.

„Lepší mámu než ty bysme si nemohly přát,“ dodá Pip.

Django se na ni usměje, utrousí, aby se nechovala sentimentálně,

aby se naložila do vany a sypala do postele.

„Já jsem si pro vás lepší mámu přál,“ zamumlá tiše, když přiloží dříví do krbu a později ho rozprostře do vrstvy. „Zatracená ženská!“

A tak se Pip vrátila vlakem do Londýna. Pohupování vagonu, rachocení kol, rozmazaná krajina míhající se kolem ji ukolébaly do stavu otupění a Pip se pustila do definitivní závěrečné rekapitulace. Za těch několik dní, které strávila v Derbyshireu, jí došlo, že se celý život schovávala. Věděla teď, že k tomu poznání dospěla spíš na

243

základě vlastního sebeuvědomění než pouze tím, že ocenila něčí povahové rysy. Jsem žárlivá; jsem věrná; bojím se závazku; bojím se, že mě partner opustí, to je začátek, ale nakonec jsou to jen chabé výmluvy. Samotná prohlášení nic neřeší. Sebeuvědomění spočívá v pochopení, že člověk nemůže žít v minulosti ani před ní utéct.

Smyslem sebeuvědomění je nedovolit, aby se historie opakovala v budoucnu.

„Nejde o to, aby člověk zapomněl na minulost nebo ji bagatelizoval. Musím minulost přijmout,“ řekla si, když vjel vlak do Derby. „Musím se jí postavit,“ prohlásila, když z něho vlak vyjel a pokračoval na jih, „a nesmím se bát ani se cítit trapně.“ Vzdychla si a vyčerpaná z toho všeho usnula. „Nejde o to jít dopředu!“ pronesla najednou nahlas, když se probudila, protože vlak zastavil v Lutonu. Asi patnáctiletý kluk, který právě nastoupil, se zničehonic rozhodl posadit jinam než naproti Pip. „Nejde o to jít dopředu,“ zasmála se, čímž vyděsila starší manželský pár, který se nedávno uvelebil přes uličku, „jde o to, abych neustoupila, stála si za svým názorem, vyhrnula si rukávy a bojovala o to, co chci a v co věřím!“

Zmocnila se jí euforie. Připadala si šťastná a bezstarostná a měla

pocit, že se hned rozjede k Zakovi a cestou zavolá svým kamarádkám a sestrám, ať tam za ní dorazí, aby je mohla všechny najednou slovně obejmout. Najednou jí to bylo všechno naprosto jasné, odkud jde a kam chce jít. Fakt jednoduché. Konečně to dokázala definovat. Každopádně si uvědomila, co jí to přineslo. Konečně teď cítila, že ví, jak celou situaci vyřešit. Proboha, ať se ten příšernej vlak přestane loudat! Ujížděj s Pip domů, ať může všechno napravit.

244

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ P ip McCabeová zamířila domů se srdcem plným naděje. Její nadšení je ale vždycky trochu pošetilé. Pip totiž předpokládá, že se v její nepřítomnosti čas zastaví, že všechno zůstane tak, jak to opustila, že všichni budou čekat na její návrat a doufat, že poskládala střípky a vrací se, aby začala tam, kde tak náhle přestala. Jako by v duchu proměnila lidi ve svém životě v papírové kulisy, které zůstanou stát na místě. Má pocit, že mezi ně stačí znovu vstoupit, dotknout se jich kouzelnou hůlkou (ne skládací) a oživit je, připravené na její rozhodnutí a šťastné, že je vezme za ruce a bude s nimi pokračovat v cestě. Tedy potom, co jí bouřlivě zatleskají. Jako by na chvíli přestali žít! A kromě toho, kdo na ni vlastně čeká? Rozhodně ne Zac Holmes. Zac není typ, který zůstane stát na místě. Je příliš rozumný a aktivní na to, aby se trápil minulostí nebo litoval to, co by bylo

kdyby. Ví, že čas na člověka nečeká a že jediná žena, na kterou teď čeká on, je Juliana, která je přesvědčená, že má právo mít vždy patnáct minut zpoždění. Nenapadlo ho, že Pip bloudí po vřesovištích a zpytuje svědomí; ani nedoufal, že ji všechny derbyshireské pěšiny dovedly na cestu do Damašku. Ve skutečnosti neměl čas ani chuť o ní přemýšlet.

Zac má za sebou hektický týden. V práci byl blázinec. A skoro

každý večer se chodil bavit. Domnívá se, že to druhé poskytuje oddych od toho prvního, zatímco to první poskytuje prostředky, aby mohl to druhé financovat. Podle Zaka se tyhle dvě věci nejen doplňují, jedna bez druhé nemá cenu, a ne že by nad tím hloubal nebo si na to stěžoval. Nechává prostě věci plynout, přizpůsobuje se požadavkům a zvláštnostem svých klientů, vítá společenské akce, které se mu nabízejí, je vděčný za peníze, které mu umožňují platit účty a užívat si. A koupit si nový obraz, obrovské zelené plátno s oranžovou skvrnou a modrým pruhem. Jednou nebo dvakrát ho

trochu zaskočilo, jak jsou jeho švagrová a bývalá partnerka zničehonic aktivní. Ale pokáral se, že nesmí být tak příšerně cynický.

245

Měl by být vděčný, že jsou tak starostlivé a ohleduplné. Měl by být prostě rád, že chtějí, aby mezi ně Juliana zapadla a cítila se mezi nimi dobře.

A on rád je. Je.

Ale je to trochu zvláštní.

Cítí se jako spolucestující, který byl zvyklý sedět za volantem. Je to prostě trochu divné, něco, na co si musí zvyknout, to je všechno. Nechat někoho, aby ho vezl.

*

Mantra, na které se June a Ruth shodly, byla „chválit, chválit,

chválit“, a i když musely trénovat se zaťatými zuby nebo s pěstmi sevřenými za zády, byly odhodlané vytrvat. Minulý týden, ten den, kdy Pip odjela do Derbyshireu, zatelefonovala Ruth Zakovi do práce.

„Volám kvůli tomu dnešnímu večeru,“ zašveholila. „Jen se chci ujistit, že přijdete.“ „Ééé, jasně,“ odpověděl Zac a blesklo mu hlavou, proč jeho potvrzení ze včerejška nestačí. „Skvělý,“ zajásala Ruth, „a jak jsem řekla, radši bych něco uvařila, než abysme někam šli. Udělalo by mi to radost.“ Zakovo mlčení si vyložila jako zaváhání, a tak nenuceně pokračovala. „Prostě taková normální večeře,“ zašveholila. „Takže vás čekáme kolem osmý.“ Zac stále mlčel a Ruth opět nepřipustila jakékoli pochybnosti. „Nebo v půl devátý?“ nabídla, protože o slovu „vás“ nehodlala diskutovat. „Báječný!“ řekla, jako by odpověděl. „Tak dohodnuto!“

Julianě se moc nechtělo. Restaurace byla jedna věc, cizí kuchyňský stůl druhá; Holloway bylo něco úplně jiného. Ale už bylo pozdě, aby to zrušila. A kromě toho na ten večer neměla moc jiných nabídek. Někde ve Fulhamu se konal pracovní večírek, ale kolegové z londýnské pobočky ji už začínali unavovat. Opět ji pozvali vzdálení příbuzní, aby za nimi přijela do Hertfordshireu a přespala u nich. Ale i když měli úžasný dům, jejich tři děti mladší pěti let úžasné nebyly, a tak se opět vymluvila. Kromě toho Zaka už skoro týden neviděla, 246

od té dětské oslavy, a moc ráda by v sobotu dopoledne vyrazila do Hampsteadu na nákupy. A tak přestože doufala, že vzhledem k brzkému odjezdu do Afriky už nebude muset místo jménem Holloway nikdy navštívit, pokud sobotní dopolední nákupy v Hampsteadu závisí na páteční večeři u Zaková bratra, pak tedy dobře. Nemusejí se zdržet dlouho. Rozhodně ne v případě, že Zakova švagrová vaří stejně mizerně jako jeho bývalka. Popravdě řečeno, June dělá skvělé chuťovky. A často. Rob s Tomem je naštěstí zbožňují. Domnívají se, že její chuťovky si zaslouží maximální počet hvězdiček od Michelina. Nikdy nemají hlad. Jídlo je u nich vždycky tak barevné. A navíc se dá snadno přenášet! „Lahodný a výživný!“ žasne vždycky Rob. „Ham a

mňam!“ říká vždycky Tom.

Ruth je ale vynikající kuchařka. Ráda používá při vaření smetanu.

A žloutky. A francouzské nesolené máslo. A ani ne tak kapku jako pořádný stříkanec zastudena lisovaného olivového oleje. A absolutně zbožňuje moučníky. Čím víc cukru, tím líp. Spoustu žloutků. Litry šlehačky. Kila ořechů. Tuny čokolády. Kvanta likéru. Ten páteční večer sledovali June, Tom a Rob Simpsonovy a přitom uzobávali z talířů sýrovobramborové krokety, kuřecí nugety v těstíčku z kukuřičných lupínků, miniaturní lívanečky z mrkve, tykve, cukety a cherry rajčata a minikukuřice na špejlích. Sto padesát mil od nich na sever seděli u kuchyňského stolu Pip s Djangem nad mamutími porcemi jehněčích žebírek od Merifieldových, k nimž Django vymyslel zajímavou omáčku ochucenou marmeládou a obrovskou hromadu zajímavé hmoty, do níž použil veškerou zeleninu, kterou doma našel, a pokrájené meruňky pro lepší barvu. V Holloway Ruth připravila pro Zaka s Julianou skutečnou hostinu. Ani jediná přísada nebyla nízkotučná, nízkokalorická nebo s nízkým obsahem cholesterolu. Dokonce i salát zalila lahodným, silným octovým nálevem.

Juliana nesnědla skoro nic. Každý talíř s jídlem přijala se zdvořilým „děkuju“, ale když do jídla s podezřením dloubla, objevil se jí na tváři výraz hlubokého opovržení. Ruth předstírala, že si toho nevšimla. Věděla, že si toho všiml Zac, a to jí stačilo. Jak bylo jejím zvykem, mezi sousty nenuceně klábosila a Jim se Juliany zdvořile 247

vyptával na život v Jihoafrické republice a její zaměstnání. Přestože jim Juliana stroze odpovídala, mile se na ni usmívali. Ačkoli měla Ruth postranní úmysly, na první pohled se chovala jako vždycky, byla hovorná, veselá, mimořádně společenská. A Jim se prostě choval k nové přítelkyni svého bratra zdvořile. Nakonec Juliana se také prostě chovala jako Juliana. Přesně toho však chtěla Ruth dosáhnout. Bez tlumeného osvětlení restaurace, nežádoucí pozornosti obsluhy nebo rušivého působení jiných hostů mohl člověk mnohem zřetelněji vnímat, s kým sedí u stolu. Ruth tudíž považovala ten večer za úspěšný. Když si Zac přijel v neděli pro Toma, June se ho zeptala na Julianu. „Ruth říkala, že to byl moc fajn večer,“ prohodila. „Jídlo bylo skvělý,“ odpověděl Zac a v duchu si pomyslel, jestli slovo „fajn“ vystihuje ten večer nejlépe. Když se po večeři vrátili k němu do bytu, Juliana se naštvala, protože Zac prohlásil, že se přejedl, tudíž je na sex líný. A v sobotu dopoledne mu ve Whistles udělala průvan v peněžence. Přesto mu připadlo hezké, že se jeho bývalá partnerka na Julianu zeptala. A dojalo ho, že jeho švagrová vynaložila takové úsilí. Nebylo by slušné, kdyby se Juliana zase zeptala na June nebo na Toma? Taky by bývalo slušné, kdyby se chovala k Ruth a Jimovi příjemněji. Vždy diplomatický Zac to všechno připisoval tomu, že je Juliana poněkud zvláštní. Nebo že drží dietu. Nebo že je nadržená. Nalhával si, že je pod tím chladným zevnějškem pravděpodobně jen nesvá. Nebo tak něco. Usoudil, že prostě není zvyklá na otevřenost, s níž se k ní Ruth a June chovají; na syté jídlo; na muže se špatným trávením.

Tom pobíhal po domě a sbíral součásti Tracy Island, bez nichž jednoduše nemohl odjet, přestože měl u Zaka hromadu jiných hraček, které souvisely s Thunderbirds.

„Co budete dneska dělat?“ zeptala se June Zaka.

„No, máme v plánu International Rescue,“ opáčil stroze Zac.

„Rakety Thunderbirds a tak.“

June se rozesmála. „Bude s váma Juliana?“

Ten dotaz Zaka očividně zaskočil. Nenapadlo ho, že by mohla trávit čas s ním a jeho synem. V každém případě to ani nenavrhla.

248

Vlastně ani nevěděl, co má ten den v plánu. Ani pár dalších, když už jsme u toho. „Ne,“ odpověděl, „už něco má.“ June přikývla, jako by byla Zakova odpověď dostačující a Julianin důvod také. Tom se přiřítil do haly s hromadou plastových hraček a překypoval vzrušením.

„Thunderbirdy jsou připravený ke startu,“ prohlásil vážně, políbil matku a vzal otce za ruku.

„Zítra ráno ho odvezu do školy,“ oznámil Zac June a políbil ji.

„Tak jo, zlato,“ dodal a prohrábl Tomovi vlasy, „vyrážíme do

nekonečna a ještě dál.“

„To řekl Rakeťák Buzz,“ opravil ho Tom a nervózně se rozhlédl,

aby zjistil, zda ten hloupý blábol jeho táty nikdo neslyšel.

Následující týden, zatímco se Pip, zamračená a sklíčená, toulala po vřesovištích, měl Zac v práci nebo volném čase stěží chvilku pro sebe. Doufal, že si ten týden pojistí mimořádné prémie, a proto byl po náročných dnech plných stresu rád, že mu někdo naplánoval program na večer. První den mu Juliana přichystala u sebe v bytě šampaňské s jahodami, částečně proto, jak si uvědomil, aby se mohla pochlubit novou brazilskou depilací, která nechala velice málo prostoru pro představivost, protože jí po ní zbylo na těle velice málo chloupků. Druhý den vyrazil s bratrem a Robem na fotbalové utkání Chelsea proti Spurs a vysoké vítězství oslavili mnoha pintami piva. Ruth zajistila program i na další tři večery. Samozřejmě vlídně požádala, aby se jich Juliana také zúčastnila. Ruth měla pocit, že Juliana ohrne nos nad jakýmkoli divadlem, které se nebude konat ve West Endu a nebudou v něm vystupovat známí herci, a právě proto vybrala novou skotskou hru v King’s Head v Islingtonu a u večeře vyprovokovala společnost, aby se pustila do důkladné kritiky a analýzy představení. Na další večer koupila lístky na španělský film do Everyman Cinema v Hampsteadu. Ke svému zděšení přehlédla, jak výstřední můžou Almodóvarovy filmy být. Bála se, že její plán bude mít opačný účinek, protože Zac s Julianou se po kině nedočkavě, chvatně rozloučili a rychlým krokem zamířili po Hampstead High Street k Zakovi. 249

Ruth si nemusela dělat starosti. Zac a Juliana se spolu skutečně ihned po příchodu do bytu pomilovali, ale pro oba to nebylo nic víc než masturbace ve dvou. Po filmu byli nadržení, ale to neznamenalo, že by po sobě vzájemně toužili. Rychle se udělej. Pak vypadni, prosím. Bylo to stejné jako mít hlad a zhltnout v rychlém občerstvení hamburger s hranolky. Ve skutečnosti si to nevychutnáte. Později se ten pocit dost nepříjemně vrátí. Zaženete hlad, ale chuť máte pořád.

Výsledkem je, že se necítíte nasyceni ani uspokojeni. Juliana odjela taxíkem domů, zacvičila si jógu a šla brzy spát. Zac jedním okem sledoval Noční zprávy a pracoval přitom.

Je pátek večer. Pip je několik hodin zpátky v Kentish Town, utřela v celém bytě prach, vyprala, pečlivě si zapsala různé vzkazy

zanechané na záznamníku a přepadl ji smutek, že mezi nimi nebyl hlas, který, jak pošetile doufala, uslyší. Připravila si bylinkovou omeletu s hranolky, grilovanými houbami a spoustou kečupu, sedí na židli v kuchyni a pročítá maily. Dneska je podle všeho ideální večer na to, aby vyřídila papírování, zaplatila účty a porovnala bankovní výpisy s šekovou knížkou a pečlivě zkontrolovala doklady z bankomatu. Doufejme, že bude zanedlouho příliš zaneprázdněná na to, aby se zabývala administrativou a domácími povinnostmi.

Co mi ještě zbývá! Předsíň! Před odjezdem jsem koupila barvu, takže se hned, jak umyju nádobí, pustím do práce a přemaluju ji z původní bílý na módní pistáciovou.

V Soho se Rob s June, Ruth s Jimem a Zac s Julianou usadili u rohového stolu v soukromém klubu, jehož je Jim členem. June a Ruth spolu už během dne dvakrát třikrát mluvily, aby si potvrdily nuance řeči těla a slovní narážky, na kterých se dohodly. „Jasně, takže když některá z nás dvakrát kýchne, druhá bude muset na záchod a pak ta, která kýchá, bude kýchat jako šílená a odejde na záchod taky, ano?“ „Jo. A když položím Robovi ruku na koleno, znamená to, že Juliana nebo Zac se k sobě chovají moc intimně a jedna z nás by měla něco udělat.“

„Co třeba? Převrhnout skleničku?“

250

„Ruth, seš příšerně zlomyslná! Tohle ne! To je moc drsný. Nezapomeň, že do toho nesmíme zasahovat, můžeme jen napomáhat tomu, aby si Zac konečně všiml, že se k sobě nehodí.“ A tak je šestice v baru a popíjí a klábosí stejně nenuceně jako June & Ruth Inc., které se na celou situaci důkladně připravily. Improvizace je dovolená. Juliana a Zac sedí proti sobě a fyzicky si náklonnost nijak neprojevují, dokonce se ani letmo nedotýkají.

Naneštěstí pro Roba tudíž June nemá důvod položit mu ruku na koleno. Ruth i June už mají za sebou výstup s kýcháním a dvakrát odešly na záchod, aby vše probraly a naplánovaly další postup.

„Chválit, chválit, chválit,“ připomene oběma June.

„Jde o to,“ poznamená Ruth, „že se k sobě chovají nějak lhostejně

– nezdá se ti?“

„Možná to mezi nima už přirozeně vyšumělo,“ přemítá June nahlas. Chvíli o tom uvažují a vzhledem k jejich promyšlené taktice je dosavadní vývoj situace hluboce zklamal.

„Ale určitě z toho vztahu couvá Zac,“ zdůrazní Ruth už posté. „Třeba se mu konečně rozsvítilo.“

*

Ruthina a Juneina chvála má mnoho různých forem od výbuchů nadšení na Julianinými botami Gina, přes horlivý zájem o to, v čem vlastně spočívá její práce, po nekonečné vyptávání na přátele a rodinu v Jihoafrické republice. Julianiny úsporné odpovědi, zdvořilé úsměvy a ochotně, ale chladně přijímaná chvála prozradí Ruth a June jen o málo víc, než už vědí. Ruth a June si dělají starosti, že se muži baví, popíjejí a ničeho jiného si nevšímají. Ani nenápadné pohledy, které na Zaka vrhají, jim nic neodhalí. Zac jen přikyvuje, usmívá se, mluví a směje se stejně jako vždycky, ať je s kýmkoli. Juliana odejde na záchod. Ruth se nakloní k June. „Mám chuť Zaka praštit!“ sykne. „Mám chuť říct: ‚Ty idiote jeden! Možná dobře vypadá, ale jinak je to nána!‘ Ve skutečnosti on by měl říct nám, že je to nána. Poprosit nás o radu.“

June přikývne, nakloní hlavu na stranu a popleská Zaka po koleni. „Tak co, klape vám to?“ prohodí a ještě jednou otázku zopakuje, aby ho vyrušila ze zanícené debaty o tom, jestli je lepší 251

Budvar nebo Budweiser. „Tak co, klape vám to?“ zeptá se naléhavě.

„S Julianou?“

Zac se na ni nechápavě podívá. Pohlédne na Ruth, která drží skleničku ve vzduchu. Ta pokrčí rameny. „Jo, dobrý,“ odpoví Zac, „všechno v pořádku.“ Juliana se vrátí dřív, než se June stačí zeptat, jestli spolu plánují budoucnost, a Ruth prohodit pár slov o tom, jaká je Juliana nána. „Všechno v pohodě?“ zeptá se Zac Juliany s pozorností, která je pro něj typická, ale o níž si June s Ruth myslí, že si ji Juliana nezaslouží.

„Jasně,“ usměje se Juliana a pohladí ho po koleni.

Ruce pryč! vyjekne, Ruth v duchu, pak se neovládne a šťouchne

do June.

Sakra! zakleje June v duchu, částečně proto, že jí Ruth postříkala svým koktejlem Cosmopolitan pravou nohu.

Když odejde Zac k baru koupit další rundu, June a Ruth se vrhnou na Julianu.

„Šíleně se mi líbí tvoje kabelka,“ prohodí Ruth. „Jak vám to klape se Zakem?“

„Je od Kate Spadeový,“ odpoví Juliana tónem, který naznačuje, že si ji nemůže dovolit jen tak někdo.

June to nic neříká, protože si zásadně kupuje kabelky v Mulberry.

„Mně se taky děsně líbí,“ zašveholí stejně, „a taky tvůj lak na nehty, je tak sexy! Jste spolu se Zakem šťastný?“

„To je Chanel,“ objasní Juliana. Zatímco June s Ruth nadšeně přikyvují, uvažují, jak ji donutit k jasné odpovědi. „Zac je skvělej,“

překvapí je Juliana, ale pokračuje stejným tónem, jako by byl Zac tenhle měsíc jejím oblíbeným značkovým lakem na nehty. June s Ruth napjatě čekají, co přijde dál. „Bez něho bych se tady příšerně

nudila.“

Protože Juliana se tváří bezvýrazně, Ruth a June chvilku přemítají, jestli myslí tady v Londýně, v Anglii, nebo právě tady v baru v Soho, s nimi.

„Kdy se hodláš vrátit do Afriky?“ chce vědět Ruth a zní to spíš jako rozkaz než otázka.

„Mám zabukovanou letenku na příští pátek,“ odpoví Juliana. Všudypřítomný jazz přehluší, jak si Ruth a June ulehčeně

252

oddychnou. „Ale možná tu nakonec zůstanu až do Vánoc,“ dodá Juliana. June a Ruth jsou v šoku, zděšené a zaskočené.

