Kateřina Petrusová

Bavettovi 01. Nebezpečná láska

1. kapitola

Už zase jsem to stíhala jen tak tak. Ujelo mi metro v 15:36, takže jsem prošvihla autobus a teď jsem od zastávky běžela. Kdybych nebyla líná a jezdila na kole, nemusela bych tohle řešit. Jenže v pět ráno, po dvanáctihodinové směně, to se mi vážně nebude chtít ani chodit, natož jet na kole. Já vím, vlastně tam nic nedělám, ale nikdy jsem nebyla noční pták. Noční služby mi dávají zabrat.

Proběhla jsem ulicí, lemovanou po obou stranách krásnými zdobenými branami a vysokými zdmi. Zastavila jsem se až u posledního domu napravo a zazvonila jsem. Téměř okamžitě se z mluvítka ozvalo: „Jo?“

Zavrtěla jsem hlavou. Věděla jsem jistě, že mě viděl na monitoru. A stejně se zeptal.

„Tady Paige.“

„Jdeš pozdě,“ posmíval se mi. Ozval se vysoký přerušovaný tón, který oznamoval, že se brána otevírá. Proklouzla jsem dovnitř a utíkala k domu. Nemusela jsem klepat, Julia mi otevřela, ještě než jsem se dostala ke dveřím. Usmála se na mě. Tony, jako vždy napravo ode dveří v tom svém šmíráckém koutě, se na mě ani nepodíval. Připadal si hrozně důležitě, když sledoval všechny obrazovky a přepínal si jednotlivé kamery po celém pozemku. Nikoho z Russoových jsem neviděla ani neslyšela. On byl nejspíš ještě v práci a ona… Kdo ví.

Vyběhla jsem do patra a nahoře nad schodištěm se málem srazila s Rhondou. Snažila se tvářit naštvaně, ale myslím, že její mimické svaly by nic takového ani nedokázaly.

„Kde jsi? Už jsem se lekla, že mě tu chceš nechat i přes noc! Ale já bych tu nezůstala, měla jsem v plánu počkat do půl a pak utéct, ať se Tony stará. Nebo ať se starají oni, tak se to přece dělá normálně, ne?“ brblala, ale nezněla naštvaně. Ona neuměla být naštvaná, bylo to moje čokoládové sluníčko. Jako vždycky, když jsme se střídaly na směně, mě objala a mně bylo na chvilku skvěle. Ji jsem měla vážně a upřímně ráda. Věděla jsem, že až ráno přijede Thomas, třetí ošetřovatel, bude předání směny o poznání chladnější a nepříjemnější.

„Všechno v pohodě?“ zeptala jsem se Rhondy a kývla bradou ke dveřím vedoucím do ložnice starého pana Russoa. Přes tvář jí přeběhly chmury a mně se zrychlil tep. Věděli jsme, že už to nebude trvat dlouho. Ale my dvě jsme doufaly, že tu s námi starý pán ještě chvilku pobude.

„Odpoledne tu byl doktor a moc se mu to nezdálo. Přidal morfium. Pan Luca se dneska ještě neprobudil. Dnes ho máš nechat být, žádné mytí, nic.“

Měla jsem po náladě. Těšila jsem se na to, až si po každovečerní rutině cvičení a mytí sednu do křesla u hlavy postele starého pána, otevřu jeho oblíbenou Agathu Christie a budu mu chvíli číst, než usne. Třeba by si vzpomněl, že tuhle knížku už četl několikrát. Možná by se rozpovídal o tom, jaké to bylo za války nebo jak neměl rád hippies. Měla jsem starého pána ráda. Byl to můj třetí svěřenec od doby, kdy jsem vyšla ze školy, a strávila jsem tu nejvíc času. Zvykli jsme si na sebe. Věděla jsem, že to jednou skončí. Jen jsem nechtěla, aby to přišlo už teď.

V pokoji byla téměř úplná tma. Jen lampa u mého čtecího křesla a monitory trochu osvětlovaly prostor. Na velké, neuvěřitelně drahé polohovací posteli ležel pod tenkou přikrývkou pan Luca a na první pohled bylo vidět, že Rhonda měla pravdu. Nevypadal dobře. Kdysi to určitě býval statný chlap, ale teď se v té velké posteli doslova ztrácel. Vrásčitou tvář měl voskově žlutou, protože před týdnem se mu zhoršila funkce jater. Dýchal tak mělce, že nebýt přístrojů, musela bych se sehnout až k němu, abych si mohla být jistá, že je ještě naživu. Bylo mi smutno.

Normálně bych teď před sebou měla protahování starého pána. Natáhnout paži, sevřít pěst, lehce zakroužit zápěstím, ohnout loket. Druhá ruka totéž. Pokrčit nohu, opatrně procvičit kotníky. Levý méně, po úrazu z mládí ho neměl tolik pohyblivý. A každé dvě hodiny změnit polohu. Díky posteli bych se ho nemusela ani dotknout, ale zdálo se mi skoro hrubé nechat nějaký systém hydraulických hadiček a já nevím čeho, aby dělaly mou práci. Přišlo mi tak nějak nedůstojné nedotýkat se pana Russoa. Normálně bych ho po cvičení omyla, a když by byl při chuti, zavolala bych do kuchyně, aby mu připravili kaši.

Dneska jsem u něj chvíli mlčky seděla a do očí se mi draly slzy.

V devět se ukázal pan Russo mladší. V perfektně padnoucím obleku, dokonalý muž středního věku. Nijak výrazně hezký, ale působil vždy příjemně.

„Žena tu nebyla?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou. Nechápala jsem jejich manželství. Jenže co já vím. Kdo ví, jak bude vypadat moje manželství za nějakých dvacet let. Jestli nějaké bude.

Byl na odchodu a já si to nedokázala odpustit.

„Pane Russo?“ oslovila jsem ho a přitom poslouchala, jak nervózně můj hlas zní. Otočil se na mě a čekal. Najednou jsem nevěděla, jak to říct. Podívala jsem se na starého pána a zpátky na syna, nakrčila jsem čelo a nadechla se. Zarazil mě gestem rukou.

„Vím o tom. Mluvil jsem s lékařem.“ Sklopil oči a na chvíli opravdu vypadal jako někdo, komu umírá otec. Unaveně si přejel dlaní po tváři, ale hned se zase opanoval. Narovnal se a už to zase byl ten soustředěný úspěšný profesionál.

„Kdyby něco, dejte mi vědět. Kdykoliv, ano?“ Přikývla jsem. Bez rozloučení odešel.

Chvíli po druhé hodině se starému pánovi zrychlil tep. Jen nepatrně, ale vyrušilo mě to ze čtení. Rychle jsem pohledem přejela přístroje. Všechno v normě, tedy vzhledem k jeho stavu. Vstala jsem z křesla a prohlédla si ho. I ve sporém osvětlení bylo vidět, že vypadá jinak. Líp. Zase mi vyhrkly z očí slzy. Jak někdo dokáže dělat tuhle práci, aniž by si k člověku vytvořil vztah? Dělat všechno mechanicky a nevnímat ho jako celistvou bytost, ale jen jako tělo? Přejela jsem panu Lucovi dlaní po čele. Bylo suché a chladné. Neměl teplotu. Nepotil se. Dýchal stále mělce, ale o mnoho klidněji. Vypadal spokojeně.

Popotáhla jsem a zvedla telefon. Nejdřív doktora. Vzal to po prvním zazvonění. Zněl rozespale, ale okamžitě se probral. Do půl hodiny přijede. Pak jsem vyšla na chodbu a zamířila na druhý konec domu k ložnicím Russoových. Z pracovny se ozýval tichý hovor; zaklepala jsem.

„Dále?“ promluvil pan Russo hlasitěji. Byl uvnitř sám, ale k ramenu měl přitisknuté sluchátko telefonu – ještě pracoval.

„Pane, je mi to líto, ale už…“ Nenašla jsem vhodná slova. Pochopil mě. Dal si sluchátko k uchu a omluvil se, že zavolá později.

„Zavolala jste doktora?“ zeptal se tiše. Přikývla jsem. Společně jsme se vrátili do ložnice starého pána. Všechno bylo stejné, jako když jsem před dvěma minutami odcházela.

„Vypadá klidně.“ Pan Russo stál u postele a pozoroval otce. Nevěděla jsem, co říct. Co dělat. Tohle jsem zažívala poprvé. Znala jsem teoretickou stránku věci ze školy, ale ani jednou jsem se svým svěřencem nebyla až do konce. James i Lisa zemřeli nakonec v nemocnici.

„Nemá bolesti?“ podíval se na mě. Zavrtěla jsem hlavou. Přikývl. Bylo ticho.

„Mám odejít?“ zašeptala jsem. Pan Russo ke mně zvedl hlavu a lehce se usmál.

„Jedině, že byste došla pro Rhondu. Měl vás rád. Jestli nás vnímá, má radost, že jste tu.“

Až doteď jsem se ze všech sil snažila dělat, že jsem nad věcí. Stačily tyhle dvě věty a začala jsem brečet. Vypadal zaskočeně.

„Já se omlouvám, nevěděl jsem… Nevím, co… Promiňte.“

Zuřivě jsem vrtěla hlavou a pokoušela se uklidnit. „To já, mrzí mě to. Jen… Taky máme pana Lucu rády, obě.“ Byla jsem si tím absolutně jistá. Přikývl a otočil se zase k posteli. V tichu jsme stáli a pozorovali jeho otce.

Doktor přijel téměř přesně za půl hodiny. Slyšela jsem, že dům je na nohou – taky nemusel zvonit, Julia byla vzhůru. Zkontroloval všechno to, co já před půl hodinou, a potvrdil moji domněnku. Pan Russo pak došel pro svou ženu a mě poprosil, abych si šla dát kafe.

Seděli jsme v kuchyni. Julia, kuchařka Donna, Tony a já. Za chvíli se k nám připojil i doktor s dětskou chůvičkou v ruce. Její druhá část byla přímo u monitoru srdeční akce a všichni jsme slyšeli ten pravidelný zvuk. Doktor se zatvářil omluvně. Jeho příjmení jsem si nedokázala zapamatovat, DiMarco, DiMaggio, DaMare? Ale bylo italské, stejně jako původ Russoových a všech jejich zaměstnanců. Jen my, ošetřovatelé, jsme nějak nezapadali do téhle malé Itálie.

„Budete tu do rána?“ prolomila jsem ticho. Doktor přikývl.

„Nebo spíš jak dlouho to bude potřeba.“

A zase jsme mlčeli.

Byly skoro čtyři, když se z chůvičky ozvalo první výstražné zapípání. Doktor se zvedl a rychle vyběhl nahoru. Došlo mi, že jsem se nestihla rozloučit. Znovu jsem popotáhla. Čekala jsem, že Tony si do mě rýpne, ale taky byl zaskočený. Vstala jsem a vyšla po schodech – ani jsem nemusela udělat těch několik kroků k ložnici pana Lucy, abych slyšela zběsilý alarm všech přístrojů. A pak bylo ticho. Sedla jsem si na poslední schod.

Sbohem, Luco.

Thomas přišel ve tři čtvrtě na pět. Pořád jsem seděla na schodech, z ložnice pana Russoa mezitím vyšla jen jeho snacha a hned zamířila k sobě do pokoje. Syn i doktor byli stále u něj. Nevěděla jsem, co tam dělají. Nepotřebovala jsem to vědět.

„Co tu sedíš?“ divil se Thomas. Když jsem k němu zvedla zarudlý obličej, došlo mu to. Kývl bradou ke dveřím ložnice:

„On umřel, jo?“

Ušklíbla jsem se. Jistě je naštvaný, protože si bude muset hledat novou práci. A být ošetřovatelem u Russoových bylo finančně nadprůměrně ohodnocené.

„A nemohlas mi zavolat? Nemusel jsem se sem plahočit,“ mračil se.

„Trochu úcty, ne?“ sykla jsem vztekle. Zavrtěl nechápavě hlavou:

„Aby ses z něj nezbláznila. Byl to jen pacient.“ Chvíli přemýšlel a pak se zeptal:

„Dostaneme zbytek peněz ještě teď?“

Nevěřícně jsem se na něj podívala a měla chuť ho skopnout ze schodů. Vypadal dotčeně.

„No co? Neříkej, že tu na ně nečekáš?“

„Jdi se bodnout, Thomasi!“ vyhrkla jsem.