„Kvůli práci nebo z osobních důvodů?“ zeptá se June, jako by se bála odpovědi.

„Copak se tyhle dvě věci vzájemně vylučujou?“ odsekne Juliana, podrážděná, že se jí odloupl kousek laku. „Podle mě ne.“

Ruth s June zapomenou na to, co znamená kýchání, ruka na Robově koleni, významné mrkání a šťouchání do boku, které si na dnešní večer domluvily. Když Juliana odejde na chvíli ven, aby měla signál na mobilním telefonu, vrhnou se na Zaka. „Slyšela jsem, že se tu Juliana možná zdrží,“ zvolá Ruth.

„Do Vánoc,“ upřesní June.

„Jo,“ potvrdí Zac, „možná jo.“ „Máš z toho radost?“ vyzvídá Ruth.

„Jasně,“ pokrčí Zac rameny. „Proč bych neměl?“

253

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ D ruhý den ráno se Zac probudí v Julianině služebním bytě. Trochu ho bolí hlava, ale spíš kvůli celkovému vyčerpání než z kocoviny.

Ve skutečnosti bych byl mnohem radši ve svý posteli, sám.

Pročpak?

Fakt k tomu nemám žádnej konkrétní důvod. Ale už dlouho jsem neměl ani chvilku pro sebe. Rád bych si dal dvě hodinky šlofíka, hlasitě pšoukal, povaloval se, jedl lupínky přímo z krabice a podíval

se, jestli na dětským kanálu nedávají seriál s mojí oblíbenou kočkou Deeley nebo s některým z jejích animovaných kamarádů.

To tady dělat nemůžeš?

Juliana lupínky nejí. Preferuje pšenici a nějakej druh chleba bez kvasnic z ekologicky vypěstovanýho obilí. V jejím bytě se nepšouká.

To bych se neodvážil. A zírání na slečnu Deeley a spol, taky nepřichází v úvahu.

Proč? Copak by to Julianu nebavilo?

Ne. Není to její styl.

Copak si nemůžeš aspoň dát šlofíka? Radši bych jel domů. A schrupnul si až tam. „Bože, není to zákon schválnosti, že na neděli nemám nasmlouvanou žádnou práci?“ zoufala si Pip. „Tak nutně potřebuju myslet na něco jinýho, abych se přestala zaobírat tím, že prostě nevím, co říct. Co bych měla říct?“ prosila je Pip úpěnlivě. „Vymyslete něco. Povězte mi, co mám říct.“ Jak to proboha myslí? Její sestry neměly tušení. Nedávalo jim to smysl. Jak to, že Pip McCabeová neví, co říct? Ta přece vždycky ví, co říct. Co na to proboha mají říct její sestry? Ukradla jim jejich fňukání. Kdykoli za ní s tímhle přišly, vyrukovala se čtyřmi nebo pěti mistrně vymyšlenými frázemi, z nichž jedna nebo dvě byly legrační, aby odlehčila situaci, rozesmála je a dokázala jim, že jejich situace je 254

spíš směšná než traumatická. Ale teď je to samotná Pip McCabeová, jejich sestra a rádkyně, která neví, co říct, a prosí je, aby jí pomohly.

„Já nevím,“ pronesla zmatená Fen tiše.

„Co chceš říct?“ zeptala se Cat. Pip vypadala sklíčeně. „Nemám zdání,“ zamumlala zasmušile. „Když jsem byla v Derbyshireu, všechno mi připadalo tak jasný. A teď mi připadá všechno hloupý.“ Cat jí nalila z konvice další šálek čaje, Fen jí ulomila proužek z KitKatu. „Nejenže jsem byla doma plná odvahy a optimismu,“ pokračovala Pip, „ale měla jsem připravený všechny ty dokonalý monology, který jsem si na vycházkách vymyslela a naučila se je nazpaměť.“ Napila se a ukousla si KitKat. „Abych byla upřímná, tady v Londýně mi připadají nejen naprosto nemístný, ale nesmyslný a trapný.“ Sestry seděly u Fenina kuchyňského stolu, tedy spíš u toho, co vykukovalo zpod rozložených nedělních novin. „Včera večer jsem je trénovala před zrcadlem,“ prozradila Pip. „Znělo to jako něco mezi proslovem Gwyneth Paltrowový při přebírání Oscara a blábolením šestiletýho děcka. Směšný. Navíc jsem tím zabila celou sobotu večer.“ Sestry nějakou dobu zíraly na stejný drobek na stole. „Vrátila jsem se do Londýna s takovým elánem,“

postěžovala si Pip. „Chtěla jsem mu toho tolik říct. A co je nejdůležitější, měla jsem odvahu, chuť do toho jít.“

„Takže ty víš, co říct?“ ujasnila si Fen. Pip přikývla.

„Ale ztratila jsi chuť?“ zeptala se Cat.

Pip zavrtěla hlavou. „Ne, tak to není,“ vysvětlila. „Ráda bych mu to řekla. Ale ztratila jsem sebedůvěru. Vlastně jsem ji asi nikdy neměla.“

„Tak mu prostě zavolej,“ prohlásila Fen a nabídla Pip svoji

pevnou linku.

Pip začala v různých nedělních přílohách nenápadně studovat svůj horoskop, což byla zábava, kvůli které se svým zhrzeným kamarádkám často posmívala. „Proč se u něho prostě nezastavíš?“ navrhla Cat a snažila se vzhůru nohama přečíst svůj vlastní osud. „A co mu řeknu?“ povzdychla si unaveně Pip a napadlo ji, v jakém znamení se asi narodil Zac. 255

„Sakra, Pip,“ rozčilila se Fen. „To přece neznamená, že se musíte zasnoubit! Vykašli se na vyznání lásky a romantiku, prostě mu řekni ‚ahoj‘.“

„Jestli bude mlčet, je to zmetek,“ prohlásila Cat, „a jestli ti taky řekne ‚ahoj‘, můžeš se třeba zeptat, jak se má.“

„Ahoj, jak se máš?“ Pip nechala ta slova viset ve vzduchu. Pak se rozesmála. Vlastně ani nevěděla proč a stejně tak to nevěděly její sestry. Brzy se ale smály všechny. „Máte pravdu,“ dusila se Pip smíchy, „obě máte naprostou pravdou. Udělám to.“ Cat vítězoslavně máchla pěstí do vzduchu a Fen povzbudivě Pip stiskla předloktí. „Nejdřív ale dodělám ty podlahový lišty. Udělám ze svý předsíně vnitřek přístroje na zmrzlinu,“ rozplývala se nadšením. „Pistáciový stěny a citrónový okraje.“ „To je fuk,“ vyplísnila ji Fen lehce. „Hlavně už se Zakem něco proveď, ano?“

„A ne aby to bylo v melodramatickým stylu Gwinnie Paltrowový,“ varovala ji Cat. „Prostě mu řekni ‚ahoj‘.“ Udělej ten krok. To si Pip říká, zatímco páčí víčko z další plechovky a míchá zmrzlinovou barvu, nad kterou se jí sbíhají sliny. Udělej ten krok. Vzpomene si, jak poprvé udělala krok do prázdna na visuté hrazdě, na svůj první let. Váhala, rozmýšlela se, zhluboka dýchala na stupínku a říkala si: „Do prdele práce, o co mi vlastně jde? Jsem přece skvělá žonglérka a klaunka, nemusím ještě vystupovat na visutý hrazdě.“ Váhání, jak si teď uvědomí, zatímco nalévá trochu barvy do vaničky a přejíždí po ní štětkou, váhání je naprosto normální a pochopitelné.

Udělej ten krok. Není se čeho bát.

A udělala jsi ten krok do neznáma na visuté hrazdě?

Udělala.

A?

Letěla jsem.

Lituješ toho? 256

Letěla jsem! Samozřejmě že toho nelituju! Letěla jsem! Ten pocit byl tak děsivej, až byl naprosto euforickej. Nemohla jsem dýchat, nemohla jsem mluvit, ještě několik hodin potom jsem byla fyzicky na dně. Možná několik dní.

Stálo to za to.

Jo. Ale měla jsem pod sebou záchrannou síť.

Pořád máš pod sebou záchrannou síť, takovou, kterou by ti spousta lidí záviděla, kterou někteří nemají a nikdy mít nebudou.

Svoji krásu, svoje zdraví, svoje přátele. Svůj domov. Svou rodinu.

Takže jak to Pip udělá? Kdy? A udělá to vůbec? Několikrát se podívala na telefon. Dokonce vytočila Zakovo číslo, jak na pevné lince, tak na mobilu, ale neodvážila se stisknout aktivační tlačítko.

Zatajila svoje číslo a vytočila jeho pevnou linku a mobilní telefon, a zavěsila, než se ozval vyzváněcí tón. Zatím to neudělá, protože se bojí, že ji to zklame a rozhodí, rozpláče a připraví o naději.

Existuje pouze jeden způsob, jak to provést.

Proti tomu nemůže Zac protestovat.

Bude s ním hrát jeho vlastní hru. Vyrazí do Hampsteadu.

Na přátelskou návštěvu.

257

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ P ip McCabeová má na tváři široký stupidní úsměv, ale ani špetku líčidla. Oči jí přirozeně jiskří, tváře má červené a špičku nosu zrudlou od podzimního chladu, který se vplížil do města. Celý obličej jí rozjasňuje rozjařený úsměv. Cestou po Hampstead High

Street prakticky poskakuje a musí se držet, aby se nesmála nahlas,

nebo na ni budou lidé překvapeně zírat. Všechny ty upřímné, i když patetické proslovy, které si během pobytu v Derbyshireu tak pečlivě připravila a naučila se je zpaměti, jsou už zbytečné, ačkoli Pip i nadále věří, že jsou důležité, a proto kráčí tak vesele. Jediná fráze, kterou si dovolí, je ta, jež ji přivedla do Hampsteadu –že činy hovoří jasněji než slova. A ona jde navštívit Zaka. To je její gesto a Pip opravdu nemusí říct jediné slovo, pantomima bude stačit. Zatímco optimisticky míří k jeho ulici, má pocit, že jí z ramen spadlo břímě a mlha, která zahalovala a pokřivila její myšlení, se rozptýlila. Teď, když ví, co chce, co ji žene dopředu, kvůli čemu se chová tak, jak se chová; takže teď vidí Zaka takového, jaký doopravdy je, ne představu, kterou si o něm vytvořila. Je to, jako by se zničehonic probudila do světa plného barev, zatímco předtím, když měla oči úzkostlivě přivřené, viděla jen šedivé stíny. Za tím procitnutím, které změnilo její pohled na život, se skrývá naléhavá touha, aby ho prostě viděla. Aby ho překvapila. Aby se na něj usmála, přestože bude určitě udýchaná, ale aby mu jednoduše řekla „ahoj“.

Já Zaka znám! V tom je to, teď ho znám. Jak se k němu budu chovat já, tak se ke mně bude chovat on, proto je tak přátelskej, tak oblíbenej společník. Jestli ho teď vyděsím nějakým vyznáním, hodí to břemeno zpátky na mě. Jestli jen bezstarostně dojdu k jeho dveřím, budu se usmívat a řeknu: „Ahoj, indiánku!“, usměje se na mě zpátky a odpoví: „Ahoj, klaunko!“ nebo tak něco.

258

A Zac by to udělal. Pip má pravdu. Zac by to opravdu udělal. Pip ho zná jak své boty. My taky víme, že by to Zac udělal. Byl by překvapený, nadšený a rozzářeně by se usmál. Bohužel je to Juliana a ne Zac, kdo po Pipině rytmickém zvonění přijde otevřít. Bohužel pro Pip stojí Zac těsně za Julianou. Bohužel pro všechny se to všechno seběhne tak rychle, že Pip vyhrkne „Ahoj, indiánku!“ dřív, než si uvědomí, že objekt její náklonnosti stojí ve skutečnosti za svou pitomou atraktivní přítelkyní.

Ahoj, indiánku, ahoj, indiánku, ahoj, indiánku.

Všichni tři jsou v šoku, ale stojí ohromeně na místě. „Ééé,“ řekne Pip, protože ji nic jiného nenapadne..

„Pip?“ hlesne zmatený Zac.

„Indiánku?“ opáčí Juliana. „Cože?“

Pip nemůže říct: „Promiňte, spletla jsem si dveře“ nebo „Moc ráda vás tady vidím“ nebo „Jdu právě kolem“. Může říct vlastně jen: „Ééé“, ale zdá se, že je toho schopná jen jednou a teď stojí jako socha, ústa otevřená, a soustředěně, i když neúmyslně, zírá Julianě na krk, na kterém se jí třpytí nádherný řetízek s diamantem.

„Nechceš jít dál?“ zeptá se Zac, protože ho nic jiného nenapadá a protože nemůžou stát celý den mezi dveřmi.

„Jen pojďte,“ pronese Juliana vlídně, jako by to byl její byt.

Stejně jako všechno, co k němu patří, včetně Zaka.

„Oh,“ prohodí Pip nenuceně a mávne rukou, jako by odháněla mouchu nebo k ní zavanul nepříjemný zápach. „Jdu právě kolem, to

je všechno.“ Když se slyší, trapností se jí zkroutí prsty u nohou.

„Chci říct, že mě napadlo, jestli bych si u vás nemohla skočit na záchod.“ Prsty má prakticky stočené do smyčky. Vyznání lásky jsou jedna věc, „Ahoj, indiánku“ druhá. „Můžu si u vás skočit na záchod?“ je něco úplně jiného. Juliana se trochu zarazí; dívčino podivné chování ji pohorší stejným způsobem jako pestrobarevné chuťovky Zakovy bývalé partnerky. Copak ti lidé nemají smysl pro dekorum, pro slušné chování? Zac se ale trochu zasměje. Je to nepravděpodobné, a přesto nějak typické, že se u jeho dveří zničehonic objeví klaunka, osloví ho „indiánku“ a zeptá se, jestli si u něho může skočit na záchod.

259

„Jasněže můžeš,“ odpoví Zac a ignoruje, že se Juliana mračí. „Víš, kde ho najdeš,“ pokračuje věcně, přestože si uvědomuje, že po tomhle se Juliana zamračí ještě víc. „Díky,“ hlesne Pip vděčně a vklouzne do předsíně. Jakmile se zamkne v Zakově koupelně, dojde jí, že vlezla do pasti. Sveze se na

podlahu, zády se opírá o umyvadlo a dumá, co si má myslet.

Kupodivu dostane najednou chuť se osprchovat. Na záchod se jí ani trochu nechce. Všimne si, že je tam jen jeden kartáček na zuby, a to ji potěší. Tak trochu uvažuje, že si vyčistí zuby. Konečky prstů přejede po Zakových luxusních osuškách. Přičichne si k jeho balzámu po holení, aby zjistila, jestli si tu vůni pamatuje. Nevybaví se jí, ale je moc příjemná. Zachytí svůj odraz v zrcadle, nicméně odvrátí pohled, svědomitě si rozepne kalhoty a posadí se na mísu. Opravdu nepotřebuje na záchod. Zaboří si hlavu do dlaní. Sedím na Zakově záchodě. Očichala jsem jeho toaletní potřeby, osahala jsem jeho ručníky a odolala nutkání se osprchovat nebo si vyčistit zuby jeho kartáčkem. Panebože! Fakt bys měla vyjít z koupelny. Brzy to bude trochu trapné. Už teď je to příšerný. Chci tu zůstat navždycky. Chci zmizet jako mávnutím kouzelný hůlky, jako koupelnová pěna v odtoku.

Pip, opravdu musíš vyjít ven.

A pak co? Co mám proboha udělat? Nebo říct? Co nejtišeji odemkne dveře a otevře je. Vstoupí do chodby, odkašle si a chystá se vejít do obývacího pokoje. Uvědomí si, že nespláchla, ne že by bylo co spláchnout. Ale měla by spláchnout, nebo si budou myslet, že zapomněla, což nebude vypadat dobře. Ne že by to, že zazvonila a řekla „Ahoj, indiánku“, dobře vypadalo. A tak se vrátí do koupelny, spláchne, pak zamíří do obývacího pokoje a cestou si horečně otírá ruce vzadu o kalhoty, i když ji najednou napadne, jestli se nebudou divit, že k tomu nepoužila Zakovy

měkoučké osušky.

Juliana sedí v křesle Eames, nohy v punčochách má stočené pod sebou a na klíně jí leží příloha Sunday Times „Recenze“. Zdá se, že se tu cítí jako doma, že je zvyklá trávit neděli u Zaka.

260

„Díky,“ řekne jí Pip servilním způsobem, kterého okamžitě zalituje, „už je to lepší.“

Buď zticha, Pip!

„Vždyť víte, jaký to je, když máte plnej močák!“

Už neříkej ani slovo, prostě odsud vypadni!

„Mohla jsem si samozřejmě skočit do McDonalda, ale já si řekla,

hele, co kdybych se zašla podívat na Zaka!“

Proboha, prostě odejdi!

Juliana se letmo usměje a změří si Pip znechuceným pohledem, který je vzhledem k tomu, jak je krátký, o to kousavější.

„Dáš si čaj, Pip?“ zavolá Zac z kuchyně.

„Ne, ne!“ odpoví Pip přes rameno.

„Už jsem ho uvařil, dej si s náma,“ navrhne a vejde do pokoje s podnosem. Jsou na něm tři šálky a mléko v konvičce z čínského

porcelánu.

„Fakt ne,“ odmítne Pip a podívá se mu do očí. „Jen jsem šla kolem. Prostě jsem potřebovala na záchod. Měla bych jít! Nechci obtěžovat.“

„No, jak myslíš,“ ustoupí Zac.

Pip se na něj chce dívat, aby zjistila, co se mu honí hlavou, aby poznala, jestli má z jejich setkání radost, jestli mezi nimi přeskočila jiskra. Ale najednou si připadá trapně, hloupě a není schopná oční kontakt udržet, natož vyprovokovat. „Opravdu,“ přikývne Pip. „Pa pa,“ rozloučí se s Julianou, která konečně zvedne oči od nějakého odstavce a vrhne na ni umělý úsměv. „Jasně,“ pokrčí Zac rameny.

„Novej obraz,“ poznamená Pip, když se otočí k odchodu, a kývne na jeho nový přírůstek.

„Jo,“ prohlásí Zac pyšně. „Líbí se ti?“

„Je přesně podle tvýho vkusu,“ ujistí ho Pip vřele. „Ty modrý prsa

jsi dal jinam?“

„Jsou v ložnici,“ rozesměje se Zac, „a jsou to hory!“

„Jasně,“ utahuje si z něho Pip, „a tanec na klíně je vyšší forma

baletu.“

Fakt bych měla jít.

261

„No, porno je poučný,“ prohodí Zac a nenuceně pokrčí rameny. Doprovodí Pip ke dveřím. Oba jsou trochu nervózní z toho, že od abstraktního umění přešli tak hladce k pornu. Oba to současně trochu pobaví. Ale brzy opět tonou v rozpacích. „Zase se někdy zastav,“ řekne Zac a na okamžik se zamračí na zámek u dveří.

„Jo,“ odpoví Pip a zírá na jeho dopisní schránku.

„Překvapilo mě to,“ pokračuje Zac, ale natolik tiše, že Pip nepozná, jestli ho to překvapilo příjemně nebo nepříjemně.

„Promiň,“ pokrčí Pip rameny. „Byl to takovej zbrklej nápad.

Měla jsem zavolat.“

Zac její omluvu beze slova přejde a otevře dveře. „Dávej na sebe pozor,“ rozloučí se.

Zavírající se dveře hlasitě cvaknou, takže Pip neslyší slovo

„indiánku“, které dodal. Juliana je ale zaslechne. Namíchne ji to, nicméně v tom není žárlivost. Je plná neklidu a připadá jí, že se dusí. Příloha Sunday Times „Recenze“ ji ani trochu nezajímá, natož aby pročítala celý štos víkendových novin. Ani ji nezajímá ta klaunka s malým močovým měchýřem. Také se necítí ani v nejmenším ohrožená. Proč taky? Klaunka jí připadá fyzicky nepřitažlivá a praštěná. Navíc se necítí ohrožená proto, že k Zakovi ve skutečnosti žádnou náklonnost necítí. Najednou má pocit, že se šíleně nudí. A je podrážděná. Bože, když mohla použít záchod v McDonaldu, kam ji a svého syna vzal Zac v poledne na oběd, ona, proč ho nemohla použít Pip?

„Odcházím, zlato,“ řekne Zakovi, aby zjistila, jestli jí to bude rozmlouvat. Zac jí to ale nerozmlouvá. „Mohli bysme se vidět koncem týdne.“

„Jasně,“ odpoví Zac.

„Nebo taky ne,“ dodá Juliana.

Zac pokrčí rameny.

„Tvoje švagrová určitě vymyslí nějakej skvělej program,“

prohodí Juliana a ironicky zvedne obočí.

Zac se na ni pronikavě zadívá. Na tohle nehodlá odpovídat.

Juliana tlačí na pilu, tlačí na něj, uvědomí si. Ale on se nechce nechat postavit do kouta jako zlobivý kluk. Nemá se za co ospravedlňovat, omlouvat nebo co vysvětlovat. Takže jen stojí na místě, nenuceně se

262

opírá o zeď a dívá se na svůj nový zelený obraz, šťastný, že bude zbytek odpoledne doma sám.

„Zavolám ti,“ řekne. Juliana beze slova odejde. Pip si celou cestu domů opakuje „sakra, sakra, sakra“. Jde co nejrychleji a při každém kroku, po Hampstead High Street, přes Belsize Park, dolů po Hasverstock Hill, a když odbočí vlevo na Prince of Wales Road, řekne „sakra“. Nohy buší do chodníku, srdce jí buší v hrudi a skanduje „sakra, sakra, sakra“. Teprve když před sebou spatří Kentish Town Baths, trochu zpomalí a přestane klít. Udělaly se jí puchýře. A bolí ji hlava. A samozřejmě, když dorazí domů, záznamník naléhavě bliká, a než zavře dveře a rozsvítí, začne zvonit telefon. Už se ho nebojí zvednout. Neřeší, kdo to bude. Co se má stát, stane se. „No?“ Je to Cat.

„Jsem na přípojce.“ To je Fen.

„No,“ řekne Pip sestrám, zatímco se vyzouvá z bot, stahuje si ponožky a prohlíží puchýře. „Udělala jsem to.“

„Ne!“ vydechne Cat, plná úžasu.

„Ne!“ vydechne Fen obdivně.

„Jo,“ potvrdí Pip. „Zazvonila jsem u něho a řekla mu ‚Ahoj,

indiánku‘.“

„Ahoj, indiánku,“ deklamuje Cat, jako by to byl verš, který si musí zapamatovat.

„Úžasný!“ prohlásí Fen vzrušeně.

„Udělala jsem to,“ opakuje Pip, „řekla jsem: Ahoj, indiánku‘. A je

to.“

„A co on?“ zeptá se Fen.

„Co řekl on?“ chce vědět Cat.

„Nic,“ odpoví Pip, „nejdřív. Ani jeho přítelkyně.“ Sestry zalapají po dechu. „A tak jsem předstírala, že se potřebuju vyčurat.“ Fen a Cat jsou příliš šokované, aby řešily, jestli to byl dobrý plán nebo ne.

„A pak jsem odešla.“

Fen s Cat se snaží ujasnit si fakta. Indiánka, přítelkyni a prosbu, jestli si Pip může dojít na záchod. Přemítají, co by udělaly ony. Přemítají, co měla udělat Pip.

263

„Vsadím se, že zavolá,“ prohlásí Fen rozhodně, i když si v hloubi duše myslí, že to teď vypadá dost beznadějně.

„Já taky,“ prohlásí Cat a v duchu si myslí, že zeptat se po tom trapasu s indiánkem, jestli si může dojít na záchod, rozhodně nebyl dobrý tah.

„To je fuk,“ řekne Pip. „Udělala jsem to, a to je hlavní.“ Připadá si totálně vyčerpaná, jako by říct „ahoj, indiánku“ bylo samo o sobě stejně ucelené vyznání jako ta, která vymyslela při toulkách po vřesovištích. Nějak má pocit, že se zbavila povinnosti. Popravdě řečeno, věta „Ahoj, indiánku“ vyžadovala obrovské množství energie. Musí si jí trochu nechat, protože chce do večera natřít zárubně v kuchyni na malinovo. Zapne Rádio 2 a vypne mozek. Zac uklidí podnos s šálky až skoro o půlnoci. V jeho šálku usychá usazenina. Julianin je napůl plný a tekutinu a stěny šálku teď pokrývá bezbarvý povlak. Ale jeho pozornost upoutá Pipin šálek. Je samozřejmě čistý. Nicméně ho vloží do myčky, jako by byl špinavý. Než si jde lehnout, překvapí ho, že si přitiskne k nosu osušky v koupelně. Pip z nich necítí. Řekne si, že se o to stejně nesnažil; řekne si, že chtěl jen zjistit, jestli nejsou potřeba vyprat, přestože dobře ví, že je používá teprve dva dny, protože je tam vlastnoručně dával. To je ale zvláštní vývoj událostí. Nečekaná návštěva Pip bylo to poslední, co to odpoledne, nebo vlastně kdykoli jindy, čekal. Vlastně na ni v poslední době vůbec nemyslel. S výjimkou rána, kdy vstoupila do jeho snů, přestože byl ve skutečnosti v posteli s Julianou.

Řekla mi „indiánku“. Zvláštní. A jak divně se chovala, objeví se tu, na tváři má nadšenej výraz, řekne mi „indiánku“ a zeptá se mě, jestli si může dojít na záchod. Co to vlastně ten indiánek je? Mohl bych se zeptat June, určitě to bude nějaká chuťovka. Zavolej June! Udělej to. Zavolej June, Zaku. Zeptej se jí, co jsou indiánky.

Samozřejmě nic takového neudělá.

Na druhou stranu, vždycky jsem si myslel, že je klaunka trochu praštěná.

Zac si jde lehnout a před spaním myslí na audity.

264 „Co je indiánek?“ Ruth se na Zaka podívala a pomyslela si, že je to divná otázka vzhledem k tomu, že se na to ptá o přestávce během představení Tramvaj do stanice Touha. Pohlédla na Julianu a spiklenecky, jak doufala, povytáhla obočí.

„Co je indiánek?“ opakoval Zac.

„To je zákusek,“ odpověděla Ruth a napadlo ji, jestli ten gin s tonikem není nějaký slabý. „Placička z lineckýho těsta se sněhem a lesklou polevou.“

„Aha,“ řekl Zac, napil se a pomyslel si, že je to drzost, když si v divadelních barech dovolí tak bezostyšně pančovat alkohol vodou.

„Proč se ptáš?“ zajímala se.

„Jen tak,“ pokrčil Zac rameny. Ozvalo se druhé zvonění.

„V neděli odpoledne se u nás zastavila jeho kamarádka,“

informovala ji Juliana, „zničehonic. Potřebovala na záchod.“ Ruth přikývla, ale nebyla o nic moudřejší. „A přinesla indiánky?“

„Ne,“ rozesmál se Zac. „Řekla mi ‚indiánku‘.“

„Kdo to byl?“ chtěla vědět Ruth. „Znám ji?“

Juliana mlčela, jako by si nedokázala jméno návštěvnice vybavit.

„Ta klaunka,“ vysvětlil Zac.

Dámy a pánové, vraťte se prosím na svá místa.

Zac zamířil do hlediště. „Pak se mě zeptala, jestli si může dojít na záchod,“ sdělil Ruth, která na něj upřeně zírala a nedokázala

odhadnout, co by mohl jeho výraz znamenat.

Stačí říct, že Ruth se na druhé dějství nedokázala vůbec soustředit, přestože lístky byly nekřesťansky drahé a Glenn Closeová úžasná. Zoufale toužila zavolat June. Okamžitě. A také být se Zakem o samotě, aby ho mohla vyzpovídat. V tu chvíli jí také připadalo jako dobrý nápad zavolat klaunce.

V tom musí být něco víc. Člověk se jen tak neobjeví u cizích dveří a neřekne: „Ahoj, indiánku, můžu si u tebe dojít na záchod?“ V tom musí být něco víc. Zac si přece nemůže myslet, že to byla náhoda. Určitě tuší, že je v tom něco víc. Bože! Pip se objeví s indiánky a plným močovým měchýřem a Juliana je u toho! 265

Ruth odmítla Zakův návrh, aby si zašli po divadle na skleničku. A byla příliš roztržitá, aby si v autě cestou domů povídala s manželem. Na to, aby zavolala June, bylo už moc pozdě. Ale stejně jí poslala esemesku.

Pip byla v ne u Z. Rekla mu indianku a

zeptala se, jestli si muze dojit na záchod. J.

byla u toho…

Zac odmítl Julianin návrh, aby u ní přespal. Byl unavený. V práci se objevily nečekané problémy. Vzal si domů taxík. Měl hlad. Neměl o těch pitomých indiáncích mluvit. Teď dostal šílenou chuť na něco sladkého. Požádal řidiče, aby zastavil u obchodu s nočním provozem. Měli bakewellské koláčky a fondánové pusinky. Nedokázal se rozhodnout. Nakonec si koupil obojí. 266

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

„J akoby náhodou“. Zac to spojení miloval. Také se mu líbil výraz „skoro“, protože dokázal okamžitě vrhnout pozitivní světlo na očividně negativní situaci. Slovem „skoro“ jste mohli popřít, že jste neudělali něco, co jste měli, ale díky tomu to vypadalo, že šlo o nevinné časové nedopatření. „Jakoby náhodou“ vám zase umožňovalo zbavit se jisté části zodpovědnosti. A tak, jakoby náhodou, Zac v úterý večer použil High Barnet, vedlejší trasu Severní linky metra, místo trasy Edgware. A samozřejmě, aby se dostal zpátky, musel vystoupit v Kentish Town. Ale jako by nestačilo, že si spleti trasy, cestou přes nástupiště usoudil, že si asi zapomněl skočit před odchodem ze zaměstnání na záchod, jakoby náhodou. Ve skutečnosti na záchod nepotřeboval, ale na druhou stranu, říct jen, že vlak na trase Edgware má zpoždění v Camden Town? Co by udělal pak? Páni! Copak se Štěstěna neusmívá na ty, kteří to potřebují, jen se podívejte, kde je! V Kentish Town! To je ale šťastná shoda okolností. Zná někoho, kdo má záchod. Hned za rohem. Kdo mu dluží laskavost. Skočí se vyčůrat a za půl hodiny bude doma. Je to jen malá zacházka. Žádný problém.

Když Pip uslyšela zvonek, zaúpěla. V tuhle dobu stál většinou za dveřmi nějaký vagabund, který se jí snažil vnutit nekvalitní potřeby pro domácnost v rámci akce na podporu nějaké pochybné záležitosti. V důsledku toho jí přetékaly kuchyňské zásuvky křiklavě oranžovými prachovkami, které spíš zanechávaly chuchvalce, než stíraly prach. Měla tolik párů gumových rukavic, že by jimi mohla vybavit rodinu chobotnic, i když materiál byl tak tenký, že dokonce i teplá voda se zdála vařící a horká v nich okamžitě vytvářela díry. Pip zakoupila čistič na troubu, jehož jediné stříknutí ji omámilo natolik, že se pak několik dní neodvážila troubu použít. Zakoupila mycí

267

houby, které se po kontaktu s vodou rozpadly dávno předtím, než uviděly pánvičku; zakoupila igelitové sáčky, které se nedaly otevřít. Plastové misky s víčky, která netěsnila, osvěžovač vzduchu na toaletu, který toxicky páchl, a aviváž, která nevoněla. Takže ne, tohle úterý otevřít nepůjde. Koupit si užitečnou věc, sypat svoje drobné do kasiček výběrčích na nárožích nebo posílat šeky na charity, které otisknou v novinách dojemnou výzvu ke sbírce, je jedna věc. Ale investovat svoje těžce vydělané peníze do odpudivých pobudů, kteří jí zvoní za dveřmi, je něco úplně jiného. O další krámy nestojí. Další čisticí prostředky už nepotřebuje. Vlastně na ně ani nemá místo. Tak či tak v hloubi duše nevěřila, že výtěžek jde na takzvané dobročinné účely, spíš se bála, že sponzoruje každodenní vdechování čističe na trouby nebo nějakého jiného rozpouštědla. Takže ke dveřím nešla. Seděla na pohovce, ztišila zvuk dálkovým ovladačem a tiše si opakovala „odprejskni, odprejskni, odprejskni“.

Zvonek opět zadrnčel.

Odprejskni, sakra!

A znovu, tentokrát několikrát za sebou a k tomu někdo vytrvale cvakal její schránkou na dopisy. Ta drzost!

Pip si vzdychla a naštvaně si pomyslela, že všechno má své meze. Tentokrát je požádá o průkaz totožnosti a řekne jim, že si to nejdřív ověří, a když se pak bude chtít na jejich zboží, s dvanáctiměsíční zárukou, podívat, zavolá jim. Namíchnutě odpochodovala ke dveřím. „Už jdu!“ vyštěkla. „Proboha.“

Byl to Zac.

*

Nic ke koupi, nic na prodej. Zůstala stát a zírala na něj. „Můžu si u tebe dojít na záchod?“ zeptal se.

Může si u mě dojít na záchod?

Protože stále mlčela, krátce, ale prosebně zkroutil rty. „Spletl jsem si vlak,“ vysvětlil skoro omluvně, „a šíleně potřebuju čůrat.“

Může si u mě dojít na záchod?

Pip zavrtěla hlavou, aby se vzpamatovala. „Jasně,“ vyhrkla a došlo jí, že Zac si nezaslouží ten přísný výraz, který nasadila, protože

268

čekala žebrajícího pobudu. „Jasně,“ opakovala. „Promiň. Pojď dál.

Myslela jsem si, že prodáváš prachovky.“

Zac se rozesmál a vešel za ní do bytu. „Přicházím s prázdnýma rukama, ale s plným močovým měchýřem,“ prohlásil. Když vstoupil do obývacího pokoje, uvědomil si, že se něco změnilo, ale nedokázal přijít na to co.

Chvilku tam vedle sebe stáli a mlčeli. „Nedáš si něco k pití?“

zeptala se Pip, náhle stísněná, že v ponožkách, které byly každá jiná,

džínách a s neumytými vlasy vypadá příšerně. Chtěla, aby řekl „jo“, zaprvé protože chtěla, aby zůstal, a zadruhé protože chtěla vklouznout do ložnice, a když už nic jiného, alespoň si převléct ponožky. Až bude v kuchyni, mohla by se štípnout do tváří. To se naučila od Scarlett 0’Harové, a i když pak z toho člověka pálí oči, rozhodně mu zčervenají tváře. Stáhla by si vlasy do culíku, věděla, že na ledničce, hned vedle náhradních klíčů a baterky, leží spona na vlasy.

„Jo,“ odpověděl Zac, „proč ne? Třeba hrnek čaje?“ „Fajn,“ prohlásila Pip a odešla do kuchyně.

Zírala na varnou konvici, aniž do ní napustila vodu, zapnula ji nebo ji ve skutečnosti vůbec viděla. Myslela na něco úplně jiného. Panebože. Poprvé v životě si přeju, abych mohla někomu zavolat. Chci říct Megan: „Je u mě doma a já mu dělám čaj!“, chci zavolat Fen a říct: „Vypadám příšerně - co je důležitější, vlasy nebo ponožky?“ Strašně ráda bych poslala Cat esemesku: Kurva! Z.

je tady. Co mam delat??

Ale nemůžeš, protože tvůj mobilní telefon se nabíjí v obývacím pokoji.

Vím, že sem jen zaskočil, ale skoro se nemůžu dočkat, až odejde, abych mohla začít telefonovat!

Nedělej si starosti s ponožkami. Prostě uvař čaj. Přidej k němu talířek se dvěma KitKaty. Spona na vlasy je skutečně na ledničce, v odrazu, které vrhá kuchyňské okno, si můžeš trochu upravit vlasy.

Když se Pip vrátila s podnosem; zjistila, že Zac si udělal pohodlí, uvelebil se na pohovku a listuje Bydlením. Vzpomněla si, jak tam před dvěma měsíci seděla vedle něho, ptala se ho, jestli se mu líbí její

269 legíny, její kolena a jejich polibky. Jak odešel a jak se pak vrátil. A našel ji do půl těla nahou. A jak se předtím, než šli do postele, nádherně mazlili. A jak u ní zůstal celou noc.

„Čaj,“ oznámila a významně se podívala na nově vymalované zdi, protože Zac si jich evidentně nevšiml.

„Dík,“ odpověděl.

Usrkávali čaj, usmívali se na sebe, delikátně chroupali KitKat a zdvořile se jeden druhého vyptávali na práci.

„Bylas dneska ve Svatý Bee?“ zajímal se Zac. „Náročný?“

„Abych byla upřímná,“ odpověděla Pip, „dneska to bylo úžasný.

Někdy je klaunování v nemocnici psychicky vyčerpávající, protože usmívat se, poskakovat a žertovat je tvoje práce, a přitom by sis nejradši sedl někam do kouta a brečel. Dneska ale byly děti tak statečný a nádherný, že jsem odcházela ve skvělý náladě. Nadchlo mě to, nabily mě energií.“

„Jsi úžasná,“ obdivoval ji Zac.

„Blbost.“ Pip jeho poklonu smetla ze stolu a myslela to vážně, a Zakovi díky tomu připadala ještě úžasnější. „A co ty?“ zeptala se, protože chtěla změnit téma, o své práci by mohla mluvit celou noc, ale chvála ji uváděla do rozpaků. „Pořád zahrabanej v číslech?“

Zac zasténal. „Někdy mi to připadá jako noční můra,“ odpověděl.

„Ještě nedávno se nám fantasticky dařilo, firmě, a ještě víc našemu oddělení. Najednou, z důvodů, kterýma tě nebudu nudit, to vypadá, že nebudou prémie, zdá se, že jsme přišli o významnýho klienta a tým se mi rozpadá před očima.“

Pip nevěděla, jak na to reagovat. „To mě mrzí,“ hlesla. Odmlčela se a napadlo ji, jak trapně a otřepaně to znělo. Takže potom řekla to, co si skutečně myslela. „Asi to nemáš jednoduchý, tvý podřízený vidí, jak si hovíš v koženým křesle ve vlastní kanceláři, a přemítají, jestli stojíš za nima nebo ti jde jen o vlastní prospěch.“

„Bože, Pip,“ vzdychl si Zac, „je to přesně tak, jak říkáš. Sledujou mě mý nadřízený i podřízený. Připadá mi, že mi nikdo nevěří.

Popravdě řečeno, pracovní problémy mi najednou připadají

nepodstatný, když vidím, jak se rozpadá kolektiv. Byl bych mnohem radši, kdyby se lidi zase stmelili, než aby mi přišly na konto prémie.“

270

„Takže se točíš v křesle, lámeš si hlavu, jak to udělat, aby všechno zase fungovalo, ale oni vidí, jak se točíš v křesle, a myslí si, že sedíš pěkně v teplíčku a je ti to fuk.“

„Jo,“ přisvědčil Zac, „je to šíleně stresující. A já s tím nemůžu nic dělat. Nemůžu to nijak ovlivnit.“

Pip něco soucitně, jak doufala, zahučela.

„Už bych měl jít,“ řekl Zac a opatrně položil šálek s talířkem na stolek. „Musím ještě něco dodělat. Díky za čaj.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla Pip, odložila šálek a chvatně vstala.

„Potěšilo mě, že ses tu zastavil.“

Najednou si oba uvědomili, že Zac si vlastně na záchod nedošel.

A udělat to teď by bylo ještě podezřelejší. A tak tam stáli, trochu rozpačitě se usmívali a Zac blábolil něco o tom, že si tedy vezme svoje věci a půjde. A tak si vzal Evening Standard a bundu. „No,“

prohodil, „tak se měj hezky.“

„Ty taky, Zaku,“ odpověděla Pip, „ty taky.“ Chovali se tak oficiálně, až Pip skoro napadlo, jestli si nepodají ruce. Odmlčela se a zadívala se dolů. Na Zakovy boty. Blesklo jí hlavou, jestli není nemístné, aby byl muž ve světle hnědých semišových botách daňovým specialistou. Neměl by mít Zac na nohou pohodlné

polobotky, elegantní mokasíny nebo robustní pohorky? Ale Pip vždycky věděla, že na Zaku Holmesovi je něco víc než jen vnější vzhled, a věděla, že je to její chyba, že si toho všimla teprve nedávno. „Uhm,“ znejistěla. „Omlouvám se za tu neděli,“

zamumlala.

„Cože?“ vykoktal Zac, jako by nerozuměl.

„Že jsem se tam tak zničehonic objevila. Bez upozornění. Měl jsi společnost.“

„Neomlouvej se,“ namítl Zac. „Jen mě mrzí, žes nezůstala na čaj.“

„Měl jsi společnost,“ opakovala Pip.

Mrzí mě, že jsem měl společnost, pomyslel si Zac, kéž bych ji neměl.

Kéž bys to řekl nahlas, protože tvoje mlčení Pip ničí.

Právě když položila ruku na zástrčku, ozval se zvonek. „Sakra,“

řekla, „vsadím se, že je to ten neodbytnej prodavač prachovek.“

271

„Počkej,“ pronesl Zac, „nech to na mně.“ Přátelsky pohovořil s podomním obchodníkem a vzápětí zjistil, že je lehčí o pět liber a má doživotní zásobu utěrek na nádobí. Pip chtěla, aby Zac zůstal, na večeři, na další šálek čaje, dalších pět minut. Ale nevěděla, jak mu to říct. A tak mlčela. A tak Zac odešel. Vyběhl po schodech ze suterénu na chodník. Podíval se dolů na Pip, která stála mezi dveřmi a světlo v pozadí kolem ní vytvářelo svatozář. Vlasy měla rozcuchané. Ponožky každou jinou. Džíny jí neseděly. „Ahoj,“ řekl. „Ahoj,“ řekla. Zamířil k metru a Pip sledovala, jak odchází. V okamžiku, kdy se blížil na konec jejího domu, právě když chtěla zavřít dveře, se zastavil a opřel se o zábradlí. „Pip,“ zavolal dolů, „co je indiánek?“

„To je zákusek. Placička z lineckýho těsta se sněhem a lesklou polevou,“ odpověděla bezelstně. „Dělají se hlavně na dětský oslavy.

Jako byla ta Tomova. Někdy se zdobí oříškama, mandlema a kandovaným ovocem. Jako to dělá June.“

„Aha,“ přikývl Zac, „myslel jsem si to. Tak ahoj.“

„Pa pa,“ řekla Pip.

Možná ses neměl zeptat co, ale proč, Zaku. Možná jsi neměla být

tak doslovná, Pip.

*

Zavřela dveře a okamžitě si připadala šíleně osamělá. A ubohá.

Byt jí připadal příšerně veliký. Cítila se maličká. Ztracená.

Obklopená sytými barvami na zdech a lištách si připadala jako Alenka z knížky Lewise Carrolla. Na ničem nebyl nápis „Vypij mě“.

Jen dva prázdné šálky od čaje.

Nevšiml si. Zac si těch barev nevšiml.

Ale ani si nedošel na záchod, Pip.

Někdy musíte člověka na ty nejočividnější věci upozornit. Ví, že je něco jiné, že se něco změnilo, ale prostě nedokáže zjistit co. Juliana zavolala Zakovi, právě když zahýbal do své ulice. „Ahoj,“ řekla.

272

„Ahoj.“

„Jak se máš?“

„Dobře a ty?“

„Taky.“

Rozhostilo se ticho. Zac poslal po telefonu vibraci, o níž doufal,

že to ticho vyplní, což naopak vyjádří víc než slova. „Volám kvůli tomu zítřku,“ řekla Juliana, jako by pozorně poslouchala.

„Proč?“ zeptal se Zac.

„Chci ho zrušit,“ vysvětlila Juliana.

„Dobře,“ odpověděl Zac.

„Za tři týdny se vracím domů,“ dodala Juliana.

„Jasně,“ pronesl Zac.

„Je pár věcí, který potřebuju před odjezdem vyřídit,“ pokračovala Juliana, „a další, o kterých mám pocit, že jsou vyřízený.“

Zac četl mezi řádky, podíval se na temně modrou oblohu říjnového večera a poděkoval svým šťastným hvězdám.

„Zaku?“ ozvala se Juliana.

„Poslouchám,“ řekl Zac. „Chápu,“ řekl Zac. „Souhlasím,“ řekl Zac.