„Zbytek vaší výplaty vám zašleme v běžném termínu, pane McFelthy,“ ozval se za mnou hlas pana Russoa a já hanbou zrudla za toho idiota. Thomas něco zamumlal a odešel. Chtěla jsem se taky zvednout, ale můj zaměstnavatel se unaveně posadil vedle mě na schod. Čekala jsem. Přece v něm musí být nějaký smutek, který dřív nebo později vybublá na povrch, ne? Třeba to bude teď. Možná si potřebuje popovídat. Obejmout. Truchlící příbuzní. Taky jsme je brali ve škole.

„Děkuju, Paige,“ hlesl po chvíli. Musela jsem si odkašlat, abych byla slyšet:

„Nemáte zač. Bylo to… Pan Luca byl úžasný. Upřímnou soustrast, pane Russo.“

Ještě chvíli jsme tam mlčky seděli. Pak vstal a jen lehce mi stiskl rameno.

On uklidňoval mě.

„Běžte se vyspat, Paige. Jste tu autem?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Zavolám vám taxi, chcete?“ Znovu jsem odmítla:

„Pojedu autobusem. Děkuju.“

„Dokumenty a doporučení vám pošlu,“ řekl ještě. Pak se nerozhodně sehnul a chtěl mi podat ruku, ale já ve stejný moment vstala, takže jsme se minuli. Za normální situace bychom se tomu zasmáli a tu ruku si podali, ale teď jsme oba udělali krok dozadu.

„Tak sbohem, Paige.“

„Sbohem, pane Russo.“

Odemkla jsem všechny tři zámky, vstoupila do bytu a zase za sebou zamkla.

Svlékla se jen do spodního prádla.

V lednici vzala plechovku piva, otevřela ji a žíznivě se napila. Chtělo by to spíš panáka. Několik.

Napsala jsem Rhondě esemesku, že Luca umřel. Že je mi hrozně a že výplata jí dorazí jako vždy a papíry někdy brzo.

Zapnula jsem počítač, smazala spamy z mailové schránky. Odmítla jsem pozvánku na bowling dnes večer s bratrem a jeho kamarády. A svým známým rozeslala vzkaz o tom, že hledám práci.

Lehla jsem si do postele a znovu brečela pro starého pána.

Říkali nám to mnohokrát. Když vám jeden pacient zemře, brzy tu bude jiný. Nelpěte na nich. Dejte si pozor, abyste s nimi nenavázali příliš blízký vztah.

No, tak to jsem úplně přesně nezvládla. Nikdy.

2. kapitola

Kafe s Rhondou. Pár piv s bratrem. Jeden telefonát, následovaný jednou docela podařenou nocí. Je dobré, když po rozchodu zůstanete přáteli. Přáteli. Jen ta rána jsou tak trochu rozpačitá.

„Uděláš mi snídani, viď?“ Podepřel si hlavu rukou a sledoval mě. Musela jsem se usmát. Poprvé za ty tři dny. Byl pořád stejný, nepoučitelný.

„Možná ti dovolím, aby ses oblíkl, než tě vykopu na chodbu,“ řekla jsem, ale neuměla jsem zůstat vážná. Na chvíli se tvářil dotčeně, ale protože už jsme vůči sobě neměli žádné závazky, neudělal scénu. Došlo mu, že na dělání snídaní má teď někoho jiného. Chtěla jsem si vyčítat, že jsem spala se zadaným chlapem, ale nedokázala jsem to. V podstatě jsem jí vracela to, co ona dělala mně.

„Tys byla vždycky moc hodná,“ konstatoval nakonec. Naklonil se ke mně, dal mi naprosto nevinnou pusu a pak se šel obléct.

„Zavolej. Kdykoliv,“ otočil se na mě ve dveřích. To kdykoliv nevyslovil s lascivním podtónem. Prostě kdykoliv. Tentokrát jsem se usmála trochu smutně. Kdyby nebyl můj bývalý, kdybych ho už neznala až moc dobře, rozhodně bych ho znovu sbalila. Ale ty jeho zlozvyky jsem znala až moc důkladně. Takže zas někdy, na jednu noc.

„Měj se, Kevine.“

Ještě chvíli jsem se válela v posteli. Mohla jsem si to dovolit, když jsem teď nezaměstnaná. Můžu si konečně pořádně odpočinout. Střídání směn mě vážně vyčerpávalo, a když jsem jednou za tři týdny měla úplně volný víkend, celý jsem ho prospala. Snažila jsem se dohnat ten deficit. I přesto to byla skvělá práce.

Další povzdech nad Lucou.

Rhonda na tom byla podobně, ale nezasáhlo ji to tak moc. Měla manžela, syna na univerzitě a výstavního psa, se kterým bylo podle ní práce jako na kostele. Starého pána jí bylo líto, ale brala to tak, že se to takhle mělo stát. Prožil dlouhý a spokojený život a zemřel doma. Do předposledního dne jsme mu četly jeho oblíbenou Agathu. Měla jsem to pořádně zapít a pak si najít novou práci. Ona byla v agentuře hned druhý den. Vzali si hypotéku na dům, nemohla si dovolit nepracovat. Za týden nastupovala jako asistentka k holčičce s Downovým syndromem a těšila se na tu práci jako malá. Žádné těžké nemoci. Žádná hrozba smrti, která visí ve vzduchu a může přijít kdykoliv. Ráno ji vyzvedne, pojede s ní do školy, odpoledne s ní stráví doma, navečer přijedou rodiče z práce a Rhonda půjde domů.

„Říkám ti, zlatíčko, najdi si něco podobného. Ty to potřebuješ. Žádní staří lidé, žádné umírání. Dojdi do agentury a řekni: Hele, chci něco aspoň tak úžasnýho jako Rhonda! A jestli ten skrček bude proti, povídám ti, že se tam na něj dojdu podívat! Hezky mi to zavoláš a já si ho podám, platí?“

Chtěla jsem poslechnout. Jít do agentury a škemrat o někoho, kdo mi jen tak neumře. Jenže jsem si byla skoro jistá, že mě rychle vypoklonkují. Nedokázala jsem se chovat tak bezprostředně a mile, ale zároveň si umět důrazně říct o cokoliv. O lepší práci, o víc peněz, o volno. Na to jsem byla moc málo odvážná.

Z přemýšlení mě vytrhlo zvonění telefonu. Ráno mohla volat jedině máma. Zavřela jsem oči a ušklíbla se. Teď jsem na ni vážně neměla náladu. Bratr jí určitě řekl, že jsem bez práce, a ona si nenechá ujít příležitost pro svou řeč. Chvíli jsem si pohrávala s myšlenkou, že jí to prostě nezvednu. Nakonec jsem se jako správně vychovaná dcera po mobilu natáhla.

„Ahoj, mami.“

„Paige? To jsi ty?“ Tlumeně jsem si povzdechla. Proč se na to ptá, když ví, že jsem to já?

„Jo, mami, to jsem já.“

„Zníš hrozně!“ vyčetla mi. „Vůbec jsem tě nepoznala!“ A kdo by ti asi zvedal mobil? Kdo by ti říkal mami?

„Jsem rozespalá, před chvílí jsem vstávala,“ řekla jsem po pravdě. Hned mi došlo, že to byla chyba.

„Je půl desáté! Nemůžeš spát takhle dlouho! Nesmíš vypadnout z rytmu, miláčku. Nic se neděje, tak nemáš práci. Nemusíš kvůli tomu upadat do depresí.“

„Já neupadám do depresí,“ namítla jsem chabě. Možná jsem trochu lhala.

„Slyším, jak mluvíš, Paige! Jsi ukázkový případ! Za ztrátu práce se nemusíš stydět.“

„Mami, já nepřišla o práci. Nevyhodili mě. Umřel mi svěřenec,“ vysvětlovala jsem unaveně.

„Byl starý,“ snažila se mě uklidnit. Mělo to spíš opačný účinek. Musela jsem se ovládat, abych nezačala vztekle křičet. Možná jsem vážně trpěla až moc. Asi se mi to vymklo z rukou.

„Víš, měla bys konečně začít dělat něco jiného,“ řekla. Věděla jsem moc dobře, co přijde. „A měla by sis konečně najít někoho normálního! Slušného muže, který se o tebe postará!“

Měla jsem chuť oponovat, že jsem tu dnes v noci měla Kevina a postaral se o mě docela dobře, ale jen bych ji víc naštvala. Prostě mi to potřebovala říct.

„Už nejsi nejmladší, Paige!“ vytasila argument, kterému se nedalo nijak odporovat. Ona v mém věku už měla mě. Čekala Petera. A já? Já nic.

„Ale rozhodně nejsem stará,“ povzdechla jsem si nakonec. Chtěla jsem ještě namítnout, že doba je jiná než před čtyřiadvaceti lety, kdy mě porodila, ale ignorovala mě a brebentila dál:

„Měla by sis najít slušnou práci, někde na recepci na klinice nebo jako sestřička v nějaké hodně příjemné ordinaci. A kdo ví, třeba se seznámíš s nějakým milým lékařem!“ Zavrtěla jsem s úšklebkem hlavou, ale hned jsem se vzpamatovala a zatvářila se slušně. Jako by to snad mohla vidět. Nakonec jsem přišla na akceptovatelnou záminku k ukončení hovoru.

„Jdu do agentury, mami,“ vyhrkla jsem ve chvíli, kdy se nadechovala. „Řeknu jim, že vzkazuješ, aby mi dali nějakou normální práci.“

Zarazila se. Skoro jsem slyšela, jak přemýšlí. Nakonec to nevydržela:

„Děláš si ze mě legraci, Paige?“

„Ne, mami,“ ujistila jsem ji. „Prostě jim řeknu, že to tak moje máma chce.“

Jo. Dělala jsem si z ní legraci. Svým způsobem.

Opravdu jsem do agentury šla. A celou cestu jsem sama sobě držela pěsti. Prosím, ať je tam ona, a ne on, prosím, prosím!

Teď jsem seděla na nepohodlné plastové židličce a pozorovala jeho, Johna Dwighta, jak zamyšleně zírá do počítače, občas nesouhlasně zamručí a párkrát klepne prsty do klávesnice. Neměla jsem ho ráda. Bylo to vzájemné. Jeho kolegyně Rebecca byla o poznání přívětivější, ale dnes měla volno. Možná jsem měla nejdřív zavolat.

„Obávám se, že jste si nadiktovala příliš vysoké požadavky, slečno Adamsová,“ podíval se na mě a z jeho pohledu kapal sliz. „Nikoho mladého a neumírajícího nebo starého a ne vážně nemocného tu prostě nemáme. Navíc jste si u posledních zaměstnavatelů zjevně zvykla na vyšší finanční ohodnocení a v takové hladině tu není vůbec nic. Vůbec,“ zdůraznil. Měla jsem chuť mu říct, že si ho Rhonda najde a dá mu to sežrat. A taky jsem měla chuť utéct. Místo toho jsem se jen zeptala, co mi tedy může nabídnout.

Tři místa. Kvadruplegik, Alzheimer, těžká roztroušená skleróza. Z úst mi unikl povzdech.

„Pokud se vám to nelíbí, můžete si počkat na jiné nabídky,“ řekl ledově. Přesně to jsem se rozhodla udělat. Peníze mám našetřené, chvíli mi vystačí. Poděkovala jsem, rozloučila se a šla pryč. Ještě ve dveřích mi zazvonil mobil. Vytáhla jsem ho z kapsy, ale vyrušilo mě výhružné zakašlání. Otočila jsem se na Dwighta a ten ukazoval prstem na ozdobnou tabulku s nápisem Žádné hovory. Nevyplázla jsem na něj jazyk, na to jsem už vážně moc stará. Jen jsem vyšla ven, zabouchla za sebou dveře a pak přijala hovor ze skrytého čísla.

„Paige Adamsová, prosím?“ Co když jeden z mých známých dal moje číslo někomu, kdo shání mé služby?

„Paige, dobrý den,“ ozval se povědomý mužský hlas. „Tady Carlo Russo. Jak se máte?“

Překvapeně jsem zvedla obočí. Nečekala jsem, že ještě někdy budu mluvit s panem Russoem. Naštěstí jsem se vzpamatovala docela rychle a nezněla moc jako idiot, když jsem zamumlala, že dobře, a zeptala se, jak se má on.

„Dobře, děkuji.“ Slušný za každé situace. „Volám, protože jsem se o vás zmínil svému obchodnímu partnerovi a ten by se s vámi rád seznámil. Shání ošetřovatele pro syna.“ Před spojením obchodní partner lehce zaváhal, ale toho jsem si ani pořádně nevšimla, protože můj mozek vzal na vědomí jen to příjemné. Syn, ošetřovatelka.

„Rád by se s vámi setkal, aby vás poznal. Abyste vy poznala jeho syna. Řekl jsem mu, že si myslím, že nikoho lepšího nemůže najít.“

„Ehm,“ udělala jsem překvapeně a zjistila, že nevím, co říct. Nakonec jsem se zmohla na děkuji.

„Měla byste čas ještě během dneška? Spěchají na to, jejich syn špatně snáší cizí lidi a za poslední týden u nich byli čtyři noví ošetřovatelé. Žádný z nich nevydržel déle než dva dny. On je velmi vybíravý.“ Z jeho slov jsem nedokázala odhadnout ani věk dítěte, ani důvod, proč k sobě někoho potřebuje. Jen jsem chtěla vědět, že v nejbližších několika měsících, nebo snad i letech, nezemře. Zároveň jsem se pana Russoa bála zeptat, protože jeho otec nebyl po smrti ještě ani čtyři dny. Zvolila jsem cestu oklikou:

„A… jak je nemocný?“ Pan Russo si nervózně odkašlal a chvíli přemýšlel.

„Není nemocný, spíš v tuhle chvíli nemůže být o samotě. Byla byste víc osobní asistentka než ošetřovatelka. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste ho viděla a až potom se rozhodla, jestli o to místo budete mít zájem, Paige.“

V hlavě mi naskočila Rhondina slova. Tohle zní jako práce podobná té její. Tohle by mohlo vyjít. A kdyby ne, za jednu krátkou návštěvu nic nedám. Podívám se na toho kluka a uvidím. Pan Russo by mi snad nenabídl něco nevhodného. A když je to rodina jeho obchodního partnera, pravděpodobně to budou stejně vzdělaní lidé jako on sám.

„Dobrá,“ souhlasila jsem, „kam mám přijet?“

„Výborně, děkuji,“ usmál se do telefonu. „Pošlu k vám svého řidiče, doveze vás. Právě jsem v jeho domě a budu tu až do večera. V kolik vás může vyzvednout?“

Navrhla jsem ve tři. Dost času na to, abych se vrátila domů, osprchovala se a udělala ze sebe člověka. Pan Russo souhlasil a rozloučil se.

Až pak mi došlo, že pro mě opravdu přijede jeho auto s jeho řidičem.

Nejspíš jsem se měla dát na finanční audity, asi je to vážně zlatý důl.

Bylo na mně vidět, že jsem většinu noci prováděla jiné věci, než abych spala. Udělala jsem všechno pro to, aby byl první dojem na možné zaměstnavatele pozitivní. Umyla a vyžehlila jsem si vlasy, pak jsem je stáhla do jednoduchého ohonu. Nebudou mi lítat kolem obličeje, a kdyby bylo potřeba jejich syna třeba hned umýt, nebudou mi překážet. Nalíčila jsem se, ale jen decentně. Bylo jasné, že o sebe dbám, a tudíž budu dbát i o dítě, ale zároveň to nepřeháním. Oblékla jsem si jedno z triček pro lepší příležitosti, černé s výstřihem do V, a světle šedý kalhotový kostýmek, který jsem měla už od promoce. Ze zrcadla na dveřích vestavěné skříně se na mě dívala sebevědomá, příjemná a usměvavá hnědovláska. V duchu jsem ale byla nervózní, a když jsem za pět minut tři scházela dolů před dům, srdce mi zběsile bušilo.

Ačkoliv normálně je téměř nemožné v naší ulici zaparkovat, přímo před vchodem už stálo černé auto, na kterém bylo zatraceně vidět, že nebylo nejlevnější. Před ním stál tmavovlasý opálený muž, usmál se, když viděl můj vyděšený výraz.

„Nebojte, slečno. Nekoušu,“ mrkl na mě a otevřel zadní dveře.

„Tohle je moje poprvé, tak na mě buďte hodný,“ vyhrkla jsem ve snaze zahnat rozpaky. Ocenil to lehkým uchechtnutím, a když jsem se zabořila do koženého sedadla, jemně za mnou přibouchl dveře.

„Mám pustit rádio?“ zeptal se a sledoval mě ve zpětném zrcátku. Neurčitě jsem pokrčila rameny. Vyložil si to jako souhlas a autem se rozezněla nějaká oldies hudba. Vyjeli jsme.

Čekala jsem, že pojedeme směrem na jih, do čtvrti, kde bydlí i Russoovi, řidič však zamířil do centra. Svrběl mě jazyk, jak jsem chtěla zjistit, kam přesně máme namířeno, ale nakonec jsem se zeptala na podstatnější věc:

„Vy znáte rodinu, ke které jedeme?“ Znovu si mě prohlédl v zrcátku a pak přikývl.

„Občas se s panem Russoem sveze i pan Bavetta.“

Bavetta, zase to znělo italsky. Proč mě ta informace nepřekvapovala? Udělala mi dokonce radost; už jsem se rozloučila s úžasnou italskou kuchyní, kterou jsem si užívala u Russoových. Donna toho vždycky uvařila tak nějak víc a jedna porce při denních směnách zbyla i na mě. Kdyby kocour Garfield ochutnal její lasagne, nikdy by se od ní nehnul.

„A ten jejich syn?“ zajímala jsem se. Řidič ale jen omluvně zavrtěl hlavou. Nejspíš nic nevěděl, navíc se musel věnovat řízení, protože jsme se dostali na čtyřproudovou silnici, která byla teď ve špičce hodně ucpaná. Sjeli jsme přímo na exitu Centrum a zamířili mezi mrakodrapy. Obdivovala jsem jistotu, s jakou se řidič proplétal mezi taxíky a messengery na skútrech. Byl výborný.

Najednou, jen kousek od Times Square, jsme zahnuli a vypadalo to, že necháme auto přímo na chodníku. Než jsem se stačila leknout, vjeli jsme do podzemních garáží. Řidič zajel až dozadu a zastavil na jednom z míst označených nápisem Bavetta, hned naproti výtahu. Vystoupil a otevřel mi dveře. Už zase mi nervózně bušilo srdce a ruce jsem měla úplně ledové. Nevěděla jsem, co tu teď v garáži budu dělat, ale řidič se na mě mile usmál a ukázal k výtahu:

„Vezmu vás nahoru, slečno.“

„Bezva,“ vydechla jsem úlevně a vydala se za ním. Výtah byl na klíč a řidič ho měl v kapse zvlášť, připnutý k očíslovanému štítku. Mlčky jsme čekali a já si v duchu znovu připomínala, jak se chovat, co říkat, že se mám lidem dívat do očí. Ještě jsem naposledy zkontrolovala složku s diplomem, licencí a doporučeními předchozích zaměstnavatelů. Jen pan Russo mi to svoje bude muset dát ústně.

S pípnutím se otevřely dveře výtahu, nastoupili jsme. Byla tam nad sebou jen dvě tlačítka. Řidič stiskl to horní, dveře se zavřely a my vyrazili nahoru. Ve výtahu chyběl ukazatel poschodí, ve kterém jsme se právě nacházeli, takže jsem neměla ponětí, jak dlouho a jak vysoko jsme jeli. Že jsme na místě, jsem poznala podle nepříjemného zhoupnutí žaludku. Dveře se otevřely a přede mnou se objevila vstupní hala. I když jsem se hodně snažila nevypadat jako slabomyslná, ohromením jsem otevřela pusu. Huňatý koberec a přímo naproti výtahu velká skleněná plastika, nasvícená zespodu barevnými světly. V noci musela vypadat úchvatně, už teď byla nádherná. Pozorovala jsem ji s takovým zaujetím, že jsem neslyšela přicházet ženu v tmavém oblečení, dokud nepozdravila. Koberec tlumil kroky.

„Dobrý den, slečno Adamsová,“ ozvalo se vedle mě a já sebou škubla. Ženě mohlo být tak čtyřicet a vypadala hodně vážně. Rty semknuté do přísné čárky a ani stopa po vráskách od smíchu. Nepodala mi ruku a já se o to také nepokusila, protože jsem si přeříkala pravidla etikety. Pokynula řidiči, který zase nastoupil do výtahu, a pak mi řekla:

„Jsem asistentka pana Bavetty. Ještě jednají, mám vás zatím dovést do Michaelova pokoje, abyste se mohli seznámit.“

Přikývla jsem a následovala ji. Hned za rohem se hala změnila v dlouhou chodbu a já s překvapením zjistila, že byt má dvě patra. Asistentka se vydala po schodech nahoru. Ani na vteřinu nezaváhala, přestože schody byly skleněné a bylo skrze ně vidět na zem. Nedělalo mi to dobře, musela jsem se pevně držet zábradlí a zírat té ženské na zadek. Nechápala jsem, jak se tady může pohybovat dítě, navíc pravděpodobně handicapované. Vystoupaly jsme do patra a prošly chodbou dál do útrob bytu. Zastavila před jedněmi z dveří a kývla na mě:

„Můžete dovnitř. Pokud se rozčílí, prostě odejděte. Berte to jako součást přijímacího pohovoru.“

Otočila se, podpatky odklapaly zase po schodech dolů.

Už jsem si nepřipadala tak nadšeně. Byt byl moc nóbl, plný na první pohled drahých věcí. A asistentka byla vážně nepříjemná. Nikde ani stopa po přítomnosti dítěte. Bála jsem se, že ten chudák strávil celý život zavřený v tomhle pokoji. Na to bych opravdu neměla. Zhluboka jsem se nadechla a zaklepala. Napočítala jsem do pěti, a když se nic neozvalo, otevřela jsem dveře a vstoupila.

Nebyl to dětský pokoj. A zároveň byl. Velké letiště z nějakého drahého dřeva, na něm tmavě šedé saténové povlečení. Po pravé straně těžké tmavé police, teď zrovna prázdné. U okna stála šedá kožená pohovka a konferenční stolek. Na stěnách prosvítaly obdélníky po obrazech, které někdo odnesl.

A všude ležely hračky. Auta, logické hry, stavebnice, figurky zvířat ze statku, postavičky hasičů. Autodráha. Vláčky. Spousta pomalovaných papírů a pastelek.

Nikde žádné dítě.

Za dveřmi vedle postele se ozvalo spláchnutí. Slyšela jsem téct vodu v umyvadle – moje nervozita dosáhlala vrcholu. Pak se otočila klika a do ložnice vešel dospělý muž.

Tedy…

Vypadal jako dospělý muž. Na první pohled. Mohlo mu být nanejvýš třicet. Vysoký, štíhlý, ale ne hubený, tmavé vlasy, tmavé oči, strniště. Na sobě měl džíny a bílé tričko s límečkem, na kterém byl flek od něčeho čokoládového. Zaraženě mě sledoval a já určitě vypadala stejně. Protože i když vypadal naprosto zdravě, v jeho očích bylo něco jinak. Ten pohled byl neuvěřitelně… dětský. Bezelstný, upřímný. Zvědavý. Pořád ještě mi to pořádně nedocházelo, nebyla jsem si jistá, ale skoro to vypadalo, že tohle byl vážně syn, o kterého bych se měla starat. Jen byl tak trochu dospělý. A zároveň nebyl.

„Ahoj,“ vydechla jsem. Sklopil oči. „Ty jsi Michael?“ pokračovala jsem a snažila se znít mile. Rozpačitě přešlápl a pak si rychlým pohybem dřepl. Popadl do velkých rukou papír a oranžovou voskovku, postavil se a natáhl ke mně ruce. Podíval se mi do očí, zeširoka se usmál a zeptal se:

„Umíš nakreslit hasiče?“

3. kapitola

Nikdy jsem neuměla kreslit. Doživotně jsem zamrzla u dětských postaviček s nulovou perspektivou. Ještě tak bych zvládla udělat v mapě roztřesenou čáru z bodu A do bodu B, ale hasiči, to byl docela problém. Jednoduchý obdélník se dvěma koly by na auto mohl stačit, ne?