„Fajn,“ odpověděla Juliana. „Před odjezdem se ozvu. Chci uspořádat večírek na rozloučenou.“ „Jasně,“ přitakal Zac, ale věděl, že bude zaneprázdněný. „Tak jo,“ řekla Juliana, „bezva.“ „Měj se,“ rozloučil se Zac. „Užívej si, a dávej na sebe pozor.“ Dojalo ji to. Ve skutečnosti ji nenapadlo popřát mu hodně štěstí nebo mu říct, aby na sebe dával pozor. „Všechno dobrý, Zaku?“ „V pohodě, Juliano.“ Když Zac dorazil domů, zaplavil ho pocit úlevy. Opřel se zády o dveře, sjel po nich do podřepu, zavřel oči a pažemi si objal kolena. Mohl buď usnout, nebo skákat radostí, v tu chvíli se nedokázal rozhodnout, a tak dál seděl a vychutnával si klid v bytě a pocit ulehčení, který mu ten telefonát znovu vnesl do života. Juliana mu ušetřila nepříjemný úkol, který dlouho odsouval. Kupodivu ji teď měl raději než kdykoli předtím. Také si díky tomu uvědomil, že ji 273

vlastně rád nikdy neměl, jen se mu líbila a bral si od ní to, co nabízela. Pochopil, že totéž platilo pro ni, a ani trochu mu to nevadilo. Ať bylo mezi nimi cokoli, ať se o cokoli dělili nebo si brali, bylo to na obou stranách rovnocenné a vyrovnané. Využívali se, ale nezneužívali. Nakonec to prostě všechno spotřebovali. Díky bohu, pomyslel si, že měna poslední chvíli předběhla. I když jsem v hloubi duše věděl, že by se nezlobila nebo by jí ani trochu nevadilo, kdybych s tím přišel já, ukončovat vztahy opravdu není moje hobby.

Zac vstal, zul si boty a do každé nacpal zmačkané včerejší noviny, protože byly po polední průtrži mračen stále vlhké. Dnešek byl jedním z těch vzácných dní, kdy Zac skutečně záviděl svým kolegům, kteří do zaměstnání nosili oblek a košili s tuhým límečkem. Přinejmenším to znamenalo, že měli něco specificky pracovního, co mohli po příchodu domů fyzicky odložit. Zac se ale mohl jen převléct z jedněch džínů Gap do jiných, sundat si jedno tričko a natáhnout si podobné, i když jiné barvy.

Zajímalo by mě, jestli mi vlastně někdo závidí. Podle mě se většina chlápků v mým věku buď rozhodne žít sama, nebo jsou ženatý. Já vlastně ani do jedny z těch kategorií kvůli Tomovi nepatřím. Asi bych si měl zvyknout, že tak budu žít dál, někdy milostnej románek, jindy samota.

Jedinou konstantou je Tom. A jestli je to tenhle případ, neměli by mi ostatní závidět?

Zazvonil telefon. Zaka napadlo, jestli si to třeba Juliana nerozmyslela. V tom případě by ho nechal zvonit. Ale pravděpodobnější bylo, že jde o pracovní hovor. Měl by to vzít.

Byla to Ruth. S návrhy, co by mohli výhledově podniknout.

„Hodil by se mi čtvrtek,“ řekl jí Zac, protože na zítřejší vernisáž neměl náladu.

„Skvělý,“ zajásala Ruth. „Takže mám zamluvit stůl pro čtyři?“

„Juliana nepřijde,“ sdělil jí Zac konverzačním tónem.

„Cože?“ zajíkla se Ruth, a jak byla zvědavá, přitiskla si sluchátko pevněji k uchu. „Děje se něco?“

274

„Ne,“ ujistil ji Zac, „jen jsme…“ Odmlčel se. Jak jí proboha může vysvětlit, co mezi ním a Julianou bylo? Už nejsme dva lidé, kteří spolu spí? Už jsme náš poměr ukončili? Už nemáme chuť se spolu vídat? „Víš,“ nadechl se Zac, „Juliana už se mnou nikam chodit nebude. Dalo by se říct, že to mezi náma vyšumělo.“ Ruth byla tak ohromená a šťastná, že zavřela pusu ze strachu, že nadšením vyjekne, protože ničeho jiného schopná nebyla. Cítila, že kdyby to udělala, Zac by si mohl myslet, že to považuje za svou zásluhu. A pak by třeba změnil rozhodnutí. A požádal Julianu, aby ho vzala na milost. Ne. Když ho Ruth dodačila tak daleko, nedovolí mu, aby se vrátil třebas jen o krok zpátky. „Ale s tím čtvrtkem počítám,“ pokračoval Zac nenuceně, „pokud ti ovšem nevadí, že přijdu sám.“ Ruth se rozesmála. „Ale vůbec ne,“ prohlásila, i když by mnohem radši řekla „Nejvyšší čas“ a vyzvídala. „Moc rádi tě uvidíme.“ Zoufale toužila slyšet podrobnosti. „Seš v pohodě?“ „Jasně,“ ujistil ji Zac. „Tak fajn,“ opáčila Ruth opatrně, zatímco dumala, jak pokračovat. „Tak fajn.“ Toužila jejich rozchod rozpitvat. „Na velkou lásku to stejně nevypadalo,“ poznamenala vážně a rafinovaně, „mezi tebou a Julianou.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Zac, „proto vlastně o nic nejde.“

„Co na to Juliana?“ zajímala se Ruth.

„Popravdě řečeno,“ vysvětlil Zac otevřeně, „Juliana se rozešla se mnou, ne já s ní.“

Ruth to tak rozhodilo, tak příšerně zklamalo, tak zaskočilo, že málem vykřikla: „Ne, ne, ne! Takhle to být nemělo! To tys jí měl dát kopačky! Všechno jsem dokonale naplánovala. Sakra! Co se zvrtlo?“ „V každým případě,“ pokračoval Zac, „se uvidíme ve čtvrtek.“ „Jasně,“ podařilo se jí nakonec vyslovit. Znala Zaka natolik dobře, aby věděla, že v tuhle chvíli z něho žádné další informace nevytáhne. „Sakra!“ zamumlala a zavěsila. „Do hajzlu.“ Billy zvedl hlavu. „Máma právě řekla sprostý slovo,“ sdělila mu a v duchu si pomyslela, že mohla říct mnohem sprostější, „ošklivá máma.“ Zavolala June a dál si nepřítomně mumlala: „Ošklivá, ošklivá máma.“ Billyho, jehož slovník se vytříbil na hollowayských hřištích, 275 ta nadávka nešokovala ani neohromila. Odešel za otcem, aby si spolu zahráli na PlayStationu. Oba dva vždycky u obrazovky hodně a oprávněně nadávali. „Do hajzlu,“ zaklela Ruth do telefonu, zatímco rukou přikrývala mluvítko pro případ, že by byl Billy stále v doslechu, „určitě neuhodneš, co se stalo.“

Zac neměl chuť nad Julianou uvažovat, co to všechno znamenalo, pokud to vůbec něco znamenalo. Koneckonců, pokud by měl čas přemýšlet o Julianě, určitě měl čas přemýšlet o práci, a ta pro něj byla přednější. Tudíž Zac neměl čas ani možnost přemýšlet ani o Pip. Stačilo, že se rozhodl udělat cestou domů nečekanou zajížďku. Teď by ale nedokázal přijít na to, proč se u ní zastavil. Vlastně nemohl uvěřit, že byl u ní v bytě. Zjistit, proč to proboha udělal, by trvalo příliš dlouho. A právě teď neměl čas o tom dumat. Čekala ho práce. Zapnul počítač a odpojil se od okolního světa. Když zazvonil telefon, připadalo mu, že uplynulo teprve několik minut. Ale pohled na hodinky mu prozradil, že se blíží půlnoc. Mohl to být pracovní hovor. Měl by to vzít.

„Je to láskyplný oslovení,“ oznámil mu Ruthin hlas bez pozdravu.

„Co?“ zeptal se Zac, zaklapl laptop a opřel se, aby si udělal při nočním klábosení se švagrovou pohodlí. „Indiánek,“ vysvětlila Ruth pyšně, jako by od té doby, co spolu byli včera večer v divadelní restauraci, prováděla v každé volné chvilce důkladný průzkum.

„Aha,“ hlesl Zac, který náhle ztratil náladu na klábosení a místo toho se cítil jen příšerně unavený.

276

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ P ip to všechno totálně vyvedlo z míry. Přestože měla ze Zakovy nečekané návštěvy obrovskou radost, a přestože posedle analyzovala každou vteřinu, kterou u ní byl, každé gesto, každou větičku –, nakonec si nebyla jistá, proč vlastně přišel. Rozhodně se u ní ale nezastavil proto, že potřeboval na záchod. Ostatně ona u něho taky ne, když mu minulou neděli zazvonila u dveří. Přemýšlela, jak může přemýšlet, co se stane, když jí instinkt říká, že se nestane vůbec nic. Proč taky? Po takové době? Po tom všem, co se stalo předtím? Koneckonců, nebyl v tu neděli sám. Možná by se měla radovat z přátelství založeného na šálku čaje a záchodu. S jistotou věděla, že chce, aby Zac Holmes v jejím životě zůstal. Myslela si o něm, že je skvělý. Víc než skvělý. Takže i když ho nemůže mít celého, neměla by se spokojit alespoň s jeho částí? Také ji vyvedlo z míry, jak zbytečné bylo podělit se po telefonu o ten zážitek s Megan a Fen. Poslouchaly a žasly, ale nedokázaly z jeho návštěvy vyčíst o nic víc než ona. Nechtěla slyšet, jak Fen zdůvodňuje: „Nasedl do špatnýho vlaku a potřeboval na záchod.“ Znělo to příliš logicky a prozaicky. Rozladilo ji, když Megan prohlásila: „Páni! Taky tě považuje za svoji kámošku,“ přestože se jí Pip svěřila, že chce od Zaka něco víc než kamarádství. Když jí neříkají, co chce slyšet, proč jim to vykládat? To, že napsala Cat, která byla v Paříži na přípravné konferenci týkající se příští Tour de France, jí také přineslo zklamání. Její sestra byla evidentně tak šťastná, že je opět mezi svým bratrstvem v lycře a zpátky v náruči svého milovaného doktora, že na Pipinu dlouhou esemesku odpověděla jen několika povzbudivými slovy.

Pip si šla lehnout v depresivní náladě a vysmívala se sama sobě, že je hloupá, pokud si pořád myslí, že s tou situací může něco udělat.

Jenže když dřív nereagovala na Zakovu vytrvalost ona, jak by mohla čekat, po takové době, po tom, co se stalo, že zareaguje na její

vytrvalost on? 277 Nezavolám, nezavolám, nezavolám.

Jak často Pip nutila své kamarádky a sestry, aby si tohle opakovaly. „Neopovažuj se mu zavolat!“ říkávala jim. „A když máš pocit, že to uděláš, zavolej proboha nejdřív mně!“ A přestože její argumentaci věřily a věděly, že je rozumná, poslechly ji jen během dne nebo když byla s nimi. Nutkání bylo příliš silné. Samozřejmě, nakonec Pip zatelefonovaly a zkroušeně se jí přiznaly, že mu volaly. A jak toho litují. A aby jim pomohla, co mají dělat? „Tady nejde o to, abys dělala drahoty,“ snažila se jim Pip vysvětlit, „to není hra. Jde o to, aby ses mu představila v co nejlepším světle, ze všech stran. Zavolat, když mu nemáš co říct, nebo plácat nějaký hlouposti prostě není v tyhle chvíli dobrý. Nesmíš mu dát záminku, aby tě odmítl dřív, než pozná, jaká opravdu seš.“ „Ale jen bych mu řekla –“ „Ne!“ protestovala Pip. „Nedělej to! Nic tím nezískáš, jen všechno ohrozíš.“

A přesto teď sedí na rukou a se směsicí strachu a touhy zírá na telefon. Strašně moc chce Zakovi zavolat. Neví, co by mu řekla, možná jen „ahoj“ bez „indiánku“? Nebo by se ho zeptala na práci? Nebo na Toma?

Už vím! Mohla bych se zeptat, jestli jsem u něho v neděli nenechala rukavice.

Vždyť jsi s sebou rukavice neměla.

To Zac neví!

Nevolej, Pip. Teď ne. Nevolej, když nevíš, co říct. Neptej se ho na neexistující rukavice. Nevolej, když nevíš, co se děje v jeho životě. Kromě toho máš zpoždění a čekají tě pochůzky po lůžkových odděleních ve Svaté Bee. Je přece čtvrtek. Pip s obrovským sebezapřením Zakovi nezavolala. Ale já lituju, že někomu nezavolala, protože když pozdě odpoledne odcházela z nemocnice, dostala zničehonic nápad, který by každému, ať už ji znal nebo ne, připadal naprosto šílený. I kdyby zavolala sestře nebo kamarádce, byla tak přesvědčená, že to, co chce udělat, je naprosto 278 geniální, že by jí v tom žádná jejich hrozba, prosba ani výtka nezabránila.

To není pronásledování! Spíš naopak! Je to prostě báječný nápad a promyšlený čin. Mnohem lepší než telefonát. A vlastně se to Zaka týkat nebude, nicméně mu tím prokáže obrovskou službu. Zázračně to na něj zapůsobí a snad to i pozitivně ovlivní jejich budoucí vztah. Zac si totiž položí otázku, proč jsem to udělala, a dojde k jedinému závěru: protože jsem mu chtěla dokázat, jak moc o něj stojím.

Udělala co? Co máš za lubem, Pip? Odcházíš ze Svaté Bey, a přesto máš pořád na sobě klaunský kostým doktorky Chichi. A nemíříš na metro. Procházíš londýnskou City, usmíváš se a mrkáš na kolemjdoucí. Je ti jedno, jestli se smějí s tebou nebo tobě, usmívají se a to ti stačí. Když jsi tudy šla posledně, zoufale jsi vzlykala, vzpomínáš?

Našla jsem si lavičku. Vidíš! Támhletu. A najednou byl Zac u mě, utěšil mě a postaral se o mě.

A opil tě.

A pak jsme spolu poprvý strávili noc.

Co chceš dělat uprostřed Finsbury Circus? Hvězdy přes trávník pro bowls? Šaškovat na pódiu pro hudebníky? Mávat? Čekat?

Nechceš si to rozmyslet?

Neboj, já tu nezůstanu! Jdu támhle.

Za Zakem do práce? Teď? V pět hodin? Bez upozornění, natož bez domluvené schůzky? Takhle oblečená? Rozmysli si to!

*

To je ale den. Zac Holmes se podíval na hodiny a věděl, že bude muset zůstat v kanceláři ještě přinejmenším pět hodin. Zatočil se v křesle a zadíval se z okna na zelený úsměv Finsbury Circus. Spousta holubů. Pobuda. Dvojice manažerek na vysokých podpatcích, které cílevědomě kráčely na nějakou schůzku nebo zpátky do kanceláře na poslední telefonickou konferenci dnešního dne. Několik elegantních mladíků ze City už popíjelo v restauraci. Na lavičce seděl v ubývajícím světle byznysmen a jedl sendvič, hltal ho. Zac usoudil, že je to spíš pozdní snídaně než pozdní oběd nebo svačina. Napadlo 279 ho, do kolika hodin v noci bude ten muž dneska pracovat a v kolik hodin ráno začal. Zac si vzpomněl, že naposledy jedl někdy dopoledne. Housku s uzeným lososem. Velké tyčinky Twix. Dvě plechovky Red Bullu. Od té doby nic. Neměl čas, neměl chuť. Povzdychl si. V kolik se dnes večer dostane domů? Ani nemá smysl hádat. Neměl ani tolik času, aby se šel nadechnout čerstvého vzduchu, který, jak najednou cítil, zoufale potřeboval. Park na opačné straně ulice působil dneska nehostinně. Podzimní uniforma stromů, která ho minulý týden fascinovala, mu teď připadala poněkud jednotvárná a větve jakoby omšelé. Pobuda a všudypřítomní holubi. Hodiny, které šly pozpátku. Až se Zac znovu podívá z okna, bude tma. Ani nebude vědět, jestli tam pobuda pořád ještě je. Na dveře Zakovy kanceláře někdo energicky zaťukal. Zaťukal, jako by nepotřeboval svolení, aby mohl vstoupit. Dovnitř vpadli jeho nadřízení. Zac zahlédl své kolegy v Říši kójí, jak upírají oči na jeho kancelář. Většina se tvářila ustaraně, někteří podezíravě, další byli bílí jako stěna. „Takže,“ prohlásil velký šéf v příšerném obleku a robustních pohorkách a zavřel znepokojeným divákům dveře před nosem. „Pusťme se do toho,“ řekl o něco menší šéf v obleku, který byl místy oblýskaný, a v okopaných polobotkách.

„Propouštění,“ hlesl Zac, sundal si flísovou mikinu a prohrábl si vlasy.

„Udeřil jsi hřebík na hlavičku,“ rozesmál se velký šéf. „Budeš muset svůj tým zredukovat. Je to jediná možnost. O třicet procent.“ Nejdřív se Zac nezmohl na slovo a v duchu vymýšlel rychlá řešení, přesvědčivé námitky a zásadní problémy. Nic ho ale nenapadlo. Zaútočit mu pomohla jen panika; každé slovo, které pronesl, vycházelo z jeho loajality k firmě, z jeho hrdosti na své povolání, z jeho oddanosti ke kolegům. Byl daňovým specialistou, který střílel od srdce, ale jeho dlouhé střely se od šéfu, kteří se řídili mozkem, odrážely. Každé řešení, které Zac navrhl, každou námitku, kterou předložil, každý problém, který předpovídal, nadřízení rozhodně odmítli a smetli ze stolu.

280

„Jestli musím propustit třicet procent lidí, budu mezi nimi,“ prohlásil Zac klidně. To nebyla výhrůžka. To byla čest. Zákon morálky. Karma.

„Nesmysl,“ namítl šéf v pohorkách, „a ty víš, že je to hloupost.“

„A víš, že je propouštění nutné,“ dodal šéf v okopaných polobotkách. „Takový je byznys. Takový je život.“

„Jestli odejdeš, opustíš potápějící se loď,“ pokrčil velký šéf rameny. „Tak se kapitán nechová.“

„Víš, že by bylo lepší, kdybys zůstal,“ dodal menší šéf.

„Přemýšlej o tom. Nech si to projít hlavou.“

Zac je chtěl oba proklít a říct jim, aby se šli se svým zaměstnáním bodnout. Především chtěl najít způsob, aby jeho tým zůstal

kompletní. I kdyby to bylo pro byznys špatné.

Šéfové odešli a Zac se zatočil v křesle. Možná je čas na změnu. A přesto, nebude to pak pro jeho tým ještě horší? Jestli na protest odejde, neutopí se ti, co zůstanou? A dostanou ti, co odejdou, královské odstupné a skvělý posudek? Co má dělat? Potřeboval by si dát panáka. Lucozade, výrobce tvrdil, že člověka osvěží, ať je právě dole nebo nahoře. Zac jím jen uhasil žízeň. Lokl si z láhve. A pak se zakuckal.

Co to sakra je? Co to je?

*

V Říši kójí je obrovské pozdvižení. Klaunka víří mezi Zakovými kolegy, zpívá, žertuje a piští. Sundává lidem brýle z nosu, otáčí jim kravaty na záda, dělá hvězdy mezi stoly, popíjí jejich nápoje z automatu, bere si mátové žvýkačky, zkouší si jejich saka přehozená přes opěradla. „Co se to sakra děje?“ Zac neví, jestli má zůstat schovaný v kanceláři nebo statečně vyjít ven a svůj užaslý tým chránit.

„Co to provádí?“

Klaunka čechrá lidem vlasy, píchá se do oka pravítky, kreslí do bloků obrázky, klopýtá přes neviditelné kabely, hopsá mezi osazenstvem, falešně prozpěvuje a něco si šíleně mumlá.

„Co to tady provádí?“ 281

Klaunka vyskočí na stůl, udělá stojku, která vypadá děsivě vratce. Teď se napřímila. A uklání se. „Do prdele, hlavně ne balónky.“ Klaunka usoudí, že tihle nudní dospělí nebudou stát o balónky ve tvaru jezevčíka nebo želvy. Ne. Na pořadu dne jsou pánská přirození. Přinejmenším pro dámské osazenstvo.

„Kristepane.“

Zac zděšeně sleduje, jak klaunka rozdává jeho ohromeným kolegyním balónky ve tvaru penisů. Najednou dostane strach, co proboha obdrží muži. „Dost.“

Zac se vynoří z kanceláře právě v okamžiku, kdy Pip stojí na jedné noze, vyrábí poslední balónkový penis a trylkuje: „Odveďte mě k veliteli!“

Všichni upírají oči na Zaka. Jeho podřízení vypadají zmateně.

Drží nafouknuté penisy. Vytahují si z vlasů papírové konfety.

Upravují si kravaty. Ale klaunka se tváří nadšeně a vítězoslavně. Je příliš nabitá energií a darebáctvím, aby analyzovala Zakův výraz.

„Pane Holmesi!“ vykřikne rozverně, seskočí ze stolu, několika hvězdami se dostane až k němu, a zatímco mu sype konfety na hlavu, z umělohmotné gerbery, kterou má na klopě, mu stříkne přímo mezi oči proud vody.

„Kurva,“ sykne Zac. Když klaunka zaregistruje jeho výraz a tón, zkamení. Ztuhne. Zírá na něj. Nedokáže se pohnout. „Tudy, prosím,“ vyplivne Zac, pevně ji chytí za loket a vleče ji k východu. Zac zuří. Bolestivě a nepřátelsky ji drží za loket. Naštvaně seběhne dvě křídla schodiště, přestože klaunka ve svých obrovských křuskách klopýtá, aby mu stačila. Na podestě, dostatečně vzdálené od Říše kójí i od recepce, se Zac zastaví. Podívá se na Pip. Pustí ji a dá si ruce v bok. Mračí se a mlčí. „Napadlo mě,“ hlesne Pip a masíruje si paži, „že bych mohla tvým lidem zvednout náladu.“ Pokrčí rameny. „To je všechno. Koneckonců, je půl šestý. Myslela jsem si, že to bude příjemný zakončení náročnýho dne.“ Skousne si ret, protože je nešťastná a taky protože se zoufale snaží Zaka obměkčit.

282

Zac se zasměje, ale neupřímně. Ten smích je ironický a Zac je vzteklý. „Tohle nejsou děti, kurva!“ vyštěkne. „Tohle nejsou děti, který potřebujou rozveselit. Kurva! A pracovní doba ještě rozhodně neskončila, jestli to chceš vědět, budeme makat celou noc. Bože.“ Pip zkormouceně přešlápne z nohy na nohu. „Promiň,“ pípne.

„Třetině hrozí vyhazov,“ dodá Zac nevěřícně. „Opravdu si myslíš, že jim zlepší náladu nějaká blbá klaunka pro děti, která poskakuje po stolech, tahaje za uši a stříká na ně vodu?“ Pip chce namítnout, že klauni nejsou jen pro děti. Ale Zac jí nedá příležitost. „Fakt si myslíš, že když jim rozdáš nafouklý ptáky, že si ty lidi pomyslí: ‚Páni, přišel jsem o práci, ale koukněte! Ten balónek vypadá jako frantík!‘?“

Pip připadá, že nemá cenu mu vysvětlovat, že to udělala pro něj, jako gesto, spontánní a od srdce. A tak jen upírá oči na jeho boty, mlčí a nechá ho soptit.

„Víš co?“ zamumlá Zac. „Prostě vypadni, ano?“ Nečeká na

odpověď. Na trapné omluvy nemá náladu. Všechno je v troskách.

Zac se obrátí a bere schody po třech. Neohlédne se ani neřekne nic

dalšího.

Teprve když si je Pip naprosto jistá, že je Zac pryč, tiše sejde do přízemí a opustí budovu. Celou tu dobu má sklopené oči. Jako dítě, které si myslí, že když si je zakryje dlaněmi a nevidí, pak je neviditelné. Pip dorazí domů. Zhroutí se na pohovku a rozbrečí se. Na kaliku se objeví šmouhy od líčidla. Je jí to fuk. Zdá se, že má ve zvyku rozpadávat kosmetické přípravky po textiliích. Lak na nehty se jí odstranit nepodařilo.

283

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ Z aka něco štve, znervózňuje, dusí ho to v krku, když jí, probouzí

ho to v nevhodných okamžicích z jinak hlubokého spánku, nutí ho to

zamračit se uprostřed úsměvu. Zavrtává se mu to do mozku jako roztoč do koberce. Žere ho to. Nečekaně ho to kousne, když čeká, až se začne vařit voda v konvici, než přijede metro, ve chvíli, kdy by se měl soustředit na žvásty svých šéfu, nebo pozdě v noci, kdy si myslí, že má prázdnou hlavu. Zac ve skutečnosti ví, že pravděpodobně tuší, co to je, ale současně si uvědomuje, že jakmile si ten problém připustí, pak mu bude muset čelit a dát ho při nejbližší příležitosti do pořádku. A Zakovi právě teď připadá, že mu ta příležitost chybí. A tak protože opravdu neví, kdy si na něj najde čas, a protože má jiné starosti, které jsou ve srovnání s tímhle mnohem

zásadnější, snaží se namluvit si, že jde koneckonců jen o lehké hlodání. A neměl by řešit priority? Nebo ještě lépe, prostě na to jakoby náhodou úplně zapomenout? Nemůže. Nejde to. Možná to nemá nic společného s miliony liber ani zákoníkem práce jako jeho jiné těžkosti, ale to hlodání je vytrvalé, neodbytné a nepříjemné. Zac má pocit, jako by jeho život v současné době zamořil hmyz, neustále se po něm ohání, ale marně. Problémy v zaměstnání se dají rozdělit na dva druhy, na obrovské nebezpečné sršně a odporné velké masařky. Ti první se na něj střemhlav vrhají, ty druhé kolem něho krouží v bezpečné vzdálenosti. Ale v podstatě je může uvěznit v kanceláři, kde mu bzučí kolem uší a provokují ho. Nakonec je tam může zamknout a odjet domů, kam se za ním nedostanou. Ale tam na něj čeká moskyt. Dobře schovaný. Zac nikdy neví, kdy ho začne znovu obtěžovat. Je těžké ho zahlédnout. Zničehonic se na něj může vyřítit, zaútočit na něj ve spánku nebo ho probudit o půlhodinu dřív, než musí Zac vstávat. Je mnohem nenápadnější než sršni a masařky; vytrvalý a urputný.

284

Zanedlouho Zac pochopí, že mu nezbývá nic jiného než ho najít a zbavit se ho.

„Tati!“

Tom nečekal, že Zaka v pondělí večer uvidí. Koneckonců, strávil s ním a veškerým osazenstvem Thunderbirds celý víkend v Hampsteadu, takže máma a Rob mohli jet na nějaké místo, které se jmenuje Door Zit, dělat tam nudné dospělácké věci a přespat v hotelu plném křehkých, snadno rozbitných předmětů. Ale teď tu táta stál mezi dveřmi, v pondělí večer, a skvěle si to načasoval, protože June právě dosmažila rybí prsty a udělala k nim hromadu hranolků. „Táta bude večeřet později,“ řekla Tomovi, „ale bude s tebou sedět u stolu, než se najíš, aby se maminka mohla naložit do vany.“ „Ty budeš mít pozdějc taky rybí prsty?“ zeptal se Tom zamyšleně, protože jestli ne, kdyby to byly řekněme kuřecí nugety nebo minikarbanátky –, možná by si to rozmyslel, šel se teď vykoupat on a najedl se s tátou později. „Dostane zbytky,“ informovala ho matka, čímž věc definitivně vyřešila. Odešla se vykoupat a Tom s otcem zamířili do kuchyně. Tom trval na tom, aby si otec vzal pár hranolků, protože zbytky nestačí malému chlapci, natož dospělému tátovi. Přestože se June nemohla dočkat, až jí Zac vylíčí pikantní podrobnosti o víkendové návštěvě Pip a následném rozchodu s Julianou, pokaždé, když ji svrběla na jazyku otázka, zhluboka se napila vína. Bylo to vzácné, ale ne zcela neobvyklé, aby se u ní Zac zastavil a zeptal se, jestli by mu nemohla věnovat „pár minut“. Věděla, co ta věta znamená, že se potřebuje svěřit, probrat záležitost, která ho trápí, takovou, v níž by mu zřejmě jeho kamarádi neporadili. Věděla tedy, že Zakových pár minut se protáhne na celý večer. Nevadilo jí to; měla ho moc ráda. Navíc jí to lichotilo. A v podstatě byla šíleně zvědavá. Rob byl šťastný, že může zmizet a celý večer v hostinci nedaleko své kanceláře sledovat Evropský pohár, aniž musí pravidelně volat domů, aniž musí počítat, kolik piv si dal, aniž musí zdůvodňovat nebo se omlouvat, že je mu ze šatů, vlasů a dechu cítit cigaretový 285

kouř, protože vykouřil příliš mnoho lehkých marlborek. Měl Zaka moc rád jako parťáka do hospody i jako otce svého nevlastního syna. Ale účastnit se důvěrné zpovědi lehce přesahovalo hranice jejich přátelství. Ani jemu, ani Zakovi to nevadilo. Byli kamarádi, ne důvěrníci. Jejich přátelství bylo založené na klábosení nebo budování krabicových garáží pro Tomovy náklaďáky. Vzájemnou náklonnost si projevovali přátelským pošťuchováním, ne svěřováním se a sdělováním si intimních podrobností. Zpočátku byla June znepokojená a zklamaná, že to, co s ní chce Zac ve skutečnosti probrat, jsou jeho problémy ve firmě. Poprvé od chvíle, kdy před čtyřmi lety změnil zaměstnání, na její zběžné dotazy ohledně práce reagoval půlhodinovým monologem o tamních těžkostech a o tom, jak je z toho zničený. „Takže se bude začátkem příštího týdne propouštět,“ dodal a dolil jim víno. „A já s tím nemůžu vůbec nic dělat.“ „Průser,“ souhlasila June a odešla do kuchyně připravit jídlo. Věděla, že Zakovi nebudou vadit ani zbytky, ani to, že bude večeřet z talíře na klíně. Mlčky se najedli. „Dáš si kafe?“ zeptala se, když byly talíře prázdné, protože z významu slova je jasné, že zbytky si člověk nemůže přidat. „Moc rád,“ odpověděl Zac, rytmicky přejížděl rukama po opěrkách křesla a co nejdecentněji říhal. Ale zanedlouho se vydal za June do kuchyně. June ho přiměla naskládat nádobí do myčky, aby přestal nervózně přecházet sem a tam. Cítila, že Zac má důvod návštěvy na jazyku. Kdyby se přímo zeptala, co ho trápí, nepochybně by to spolkl a tvářil by se, že je všechno v nejlepším pořádku. Předstírat, že se Zac stavil jen „na pár minut“, byla mnohem chytřejší taktika. June poletovala po kuchyni, mlela kávu, dala vařit vodu, rozčilovala se nad odučenými hrnky a zeptala se ho, jestli mu nebude vadit sójové mléko.

„Ééé, vezmu si ji bez mlíka,“ vykoktal Zac, zatímco pod

výlevkou hledal tablety do myčky. „Došla ti sůl. Jo, s Julianou je konec, ne že by to někdy mělo budoucnost.“

286

June ani na okamžik nezakolísala. „Určitě je někde nová krabice – sakra, tak se to jednou uměje bez soli. Prostě to zapni. Škoda.“

„Co je škoda?“ zeptal se Zac pro případ, že June špatně slyšel a mluví o myčce.

„To s Julianou,“ objasnila June co nejležérněji.

„Ale ne,“ ujistil ji Zac. „Popravdě řečeno, Ruth mi připadala

naštvaná víc!“

„Fakt?“ podivila se June a nasypala kávu do mlýnku.

Samozřejmě to věděla, ale nemohla riskovat, že to na ní Zac pozná.

„Ale no tak!“ rozesmál se Zac a šťouchl do ní. „Nedělej se, že nevíš, o co se snažila, proč nás pořád někam zvala. Chtěla, abych si všiml, že se k sobě nehodíme.“ June cítila, že ji také prokoukl, ale začala se zběsile přehrabovat v zásuvce, kde měla alobal a celofán, aby nebylo vidět, jak je rudá. „Dokonce mi připadalo, že ji namíchlo, že Juliana dala kopačky mně a ne já jí,“ poznamenal Zac.

„Vždyť víš, jaká je!“ rozesmála se June dvojsmyslně. Vsypala kávu do kávovaru, a ta se při prudkém pohybu rozlétia kolem. Bezva.

Příhodně odvedla pozornost. Zac kávu zametl, June se omluvila.

Postavila kávu a šálky na podnos.

„V každým případě jsem se díky tomu, že mě pustila k vodě, vyhnul nepříjemný chvilce,“ prohodil Zac „Víš, jak takový věci nesnáším. Jsem zbabělec, radši strčím hlavu do písku a budu mlčet. Jsem ti nekonečně vděčnej, že jsi ‚nám‘ s tím pomohla, nikdy bych nenašel odvahu to udělat. Mám tě za to ještě radši! Díky, zlato.“ „Chceš indiánka?“ zeptala se Zaka a podívala se přímo na něj, ale s naprosto nevinným výrazem, který v tu chvíli nedokázal prokouknout.

Jenže June se nedokázala ovládnout. Bylo to příliš vzrušující. Skousla si ret. A Zac to viděl. Sklonil hlavu ke straně a přivřenýma očima si ji potutelně změřil. Pak ji štípl, dost surově, do paže.

„Au!“ vyjekla. „To bolí!“

„Seš potvora,“ obvinil ji.

„Hele, dáš si toho pitomýho indiánka, nebo ne?“ zeptala se June.

Oči jí uličnicky blýskaly a současně ji pálily po bolestivém štípnutí.

287

„To je totiž láskyplný oslovení,“ vysvětlil jí Zac s předstíranou naivitou, zatímco obdivoval indiánky na podnose, z nichž každý byl jinak zdobený.

„Já vím,“ řekla June a několik jich pečlivě naaranžovala na talíř. „A jak jí hodláš říkat ty?“

„Uvažoval jsem o mon petit choux,“ oznámil, a protože nedokázal odolat, sezobl z jednoho indiánka oranžový plátek želé.

„Tvůj co?“ zeptala se June a pleskla ho přes ruku.

„To je láskyplnej výraz,“ pokrčil Zac rameny, „i když v překladu to zní dost divně. Moje kapustičko.“

A tak Zac vylíčil June Pipinu nečekanou nedělní návštěvu. A svou jakoby náhodnou zajížďku v úterý. June věděla, že to nesmí v žádném případě komentovat, natož soudit nebo říct vlastní názor; musí jen poslouchat. Zac jí sdělil jen suchá fakta. Pip se zdržela čtvrt hodiny. Došla si na záchod. Čaj si nedala. Oslovila ho „indiánku“.

Všimla si, že má nový obraz. On se zdržel dvacet minut. Zapomněl jít na záchod. Dal si s ní čaj a KitKat. Bavili se o práci.

Fantastické.

Ale June to nestačilo. A tak jí Zac stručně vylíčil, jak se s Pip seznámil. Vyprávěl jí, jak ji poprvé uviděl. Jak ji pronásledoval jako šílenec. A jak později zaváhal, protože mu připadala příliš výstřední, i když v hloubi duše cítil, že by jim spolu mohlo být dobře. Řekl June o tom, jak si esemeskovali a jak dlouho jim trvalo, než si domluvili schůzku. Pověděl jí o těch bláznivých sestrách v Soho, o čaji u Browna a co všechno potřebovala vědět o labutích. O Pipiných světle modrých teniskách a klaunském líčení. O tom, že Pip svou práci zbožňuje a je v ní třída. Vyprávěl June, jak zjistil, že má Pip přítele, a jak ho překvapilo, že ho to tolik zasáhlo. Vylíčil jí, jak našel Pip brečet ve Finsbury Circus, protože byla jen bokovka; řekl jí, že vzal Pip do hospody, aby zapila žal, a že se spolu nakonec, o pár hodin později, po dlouhém vnitřním boji, vyspali. „Sex byl fajn,“ přiznal se June, „i když nic světobornýho. Ale bylo hezký s ní strávit noc.“ 288

Řekl jí, jak se probudil a Pip měla rozmazané líčidlo na obličeji a copánky jako Pipi Dlouhá Punčocha; jak se ráno chovala stydlivě, ale on to přičítal kocovině. Že se před ním snažila schovat časopis Na stopě a omáčku HP Sauce. Vyprávěl June o úžasné shodě náhod, která ho přivedla na dětskou oslavu v Maida Vale, že chudák Ruth měla migrénu a on jel vyzvednout Toma a Billyho. A že tam byla Veselá Marta. A že mu věnovala balónek. A souhlasila, aby ji odvezl do Holloway. A že se celou věčnost mazlili v autě a pak spolu prožili skvělý večer nad jeho sbírkou desek. „Tenkrát jsme se spolu vyspali podruhý,“ řekl June. „Pořád to nebylo nic moc, ale strávit s ní noc jo. Probudit se a najít ji u sebe v posteli. Líbilo se mi to.“

A pak jí vylíčil, jak se mu Pip začala zničehonic vyhýbat. A jak na to zareagoval on. A to, že se až do Tomových narozenin neviděli ani spolu nemluvili.

„To ti nezapomenu, žes mě donutila, abych jí šel zaplatit,“ dodal Zac. „Připadal jsem si jako ten přiblblej Richard Gere v Pretty Woman.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo!“ rozesmála se June a předstírala, že se jí zmínka o tom, že Zaka požádala, aby Pip zaplatil,

dotkla.

„A tím se kruh uzavírá,“ prohlásil Zac a odmlčel se, aby se napil vlažné kávy, nechal si dolít a vzal si dalšího indiánka. „Objevila se v neděli a to, co mělo být hezké, se změnilo v noční můru, protože u mě byla Juliana.“

„Ale v úterý jsi jel ty za ní,“ upozornila ho June, „a garantuju ti, že to s ní zamávalo. Především proto, že sis nedošel na záchod.“ Usmála se. „Věř mi, vím to. Pip v tom bude hledat všechno možný. Bude rozebírat každý tvoje gesto a všechno, cos řekl a neřekl. Věř mi.“

„O tom pochybuju,“ opáčil Zac sklesle. „Jo, určitě bude!“ trvala na svém June a bez ohledu na to, že Zac náhle zvážněl a tvářil se zachmuřeně, pokračovala: „Vsadím se, že zavolá sestrám a kamarádkám a řekne: ‚Tvrdil, že potřebuje na záchod, ale představte si, vůbec si nedošel,‘ jako bys jí tím vyznal 289

lásku stejně jako tyrkysovou krabičkou od Tiffanyho, převázanou bílou mašlí.“

„Ne,“ prohlásil přesvědčeně Zac, „to neudělá. Po čtvrtku ne.“

„Po čtvrtku?“ zeptala se June udiveně. „Vy jste se viděli taky ve čtvrtek?“

„Jo,“ přisvědčil Zac.

„A?“

„Sakra,“ vzdychne June a okamžitě toho zalituje, protože to zní příliš pesimisticky. „Sakra,“ vzdychne o oktávu níž, neschopná se ovládnout.

„Přesně tak,“ zamumlá Zac sklesle, „a i když jsem na ni byl v tu chvíli příšerně naštvanej, teď jsem vlastně mnohem víc naštvanej na sebe. Je mi jasný, že jsem ji ponížil mnohem víc, než ona mě přivedla do rozpaků. Ztratil jsem nervy, protože jsem byl šíleně vystresovanej. Vždyť toho zase tolik neprovedla. Měl jsem mizernou náladu a třeštila mi hlava. Najednou je tam, rozdává nafouknutý pinďoury a stříká na mý podřízený vodu. Vždyť víš, co to je za lidi, ztělesňujou každý klišé spojený s mojí profesí. Nafouknutý ptáci nejsou jejich styl.“

„Udělala to, protože ti chtěla pomoct,“ zdůvodní June, „a protože chtěla vůči tobě udělat vstřícný gesto.“

Zac se odmlčí. „Já vím,“ řekne, „já vím.“ Pokrčí rameny. Vypadá zničeně. „Pořád na to musím myslet, věř mi. Nedá mi to spát, jako rozzuřenej moskyt.“

„Určitě se to dá ještě napravit,“ prohodí June povzbudivě, soucitně a přesvědčeně.

„Opravdu?“ Zac se poprvé za celou dobu přestane mračit a prosebně se na ni zadívá. Doufal, že přesně tohle uslyší. A zná June natolik dobře, aby věděl, že mu neřekne to, co ví, že chce Zac slyšet, pokud tomu nebude sama věřit.

„Opravdu,“ opakuje June. „Oba teď určitě cítíte, že byste se měli jeden druhýmu omluvit.“ Zac roztržitě pojídá pátého indiánka a hltá každé její slovo. „Víš, podle mě se Pip vztahu bojí,“ objasní June,

„ale sakra, Zaku Holmesi, podívej se na sebe! Už je to šest let, co jsme se rozešli, a tys od tý doby neměl vážnou známost!“ Zac

290

vehementně přikyvuje. „Myslím si,“ dodá June, „že když si sednete a všechno si vyříkáte, pochopíte, proč jste se takhle chovali.“ „Fakt si myslíš, že bych jí měl zavolat?“ žasne Zac. „Fakt si myslíš, že mi to zvedne?“

„Fakt,“ ujistí ho June, „ale teď je moc nervózní na to, aby ti zavolala sama.“

„Tak dobře,“ přikývne Zac. Kávy už bylo dost. Dostane chuť na další sklenku vína. Jde do kuchyně a přinese láhev rioji. June v obývacím pokoji zalituje, že nemá diktafon, aby to všechno mohla nahrát Ruth. A pak se zaraduje, že ho nemá. Tohle je soukromá věc.

Zaka by to ponížilo. Ruth to v kostce uslyší později, stejně to z nich elegantně vytáhne. „Pip se mi líbí,“ řekne June Zakovi, vezme si od něho sklenici s vínem a dlouze se napije. „Jako doktorka Chichi, jako Veselá Marta i jako ona samotná. Budete úžasnej pár.“ Zac udiveně povytáhne obočí. „Asi jsem tě šokovala,“ rozesměje se June. „Víš, jak je těžký si mě získat.“ Zac zvedne skleničku. „Vzpomínáš na tu chudinku, jak se jen jmenovala?“

„Amelia,“ ušklíbne se Zac.

„A na tu druhou, s brejlema.“

„Rosie,“ škubne sebou Zac.

„A na tu s tím divným levým okem.“

„Tina,“ skoro zaúpí Zac.

„No,“ prohlásí June, „Pip se mi líbí.“

„Mně se Pip taky líbí,“ přisvědčí Zac. „I Tomovi se líbí,“ zdůrazní June. „Jo, líbí,“ přisvědčí Zac.

„Zdá se, že i on se líbí jí,“ dodá June.

„Komu by se nelíbil!“ namítne Zac a přiťukne si s June. Sedí a popíjejí víno. Přestože June by Zakovi nejraději vymyslela přesný monolog, ví, že i kdyby to udělala, nepoužil by ho. Zac má unikátní styl. Udělá věci po svém a tehdy, až bude sám chtít. Jako to dělal dosud. June upřímně doufá, že se s Pip nakonec smíří. Proč taky ne? Všechno jim hraje do ruky. June cítí, že už se Zakem všechno probrali. Tenhle večer se mu bezvýhradně věnovala a je

291

unavená. Láhev je dopitá a na talíři zbyl poslední indiánek, dost nelákavě ozdobený. June se těší na Roba. Měl by se každou chvíli vrátit. Ví, že bude cítit alkoholem, cigaretami a smaženým jídlem, ale vůbec jí to nevadí. Je nejvyšší čas, aby se Zac rozloučil. Nejvyšší čas změnit téma hovoru a vyprovodit ho ke dveřím. Nejvyšší čas jít do postele.

„Ty sis toho nevšiml!“ vykřikne June a předstírá pobouření. „Nevšiml?“ Zac se zamračí. „Čeho?“

June kolem sebe mávne rukou. „Malovali jsme!“

Zac se rozhlédne po místnosti. „No jo!“ řekne nepřesvědčivě. „Místo broskvový jsme dali meruňkovou,“ pokračuje June. „Zvládli jsme to během jedinýho dne.“

„Je to moc hezký,“ pochválí malbu Zac, „takový nenápadný.“

„Chceš říct, že sis toho ani nevšiml.“ Rozhlédne se po místnosti. Strašně se jí líbí. Pak se podívá na Zaka. Ten zírá na prázdnou zeď, jako by tam viděl Písmo svaté.

„Zaku?“

„Panebože!“ zvolá tiše. Pohlédne na June, jako by do něho uhodil blesk a dal mu znamení z nebes.

„Co se děje?“ vyzvídá June, protože správně odhadne, že to nějak souvisí s Pip.

„Věděl jsem, že se něco změnilo,“ vyhrkne Zac, „jen jsem nedokázal přijít na to co.“

„Co se změnilo?“ žadoní June.