„Maják,“ napovídal Michael, klekl si na zem vedle konferenčního stolku a s dětským nadšením pozoroval moje snažení. Dokreslila jsem malý hrbolek na střechu auta.

„Žebřík,“ začínal znít trochu netrpělivě. Lekla jsem se; asistentka mluvila o rozčilení, a že to mám brát jako součást přijímacího pohovoru. Když ho teď vytočím tím, že neumím nakreslit hasiče, žádné další pokračování pohovoru nebude.

„Ukážeš mi, jak se kreslí pořádný hasičský auto?“ zeptala jsem se. Zamračeně se na mě podíval a rychle zavrtěl hlavou. Snažila jsem se vymyslet omluvu pro to, že prostě nevím, jak přesně vypadá takový náklaďák, ale v jeho přítomnosti mi to moc nemyslelo. Myšlenky se mi točily jen okolo něj. Přistihla jsem se, že zůstávám ve střehu. On vypadal naprosto zdravě. Neměl žádné zvláštní rysy, které doprovázejí některé formy vrozených handicapů. Jen naprosto normální, nijak výjimečný dospělý muž, který se chová jako dítě. A já si pořád nebyla jistá, že to na mě nehraje. Nikdo mi neřekl, jak přesně je nemocný. Co když tohle všechno okolo je jen nějaký jeho výmysl, jak odehnat dalšího zájemce o místo? Možná si ze mě jen dělá legraci.

„Michaele?“ oslovila jsem ho. Podíval se mi do očí. Netvářil se škodolibě nebo pobaveně, měl mimiku dítěte. I tak jsem si to musela ověřit: „Děláš si ze mě legraci? Je to nějaká hra?“

Na moment bylo vidět, že jsem ho zmátla. Nerozuměl tomu, co říkám. Pak si z mých slov vybral to, co se mu hodilo:

„Budeme si hrát?“ Nadšení v jeho hlase bylo jednoznačně dětské, stejně jako způsob, jakým se mu rozzářil obličej. Vážně takový byl. Zalila mě vlna lítosti.

„S čím si chceš hrát?“ usmála jsem se. Krátce se zasmál – čistá radost, žádný nucený smích – a po kolenou se došoural doprostřed pokoje k autodráze. Sundala jsem si sako a sedla si k němu. Místo autíček, která k dráze patřila a byla rozházená po místnosti, začal do jednotlivých jízdních pruhů stavět figurky zvířátek.

„Ta tam ale jezdit nebudou,“ upozornila jsem ho. Podíval se na mě a bylo mi jasné, že si o mně právě nemyslí nic pěkného. Doufala jsem, že dětsky nic pěkného. Z nějakého důvodu jsem cítila, že bych se mu měla omluvit:

„Už jsem si dlouho nehrála, víš?“

Narovnal všechny figurky do řad, dvakrát se mu podařilo příliš velkými prsty pár z nich shodit. Trpělivě je znovu stavěl. Až potom se, s pohledem pořád upřeným na zvířata, zeptal:

„Ty nemáš děti?“

V prvním momentu jsem chtěla odpovědět, že ještě ne, protože se na ně necítím dostatečně dospěle a taky nemám nikoho, s kým bych si je mohla pořídit, ale došlo mi, že jemu je to jedno. Takže jsem řekla prostě jen ne. Začal popostrkovat figurky v krajní řadě a přitom mě vyslýchal:

„Máš zvířátko?“

„Nemám. Ale chtěla bych nějaké mít.“

„Co bys chtěla?“ Na chvilku jsem se zamyslela. Se psem je moc práce, musí se venčit a cvičit. Kočky mají moc pronikavý pohled, vždycky mám pocit, že mnou pohrdají. Už mi toho moc na výběr nezbývá.

„Asi papouška,“ řekla jsem nakonec. Z neznámého důvodu se Michael vesele zasmál a do čela závodu se dostalo prase.

„Máš auťák?“ zajímalo ho. Zavrtěla jsem hlavou.

„Jezdím metrem a autobusy a na kole, to je rychlejší než autem.“

Narovnal se a podíval se na mě tak nevěřícně, že jsem stěží skryla úsměv.

„Ty jezdíš na kole po městě? Mezi autama?“

„Jasně,“ přikývla jsem. „Jsou tam stezky pro cyklisty a taky vyznačený pruhy, víš?“

Samotnou mě udivovalo, jak snadné bylo brát ho jako dítě. Ještě pořád jsem se cítila trochu nesvá, nedokázala jsem se úplně uvolnit. Stále jsem podvědomě čekala, kdy se mu změní výraz a řekne, že jsem blbá naivní koza. Ale tyhle pocity byly už jen na pozadí, protože i kdyby byl dobrý herec, tu zvláštně nemotornou mimiku by nejspíš nezvládl.

„A jak se jmenuješ?“ Dospělého by tohle zajímalo jako první, jenže on potřeboval nejdřív vědět, jestli mám děti, zvíře a auto. Další bod pro to, že to na mě nehraje.

„Jsem Paige,“ řekla jsem a čekala. Pamatuju si to z dětství, tehdy jsem kvůli svému jménu probrečela hodně nocí. A nezklamal:

„Jako stránka (page)?“ vykulil na mě oči a zase byl dítětem. Tohle byla naprosto typická reakce. Usmála jsem se.

„Skoro. Moje jméno se ale píše jinak.“

Zahihňal se. Kdyby v tom dospělém muži bylo o něco starší dítě, určitě by se zeptal, jestli mě může obrátit. Jako malá jsem kvůli svému jménu tátu s mámou nesnášela. Ale nejspíš bych byla nespokojená i s Jane nebo Paulou. Děti si vždycky najdou důvod, proč jméno komolit.

Skloněná k autodráze a zády ke dveřím jsem si nevšimla, že je v pokoji někdo další – až když se za mnou ozval mužský hlas:

„Ještě jste neutekla.“

Trhla jsem sebou a skoro jsem vykřikla. Michael se rozchechtal tak, až celý zrudl. Držel se za břicho a svalil se na bok na zem, zatímco já se otočila za původcem zvuku.

Bylo vidět, že to je Michaelův bratr. Byli si hodně podobní, tenhle ale měl vlasy úplně na kraťoučko a na skráních se mu mezi těmi černými dalo najít pár šedivých. Neusmíval se, vypadal mnohem vážněji než bratr, ale v porovnání s asistentkou se to zdál být milý člověk. Vydechla jsem, abych se uklidnila. Postavila jsem se a otočila se k němu čelem.

„Zatím nebyl důvod,“ odpověděla jsem. „Jsem Paige Adamsová, těší mě.“ Nepodal mi ruku, jen kývl. A tím jsem pro něj přestala existovat. Překvapeně jsem sledovala, jak si v obleku, který nevypadal draze, takže určitě drahý byl, sedl na zem hned vedle Michaela.

„Děláš závody?“ zeptal se. Michael nadšeně přikývl a podal mu hrst zvířátek.

„Můžeš taky,“ dovolil mu. „Ona nemá auto,“ pověděl na mě a sledoval, jak ten starší staví za sebe krávu a dva koně.

„To by nevadilo, stejně byste byli doma,“ pokrčil rameny. Michael se zamračil a pak se na sourozence prosebně podíval:

„Mohli bysme jít do parku?“

Ten starší razantně zavrtěl hlavou. „Víš, že nemáš chodit ven, dokud ti nebude líp.“

Pokud jsem doteď neměla stoprocentní jistotu, jestli to Michael nehraje, získala jsem ji. Svěsil koutky a na čele mu vyskočily hluboké vrásky. A pak se rozbrečel. Příznačně dětským způsobem. Vztekle. Trucovitě.

„Ale já chci!“ zakvílel. Jeho bratr pomalu vydechoval nosem a snažil se zůstat v klidu. Michael mu to vůbec neulehčoval. Svalil se na zem a začal kolem sebe kopat nohama. Ten starší musel vyskočit a udělat krok dozadu, aby neschytal ránu.

„Michaele,“ oslovil ho netrpělivě. „Na tohle se fakt vykašli!“

Prosba zůstala nevyslyšena. Sledovat fyzicky dospělého muže, jak se chová jako tří - nebo čtyřleté dítě, bylo svým způsobem fascinující. Zároveň mě ten vzteklý a přehrávaný jekot iritoval. Zalovila jsem v paměti a vybavila si přednášky z vývojové psychologie. Vztekající se dítě ignorujte, pokud to podmínky dovolí, nebo odveďte jeho pozornost jinam. Rozhlédla jsem se po pokoji a hned jsem si všimla velkého hasičského auta, vyvedeného do nejmenších detailů. To bude ono.

„Mikee, ukážeš mi, jak se zachází s tímhle autem?“ řekla jsem dost nahlas, že mě musel slyšet i přes ten záchvat. Došla jsem k autu, dřepla si a trochu neohrabaně se pokusila s ním popojet. Prakticky okamžitě zmlkl a po čtyřech dolezl ke mně.

„Tak ne!“ odstrčil mi ruku. „To jsou hasiči na dálkový ovládání.“ Zase po kolenou dolezl k posteli a se soustředěným výrazem zvedl na jedné straně polštář. Přes tvář mu přeběhlo zklamání.

„Tady ne,“ povzdechl si a přelezl po posteli na druhou stranu, aby mohl zvednout druhý polštář „Tady!“ zajásal a řítil se ke mně s velkou černou věcí s několika páčkami a knoflíky. Namířil na auto a to začalo svítit a troubit.

„To mi dal Robbie,“ zamumlal a auto se rozjelo ke gauči. Narazilo do něj, což Michaelovi udělalo radost. Zvedla jsem oči k bratrovi – sledoval mě se zvednutým obočím. Pousmála jsem se.

„Vy máte děti?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou a ve stejném okamžiku Michael s očima upřenýma na auto odpověděl za mě:

„Nemá.“ Usmála jsem se víc.

„Tohle bylo… nečekané,“ řekl bratr. „Je teď hodně protivný, nevíme proč. Měl jednu ošetřovatelku od chvíle, co ho pustili z nemocnice, až do minulého týdne, ale pak se začal kvůli všemu vztekat a zbil ji. Asi si to ani neuvědomoval, prostě kolem sebe vztekle tloukl, ale byla hodně pomlácená. Doktoři mu předepsali nějaké léky na uklidnění, ale prozatím všechny, co přišli před vámi, vytočil a vyhnal. A vy se ho zeptáte na auto…“

„Jmenuje se Paige, ale píše se to jinak než stránka,“ vstoupil mu do toho Michael. Poprvé se jeho starší bratr usmál. Pak se zase podíval na mě:

„Asi se mu líbíte.“ Zarazil se a rozpačitě dodal: „Nemyslím, jako že líbíte, ale jako…“

„Chápu,“ ujistila jsem ho. Přikývl.

„Přijdeš zase?“ zeptal se Michael a hasičské auto mi nabouralo do nohy. Zacouvalo a znovu do mě drclo.

„Mikeu!“ napomenul ho bratr. Otevřela jsem pusu a chystala se říct, že když budou pro i jeho rodiče, přijdu ráda, ale otevřely se dveře a dovnitř rázným krokem vstoupila žena v černém kostýmku, a i přesto, že byla uvnitř domu, také v klobouku. Mohlo jí být stejně dobře padesát jako šedesát – byla skvěle nalíčená a evidentně o sebe dbala, takže věk se nedal přesně odhadnout. Michael pustil ovládání od auta, jako by ho pálilo, a postavil se. Nepodíval se na ni, pohled měl zabodnutý do země. Bratr se narovnal.

Došlo mi, že tohle bude matka.

„Co to bylo za řev?“ pronesla hlasem tak jedovatým a řezavým, až jsem měla chuť se přikrčit. Naštěstí jsem se dokázala zarazit a zůstala jsem stát s pohledem upřeným na ni.

„Michael se trochu zlobil, ale hned se uklidnil,“ vysvětlil situaci bratr. Matka se podívala na Michaela, a i když jsem tu byla jen pár minut a nevěděla, jaké jsou jejich vztahy ani co přesně mu je, došlo mi, že jí to vadí. Hodně. A to mě naštvalo. Pokud je nemocný, měla by stát při něm, ne? Proč se na něj dívá jako na odpad? Vzápětí jsem se mohla přesvědčit o tom, že odpad jsou nejspíš všichni kolem, protože pohled stočila na mě a taky se tvářila víceméně znechuceně. Doufala jsem, že na mně není vidět, co si o ní myslím.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem. Neodpověděla, jen ukázala špičatým rudým nehtem na Michaela a doslova zasyčela:

„Ještě jednou, a nepřej si mě. Řekla jsem ti, že tu bude klid!“

„Matko,“ pokusil se do toho vložit druhý syn, ale i jeho zpražila naštvaným pohledem. Otočila se a odešla na chodbu stejně vztekle, jako přišla.

„Leo!“ rozlehl se velkým prostorem její nepříjemný hlas. Znovu jsem sebou trhla. Ještě před minutou bych bez zaváhání řekla, že tu práci beru. Teď jsem si tím jistá nebyla. Něco jiného byla paní Russoová, která mě v podstatě ignorovala, a něco jiného tahle… babizna.

Jako kdyby věděl, co se mi honí hlavou, starší z bratrů trochu omluvně dodal:

„Většinu dne tráví mimo byt. Špatně nese, co se s Michaelem stalo.“

Jen jsem přikývla. Michael dál stál se sklopenou hlavou a mně ho bylo líto. V hlavě se mi rozblikal varovný majáček: nemělo by mi ho být líto. Měla bych to brát tak, jak to je. Jenže on vypadal tak nešťastně, že jsem prostě udělala krok k němu. Byl skoro o hlavu vyšší než já, takže jsem musela zvednout ruku, abych ho mohla pohladit po rameni:

„Ukážeš mi ještě jednou, jak se jezdí s těmi hasiči, Mikee?“ Zvedl oči a popotáhl. Odolala jsem nutkání vytáhnout papírový kapesníček a utřít mu nos. Na to bylo vážně brzy. Přikývl a sehnul se, aby sebral upuštěné ovládání. Pak mi ho strčil před obličej a zadrmolil:

„Tady dopředu, tady dozadu, takhlenc tam a takhlenc tam.“

„Doprava a doleva,“ opravila jsem ho automaticky. Zopakoval to po mně.

„Dojdu pro otce,“ oznámil ten starší a někam odešel. Michael mi ovládání nepůjčil, prohlásil, že mi to ukáže sám. Vypadal, že zapomněl jak na svůj vzteklý záchvat, tak na matku. Zase se tvářil spokojeně, napodoboval zvuky auta a usmíval se.

Tohle až řeknu Rhondě…

Jen co mi hasičské auto třikrát přejelo přes nohu, znovu se bez varování otevřely dveře. Tentokrát jsem se nelekla, jen jsem zvedla hlavu a podívala se, kdo přišel. Vrátil se Michaelův bratr v doprovodu staršího muže se silně prošedivělými vlasy. Byl hladce oholený, snědý a podobný oběma bratrům. Jejich otec, pan Bavetta. Za ním jsem uviděla známou tvář pana Russoa a to mi udělalo velkou radost. Vždycky se ke mně choval skvěle, to on mi zařídil tenhle pohovor. Doufala jsem, že teď už všechno půjde jako po másle.

„Dobrý den, Paige,“ oslovil mě můj bývalý zaměstnavatel. „Leo, tohle je Paige Adamsová, o které jsem ti vyprávěl.“

Prošedivělý muž ke mně natáhl ruku a to známé gesto ve mně vzbudilo sympatie. Bez váhání spustil:

„Robert mi řekl, jak jste si s Michaelem poradila. A že se vás ptal, jestli přijdete znovu. Nemám nad čím přemýšlet. Už když mi prozradili, že Luca Russo vás měl rád a že je na vás spoleh, byl jsem pro to vás vzít. Potřebovali jsme jen, abyste padla do oka i Michaelovi. Zítra vás čekáme v devět. Smlouvu a peníze vyřešíte se synem, já mám ještě nějaké jednání.“

Došel do středu pokoje k Michaelovi a zblízka se mu podíval do očí.

„Buď hodný, Michaele, ano?“

„Ano,“ přikývl syn – přesto stál vzpřímeně a vypadal, že má radost, že otce vidí. Pan Bavetta se otočil ke mně.

„Na shledanou, slečno Adamsová.“

A odkráčel sebevědomým krokem pryč dřív, než jsem stihla cokoliv říct. Tenhle člověk měl úžasnou sílu, čišela z něj autorita. Přesně zapadal do centra New Yorku, do tohohle bytu. Udělala jsem si v duchu poznámku, že si ho doma musím vygooglovat a zjistit, co přesně dělá. Ať to bude cokoliv, bude v tom mistr.

„Nashle, Paige,“ rozloučil se pan Russo a svižným krokem se vydal za svým obchodním partnerem. Zůstali jsme v už osvědčeném složení.

„Takže tu práci berete?“ promluvil na mě Michaelův bratr. Chtěla jsem říct, že ano. Neřekla jsem to. Ne takhle rychle. Potřebovala jsem zjistit, co Michaelovi je. Že se mi hned zítra nesloží k nohám kvůli mozkové příhodě. To by mě asi oddělalo.

„Ráda bych viděla jeho lékařské zprávy. Ani nevím, co se mu stalo,“ prohlásila jsem zamyšleně. Michael najednou zahodil ovládání auta a natáhl se po jediné věci, která byla v prázdné sestavě polic: po dálkovém ovladači. Namířil na malou televizi, připevněnou u stropu, a sedl si do tureckého sedu s hlavou zvrácenou nahoru. Když se objevil zpravodajský kanál, rozladěně křikl:

„Robbie!“

„Nevyváděj, jsem tady,“ uklidnil ho bratr. Vzal mu ovladač a stiskl jedničku. Na obrazovce se objevila Mašinka Tomáš a Michael se spokojeně usmál.

„Měl nehodu.“ Robert se narovnal a stoupl si blíž ke mně. Mluvil potichu, nechtěl, aby ho Michael slyšel.

„Jakou nehodu?“ zajímalo mě. Na chvíli zaváhal, než odpověděl:

„Autonehodu. Byl tři týdny v kómatu, a když se probral, chtěl kakao.“

„Má poškozený mozek?“ Robert zavrtěl hlavou:

„Neurologicky je úplně zdravý. Podle psychiatrů jde o obranný mechanismus. Tvrdí, že se pravděpodobně uzdraví, že se vrátí ten dospělý Michael. Jen nevědí, kdy to bude.“

„Jak dlouho?“ hlesla jsem. Michael se rozesmál a bratr se na něj unaveně, ale klidně podíval.

„Dvacátého to bude pět měsíců. Čekali jsme, že to bude v řádu dnů, ale nic se nemění. Teda až na ty záchvaty, co měl teď,“ odpověděl pak. „Dojdu vám pro ty zprávy, snad z nich pochopíte víc než já.“

Odešel a já zamyšleně pozorovala Michaela. Byl to ideální pacient. Naprosto zdravý. Tedy fyzicky. Neumře mi. Navíc malé dítě, myslím psychicky. Prostě s ním budu trávit dny a budu za to placená, nejspíš stejně dobře jako u Russoových. Jen si dát pozor na jeho vztek, a případně včas uhnout. A vyhýbat se matce. Dokázala jsem pochopit to roztrpčení: její dospělý, pravděpodobně úspěšný syn se změnil v malého kluka, co si pocintá triko jídlem a hraje si se zvířátky a hasičským autem. Ale ani tak by se k němu neměla chovat takhle. Už jen proto, aby na něj neječela, jsem se rozhodla tu práci vzít.

„Paige?“ oslovil mě Michael, pohled pořád přilepený na televizi.

„Copak, Mikee?“ usmála jsem se. Tohle mi nikdo neuvěří.

„Koupíš zítra zmrzlinu? Robbie říkal, že jí můžu sníst kýbl.“

„Vážně?“ divila jsem se.

„Jo,“ odpověděl netrpělivě.

„Kdybys nekecal, Mikeu,“ řekl vesele Robert. Vstoupil do pokoje a podal mi složku se zprávami z nemocnice. „Trochu si vymýšlí, občas,“ dodal pro mě. „Nevěřte mu všechno.“

Přikývla jsem. Rozloučila jsem se s Michaelem a slíbila, že až se vyspí, přijdu. Vzala jsem si sako a Robert mi nabídl, že mě doprovodí.

„Možná na vás spadnu z těch schodů,“ zamumlala jsem spíš pro sebe. Slyšel mě a rozesmál se nahlas, ale jen na okamžik. Hned se zase uklidnil.

„Jde jen o zvyk,“ ujistil mě. Už jsme byli skoro u nich, když mou pozornost upoutalo něco na zdi, co jsem zachytila jen periferním viděním. Zastavila jsem se, podívala se doprava a uviděla zarámovanou fotku Michaela a Roberta v baseballových dresech. Byla nejspíš pár let stará, Robert ještě neměl první šediny. Oba se drželi kolem ramen a usmívali se. Vypadali jako normální dospělí muži, nijak zvlášť přitažliví, ale sympatičtí. Bylo zvláštní vidět Michaela takhle. Zdál se stejný, ale byl úplně jiný. Dětský výraz mu tvář změnil víc, než bych byla řekla. Robert se trpělivě vrátil a prohlížel si fotku se mnou.

„Snad se uzdraví,“ řekl tiše.

Nahlas jsem souhlasila. Uvnitř mě naprosto nečekaně a rouhačsky napadlo, že s dospělým Michaelem bych si nejspíš neměla co říct. A že by mu to mohlo ještě nějakou chvíli vydržet. Hned jsem sama sebe okřikla, ale nemohla jsem si pomoct. Nevypadal, že by mu vadilo, jaký teď je. Když si hrál a nikdo na něj nekřičel, bylo mu dobře. Neuvědomoval si, co se děje ve světě kolem, nemusel řešit finance a vztahy, nemusel chodit do práce, která ho nebavila.

Takové štěstí většina lidí nemá.

4. kapitola

Pan Bavetta byl majitelem několika společností. Jeho stavební firma se orientovala hlavně na průmyslové budovy, ale na jejím webu byly i fotografie dvou příjemně vypadajících bytových domů. Jeden z nich sloužil jako azylový dům pro matky s dětmi, druhý jako startovací ubytovna pro děti z dětských domovů, bezdomovce, co se rozhodli začít znovu fungovat normálně, a pro vězně vrácené do normálního života. Překvapeně jsem si ten popisek četla znovu. Tohle by mě nikdy nenapadlo, Bavetta vypadal jako zkušený byznysmen, ne altruista. Přes odkaz pod fotkami jsem se dostala na stránky nadace Italské slunce, která oba domy spravovala. Předsedou představenstva byl Robert Bavetta. K němu mi to i sedělo, k Michaelovi se choval úžasně vlídně. Nadace velkými částkami pravidelně přispívala dvěma místním nemocnicím a zároveň několikrát do roka předala peníze nějakým handicapovaným dětem nebo lidem. Na nový elektrický vozík, na speciálně upravené auto, na plat pro osobního asistenta. Bavettovi se chovali takhle ohromně už dlouho předtím, než jim k tomu dal důvod Michael.

Součástí jejich rodinného impéria byla obchodní společnost, která dovážela italské víno a potraviny a v širším centru New Yorku vlastnila čtyři specializované prodejny. Dál jsem našla galerii, jejíž majitelkou byla Barbara Bavettová. Na fotce se netvářila tak hrozně jako předtím při osobním setkání, ale ani přesto ve mně nedokázala vzbudit sympatie.

Kromě informací o firmách a obchodních záležitostech jsem nenašla nic. Žádné aférky, žádná obvinění, žádné protesty proti jejich stavbám, nic. Jen dva rozhovory pana Bavetty pro ekonomické časopisy a paní Bavettové pro měsíčník o umění. Svoje soukromí si buď dobře střežili, nebo byli tak zaměstnaní, že na nic dalšího neměli čas.

O Michaelovi jsem kromě jeho jména v seznamu absolventů práv na Yale nenašla ani zmínku.

Právník, co loudí zmrzlinu a chce nakreslit hasiče.

Život je někdy vážně podivný.

V noci se mi o něm zdálo. Čekala jsem to, přece jen to byl nejdůležitější zážitek od Lucovy smrti. Ale že budu snít o tom, jak ho na hřišti houpu a on se křečovitě drží řetězů a přitom se zalyká radostným smíchem, to mě nenapadlo. Vzbudila jsem se s úsměvem.