„Myslíš, že už je moc pozdě, abych zašel na návštěvu?“ zeptá se

jí Zac.

„Na návštěvu?“ vykřikne June. „K Pip?“ Zac pokrčí rameny.

„Jo,“ prohlásí June, „je pozdě!“ Zac vypadá sklesle. „Hele,“ řekne mu June přísně, „už jednou jste se chovali jako šílenci, teď by zas neškodilo trochu konvenčnosti.“

Zac se nad tím zamyslí. A přikývne. „Máš pravdu.“

„Dneska večer tam nechoď,“ varuje ho June, „ani jí už dneska

nevolej.“

„Rozkaz, kapitáne,“ zasalutuje Zac.

Zac musí vynaložit obrovské sebezapření, aby řekl taxikáři „Hampstead“. Když dorazí domů, vytáhne ze zdi pevnou linku a

292

nenabije mobil pro případ, že by se brzy ráno probudil a dostal chuť jí zavolat. 293

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ „J de o to,“ řekla Pip Djangovi do telefonu, „že jsem se snažila ze všech sil a nevyšlo to.“

„Jde o to,“ zdůvodnil Django neteři, což dělal celou minulou půlhodinu, přičemž obměňoval tón hlasu a věty, „že můžeš vztyčit hlavu a říct si ‚nevyšlo to‘, a přesto to nebrat jako prohru, o to jde.“ „Kvůli tomu na chlapy nezanevřu,“ ujistila ho Pip, „dokonce kvůli tomu nezanevřu ani na Zaka. A je mi jasný, že to musím nechat plavat. Bože, tenhle týden mi připadal jako celej rok.“ „Copak jsi mu minulej týden právě touhle dobou nedělala přemety na stole?“ „Skoro na minutu přesně, chudák,“ zasténala Pip, nicméně pobaveným tónem. „No jo. Skoro se už tomu všemu dokážu smát.

Dej mi ještě měsíc a klidně se o tom budu bavit u večeře.“ „Drahá Philippo,“ pronesl Django a živě před sebou viděl, jak Pip poskakuje uprostřed těch zmatených účetních, „cítím, že si zasloužíš dobrej konec, jaký by mělo to tvoje strastiplný sebeuvědomění jinak smysl?“

„To je fuk,“ namítla Pip. „Je to prostě škoda, protože vím, že by se ti líbil.“

„O tom nepochybuj!“ prohlásil Django. „Líbil by se mi ještě víc, kdyby mi dal slevu, svýmu současnýmu daňovýmu poradci platím malý jmění za to, aby mi řekl, že mám zaplatit malý jmění berňáku.

Jsou spolčený, povídám ti, spolčený!“

„Kromě toho, pro jedno kvítí slunce nesvítí,“ poznamenala Pip,

„a na každej hrnec existuje poklička.“ „Hele,“ protestoval Django, „to jsou moje přísloví.“

„Já vím,“ rozesmála se Pip.

„Spoustu dalších indiánků na podnose,“ dodal potutelně. „Django!“ vykřikla Pip.

294

„Přijeď brzy domů,“ řekl Django, „než Cat odletí do Států. Teď, když si Fen vybrala jednoho z těch dvou nápadníků. Oslavíme to.

Uvařím něco speciálního.“

„Báječnej nápad,“ zajásala Pip. „Domluvím se s holkama. Ty, Django, co kdybys přijel do Londýna? Chtěla bych ti ukázat svůj prudce elegantní byt. Určitě by se ti líbil.“

Rozhostilo se ticho. Django město tak nenáviděl, že by se i ze sebekratší návštěvy zotavoval až do Vánoc. Bez ohledu na to, kdy by jel. Dvouměsíční rekonvalescenci si nemohl dovolit! Ale Pipin byt by viděl rád, hlavně proto, že o to stála. Vypadalo to, že je na svůj byt

pyšná, tudíž pyšná i na sebe.

„Víš, mám z něho obrovskou radost,“ vysvětlila Pip, protože věděla, že strýc nepřijede, ale současně věděla, že jde o to, aby ho pozvala. „Je barevnej. Jinej. Neboj, nešla jsem z jednoho extrému do druhýho, žádný fosforový nebo kovově lesklý odstíny. Nic takovýho. Jen je prostě veselej. A k tý změně mě nepřímo inspiroval Zac.“

„Inspirace ke změně,“ opakoval Django a pomyslel si, že jeho neteř někdy použije velice výstižný obrat. „K mnoha různým změnám,“ dodala Pip. „Už musím jít, právě mi pípnul mobil. To byla asi Cat. Máme se dneska sejít a já si ještě musím umýt vlasy, zapomněla jsem si před odchodem z nemocnice rozčesat copánky doktorky Chichi.“ „Přijeď brzy domů,“ zapřísahal ji Django. „Moje nejmladší sestřička! Jede do Států jako redaktorka sportovního časopisu!“

Pip si mumlá svým nenapodobitelným způsobem. Zatímco si napouští vanu, uklízí, protože je hrdá na svou schopnost dělat víc věcí najednou.

„Kde mám mobil?“

V ložnici není. V koupelně taky nebude. Je v kuchyni. Než vytáhne telefon zpod síťky s mandarinkami, složí a uklidí prázdné sáčky ze supermarketu.

„Co je mon petit choux?“ 295

Podívá se na odesilatele. Catino číslo to není. Ani Fenino. Ani Meganino. Navíc má jejich čísla uložená v seznamu. Čí je to číslo? „Mon petit choux? Sakra, proč jsem ve škole na francouzštinu kašlala? Moje malý co?“

Ani Fen neví, co to znamená. Megan prohlásí, že by to mohl být

langoš nebo větrník. Pip zkusí Cat, když strávila tolik času ve Francii, určitě to na ní zanechalo nějaké stopy. Cat řekne „kapusta“, teda, doslova to znamená „moje malá kapustičko“. Cat a Pip jsou v šoku. Stejně tak Fen, když jí Pip zavolá, že jí někdo poslal esemesku o malé kapustičce. Megan to pobaví, ale je taky zmatená, protože se domnívá, že větrník je určitě mnohem přesnější překlad. Nabídne se, že cinkne své bývalé učitelce francouzštiny. Za půl hodiny volá zpátky. Pip je zabalená v osušce a do vlhkých vlasů si včesává balzám.

„Znamená to sice ‚moje malá kapustičko‘,“ oznámí jí Megan vzrušeně, „ale i když zní překlad divně, je to ve skutečnosti láskyplný oslovení.“

„Láskyplný oslovení?“ podiví se Pip a postupně se jí zrychlí tep.

„Jo,“ přisvědčí Megan. „Jako třeba, indiánku.“

Pip sedí na posteli a stále dokola čte přijatou esemesku. Už dávno

vymazala Zakovo číslo z mobilu. Ale ví, že si ho zapsala do diáře.

Pořád sedí na místě. Odváží se podívat? Dělej!

Cestou do obývacího pokoje vezme kalhotky, podprsenku a diář.

S předstíranou nenuceností prolistuje fílofax, přečte si schůzky na příští týden, zběžně přelétne pohledem, co dělala minulý. Nechce spěchat k H nebo Z (zapsala si ho pod obě písmena), protože je přesvědčená, že se jí váhání a nonšalance vyplatí.

Je to Zakovo číslo.

Opravdu je.

Dvakrát třikrát ho zkontroluje.

„Co se teď proboha stane? Mám udělat další krok? Troufnu si?“

Dělej!

296

Pip a Cat celý víkend vymýšlely čím dál složitější odpovědi na Zakovu esemesku. Vymýšlet je bylo zábavné, ve skutečnosti by se žádná nehodila. Pip pak až do jedné v noci psala Megan a Fen různé varianty, které se brzy změnily v absurdní návrhy a nakonec se zvrhly v oplzlosti. Vyměňovat si je bylo zábavné. Pip by samozřejmě žádnou z nich Zakovi neposlala. Šla si lehnout dobře naladěná a pochopitelně s pocitem lehké samolibosti. Když Zac v sobotu ráno přešlapoval u June v hale a čekal, až si Tom sbalí svoje vojáčky a náklaďáky, bez kterých by následujících čtyřiadvacet hodin prostě nepřežil, pípl mu mobil. Vzhledem k tomu, že měl v jedné ruce Tomův batůžek, v druhé krabici Tracy Island a v podpaží Woodyho z Příběhu hraček, rozhodl se, že se na zprávu podívá později. Ale pak si to rozmyslel. Woodyho a batoh položil na zem a Tracy Island předal June. Vylovil telefon z kapsy a přečetl si zprávu. Podíval se, kdo mu píše, i když to nebylo nutné. Byl daňový specialista. Miloval čísla. A jistá čísla znal nazpaměť. Znovu si zprávu přečetl. Rozesmál se. Telefon mu dal na vybranou „Vymazat?“ Ani náhodou. Podal telefon June, aby si esemesku přečetla.

Kapusticka & indianek??? Zni to dost silene…

„Odepiš! Odepiš!“ naléhala June vzrušeně. „Odepíšu,“ opáčil Zac ležérně. „Pozdějc.“ Rozloučil se se zmatenou a o nic moudřejší June a zamířil s Tomem k autu. Stála mezi dveřmi, posílala Tomovi vzdušné polibky a na Zaka udělala palcem a malíčkem gesto, jako když telefonuje. Zaka šokovalo, že píše esemesku během řízení. Ještě nikdy něco takového neudělal, nikdy nepoužíval v autě telefon, pokud neměl zapojené hands-free. Nicméně teď jednou rukou řídil, druhou vyťukával esemesku, tu a tam se podíval do zpětného zrcátka, občas mrkl na silnici a současně se snažil udržovat konverzaci s Tomem.

Treba tomu prijdem na chut, ochutname a uvidime…

Odváží se jí to poslat?

Dělej!

297 Jamie O.? Gordon R.? Cordon B.? Nemuzu najit recept… Než Pip tu esemesku poslala, nahlas a dlouho se smála, Zac zatím bezpečně zaparkoval. Přinesl Tomovi hračky a sklenici džusu a odešel do ložnice, aby vymyslel odpověď.

Prijdes na caj? Dneska? Muzes si dojit na zachod…

Pip okamžitě zareagovala.

To je rande… Zac se usmál.

„Tome, hádej, kdo se tu večer zastaví?“ „Eéé, nevím. Rakeťák Buzz? Lady Penelopa?“ „Skoro,“ odpověděl Zac. „Tvoje klaunka.“

„Skvělý! Můžeš teď vrčet jako Thunderbird 1, prosím? Ale nesmím tě vidět. Jdi támhle a vrč. Přestaň psát esemesky, tati. Pojď si se mnou hrát.“

Pip se marně snažila dovolat Fen, Cat, Megan i Djangovi. Nikdo nebyl doma a dívky nezvedaly mobilní telefon. Chtěla je seznámit s vývojem událostí, chtěla se poradit, co si má vzít na sebe, jak se má chovat, jestli nemá upéct indiánky? Že by s sebou vzala krabičku Earl Grey? Koupila cestou malou kapustu? Jak má řešit tak závažné věci sama? Nakonec se rozhodla brát fakt, že se jí s nikým z nich nepodařilo spojit, jako důležité znamení. Bude prostě muset věřit vlastním instinktům a zvládnout to sama. Věděla, že se všichni budou proklínat, až uslyší, že se jim snažila dovolat, věděla, že budou toužit po podrobnostech a chtít jí poslat svou pozitivní energii, radu a povzbuzení. Sestrám i nejlepší kamarádce napsala stejnou esemesku. Dneska jdu k Z., drzte mi palce!

Teprve když se třikrát převlékla, rozhodla se pro čokoládově hnědou manšestrovou sukni, černý rolák a černé kozačky s nízkým podpatkem, nicméně elegantní. Na obličej si rozetřela tónovací krém od Clarins, na strategická místa si nastříkala parfém, na rty si nanesla balzám a řasy si nalíčila maskarou. Oděv i make-up byly decentní, ale Pip si připadala skvěle oblečená a přitažlivá.

„Hezky sladěný,“ jak by řekl Django. Kdyby mě teď viděl. Škoda, že není doma, abych mu mohla do telefonu vylíčit, jak vypadám.

298

Zamkla byt, aniž si všimla, která světla nechala svítit nebo že nevypnula rádio v kuchyni.

Sakra! Je neslušný, když mu nic nepřivezu? Fakt by to bylo vypadalo uhozeně, kdybych mu přinesla malou kapustu? Nebylo by to naopak milý? Nemám se vrátit a něco přece jen koupit? Dorazila k Zakovi s prázdnýma rukama, ale s břichem tak plným motýlů, že když se chystala stisknout zvonek, napadlo ji, jestli se do ní vůbec čaj vejde.

Ten čaj možná myslel jako eufemismus.

To ji vzrušilo a současně vyděsilo. Přestože najednou byla příšerně nadržená, kdyby se s ní chtěl Zac vyspat, nebude mu vadit,

že nemá oholené nohy?

Nemluvě o tom, že barva mých kalhotek připomíná použitou žvýkačku. Nasaď svůj nejsvůdnější úsměv, holka, a zmáčkni už ten pitoměj zvonek!

Kdyby se Zaka někdo zeptal na ten konkrétní, nezachytitelný okamžik, kdy pochopil, kdy prostě pochopil, že je pro něj Pip ta pravá, prohlásil by, že v momentě, kdy tu sobotu odpoledne uslyšel její odpověď na Tomův pozdrav. Nezasáhlo ho to jako blesk z čistého nebe, vlastně ho to v tu chvíli vůbec nenapadlo. Teprve při zpětném ohlédnutí si uvědomil, že to, co k ní cítí, ovlivnila její reakce na Toma.

„Jé, ahoj, Tome, jak se máš?“

Pip ho pozdravila klidným, nenuceným tónem. Vypadalo to, že ji

jeho přítomnost nepřekvapila, nenadchla, ale ani nezklamala. Jako by pokládala za samozřejmé, že když u Zaka zazvoní, přijde jí otevřít jeho syn, protože chápala, že jeho syn je součástí jeho života, vybavením jeho bytu, stejně jako křeslo Eames.

„Dobře, díky,“ odpověděl Tom. „Mám ti dneska říkat Pip?“

„Jasně!“

299

„Bezva. Pojď dál. Táta je na záchodě. Je tam už děsně dlouho.“ Pip a Tom současně pokrčili nos a pak se spiklenecky rozesmáli.

„Umíš hrát Thunderbirds?“

„No, vlastně nevím, Tome. Možná znám jiný pravidla než ty, zahrajeme si to podle těch tvých, ano?“

„Tak jo. Musíš se někam schovat, třeba támhle, a takhle hučet.“

„ Takhle?“

„Ne! To je blbý. Takhle.“

„A co takhle?“

„Jo, to by šlo. Určitě se zlepšíš. A teď se běž schovat a pokaždý, když zvednu Thunderbird 1, zahuč, ano?“

„Jasan.“

„Jasan? Kdo je Jasan? Tohle není Jasan.“

„Myslím tím jasně.“ A tak když se Zac vynořil z koupelny, Pip byla slyšet a nebyla vidět. A o jeho příchodu do obývacího pokoje se dozvěděla díky Tomovi. „Měl jsi průjem, tati?“ „Ne, mám jen trochu prdíky, Tome. Měl jsem si dát kuřecí nugety, ne ten podělanej karbanátek.“ Při zpětném ohlédnutí to byla právě tahle chvíle, kdy se Pip do Zaka skutečně zamilovala. Měl ji natolik rád a cítil se před ní natolik svobodně, že se ke své plynatosti přiznal. Žádné předstírání. Žádné vytáčky. A kromě toho, vždycky měla ráda záchodové vtípky. Navíc věděla, že Zakovy prdíky, ať už je měl nebo neměl, na jejích pocitech k němu nic nemění. Tom odtáhl otce na opačný konec místnosti a nařídil mu, aby na znamení hučel jako Thunderbird 2. Zac napodoboval hučení motoru ve svém úkrytu, Pip brumlala ve svém a takhle v podstatě konverzovali dobrých deset minut, až si Tom uvědomil, že zapomněl otci něco říct. „Jé!“ vykřikl. „Úplně mi to vypadlo z hlavy! Pocem, tati.“

Odvedl Zaka k místu, kde se schovávala Pip. Dívali se na ni, jak se krčí na zemi a čeká na pokyn, aby začala zase brumlat. Zvedla hlavu. Nepůsobila ani trochu rozpačitě, ale vypadalo to, že se v té poloze cítí poněkud nepohodlně.

300

„Ahoj,“ řekl Zac.

„Ahoj,“ odpověděla.

„To je Pip,“ představil ji Tom, čistě pro případ, že by se otec domníval, že Thunderbird 1 je skutečně plný benzinu a nemůže se dočkat, až bude pokračovat v International Rescue.

„Dáš si čaj?“ nabídl jí Zac, natáhl k ní ruku a pomohl jí vstát.

„Moc ráda,“ přikývla, zatímco si masírovala záda a protahovala nohy. „Při těch Thunderbirdech mi vyschlo v krku.“

Čas neletěl jako splašený, protože se všichni skvěle bavili, i

když to byla pravda –, ale spíš protože Tom vyžadoval jejich bezvýhradnou pozornost. Konečně usoudil, že má hlad jako vlk, a zeptal se, jestli by nemohl dostat večeři. Po ní byl tak unavený a uhraný, že slíbil, že když si bude moct jít okamžitě lehnout, bude si ráno čistit zuby dvakrát tak dlouho. O tom jeho otec nechtěl slyšet. A tak zatímco hostitel a jeho syn, nebo to byl hostitel a jeho otec?, odešli do koupelny, Pip měla poprvé za celé odpoledne pět minut pro sebe. Posadila se na podnožku Eames a studovala nový obraz. Líbil se jí. Potvrdil jí, že jsou místa, kam se hodí všechno. A v Zakově bytě našel vhodné prostředí. V jejím bytě by příliš dominoval. Barvy byly moc výrazné, působil by tam stejně jako kosí cvrlikání před úsvitem. Samo o sobě hezké, ale bez obecenstva nějak nepatřičné a zbytečné.

Když Zac Toma uložil, našel Pip, jak dojídá zbytky ze synova talíře.

„Můžu ti usmažit celej rybí prst,“ nabídl se. „Mám jich plnej

mrazák.“

„Abych byla upřímná,“ odpověděla Pip, „miluju tyhle křupavý konce se studenýma fazolema.“ „A co studenej hrášek?“ zeptal se Zac.

Pip pokrčila nos. „Ne,“ odmítla, „ten si můžeš vzít ty. Nemám ráda, jak praská. Ty kuličky vypadají jako splasklý fotbalový míče nebo scvrklý konečky prstů, když ležíš dlouho ve vaně.“

„Takže na mě zbyly zbytky zbytků,“ konstatoval Zac.

„Jo,“ přisvědčila Pip, „posluž si.“

301

Vlastně nevědí, co dělat. Zahráli si Thunderbirds, vypili čaj, dojedli zbytky, prolomili ledy. Kvůli Tomovi museli zůstat doma a nemohli si kvůli němu pouštět staré desky tak nahlas, jak si staré desky zasluhují. Nový obraz probrali už minulý víkend. Právě teď ani jeden z nich nepotřebuje na záchod ani dolít pití. „Nechceš si jít sednout?“ zeptá se Zac.

„Díky,“ odpoví Pip. Zac ji vezme za ruku a oba se neohrabaně snaží co nejležérněji přesunout od kuchyňského pultu, u kterého stáli, do obývacího pokoje. Pip připadá, že má zpocenou ruku, ale Zakovi zase připadá, že má zpocenou ruku on. Zac se posadí na pohovku a Pip se na okamžik zarazí a uvažuje, kam si má sednout ona. V

Eamesu už seděla, v křesle i na podnožce. Co třeba banánová pohovka? Ráda by si sedla vedle Zaka, ale najednou má pocit, že by měla počkat, co bude dál.

Zac popleská místo vedle sebe a Pip se tam ostýchavě posadí.

Potom oba chvíli stísněně vzdychají, odlupují štítky na láhvích od piva a ve stejnou dobu chtějí něco říct, načež dávají jeden druhému přednost tak dlouho, až nakonec mlčí oba. Pip předstírá zívání, i když je příliš rozrušená, aby cítila únavu. Je teprve osm hodin.

„Ehm,“ odkašle si.

Zac před sebe natáhne jednu nohu, jako by ho chytla křeč. Nervózně cupuje otřepenou nálepku na pivu. „Hmm.“ Stydlivě, letmo se na sebe usmějí. Na dva lidi, kteří celé odpoledne předstírali, že jsou motory Thunderbirdů, i když se krčili na opačných koncích pokoje –, se teď k sobě chovají pozoruhodně formálně. Pip se přistihne, že si přeje, aby byl Tom ještě vzhůru a říkal jim, co mají dělat, co mají říkat a kdy.

Zac jí bez varování položí ruku na koleno a lehce je stiskne.

„Moc mě mrzí ten minulej týden,“ oznámí mu Pip, překvapená vlastní odvahou. Zakovi to zní jako rajská hudba, i když takovou melodii právě teď nečekal.

„Mě taky,“ hlesne.

„Bylo to hloupý tě takhle přepadnout,“ vysvětlí Pip. „Jen jsem se snažila, já nevím, všechno napravit. Jenže teď mám pocit, jako bych se pohybovala po nějaký šílený spirále, že musím napravovat něco, co jsem chtěla napravit, ale nevyšlo to.“

302

Zac se na to napije. Není si jistý, o čem Pip přesně mluví. Koneckonců, v obou případech se objevila bez předchozího upozornění.

„Myslela jsem si, že se jim budou ty balónkový frantíci líbit. Asi to zní hloupě, ale prostě jsem měla pocit, že vám to na konci pracovního dne zlepší náladu. Myslela jsem to dobře. A je mi teď děsně trapně.“ Zac dumá o její omluvě a studuje její zkroušený výraz. „Divný je,“ řekne, „že se omlouváš za něco, za co se podle mě omlouvat nemusíš. Spíš bych se měl omluvit já tobě, že jsem se k tobě tak příšerně choval, odvlekl jsem tě z kanceláře jako nějakýho blázna nebo kriminálníka. Byl jsem vystresovanej a přestal jsem se ovládat.“

Pip se nad tím zamyslí a podívá se na Zaka. Zac jí zavrtá pohled do očí a hledá v nich odpověď.