Než jsem se osprchovala, bylo hotové kafe, takže jsem se mohla nasnídat u notebooku při pročítání zpráv. Stihla jsem ještě napsat mail Rhondě, protože večer jsem jí při tom detektivním pátrání nestihla zavolat před osmou – a pozdější telefonáty přiváděly jejího občas nerudného muže k šílenství. Krátce jsem jí popsala, co se Mikeovi stalo a kteří doktoři ho léčili, a poprosila ji o názor. Měla mnohem víc zkušeností než já, třeba slyšela o podobném případu a bude mi schopná říct, jak dlouho může trvat, než se Michael dá do pořádku.

Z domu jsem vyrazila až po osmé. Do centra jsem jela přímo, bez přestupů, a za slabou půlhodinku už jsem vystupovala u Times Square. Chvilku mi trvalo, než jsem se zorientovala, ale nakonec jsem našla správnou ulici i dům. Až pak mi došlo, že jsem možná měla poprosit Roberta, aby pro mě někoho poslal. Neměla jsem číslo na nikoho z nich, takže do recepce hned naproti dveřím jsem vstupovala ustaraná a jen jsem doufala, že o mně vědí.

Za masivním kovovým pultem seděl muž v obleku. Zvedl hlavu od monitorů – okamžitě se mi vybavil Tony od Russoových. Tenhle byl ale o třídu výš a vypadal spíš jako osobní strážce než jako vrátný.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem a snažila se znít sebejistě. „Jsem Paige Adamsová a pracuji u Bavettových.“

Kývl bradou k výtahům. Poděkovala jsem a udělala krok tím směrem, když jsem si uvědomila, že ani nevím, do kterého patra jet. Bezradně jsem se otočila na muže v recepci. Než jsem stihla otevřít pusu, řekl hlubokým, nezúčastněným hlasem:

„Ten úplně vpravo. Nahoru.“

Když jsem nastoupila, došlo mi, že je to ten výtah, co vedl z garáží. Dole se do něj dalo dostat jen s klíčem, na recepci hlídal přístup bodyguard. Zase dvě tlačítka, tentokrát jsem věděla, že to horní mě zaveze přímo do bytu Bavettových.

V hale s nádhernou skleněnou plastikou nikdo nebyl. Byt byl tichý, buď všichni spali, nebo už byli pryč. Anebo byl možná prostě jen tak velký, že tu žádný zvuk kromě hlasitého Michaelova křiku nebyl slyšet.

„Dobrý den?“ zkusila jsem to. Nestalo se nic. Přemýšlela jsem, jestli se mám vydat hledat kuchyň, kde by mohla být kuchařka nebo hospodyně, ale bála jsem se, že zabloudím. Vlezu, kam nemám. Asi by to nevypadalo dobře. Nakonec jsem se vydala jedinou cestou, kterou jsem znala: do Michaelova pokoje.

Ještě spal. Napříč přes postel, na břiše, s dekou skopanou k nohám. Ve spánku vypadal úplně normálně, až jsem se na chvíli cítila nepatřičně. V podstatě jsem vlezla do ložnice cizímu chlapovi. Překročila jsem pár rozházených hraček a posadila se na pohovku. Prostě počkám.

Asi za deset minut se začal převalovat. Zvedl hlavu, zamžoural do světla, které pronikalo do pokoje, a pak si přetáhl přes hlavu polštář. Myslela jsem, že třeba ještě na chvíli usne, ale najednou vystřelil z postele tak rychle, že jsem ani nepostřehla, jak se zvedl. Všiml si mě a nadšeně zahulákal: „Ahoj, Paige!“

Než jsem stihla odpovědět, chytil se oběma rukama za rozkrok a pokrčil nohy.

„Musím čůrat!“

A zmizel v koupelně.

Konsternovaně jsem se dívala na zavřené dveře a v duchu děkovala za to, že Michael umí chodit na záchod sám. A zároveň jsem úpěnlivě prosila nějakou vyšší moc, aby si uměl i utřít zadek. Moc by mi to ulehčilo práci.

Ozvalo se spláchnutí a Michael vyběhl do pokoje. Měl na sobě tepláky a triko s nápisem Yale, vesele se usmíval. Shýbl se, vzal do ruky hasičské auto na dálkové ovládání a trochu stydlivě zamířil ke mně.

„Ahoj, Mikee,“ pozdravila jsem ho. A pak jsem překvapila samu sebe, protože ze mě úplně automaticky vypadlo: „Umyl sis ruce?“

„Jé,“ povzdechl si otráveně, ale položil mi auto do klína a vrátil se do koupelny. Musela jsem se smát. Byl prostě… malý kluk. I když vypadal jako dospělý. A byl to okouzlující malý kluk. Těšila jsem se, až ho poznám víc. Už teď jsem tu práci milovala.

O chvíli později Mikeovi hlasitě zakručelo v břiše, takže jsem navrhla, aby se převlékl, že se půjdeme nasnídat. Otevřel skříň, ve které bylo jen pár kousků triček, kalhot, ponožek a trenýrek. Někdo si dal práci s tím, aby uklidil všechno oblečení, které nemělo být ušpiněno jídlem, někam jinam.

„Chtěla bys pyžámko se Spidermanem?“ zeptal se zamyšleně a svlékl si tričko.

„Ani ne,“ odpověděla jsem a musela sklopit oči, protože Michael si stáhl tepláky, pod kterými už nic neměl. Určitě jsem byla rudá. Dokázala jsem nahotu svých svěřenců zvládat naprosto v pohodě. Umýt je, přebalit, zavést cévku – nic mi nedělalo problém. Ale nejdřív jsem si musela zvyknout. Mikeovi bylo jedno, že jsem s ním v pokoji, což bylo dobře. Věřil mi a nevadila jsem mu.

„Já jo. Ale máma říká, že to není potřeba,“ huhlal, protože si přetahoval přes hlavu čisté tričko. „A Robbie říkal, že mi ho možná přinese Santa.“

„To asi jo,“ souhlasila jsem, „ale jen když budeš hodnej.“

„Já budu!“ slíbil nadšeně a konečně si natáhl trenýrky. Vybídla jsem ho, aby si vzal ještě kalhoty, a vyrazili jsme na snídani.

Netušila jsem, kde je kuchyň, spoléhala jsem na něj. Nepříjemné skleněné schody mu nedělaly žádný problém, hopkal po nich dolů a drmolil, že si dá čokokuličky a džusík. Zase jsem se musela usmát. V dolní chodbě zamířil až dozadu a cestou se dvakrát otočil s ukazováčkem přitisknutým ke rtům. Tady musí být ticho. Přikývla jsem. Jakmile jsme vstoupili do prostorné kuchyně, rozběhl se a smykem zastavil u jídelního stolu.

„Mladý muži!“ ozvalo se na oko varovným tónem od kuchyňské linky. „Co jsem ti říkala o tom běhání tady? Co kdybych nesla něco horkého?“

Michael se posadil a culil se. „Promiň, Thereso.“ Ale cítil, že to nemyslela vážně. Došla jsem doprostřed rozlehlé místnosti a spatřila starší, malou a kulaťoučkou ženu, která nemohla být nikým jiným než kuchařkou nebo hospodyní. Vypadala jako z filmu. Prošedivělé vlasy měla stažené do pevného drdolu, ale nezdála se být přísná, spíš naopak. Mile se na mě usmála a utřela si ruce do utěrky.

„Dobrý den, jsem Paige Adamsová,“ pozdravila jsem ji.

„Posaď se, pulcino,“ kývla bradou ke stolu. Oslovením, které snad neznamenalo nic nelichotivého, dokreslila atmosféru všeho italského kolem. „Co si dáš k snídani?“

„Čokoládový kuličky!“ odpověděl Mikee místo mě.

„Už jsem snídala, děkuju.“

„Tak to ber jako svačinu. A ty,“ ukázala prstem na Michaela, „bys měl jíst něco normálního, ne jen ten obarvený polystyren! Co takhle slaninu a vejce?“

„Já chci čokokuličky!“ trval na svém. Theresa něco zamumlala italsky a pokřižovala se. Překvapeně jsem zvedla obočí. Nejdřív jsem to považovala za teatrální gesto, ale pak jsem si všimla zlatého křížku a medailonku s Pannou Marií na krku. Došlo mi, že je vážně jako z filmu nebo románu. A hned jsem ji měla raději než všechny ostatní, co jsem v tomhle domě potkala – tedy kromě Mikeeho.

„Přivedeš mě do hrobu,“ zahrozila na Michaela, ale zas to nemyslela vážně. Ten se jen smál a spokojeně sledoval, jak Italka bere ze skříňky barevnou krabici, sype mu do misky cereální kuličky a zalévá je mlékem.

„Nikdy nesnídal nic jiného než kopec slaniny a tři míchaná vejce. A teď kuličky. Až se vrátí zpátky, bude z toho mít žaludeční vředy!“ zašeptala mi do ucha, když šla zpět k lince. „A co ty si dáš, pulcino?“

Udělala jsem si v duchu další poznámku: zjistit, jak mi to říká. Nahlas jsem odpověděla, že jen kafe, že na svačinu je zatím brzy. Theresa něco rozmrzele zamumlala. Nejspíš to dělá pořád. Zatímco Mikee pomocí lžíce stavěl v kuličkách přehradu pro mléko, Theresa chvíli něco prováděla s velkým naleštěným kávovarem a po několika hlasitých zasyčeních přede mě postavila miniaturní hrneček s téměř černou tekutinou. Rozpačitě jsem se podívala na tu přibližně lžíci kávy, která na mě čekala, a na Theresu. Ta stála s rukama v bok hned vedle mě a s neskrývaným pobavením čekala, co udělám. Věděla jsem, že Italové pijí kafe jinak. Ta jejich espressa a piccola. Ale já mám ráda pořádný kotel kávy s mlékem a cukrem – čím větší objem, tím lepší. Doma mi kafe vydrží klidně celé dopoledne a postupně z něj mám skoro ledovou kávu. Ale už od Donny u Russoových jsem věděla, že na kafe si Italové sáhnout nedají, přestože v Itálii třeba nikdy osobně nebyli.

„Děkuju,“ usmála jsem se a vzala ouško hrnečku mezi palec a ukazovák. Káva voněla krásně, párkrát jsem do ní foukla a ochutnala jsem. Byla hustá, měla neuvěřitelně hořkou, ale příjemnou chuť. A když jsem polkla, musela jsem zalapat po dechu. Jako kdybych schroupala hrst kávových zrn a zapila je lokem vody.

„Uf,“ vydechla jsem překvapeně a Theresa se rozesmála. Mikee se po ní okamžitě začal opičit.

Bylo mi skvěle.

Pak do kuchyně vpochodoval Robert.

„Potřebuju led,“ řekl a až pak si všiml, že jsme tam. „Ahoj, Michaele. Dobrý den, Paige.“

Kývla jsem a chtěla mu připomenout, že ještě nemám podepsanou smlouvu, ale už se na mě nepodíval.

„Kolik ho potřebuješ, Roberto?“ zeptala se klidně Theresa.

„Hodně,“ odsekl netrpělivě. „Dej mi všechen do termotašek, prosím. Hned jsem zpátky.“

„Pane Bavetto?“ křikla jsem za ním.

„Teď ne,“ zavrtěla hlavou Theresa. „Neboj se, holčičko. Bavettovi nikdy nikomu nezůstali dlužní. Jen na něj netlač.“

Rezignovaně jsem se opřela a usrkla další třetinu toho zabijáckého kafe. Mikee nevzrušeně pozoroval, jak kuchařka plení mrazák a dva velké chladicí boxy, které vytáhla ze skříně, plní pytlíky s ledem. Mně to nedalo:

„Na co potřebuje tolik ledu?“

Theresa se na mě s úsměvem otočila a pokrčila rameny:

„Netuším. Ale nejspíš mají jednu z těch důležitých schůzek a prostě jim došel led. To víš, bez whisky se obchody domlouvat nedají.“

Robert se zas objevil, zamumlal díky a oba termoboxy odnesl pryč.

Nějak jsem tušila, že se tady rozhodně nudit nebudu.

Celý den jsme si hráli. Nejdřív to bylo hodně rozpačité, protože jsem neznala nikoho, kdo by měl malé dítě, a nevěděla jsem co a jak. Ale Mikee byl trpělivý. Dokonce mi řekl, že mě naučí si hrát. Zase jsem na něj chvíli překvapeně zírala a na okamžik mi ho bylo líto. Co když si uvědomuje, že je jiný? Možná proto začal mít ty vzteklé záchvaty. Stačil ale jeden jeho upřímný úsměv a zase jsem se uklidnila. Užíval si hru. Stejně tak ho bavilo, když jsme si pustili animované pohádky. A před obědem jsme si četli z jediné dětské knížky, kterou měl. Naštěstí to byla jedna z těch kreslených encyklopedií, a tak nám vydržela dlouho. Jen měl spoustu otázek. Na některé jsem odpověď neznala a v knize nebyla. Vesele prohlásil, že to nevadí a že se večer zeptá Robbieho.

Poobědvali jsme úžasnou pečenou rybu a Theresa mi řekla, že Michael chodí odpoledne na chvíli spát. Přivítala jsem to. Nikdy bych neřekla, jak vyčerpávající může být hrát si. Chtěla jsem sejít do kuchyně hned, jak Mikee usne. Nechat si uvařit další zabijácké kafe a poptat se na to, jestli ho můžu vzít ven, co má rád a tak; Theresa vypadala, že zná oba bratry dlouho a dobře. Jen jsem si sedla na pohovku a čekala, až bude opravdu tvrdě spát.

Vzbudilo mě, když mi zacpal nos.

„Chrápala jsi!“ smál se. Kdyby mi to řekl kterýkoliv jiný dospělý muž, asi by se mě to dotklo. Takhle jsem se ale smála s ním.

Odpoledne uteklo ještě rychleji. Zase jsme chvíli zlobili Theresu v kuchyni, pak jsme si kreslili farmu a raketu a vesmír. Nevěděla jsem, v kolik mi končí směna. Spoléhala jsem na to, že mi to prostě někdo přijde říct. A že tu nezůstanu do tmy – pak by se mi nechtělo na metro. Naštěstí jsem doufala správně. Chvíli po šesté se objevil unaveně vypadající Robert. Mikee mu hned běžel ukázat všechny naše výtvory a překotně vyprávěl, co jsme celý den dělali. Bratr ho poslouchal jen na půl ucha, myšlenkami byl jinde.

„Led stačil?“ pokusila jsem se navázat konverzaci. Nechtěla jsem prostě jen vyhrknout, že jdu a nazdar. Podíval se na mě tak zamračeně, až mě zamrazilo. Pak se ale vzpamatoval a přikývl.

„Tak já půjdu,“ zvedla jsem se.

„Vykoupala jste ho?“ zeptal se a já se zarazila. Jen jsem zavrtěla hlavou.

„Nevěděla jsem –“ začala jsem, ale přerušil mě mávnutím ruky.

„Dobrý, to zvládneme. Zítra na to nezapomeňte.“

Přikývla jsem a zamávala Mikeovi. Moc si mě nevšímal, bylo vidět, že má Roberta rád a užívá si jeho přítomnosti. Jemu jsem řekla rychlé nashle a zamířila k výtahu. Z kuchyně bylo slyšet víc lidí, takže rozloučení s Theresou jsem zavrhla.

V recepci seděl jiný muž, možná ještě větší než ten z rána. Ani nezvedl hlavu, když jsem ho s pozdravem míjela.

Věděla jsem, že každá práce má svá pro a proti. Ale že pořád ještě nevím, co všechno ode mě čekají, nemám podepsanou smlouvu, mluví se mnou jen kuchařka a zítra budu muset koupat nahého Michaela, to mi prostě kazilo náladu. Na druhou stranu – fakt, že ještě nemám podepsanou smlouvu, mi dává možnost to kdykoliv zabalit a utéct.

Domů jsem dorazila po půl osmé. Hned jsem popadla telefon a vytočila Rhondino číslo. Tohle potřebuje taktickou poradu.

5. kapitola

Další den jsem k Bavettovým jela. Vyhecovaná, odhodlaná odchytit přímo pana Bavettu, případně Roberta. Donutit je, aby se mnou sepsali smlouvu, ve které bude přesně řečeno, jaké jsou moje povinnosti. Nenechat se odbýt. Ukázat jim, že se mnou nemůžou zametat. Nejsem žádnej poskok!

Jenže když se dveře jejich výtahu s cinknutím otevřely a přímo naproti mně stál pan Bavetta v doprovodu dvou bodyguardů, nebo kdo ti obrovští chlapi byli, úlekem jsem ztuhla. Jediné, co jsem dokázala, byl hysterický úsměv a tiché:

„Dobré ráno.“

„Dobrý den, slečno!“ rozzářil se pan Bavetta. „Slyšel jsem, jak skvěle vám to s Michaelem jde! Mám radost, už jsem se bál, že se z chlapce stal nějaký morous. Ale vy jste úžasná, jen tak dál!“

Jemně mi stiskl rameno, aby mě povzbudil, a zároveň mě při té příležitosti lehce povytáhl z výtahu. Konečně jsem se probrala, uhnula jsem a zamumlala poděkování.

„Nashle, slečno!“ pokynul mi. Když se dveře zavíraly, uslyšela jsem, jak jednomu z chlapů říká: „Milé děvče. Líbí se mi.“

Udělalo mi to radost. Asi na tři vteřiny – pak mi došlo, že moje ranní odhodlání se tak nějak vypařilo. Místo, abych na něj vysypala své požadavky, ztuhla jsem. Takhle si nevyjednám ani oběd, natož smlouvu. Rozladěně jsem svěsila ramena a vydala se do patra za Mikeem.

V pokoji seděl na pohovce Robert, z koupelny jsem slyšela Mikeovo brebentění. Robert mě pozdravil a já na něj vychrlila:

„Vy mi jdete do rány!“

„Prosím?“ Naklonil hlavu a svraštil čelo, jako kdyby mi pořádně nerozuměl. Asi jsem začala moc zhurta.

„Ehm,“ zarazila jsem se. „Chtěla jsem říct, že bych s vámi potřebovala mluvit.“

„Žádné rány?“ zeptal se pobaveně. Zavrtěla jsem hlavou.

„Tedy, pokud se dohodneme,“ dodala jsem a doufala, že pochopí můj trapný pokus o vtip. Pochopil.

„Budu na to myslet,“ přikývl a usmál se. Vypadal mnohem lépe než večer, asi toho na něj včera bylo moc. „Smlouvu mám u sebe, dojdu pro ni. Trvalo to trochu déle, dřív měl tohle všechno na starosti Michael, teď jsem to musel po právnících kontrolovat sám. Chvíli jsem přemýšlel, že ho nechám, ať vám smlouvu sepíše on, ale nejspíš by tam figurovaly nějaké rakety a příšery, a v tom jsem vás nechtěl nechat.“

Ke konci jeho řeči jsem se usmívala.

„Máte tam i podrobně rozepsané moje povinnosti?“ zeptala jsem se už vážně. Nebyla jsem nervózní, skvěle se postaral o to, aby mezi námi panovala příjemná atmosféra. Jestli dokáže stejně bezprostředně jednat i se sponzory, není divu, že nadace může darovat takové částky. Sama bych mu hned vyklepla obsah své peněženky, kdyby mě o to poprosil a řekl, že je to pro nemocné děti.

„Víceméně,“ řekl, ale znělo to spíš jako dotaz.

„Víceméně?“ zopakovala jsem po něm. Zase se zazubil.

„Je tam, že se od pondělí do pátku od devíti do pěti budete starat o Michaela. A že po předchozí domluvě vás v případě potřeby můžeme povolat i na víkend.“

„Aha,“ zamumlala jsem. Takže vlastně nic – a ještě tu můžu strávit všechny víkendy.

„Co byste tam chtěla mít, Paige?“ zeptal se na rovinu. Pokrčila jsem rameny.

„Všechno. Nevím, co s Mikeem můžu dělat, co nesmím. Jezdí třeba na kontroly? Nějaká sezení, psychoterapii? Můžu s ním ven? Mám s ním cvičit? Mám ho koupat denně, nebo stačí osprchovat, když je plně mobilní?“

Robert se zatvářil překvapeně. Přejel si dlaní přes krátké vlasy a tiše řekl:

„Asi budu muset obvolat doktory a tu původní pečovatelku, tohle jsem nějak vypustil. Zjistím to všechno během dneška, omlouvám se.“

„No,“ nechápala jsem, „a co jste s ním dělali, když byl bez ošetřovatelky?“ To tu prostě celé dny seděl a hrál si?

Robert neodpověděl. I když byl na svého bratra milý, měl ho rád a stál za ním, tohle nebyla jeho starost.

„Tak to, prosím, zkuste zjistit,“ rezignovala jsem. Vzápětí jsem dostala nápad. Věděla jsem, kde by se Mikeovi líbilo, a dokonce by tam byl ještě víc pod dohledem než tady doma.

„Mohla bych ho vzít ven? Moje kolegyně od Russoových má v Brooklynu dům a psa. Mike by se tam mohl vydovádět a byly bychom na něj dvě,“ navrhla jsem. Byla jsem si jistá, že jakmile Rhondě zavolám, bude nadšeně pro. Večer ze mě o Mikeovi vytáhla snad všechno a domluvily jsme se, že časem můžeme zkusit udělat výlet s oběma dětmi, třeba na Staten Island. Ona nastupovala až v pondělí, teď si užívala poslední dny volna.

Robert viditelně zaváhal.

„Jídlo není potřeba řešit, Rhonda nám uvaří. Můžete se na ni zeptat pana Russoa, je na ni spoleh,“ přesvědčovala jsem ho. Nechtěla jsem trávit celé dny tady. I když jsem večer na internetu hledala nejrůznější hry pro děti Mikeova psychického věku, nebyla jsem si jistá, jestli se mi během pár dní nezačne nudit. Možná to byl důvod, proč vyjel po té ošetřovatelce. Byl několik týdnů nejspíš pořád jen v pokoji nebo v kuchyni – a z toho by trefilo i mě. Moje plány ale vzaly za své. Robert byl proti:

„Je to moc brzy. Dnes tu ani není nikdo z řidičů, neměl bych s vámi koho poslat.“

„Můžeme si vzít taxíka,“ navrhla jsem. Dokonce bych i překousla, že bych ho měla zaplatit ze svého. Robert se potichu uchechtl a pak zavrtěl hlavou. Chtěl něco dodat, ale otevřely se dveře od koupelny a Mike hlásil:

„Vykakanej a umyl jsem si ruce!“

Už jen vidět ho mi neuvěřitelně zvedlo náladu. A informace o dění v koupelně mnohem víc. Nejvtipnější ale byly Robertovy rozpaky, když polohlasně zabručel:

„Hlavně jestli ses pořádně utřel.“

„Utřel,“ ukázal mu Michael suché dlaně. A pak mu konečně došlo, že tam jsem.

„Paige!“ výskl nadšeně a rozběhl se ke mně. Úplně tak, jak to děti dělávají, s rukama roztaženýma, při nemotorném běhu z něj vycházel radostný ryk. Jenže on nebyl dítě. Ne fyzicky. Než mi došlo, co se děje, plnou rychlostí do mě vrazil a pevně mě objal. Hekla jsem, zabalancovala a oba jsme se zřítili na zem.

„Sakra, Michaele!“ vykřikl Robert a začal ho zvedat. Lapala jsem po dechu a sledovala Mikea ve chvíli, kdy mu došlo, že udělal průšvih. Vypadal vyděšeně, jako by měl na krajíčku.

„To je dobrý,“ zasípala jsem a Mike ze mě konečně slezl. „Jsem v pohodě, jen jsem spadla. Nic se nestalo, Mikee,“ ujišťovala jsem ho, přestože má záda tvrdila pravý opak.

„Neříkejte to mámě,“ zakňoural nešťastně ten velký malý kluk a popotáhl. „Já už to nikdy neudělám!“

„Neřekneme, neboj,“ odpověděla jsem naschvál za oba. Věděla jsem, že Robert za bratrem stojí, ale jaký je jeho vztah k matce, to jsem netušila. Snad jí nepoběží všechno říct. Vždyť se vážně nic nestalo, Mikee si prostě jen neuvědomoval, že je vyšší a těžší než já.

„Musíš dávat pozor, bráško,“ řekl Robert potichu a pohladil ho po hlavě. V tu chvíli jsem měla chuť pohladit já jeho. Za to, že je, jaký je.