„Tak jo, co kdybysme na to zapomněli?“ navrhne Pip. Přiťuknou si lahvemi s pivem. Pip se zamyšleně napije. „Taky mě mrzí, že jsem tě minulej týden tak nečekaně přepadla doma. Když jsi měl společnost.“

Zac se napije a přemítá. „To mě nemrzí,“ namítne, „jen mě mrzí,

že jsem měl společnost. Ale jsem moc rád, že jsi přišla. Díky tomu jsem si, ehm, všechno ujasnil.“ Pip na něj upře tázavý pohled. Zac jí to ozřejmí. „O nic nešlo,“ dodá, „takže bylo jen zapotřebí slovně ukončit to, co stejně nikdy nefungovalo.“

„Chceš říct,“ vydedukuje Pip, „že ses s ní rozešel?“

„Popravdě řečeno,“ opraví ji Zac, „ona se rozešla se mnou.“

„Aha,“ hlesne Pip a snaží se umlčet vnitřní hlas, který vykřikuje: „Nevyřešená minulost! Nevyřešená minulost! Odkopnutej chlap!

Náplast na bolístku!“

„Ušetřila mi práci,“ pokračuje Zac, vděčně pokrčí rameny a Pipin vnitřní hlas si zhluboka oddychne úlevou. „Prostě jsme si jasně řekli, že už nebudeme jeden druhýho obtěžovat.“ Najednou si oba uvědomí, že Zac má stále ruku na Pipině koleni. Zac ji rozpačitě zvedne, jako by se choval drze, ale Pip položí svou ruku na jeho, aby ji tam nechal.

Pip se rozhodne, že si zuje kozačky. Chce se k Zakovi přitulit, chce sedět těsně vedle něho. Ale neměla by dávat boty na pohovku.

303 „Stáhneš mi je?“ zeptá se a natáhne nohu. Zac jí sundá jednu kozačku, potom druhou. Pip složí nohy pod sebe a uvelebí se čelem k Zakovi. Pohladí ho po tváři. „Ehm,“ odkašle si, protože neví, co říct, ale ví, že si může vybrat ze dvou nebo tří skvělých monologů, jen kdyby si je dokázala vybavit. „A je to.“ Sakra.

Zatímco marně pátrá v mozku, kam si uložila všechna ta nádherná vyznání, něžně, posléze vášnivě Zaka políbí. Přestože byl polibek dlouhý, pořád si nemůže vzpomenout. A tak ho políbí znovu.

A po tomhle polibku vypadá Zac tak omámeně a nadrženě, že si Pip pomyslí, že by mohla říct cokoli, a on by ji stejně neslyšel.

Ne. Tohle je důležitý. Pro mě, když už ne pro Zaka.

„Zaku, nejvíc ze všeho mě mrzí, že jsem tak dlouho váhala,“

řekne, odtáhne se, ale oči dál upírá na jeho rty. „Žes dělala drahoty?“ zeptá se Zac lascivně a naklání se k dalšímu polibku.

„Ne,“ namítne Pip a přitiskne mu na rty konec ukazováku, „poslouchej! Já nedělala drahoty. Jde o to, že tenkrát jsem opravdu nevěděla, jestli o tebe stojím.“ Tahle odpověď připadá Zakovi naprosto logická a má dojem, že si oba zaslouží vášnivější a důkladnější mazlení, a tak jí položí ruku na prsa. A Pip zanedlouho leží na zádech, oba se hladí, líbají, muchlují a tisknou k sobě a Zac má nohy na pohovce, i když si nesundal boty, ale radši si koupí novou pohovku, než aby tu chvíli pokazil.

„Jde o to,“ řekne Zac o pár minut později a trochu zadýchaně, „že teď už je tohle všechno fuk, ne? To, co jsi tenkrát cítila nebo jak ses chovala, to, že jsem spal s Julianou, i šaškování v kanceláři. Jen se na nás teď podívej. Ať už jsme tenkrát něco nechtěli, teď to chceme. Změnili jsme názor.“ Pip jen chce, aby ji dál líbal. Právě teď jsou pro ni fyzické projevy touhy, úleva, náklonnost a omluva víc než milostné vyznání, i kdyby ho napsal sám Shakespeare. Přitáhne Zaka znovu na sebe, zavře oči, dovolí mu, aby ji políbil, a pootevře ústa, aby si jejich jazyky mohly povídat svou vlastní řečí.

304 „Jde o to,“ odtáhne se znovu Zac, lehce brunátný a udýchaný, „že se právě teď mazlíme, líbáme a muchlujeme jako dvojice puberťáků s poblázněnýma hormonama. To odkazuje všechno ostatní do propadliště dějin. Všechno je to součástí naší minulosti, protože bych si rád myslel, že máme budoucnost. Odteďka.“ Když ji Zac políbí, Pip si uvědomí, že právě dostala lekci, na kterou nikdy nezapomene; že omluvy můžete přijmout bez rizika, že na to doplatíte, že vachrlatý začátek může vést k fantastické cestě, že lidskou minulost tvoří všechno, co člověk udělá, a že ošklivé nebo nepříjemné okamžiky v ní můžou mírumilovně odpočívat vedle těch šťastných nebo pohodových. Že v podstatě nemusejí budoucnost nijak ovlivnit.

„Že se jednou budeme našim komplikovaným začátkům smát,“

prohlásí Pip bez otazníku na konci.

„Zůstaň,“ zašeptá Zac. „Chci tě.“

„Dneska ne,“ odpoví Pip. „Nechci, aby mě Tom ráno viděl bez

make-upu.“

Zac se nad tím zamyslí. „Jde o Toma nebo o tebe?“

„O Toma,“ řekne Pip. „Je ještě malej. V tuhle chvíli jsem pro něj Thunderbird 1. A jeho táta by neměl bez dovolení spát s jeho hračkama.“

„Promluvím si s ním,“ sdělí jí Zac, „a vím, že bude v pohodě. Koneckonců to vyřeší jeho věčnej problém, který letadlo odstartuje a kdy.“

Přesto Zac zůstane ležet na Pip a odhrne jí pramínky vlasů z obličeje, z koutku úst. Podívá se na ni, usměje se a skloní se k ní. Uvědomí si, že má nalíčené řasy, protože se jí pod pravým okem trochu rozmazala řasenka. Pip nádherně voní. Líbí se mu její trochu křivé spodní zuby. Poprvé si všimne, že má na bradě malé mateřské znaménko. Kousne ji do krůčku. Má je propíchnuté, ale náušnice nenosí. K Vánocům by jí mohl nějaké koupit. Bože, jak rád by teď viděl její nahá prsa, než aby si musel připomínat, jak vypadají, dotekem přes oblečení. Jak rád by se s ní okamžitě svlékl donaha. Dlouze se s ní miloval. Bylo by to nové. Teď si jen matně vybavuje, že sex s Pip nebyl nic moc. Ale je čím dál 305

víc přesvědčený, a nejen v kalhotách –, že milování s ní bude o celou třídu lepší.

A Pip mu přitiskne rty na ucho. A hryže ho. A líbá. A šeptá: „Bože, tohle polovičatý šoustání mě nebaví!“

Zac se rozesměje.

To mi povídej.

A napadne ho, jestli by nemohlo být milování a šoustání s Pip,

kterou si představuje bez kalhotek, ale cítí k ní něhu, neoddělitelně propojené.

Pip leží zachumlaná ve vlastní posteli, ale je příliš rozrušená, aby dokázala usnout. Zatímco čeká na spánek, váhá, jestli má zamilovaně snít o lásce, radosti a rodinném životě nebo místo toho, sáhnout po vibrátoru.

Není důvod, proč bych nemohla dělat obojí. Páni. To je novinka!

Dobrá práce, Pip. 306

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

K dyž se Megan, Fen a Cat postupně podařilo Pip dovolat, byly bez sebe nedočkavostí a vzrušením.

„Cos měla na sobě? Koupila jsi kapustu?“ vyhrkla Fen.

„Indiánka?“

„O čem jste se bavili? A řekla jsi mu o tom reportérovi?“ naléhala Megan. „A co ta jeho nohatá buchta?“

„Prošoustali jste celou noc? Kdo prosil koho o slitování?“ chtěla vědět Cat. „A chodíš dneska jako John Wayne?“ Pip odpovídala své suitě tak otevřeně a klidně, že přestože si Fen v hloubi duše myslela, že její sestra měla koupit kapustu a indiánka, a přestože Megan měla dojem, že Pip měla Zakovi jen pro zajímavost o svém flirtu na jednu noc říct, a přestože Cat lehce zklamalo, že se spolu nevyspali, byly v podstatě na Pip pyšné, přály jí to a věřily, že je to pro ni dobré znamení do budoucna.

Fen jí znovu zavolala o polední pauze a navrhla, jestli si u ní

nechce přečíst nedělní noviny. Když k ní Pip dorazila, byla tam Cat, pročítala sportovní stránky a nahlas přemítala, jestli není šílená, když přijala práci ve Státech, v coloradském ústředí Team Megapac, a nabídku svého přítele, aby u něho bydlela. Její dvě starší sestry jí řekly, co chtěla slyšet, že po profesionální stránce je to skvělé rozhodnutí, a navíc bude mít možnost upevnit svůj vztah s Benem. A nejlepší na tom je, usoudily, že Pip a Fen budou moct strávit levnou dovolenou ve Státech a Cat prostě musí odletět už jen kvůli tomu.

Sestry nechtěly nahlas připustit potenciálně epickou souvislost Colorado, Denver, jejich matka a její kovboj. Jindy. Teď ne.

Pip jim během odpoledne líčila podrobnosti z předchozího večera, který strávila se Zakem; nejdřív jen když se zeptaly, zanedlouho spontánně, nakonec poněkud opakovaně. Obě její sestry si potěšené všimly, že často nenápadně kontroluje mobilní telefon.

Kdo by si byl pomyslel, že se Pip McCabeová zamiluje! 307

„Co kdybysme cinkly Megan,“ navrhla Cat, „a zašly si večer do thajský restaurace?“

„Skvělej nápad,“ prohlásila Fen.

Pip váhala. „Ale co když zavolá Zac?“ zeptala se tiše.

Mladší sestry se na ni zděšeně podívaly. „Philippo McCabeová!“

vykřikla Fen s rukama v bok, zatímco Cat stála ve stejném postoji vedle ní. „Nevěřím vlastním uším!“

„Kolikrát jsi mě za tenhle názor hubovala!“ připomněla jí Cat.

„Říkalas: ‚Catriono, neřiď svůj život podle něho‘ nebo ‚Cat McCabeová, řekněme, že nezavolá, prošvihneš úžasnej večer‘ nebo

‚Sakra, copak ti musí dát svolení ke všemu, co máš v plánu‘!“

Pip vypadala zkormouceně. „Hele,“ navrhla Fen, „když zavolá, prostě se s ním můžeš domluvit na pozdějc nebo na zítřek. Bože, na tom, jestli máš dneska večer čas, přece váš vztah nestojí.“ „Všechno jste si přece vyjasnili,“ dodala Cat. „On se líbí tobě. Ty se líbíš jemu. Budete spolu šťastný až do smrti.“

Pip se rozesmála. „Cinknu Megan,“ řekla a zvedla ruce v předstírané obraně. „Kvůli míse krevet bych vraždila. Včera jsem za celej den měla jen zbytek rybího prstu a studený fazole.“

„Jo,“ přisvědčila Fen, „my víme.“

„Říkalas nám to,“ ujistila ji Cat, a když Pip odešla do kuchyně zavolat Megan z pevné linky, aby neměla obsazený mobilní telefon,

tiše dodala: „asi miliónkrát.“

Částečně jsem zděšená, že pochybuju, jestli se mám řídit tím, co tak dlouho hlásám. Na druhý straně si myslím, že všechno tohle vzrušení, napětí a adrenalin jsou taky úžasný.

*

V restauraci nebyl signál, ani na toaletách, takže si vyzvedla

Zakovu esemesku až několik hodin potom, co ji poslal. Její suita ji musela dlouho přesvědčovat, že Zac si to samozřejmě nerozmyslí jen proto, že mu Pip okamžitě neodpověděla. „O to nejde,“ namítla Pip. „Já jen prostě fakt nechci, aby si myslel, že si s ním hraju nebo se řídím těma pitomýma pravidlama a chováním podle zásad Sexu ve městě nebo Cosmopolitanu.“ „On takovej není,“ prohlásila Megan přesvědčeně.

308

Sestry a kamarádka ji nechaly jít po večeři rovnou domů, místo aby se s nimi vrátila ke Cat na kávu, a žádná z nich se neušklíbla, když se Pip omluvila, že je unavená. Pobaveně si představovaly, jak peláší do svého bytu, uvelebí se na pohovku, a než Zakovi pošle esemesku, vymyslí pět tisíc možných odpovědí na jeho zprávu a pak bude netrpělivě čekat na jeho reakci. Zítra jim to Pip určitě poví.

Možná dokonce ještě dneska v noci.

Popravdě řečeno, Pip po příchodu domů Zakovi žádnou zprávu

nenapsala, ale rovnou mu zavolala, a přestože jí srdce bušilo až v krku, zatímco čekala, než zvedne sluchátko, jakmile uslyšela jeho hlas, uvolnila se.

„Napadlo mě, že bych se u tebe zastavil a skočil si na záchod,“

vysvětlil Zac, „ale asi je už trochu pozdě, navíc je zítra pracovní den a tak.“ Tomu, že se mu Pip ozvala s takovým zpožděním, nepřikládal žádný význam. Jednoduše předpokládal, že je zaneprázdněná. Proč taky ne? Nic jiného ho nenapadlo. Proč taky?

„Vydržíš to s plným močákem do zítřka?“ zeptala se Pip.

„Smrdím česnekem a ze sójovky se mi zvedá žaludek.“

„Co ségry?“ vyzvídal Zac.

„V pohodě, jsou v pohodě. Cat je teď šťastně zamilovaná do cyklistickýho doktora a dostala práci ve Státech; Fen se konečně rozhodla pro jednoho ze svých nápadníků. To je na dlouhý povídání,“ konstatovala Pip. „Jak ses dneska měl? Kdys odvezl Toma?“ „Poflakovali jsme se a hráli si,“ řekl jí Zac. „Bylo to skvělý. Ale podle mě ho dost zklamalo, že Thunderbird 1 musel být celej den v depu. Řekl jsem mu, aby si držel palce kvůli příštímu víkendu. A víš že to udělal? Fakt si je držel. Dokud nemusel vzít do ruky vidličku. Naštěstí.“ Pip se rozesmála. „V tom případě musím hučení motorů pořádně natrénovat.“

„Kdy se uvidíme?“ zeptal se tiše Zac.

„Co zítra večer?“ navrhla Pip.

„Zítra mě čeká příšernej den, to propouštění,“ odpověděl Zac unaveně.

309

„Aha,“ znervózněla Pip, protože měla na okamžik pocit, jako by dělal drahoty nebo ji odmítl. „No, tak třeba někdy během týdne?

Někdy jindy. Kdykoli.“

„Myslel jsem to jinak,“ namítl Zac. „Bude to tak příšernej den, že

bych pak na něj rád zapomněl. Takže kdyby ti nevadilo věnovat se vystresovanýmu účetnímu v morální krizi, moc rád bych si léčil depku na tvý pohovce.“

Pip to ohromilo a současně jí to polichotilo. Nicméně ji mrzelo, že ji nenapadlo nabídnout mu společný večer jako první. „Popravdě řečeno,“ odpověděla, „znám skvělej způsob, jak tě z tý deprese vytáhnout.“

„O tom nepochybuju,“ zasténal Zac málem a představil si orální sex a všechny možné další postelové zábavy.

„Máš se na co těšit!“ rozesmála se Pip, protože instinktivně tušila, na co Zac myslí, a nechtěla ho zklamat sdělením, že má na mysli něco úplně jiného.

„Zavolám ti, až budu na cestě,“ řekl Zac. „Spíš pozdějc než dřív.“

„Kdykoli,“ ujistila ho Pip.

„Takže večer,“ dodal Zac.

„Večer,“ opakovala Pip.

Měla ještě něco na jazyku. Něco zahučela, aby nezavěsil, než se rozhodne, jestli to řekne nahlas. „Budu na tebe zítra myslet,“

zamumlala.

„Díky,“ pronesl Zac dojatě. Zac zavolal v osm. V devět byl u Pip. Její byt vypadal jako ze škatulky a Pip vyhlížela úžasně, protože se vykoupala, tělo si natřela luxusními krémy a vlasy ošetřila nejrůznějšími přípravky, které byly drahé a časově náročné na použití. Zac byl bledý jako stěna, oči měl zarudlé, vlasy spíš rozcuchané a lehce mastné, jak si do nich neustále zajížděl prsty, než upravené do módního účesu. Vypadal, jako by mu spadlo z ramen obrovské břemeno. Pip ho uvítala polibkem a pivem a nechala ho, aby se zhroutil na pohovku, masíroval si čelo a chvíli soustředěně zíral na zeď. „Skvělá barva, Pip,“ prohodil a podíval se na ni, „dobrá volba.“

310

„Jak je?“ zeptala se Pip, protože cítila, že Zac se skvěle ani trochu necítí, a dumala, jak ho co nejlépe rozptýlit.

„Cítím se jako svině,“ rozesmál se sarkasticky, „což není divu, protože teď mám přezdívku Král Svině.“ Štípl se do kořene nosu a svěsil ramena. „Bylo to hnusný. Odporný.“ Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. „Když tě lidi nenávidí, není to nic hezkýho. Ale ještě horší je, když musíš udělat něco, co ve skutečnosti udělat nechceš, ale nemáš absolutně na vybranou.“ Pip ho pozorovala a zamyšleně si hryzala spodní ret. Měla pocit, jako by přešlapovala na místě. Přešlapovala. Protože si nebyla jistá, co by chtěl, jak mu pomoct, co pro něj může vlastně udělat. Napadlo ji, že bude třeba chtít být chvíli sám. Aby se zklidnil a odpočinul si. Ale pak usoudila, že by se mu určitě líbilo, kdyby se nechala vést svými instinkty. A tak si klekla na zem, položila mu ruce na kolena a podívala se mu do očí. „Chudáčku,“ řekla tiše, „to je mi líto. Nevím, jak bych ti mohla pomoct.“

Pohlédl na ni a pokrčil rameny. „Upřímně se ti přiznám, že bych nejradši brečel,“ přiznal se, což ho samotného zaskočilo. Potřásl hlavou a znovu se štípl do kořene nosu, tak tvrdě, že mu tam zůstal červený flíček. „Ani nenosím pitoměj oblek,“ prohlásil, „takže ze sebe nemůžu pracovní den fyzicky shodit. Dneska jsem si na tebe několikrát vzpomněl, Pip, jak rozdáváš smích a staráš se o nemocný děti. To je šíleně těžká práce, i když nádherná. Určitě ti pomůže, když se pak můžeš odlíčit a vysvlíct se z kostýmu!“ „Máš pravdu,“ přisvědčila Pip, „a někdy se zase nemůžu dočkat, až se nalíčím a obleču si legíny a křusky, těžko ti může být i v nemocniční hale.“ Zac přikývl, zívl a protáhl se. „To byl ale odpornej den,“

povzdychl si.

„Nemáš chuť na pečený brambory?“ nabídla mu Pip.

Na jídlo nepomyslel. Uvědomil si, že si na ně od minulého večera nevzpomněl. Když včera vezl Toma domů, byl přecpaný od svačiny, takže od té doby vlastně nejedl. „To zní skvěle.“

„Dám je do trouby,“ oznámila Pip. „Za hodinku budou hotový.

Máme teda spoustu času na to, abys ten dnešní ošklivej den vymazal z paměti.“

311

Zac se na ni usmál. Jaké gesto. Už se nemohl dočkat, až se vysvleče z šatů.

„Nechvátej, kámo,“ zašeptala, naklonila se k němu a políbila ho.

„Na tohle si budeš muset udělat chuť. Mám na mysli něco jinýho.“

Pip dá brambory do trouby, zmizí v koupelně a něčím tam rámusí.

Vrátí se s taškou a ručníkem.

„Líbí se mi, jak jsi to tu vymalovala,“ prohlásí Zac, „ta terakotová zeď je úžasná. A ty podlažní lišty vypadají skvěle.“

„Není to moc křiklavý?“ zeptá se Pip.

„Bože, ne,“ namítne Zac, „vypadají báječně. To je divný, nepřipadá mi, že jsi sem přidala barvy, spíš jako by byly předtím prostě schovaný pod těma neutrálníma.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasí Pip a napadne ji, jestli má Zac vůbec tušení, jak jsou jeho poznámky kousavé, „je to tak.“ Přehodí přes něj ručník. „Tak jo, pane Kruťáku,“ oznámí, „a teď se vážně pustíme do

hloupostí.“

Vysype mu do klína obsah tašky. Jsou to klaunská líčidla.

„Páni!“ vykřikne Zac. „Co chceš dělat?“

„Vyhladíme ti zamračený čelo a donutíme tě k úsměvu. Uvidíš, jak je šaškování léčivý,“ odpoví Pip, „protože se staneš jedním z nás.

Samozřejmě než se dodělají brambory.“

Zaka to zaskočí, zaujme a nemá nic proti čemukoli, co ho dneska přivede na jiné myšlenky.

„Jak si chceš říkat?“ zeptá se Pip. „Klaunský líčení musí vycházet z tvý osobnosti, ne naopak.“

„Pan Kruťák?“ navrhne Zac.

Pip tázavě povytáhne obočí. „A jak si to přeberou děti?“

„Dobře,“ ustoupí Zac, „tak co třeba Chudák Zac?“

„Chudák Zac? To mi zní trochu ufňukaně,“ namítne Pip. „Cik

Zac?“ navrhne.

„Skvělý. A teď mi řekni, jakej typ klauna bys rád byl?“

„Ehm, klaunskej typ klauna?“ zkusí Zac.

„August nebo Bílá tvář?“

„Kdo nebo co?“ nechápe Zac. 312

„V podstatě existujou dva typy klaunů, no, vlastně tři, když počítáme klauna americkýho typu, což je například Chaplin. V zásadě jde o tohle: líčení Bílý tváře vychází z pierota a harlekýna. Jsou elegantní a mazaný, Francouzi jim říkají clown débonnaire. Fyzickej důraz se klade na oči. Naopak August znamená ‚nemotora‘, a pro ty je charakteristická veselost a šarm. Jsou barevní, diváci je zbožňují. Fyzickej důraz se klade na ústa, na úsměv.“

„Ty seš v podstatě Bílá tvář,“ řekne Zac, „takže já budu August.

Co ty na to?“

„Podle mě je to skvělej nápad,“ odpoví Pip. „Můžeme si pohrát s barvama. Bílá tvář taky tradičně Augusta sekýruje. To mi vyhovuje! Často vystupujou společně.“ Pip a Zac se na sebe podívají a usmějí se.

A tak Pip začala proměňovat Zaka Holmese v Cik Zaka, aby zapomněl na ošklivé zážitky toho dne. Nehybně seděl s ručníkem kolem krku a byl rád, že Pip chtěla, aby zavřel oči. Mít zavřené oči a nechat se natírat, malovat a líčit bylo skutečně uklidňující. Zejména když se ho dotýkala tak něžně, že to vypadalo jako laskání. Pip přinutila Zaka, aby nechal zavřené oči déle, než bylo nutné, protože tak si mohla vychutnat pohled na jeho obličej; v klidu obdivovat jeho lícní kosti, přejíždět prsty po úhledném obočí, obdivovat žensky dlouhé řasy. Studovala jeho rty, matně si vybavila článek v nějakém módním časopise, který připisoval velký význam tvaru a plnosti mužských rtů. No, Zac měl horní ret stejně plný jako spodní a Pip usoudila, že to určitě souvisí s vyrovnaností. A zálibou v líbání. A než ho dolíčila, častokrát vzala jeho obličej do dlaní a líbala ho.

„Jak ses ke klaunování dostala?“ zeptal se jí se zavřenýma očima a trochu nezřetelně, protože se domníval, že by měl co nejméně hýbat obličejovými svaly. „Asi jsem se taková narodila,“ odpověděla Pip, „vždycky jsem cítila, že mým životním posláním je rozesmávat ostatní.“ Zac přikývl. „Seď klidně,“ napomenula ho.

„A co vlasy?“ zeptal se náhle Zac. „Jestli mi je obarvíš nazeleno, nemůžu jít zítra do práce.“

313

„Seď klidně a nemluv o práci!“ vyhubovala mu Pip a dloubla ho do žeber. „Prostě počkej a uvidíš!“ „V pátek bysme si mohli někam vyrazit,“ zamumlal Zac, „s mým bráchou a jeho ženou Ruth. Tu přece znáš, ne?“ „Ráda,“ souhlasila Pip, „to by mohlo být fajn. Můžeš se na mě podívat?“

Zac to udělal a Pip zkoumala Cik Zakovy rysy. Zac Holmes se pásl pohledem na její tváři. „Můžu ti dát pusu?“ zeptal se. „Ani náhodou!“ rozesmála se Pip. „S tímhle nalíčením? Tos uhod!“

„To je lak na tý pohovce, a bože, na koberci taky?“ zeptal se Zac.

„Jo,“ přikývla Pip. „Chci počkat na lednový výprodeje a pak s tím něco provedu. Ale teď se sakra nehýbej. Musím zkontrolovat ty brambory, ne aby ses na sebe podíval, až budu pryč!“ Zac ji poslechl. Líbilo se mu mít na tváři make-up. A vůně pečených brambor, která se linula z kuchyně. A Pipino zaklení „Au, sakra!“, když zkoušela, jestli jsou už měkké. A pocit v ústech, v nichž přetrvávala vlahost jejích rtů. Měl na ni čím dál větší chuť.

„Podíval ses?“ zeptala se Pip s rukama v bok.

„Ne,“ odpověděl Zac, „přísahám.“

Pip se málem rozesmála, když porovnala Zakovu vážnost s jeho novým obličejem. „Zavři oči,“ nařídila mu, i když to ve skutečnosti nebylo nutné. Cik Zac byl téměř hotový. Už potřeboval jen klobouk (použila „tralaláček“, jak mu říkal Django, který našla zabalený v hráškově zeleném přehozu na postel). Ještě trochu červené na tváře a lehce přepudrovat čelo mastkem. Voila. „Teď se můžeš podívat,“

vyzvala ho Pip.

Zac se zvedl z pohovky a přistoupil ke krbové římse. „Kurva!“

Byl v šoku. „Panebože!“ rozesmál se. „Podívej se na mě!“ Otočil se

k ní.

„Nikdo,“ prohlásila, „ale opravdu nikdo,“ zdůraznila, „by neuhodl, že seš Kruťák, kterej celej den propouštěl lidi z práce!“ „Geniální,“ rozesmál se Zac. „Škoda, že mě nevidí Tom!“ „Někdy to můžeme zopakovat,“ pokrčila Pip rameny, „nebo nalíčit Toma.“

314

„A pak vyrazit na Hampstead High Street,“ rozesmál se Zac,

„všichni tři.“ „Proč ne?“ opáčila Pip a tvářila se vážně. Zac se nad tím zamyslel. Proč vlastně ne? „Ten klobouk si nech,“ dodala, protože věděla, že Django má celou sbírku panamáků, tralaláčků, podivných fezů a baretů ve všech možných barvách. „Až budeš mít pocit, že je toho na tebe moc, nasaď si ho, uvažuj jako Cik Zac a prostě na chvíli vypni.“ „A co barvičky na obličej?“ zeptal se Zac.

„No, mohla bych u tebe pár šminek nechat,“ navrhla Pip.

Zac se nemohl odtrhnout od zrcadla ani jiné reflexní plochy. Na

svůj náročný den si ani jednou nevzpomněl. Cítil se nabitý energií a zčistajasna mu naskočil i komický hlas. Pip zamířila do kuchyně, a přestože mu řekla, aby seděl a odpočíval, Zac šel s ní, bloumal tam, pletl se jí pod nohy, štípal ji do zadku, lechtal ji na boku, a když se natáhla do skříňky pro novou láhev omáčky HP, sevřel jí ňadra v dlaních.

„Zaku!“ vykřikla s předstíraným pobouřením.

„Ciku,“ opravil ji.

„Fazole, sýr, HP,“ nabídla, „nebo bych mohla udělat tuňákovou majonézu. Nebo to mám jinak zkombinovat?“

„Že by u mužů procházela láska žaludkem?“ prohodil Zac. „Popravdě řečeno,“ poznamenala Píp, „spíš si myslím, že kalhotama.“

Pip určitě podnítila jeho chuť a Zac zase vybudil její představivost. Ale Pip trvala na tom, aby se nejdřív navečeřel. Během jídla si nechal líčení a obdivné se studoval ve vypouklé lžičce. Potom sklidili nádobí ze stolu, a než stačila Pip protestovat nebo uhnout, chytil ji do náruče a začal ji vášnivě líbat. Nemohla proti tomu nic dělat. Líbal ji tak krásně, že mu ochotně podlehla. Ještě nikdy se nelíbala s klaunem. Jak skvěle chutnal. Líčidlo, omáčka HP a Zaková nedefinovatelná, charakteristická chuť. Šminky se mu rozmazaly a Pip byla samá šmouha. Oba lapali po dechu a dokázali by se svléct a 315

pomilovat přímo v kuchyni, kdyby nebyla tak malá a kdyby v ní bylo na ležení něco víc než úzký pult.

„Do postele?“ zamumlal Zac, zatímco jí sál spodní ret, otíral se o něj zuby a laskal ho jazykem, kterým občas zajel Pip do úst.

Ale Pip trvala na tom, aby se odlíčil, protože ráno převlékla lůžkoviny. Poslala ho do koupelny, kde na něj čekal kelímek s pleťovým krémem a plný pytel vatových tamponů.

Když se ale Zac vrátil, bez make-upu, nicméně tu a tam trochu šmouhatý, Pip se najednou zmocnily rozpaky, jakási stísněnost.

Nebyla tu doktorka Chichi, Veselá Marta nebo Cik Zac, s nimiž by se dalo hrát představení. Nebyl tu Tom, spící ve vedlejším pokoji. Nebyla tu nejasnost, zda Zac zůstane nebo odejde. Nikdo z nich neměl víc než jednu láhev piva, aby překypovali falešnou odvahou. Už nebylo co jíst ani nechtěli další šálek kávy. Byla tu jen Pip McCabeová a Zac Holmes, první pondělí v listopadu. Zítra je pracovní den a po půlnoci byl už skutečně nejvyšší čas jít do postele.

Jak se tam dostat? Mám se ho zeptat?

Mám se jí prostě zeptat?

„Bože, to už je tolik hodin?“ řekne Pip a zní to tak nepřirozeně, že se oba rozesmějí.

„Jdeme?“ navrhne Zac. Pip stydlivě přikývne, nic nepředstírá, prostě se tak v tu chvíli tváří. Ale Zakovi to ani trochu nevadí, spíš se mu to líbí. Pip zamkne, zhasne, zkontroluje dveře ledničky a cestou

do ložnice se dvakrát zhluboka nadechne. Zac tam stojí v boxerkách.

Nad kotníky má vroubky od ponožek. „Půjčil jsem si tvůj kartáček,“

oznámí jí, „nevadí?“ Pip zavrtí hlavou. Zac k ní přistoupí. „Díky, že mě chceš,“ řekne a stáhne jí svetr.

„Já spíš doufám, že teď budeš chtít ty mě,“ pronese Pip s koketním úsměvem, který tentokrát použije záměrně.

„No,“ zaváhá Zac teatrálně, „tak jo. Když na tom trváš.“

„To si piš,“ prohlásí Pip, „bezvýhradně.“

Pipina lampička svítí a oni žasnou při pohledu na toho druhého.

Mysleli si, že se nasytili, ale chutnají si vzájemně tolik, že by se

mohli obdivovat celou noc. Jejich fyzické vzrušení se ještě zvýšilo

316

očekáváním, nejen během tohoto večera, ale během všech těch měsíců, které k tomuhle okamžiku vedly. Pohlavní styk, když k němu dojde, není zklamáním, ale rehabilitací. A přesto, když se Zac a Pip spojí, ani jeden z nich si ten fyzický pocit nepamatuje, i když je neuvěřitelný. Na druhou stranu, spali spolu jen dvakrát. Právě teď se poprvé milují a po tělesné stránce je to stejně intenzivní jako po duševní stránce uklidňující. Předtím šlo při sexu o ukojení. Vrchol byl zklamáním. Dneska večer je ze všeho nejvíc pohlcuje vzájemný průzkum těla. Čím víc rozkoše dávají, tím víc, jak zjišťují, dostávají. Předehra trvá déle než samotný styk, ale orgazmu dosáhnou téměř současně, jen pár zlomků vteřiny po sobě. Je to otázka stejného naladění. Je to uvolnění, kulminace, vrchol, a přesto také začátek, příslib toho, co přijde. A když se od sebe oddělí, leží vedle sebe a namáhavě lapají po dechu, v duchu si blahopřejí, že jim to spolu v posteli tak klape. Pip zhasne.

Zac znovu rozsvítí. „Ty asi nemáš kolu, co?“ zeptá se.

„Vždyť máš vyčištěný zuby!“ rozesměje se Pip. „Dej si vodu.“ „Komu můžeme zavolat?“ dumá Zac. Pip je zmatená, ale usmívá se, protože z jeho tónu a výrazu pozná, že šaškuje.

„Mám Pepsi Max,“ nabídne mu, „v těch malých plechovkách.“

„Ne, ne,“ namítne Zac, „říkal jsem ‚koks‘, ne ‚kolu‘.“ Pip se na něj ohromeně podívá. „Kokain,“ dodá Zac s kamennou tváří.

„Cože?“ vyhrkne Pip, posadí se a defenzivně se zabalí do deky.

„Já drogy neberu.“ Je jí fuk, jak upjatě to zní. „No, zkusila jsem je, ale jen marihuanu. Prostě je neberu!“

„Ani já ne,“ přizná se Zac, „jen nurofen.“ Odmlčí se. Pip není ve své kůži. „Víš,“ pokračuje Zac, „i když jsem utahanej jako kůň, myslím, že bysme měli zůstat celou noc vzhůru a nespat.“

„Cože?“ Pip neví, co si má myslet. „Proč? Copak se k sobě nemůžeme přitulit a usnout? Jsem hotová, doslova.“ „Pip McCabeová,“ nadechne se Zac bez ohledu na její přísný výraz, „copak to nechápeš? Když jsem s tebou spal předtím, každý ráno jsi utekla. Něco se muselo stát, když jsi spala, vstoupil do tebe nějakej ďábel a zpřeházel ti to v hlavě. Když zůstaneme vzhůru, nemůžeš mi zmizet.“

317

Pip neví, jestli se má smát nebo brečet. „Já nezmizím,“ ujistí ho tiše, „a děsně se těším, až se zítra ráno probudím. A ty tu budeš. Vedle mě.“ Je pět hodin ráno. Neměla by ho budit, když má za sebou tak ošklivý den v práci a další stejně tak šílený ho nepochybně čeká. Ale musí.

„Zaku?“ zašeptá. „Zaku?“ Položí mu ruku na rameno. Zak má

pokožku hedvábnou, ale chladnou. Pip ho opatrně přikryje až k uším.

„Zaku,“ opakuje. „Zaku?“

Zac se s trhnutím probudí. „Sakra, kolik je hodin?“

„Ani se neptej,“ odpoví Pip, „je teprv pět.“

„Seš v pořádku?“ vyhrkne Zac. „Děje se něco?“

„Nic se neděje, chtěla jsem, abys viděl, že jsem pořád tady.“

Zac tu informaci stráví a v duchu si vynadá, že si, kvůli svým hříchům, uvázal na krk holku, o které si vždycky myslel, že je praštěná. Jak uklidňující. Odhadl ji správně. „Fajn,“ zaúpí a zaboří hlavu zpátky do polštáře. „Skvělý. Zůstaň tu ještě dvě hodiny a budu šíleně šťastnej.“

„Jde o něco jinýho,“ oznámí Pip, a protože šeptá, Zac neslyší, že má na krajíčku.

„Ano?“ zamumlá ospale a vyčerpaně zvedne hlavu z polštáře.

„Lhala jsem,“ řekne Pip.

„Ano?“ opakuje Zac.

„Jo,“ potvrdí Pip.

„Odpouštím ti,“ prohlásí Zac. Odpustil by jí cokoli, jen kdyby ho

nechala ještě dvě hodiny spát. „Ale ty nevíš, o co jde,“ zoufá si Pip, zezadu se k němu přitulí a přitiskne mu rty na rameno, „nevíš, co jsem provedla.“ „Ať je to, co chce,“ odpoví Zac, natáhne ruku dozadu a pohladí ji po stehně, „určitě jsi k tomu měla důvod. Povíš mi to ráno. Nelam si tím hlavu. Ještě chvilku spi, blázínku.“ Zac se probudí těsně předtím, než zazvoní budík, a zjistí, že na něj Pip upřeně zírá. Pip se usměje. On její úsměv opětuje. Pip vypadá ztrhaně. „Ahoj,“ řekne Zac.

318

„Dobrý ráno,“ pozdraví Pip.

„Seš v pořádku?“ zeptá se Zac.

„Nespala jsem,“ oznámí mu.

„Sakra, chrápal jsem?“ zašklebí se Zac.

„Ne,“ odpoví Pip, „ne, spal jsi tiše jako myška.“

„Ach, bože,“ zasténá Zac, „nemáš zase pochybnosti o mý sexuální orientaci, že ne?“

Pip se zasměje a energicky zavrtí hlavou. „Potřebuju si s tebou promluvit,“ řekne a tváří se vážně a smutně, „o svý lži.“

Budík začne drnčet.

„Tak jo,“ rezignuje Zac, „ale nevadilo by ti, kdybych přijal tvoji zpověď v koupelně? Sprchovej závěs poslouží jako zástěna.“

Zac si čistí zuby a Pip se uvelebí na vanu. Zhluboka se nadechne, upřeně se na Zaka zadívá a spustí.

„Mámu jsem neviděla od svých šesti let,“ prohlásí, odmlčí se a snaží se odhadnout, jak na její šokující zprávu zareaguje. „Vlastně si ji vůbec nepamatuju. Utekla s kovbojem z Denveru.“

Tohle Zac nečekal. V nejhorším případě se domníval, že uslyší

nějaké odporné přiznání ohledně toho Úžasného doktora a toho, že spala s oběma současně; v nejlepším případě něco o tom, že mu nenechá ten klaunský klobouk. Ale vypadalo to, že Pip je férová a on si ten klobouk může nechat. „Cože udělala tvoje matka?“ Ta informace byla tak absurdní, že ji nedokázal pochopit.

„Opustila nás, tři holky a našeho tátu, kvůli nějakýmu chlápkovi z Denveru. Kovbojovi. Majiteli ranče. Děsně bohatýmu.

Od tý doby jsme o ní neslyšeli.“ Pip hovoří monotónně a upírá oči na ruce, které jí leží zdánlivě klidně v klíně. „Omlouvám se,“ hlesne.

„Za co?“ zeptá se Zac tiše a pomyslí si, že je to Pipina matka, kdo by se měl omluvit.

„Že jsem ti lhala,“ vysvětlí Pip.

„A Django?“ vyzvídá Zac.

„Ach, bože, ten je skutečnej, copak by si člověk mohl někoho jako on vymyslet? Byl naší mámou i naším tátou, naším andělem strážným. Nikdy nám nic nechybělo, vřelost, láska, jídlo. Django nám to všechno poskytoval a poskytuje doteď.“

319 Zac si sedne vedle ní, i když ho vana studí do nahých hýždí. Pip se na něj podívá a vidí, že mu po bradě stéká kapka zubní pasy. Může tam zůstat. „Omlouvám se,“ opakuje. „To je děsný, “ řekne Zac a zavrtí skloněnou hlavou, „šílený.“ „Omlouvám se,“ zašeptá Pip a přemítá, co jiného může říct nebo udělat, aby pochopil, jak ji to mrzí. Ví, že její rodinné poměry asi vypadají nezvykle, ale je přesvědčená, že ona a její sestry jsou slušní a dobří lidé. A tudíž také ví, že neměla lhát. „Omlouvám se. Je to děsný. Máš naprostou pravdu.“

„Cože? Ale ne, já myslím pro tebe, “ namítne Zac a pohladí ji po noze. „Dokážu si to představit, ale vlastně radši ne. Chudinko. Ty i tvoje sestry.“

„Ale já jsem lhala,“ řekne Pip téměř naléhavě, „ tobě.“

„A já chápu proč,“ odpoví Zac. „Není divu, že ses chovala tak opatrně. Nemám ti to za zlý. Musela jsi to mít v sobě, že lidi, který by měli zůstat, odcházejí.“

Pip se nad tím zamyslí. Pak vzlykne a začnou se jí chvět rty.

„A aby ses tomu vyhnula, snažila ses je opouštět jako první.“

Něžně jí zvedne bradu. Jejich oči se setkají. Zac se na ni shovívavě

dívá.

Pak Pip pokrčí nos a skousne si ret. „Opouštět jako první?“ opakuje, a protože si nemůže pomoct, zachichotá se. „Já vím, já vím,“ couvne Zac a zaboří jí hlavu do ramene, „řekla jsi mi velký tajemství a já přišel s tímhle. Kristepane!“ Pip se přestane usmívat. Opět se tváří smutně. Zac se k ní přisune a šťouchne do ní. „Já se závazku nebojím,“ prohlásí Pip, jako by se bránila, jako by byl oprávněn myslet si, že ano, jako by snad vinou její zpovědi a toho, že mu lhala, mohl změnil názor. „To je dobře,“ řekne Zac, „protože ani já se závazku nebojím.“ Dívají se na sebe. „Jen si vzpomeň, jak to mám s Tomem,“ začne. „Jestli mě budeš chtít, zůstanu.“ Pip štípou oči. „Vím, že máš svoje sestry. Svoje kamarádky. Svýho bláznivýho strejčka, kterýho bych strašně rád poznal,“ pokračuje Zac, „ale jestli mi to dovolíš, fakt bych byl strašně šťastnej, kdybych se o tebe mohl starat i já. Jestli to tvým nejbližším nebude vadit.“ 320

Pip se podívá Zakovi do očí. V hlavě a srdci slyší Djangův hlas, řekl jí, že pokud je Zac aspoň napůl takový, jak si myslí, důvod její lži pochopí.

Django má pravdu. A proč by neměl? A Zac je pro mě ten právej.

A proč by nebyl?

Pip si vzpomene na Cat a Fen. Ještě nedávno jí připadaly jako její malé sestry. Nejde o to, že by zničehonic vyrostly, uvědomí si Pip,

ale že ona sama je pustila do světa, i když kvůli tomu musela odstranit bariéry, které měla v sobě. A ve kterém se pohybovaly, vyzbrojeny náklonností, péčí a skutečně zralou, rozumnou radou. Pip se opět podívá na Zaka. Jak ho budou všichni milovat! Budou jí to tak přát. A on mezi ně báječně zapadne. Pip chlapa nepotřebovala, ale nakonec je šťastná, že tohohle chce. Doslova cítí vůni, skoro chuť hostiny, kterou Django připraví na počest Zakovy první návštěvy. Chci, aby se to uskutečnilo co nejdřív. Chci představit Zaka svý rodině. Pip se objeví v koutku oka slza a váhavě jí steče po nose ke rtům. Olízne si ji. Zac ji nechal chvíli nerušeně přemítat, ale teď cítí, že do ní může jemně šťouchnout. „Nikdy,“ řekne tiše, ale přesvědčeně, „nikdy nemá člověk dost lidí na to, aby se o něj starali. Zeptej se Toma!“ Pip chce přikývnout, smát se a brečet, ale zjistí, že je schopná jen přikývnout a namáhavě polknout. Zac ji něžně obejme. „Jsem tady,“ zašeptá, „protože tu být chci. Proč bych chtěl odejít?“

Pip mu položí hlavu na prsa, a zatímco poslouchá jeho slova, slyší jeho srdce. „Ale,“ dodá Zac, „musím do práce a mám před sebou šílenej den.“

Pip dojde ke dveřím koupelny. „Zaku?“ Zac vystrčí hlavu zpoza sprchového závěsu. „Promiň, že jsem ti lhala,“ opakuje naposledy. „Musela bys udělat něco mnohem horšího, abys mě odehnala,“ ujistí ji Zac. Pip přikývne. Podívá se na něj, Zac se lehce chvěje. Měla by ho nechat, aby se osprchoval a vyrazil vstříc náročnému dni. „Něco ti řeknu,“ ozve se Zac, „když mi uvaříš hrnek čaje, všechno ti odpustím.“

Pip se rozesměje. „Bylinkovej?“ zeptá se. „Nebo normální?“ „Normální!“ poprosí Zac. „A ručník!“ zavolá za ní. „Tenhle je jako turínskej rubáš, je na něm půlka Cik Zakova obličeje.“