„Jste v pořádku? Neudělala jste si něco?“ obrátil se ke mně. Zavrtěla jsem hlavou. Jakmile se otočil zpátky k Mikeovi, nenápadně jsem si protáhla záda a ruce a zjistila, že to vážně není nic hrozného, i když v noci se mi možná nebude spát dobře na pravém boku. S pracovními úrazy jsem musela počítat – u Russoových jsem si podvrtla kotník, když byl ještě Luca pohyblivý a vydali jsme se na procházku do zahrady. Nedávala jsem pozor, stejně jako teď. Moje chyba.

„Jdu dořešit tu smlouvu,“ zvedl se Robert. Podíval se na Mikea a namířil na něj prstem: „Ty se oblékni a mazej se nasnídat. A nezlob Paige, jasný?“

Mike horlivě přikyvoval, a ještě než Robert stihl opustit místnost, už zase přede mnou stál bez kalhot. Zvykat si na jeho nahotu mi hodně usnadňoval, vůbec se nestyděl, neměl pocit, že je to něco nepatřičného. A ještě víc mi to ulehčoval fakt, že se celou dobu choval jen jako malé dítě a působil absolutně asexuálně. Stejně jako nepohybliví pacienti nebo třeba handicapovaní uživatelé domu s asistenční službou, kde jsem pracovala ještě na škole. Moc rádi tenkrát lekali nové zaměstnankyně tím, že nazí pobíhali po chodbě. Koupání zvládnu. Byla jsem sama na sebe hrdá.

„Tak šup, trenýrky, tričko, kalhoty, a jdeme za Theresou!“ vybídla jsem Mikea. Smál se, jako kdybych řekla bůhvíjaký vtip, ale poslušně se oblékl a šli jsme se najíst. Udělala jsem té neuvěřitelné kuchařce radost a doma si dala jen trochu cereálií, takže teď přede mě mohla postavit kopu smažených vajec a já byla s to nacpat se skoro k prasknutí.

Po jídle jsem dostala další minikafe, a zatímco mi vychládalo, našel nás Robert se dvěma štůsky papírů. Pod jeho dohledem jsem se začetla do smlouvy. Nevypadal rozladěně, že si ji opravdu čtu, to byl asi nešvar jen u bankovních úřednic. Trpělivě čekal a zatím bavil Mikea, který se rozhodl, že ty papíry potřebuje na kreslení. Když jsem se dostala k částce, poklesla mi brada. Bylo to skoro o polovinu víc, než jsem dostávala u Russoových. Téměř dvojnásobek průměrného platu v mém oboru. Nezachovala jsem se profesionálně. Lehce hystericky jsem vyhrkla, že je to moc.

„Není,“ oponoval Robert. „Je to velmi atypická práce. Budu k vám upřímný: Michael si na vás zvykl a já o vás nechci přijít. Nerad bych, abychom museli hledat zase někoho dalšího. Proto tenhle plat. Klidně si vás budeme hýčkat. Takže mi udělejte radost a podepište to,“ pokračoval Robert a stále se tvářil naprosto neutrálně, jako při obchodním jednání. „A kdybyste byla s čímkoliv nespokojená, řekněte mi to.“

Natáhla jsem ruku a vzala pero, které mi nabízel. Bylo těžké a vypadalo naprosto neprakticky, ale bylo jasné, že je tak luxusní přesně jen pro podpisy smluv. Zaváhala jsem. Všiml si toho.

„Paige?“

Odhodlaně jsem zvedla hlavu:

„Chci mít možnost chodit s Mikem ven.“

Robert se ušklíbl a přikývl.

„Čekal jsem to. Nedáte se jen tak odbýt, to je dobře. Dnes ne, vážně je na to brzo. Snad příští týden. Zařídím vám někoho jako doprovod.“ Nevypadal rozzlobeně, asi opravdu počítal s tím, že ho budu otravovat.

„Nepotřebujeme doprovod,“ bránila jsem se, ale hned mě přerušil.

„Potřebujete. Chci, aby s vámi někdo byl. Někdo, kdo dokáže Michaela zvládnout, kdyby se náhodou stala nějaká nehoda. Má vás rád, ale je silnější než vy. Proto s vámi bude někdo z otcových mužů,“ řekl tak, že jsem se neodvážila cokoliv namítnout. Byla jsem si jistá, že Mike by mi neublížil – ale to mohla být ta první ošetřovatelka taky. Představila jsem si, jak s sebou na hřiště nebo třeba do zoo bereme jednoho z těch tichých obřích hlídačů, kteří se střídali dole na recepci, a musela jsem se uchichtnout. Robert tázavě zvedl obočí. Mávla jsem rukou.

„Ale co, jeden nebo dva chlapi na hlídání, to už je skoro jedno,“ pronesla jsem, stále ještě s úsměvem, a podepsala jsem se na první kopii smlouvy.

„Ne aby tě napadlo s nimi poslat Angela,“ ukázala Theresa na Roberta nožem, který právě utírala a chystala se ho zasunout do stojanu. „Je to sukničkář a byl by spíš na obtíž. Pošli Johnnyho, jeho žena z něj vychovala skvělého muže!“

Robert se smíchem přikývl a Mike se zeptal, jestli může s Johnnym jezdit závody. Sledovala jsem je a užívala si tu atmosféru. Napadlo mě, že bych mohla Theresu unést a nechat si ji doma jen pro sebe. Byla úžasná, čím dál víc mi připomínala takové ty ženy z gangsterek, které vlastně mají pod palcem celou mafii. Naplánovala jsem si, že až bude odpoledne Mikee spát, tentokrát neusnu a popovídám si s ní.

Čtvrtek utekl jako voda. Dopoledne jsme si četli, znovu dětskou encyklopedii. Napsala jsem si do mobilu poznámku, abych nezapomněla Roberta poprosit o nějaké další knížky. Jedna byla málo. Bylo zvláštní, že ačkoliv Michael před nehodou bezesporu psát i číst uměl, teď poznával jen písmeno M. Ve zprávách od nejlepších lékařů z města bylo pořád to samé, neurologicky v pořádku, jedná se o psychosomatický stav. Žádné změny na mozku, žádné otoky, otlaky, výdutě. Žádná viditelná narušení. Michael byl zdravý jako řípa. Podle známého psychiatra, který často vystupoval v televizi a působil jako soudní znalec, se Michaelova hlava prostě ještě necítila na to, aby se vrátila do běžného života. Možná Mikea vrátí zpět do reality leknutí, možná nějaká vzpomínka, kterou vyvolá něco okolo něj. Ale kdy k tomu dojde a jestli vůbec, to bylo ve hvězdách. A tak jsem mu pořád dokola četla oblíbenou pasáž o dopravních prostředcích a nepřišlo mi divné, že se schoulil na posteli do klubíčka a položil mi hlavu na rameno. Velký malý kluk.

Po obědě usnul a já si opravdu dala v kuchyni kafe a ptala se Theresy na její život. Její rodiče byli rodilí Italové, ale za války ujeli do New Yorku. Theresa se narodila tady a už odmala se starala o mladší sourozence. Matka pracovala jako hospodyně u otce pana Bavetty, a tak bylo naprosto samozřejmé, že Theresa byla přijata nejdřív jako pomocná síla a později starou maminku nahradila. Chvíli jsem jí nevěřila. Přišlo mi to nereálné, ale vytáhla z kabelky album se starými fotkami a ukazovala mi malé bratry, Roberta s míčem ve fotbalovém dresu a Michaela ještě jako batole v jídelní židličce.

„Nevěděla jsem, že něco takového ještě existuje,“ přiznala jsem. „Dědit místo po rodičích, být po celé generace u jedné rodiny…“

„To víš, pulcino, Bavettovi jsou velmi vybíraví, ale když si na něco zvyknou, neradi o to přicházejí. Proto jsem tu já. A proto jsi tu ty, Michael si tě vybral a celá rodina to respektuje. Tak je nezklam.“

Nic takového jsem rozhodně neměla v plánu. A když jsem se zeptala, jestli říká kuřátko všem, jen se upřímně zasmála, ale neodpověděla.

Odpoledne jsme s Mikeem překáželi v kuchyni. Sami jsme si udělali sendviče a mléčný koktejl a pak jsme z okna pozorovali ruch města. V kuchyni se každou chvíli objevila asistentka, nějací muži nebo sám pan Bavetta. Zatímco ti první jen pozdravili a maximálně prohodili pár slov s Theresou, než od ní dostali něco k jídlu, Michaelův otec si k nám sedl a chvíli tu pobyl. Cítila jsem před ním trochu rozpaky, přece jen to byl velký obchodník a já netušila, o čem si s ním povídat, ale dokázal vést rozhovor, aniž bych se cítila trapně.

Udivovaly mě téměř rodinné vztahy mezi ním a zaměstnanci. Se všemi se pozdravil, znal je jménem, často nechával pozdravovat manželky a děti. Všichni dostali najíst, a když si řekli o kávu, Theresa jim ji s úsměvem připravila. Tušila jsem, že se tu po bytě pohybuje jen vyšší management, ale i tak mi to přišlo úžasné. Byla jsem si skoro jistá, že kdyby kdokoliv přišel s nějakým problémem, pan Bavetta by ho vyslechl a pomohl mu. Už jsem věděla, po kom je Robert tak trpělivý a hodný. Naštěstí ani on, ani Michael nezdědili matčinu povahu.

V půl páté jsem šla připravit vanu. Přišlo mi, že je hodně brzo na koupání, ale Robertovi se to evidentně dělat nechtělo a Theresa touhle dobou připravovala večeři, takže mi nic jiného nezbývalo. Mikee se těšil, strhal ze sebe oblečení a nahý mi stepoval za zády, zatímco jsem napouštěla vodu.

„Hodně pěny!“ radil mi. Poslechla jsem ho, a jakmile bylo dost vody, nadšeně se do ní ponořil. Celý se zkroutil, aby se mohl se zacpaným nosem potopit. Když se vynořil, prskal vodu a na hlavě a na strništi měl pěnu.

„Kdo tě holí, Mikeu?“ zeptala jsem se.

„Robert, ale jen občas. Říkal, že nevadí, když se nebudu holit furt. Jiní kluci se prej taky neholí každej den.“

„To je pravda,“ souhlasila jsem. Na moment jsem zaváhala, ale pak jsem vstala a došla k umyvadlu. Ve skříňce nad ním byla pěna i holicí strojek. Malí kluci nemají vousy, prostě mi to k Mikeemu nesedělo.

„Ukaž, uděláme z tebe krasavce,“ vyzvala jsem ho. Zahihňal se, ale poslušně nastavil obličej a přestal sebou mlet. Jednou jsem holila Kevina, hned ze začátku, chodili jsme spolu pár dní. Celý víkend jsme prakticky nevylezli z postele a on mě pak škrábal vousy. Vlezli jsme si do vany a já použila svůj gel na holení a nový strojek. Prskal, že voní jako kytky, ale když jsem skončila, neškrábal a bylo to mnohem lepší. Přestože jsem tedy muže neholila poprvé, dávala jsem dobrý pozor, abych Mikeemu neublížila. Stačilo jedno škubnutí hlavou a mohla jsem ho říznout. Naštěstí byl vzorný a ani se nehnul. Navíc si pak mohl zbytky pěny na holení opláchnout tak, že se zase celý potopil, a tím jsem si u něj šplhla.

Bylo čtvrt na šest, když jsem odcházela. V kabelce smlouvu a ručně psané pokyny, jak je třeba s Mikem cvičit, termíny kontrol u lékařů a pár postřehů původní ošetřovatelky. Mikee už byl převlečený do tepláků a spacího trička a mával mi z kuchyně společně s Theresou. Přistihla jsem se, že se nemůžu dočkat zítřka. Udělalo mi to radost.

6. kapitola

Nečekaně snadno jsem si na svou novou práci zvykla. Těšila se. Byla to hlavně Mikeova zásluha – sledovat jeho radost z každé nové hry, kterou jsem vymyslela, z každé knížky nebo časopisu, co jsem přinesla na čtení, mi dělalo jednoduše dobře. Druhou osobou, kvůli níž stálo za to ráno vylézt z postele, byla Theresa. V kuchyni jsem za těch pár dní strávila pravděpodobně víc času než za celý svůj dosavadní život. A to, že zbytek rodiny prakticky nevidím, vůbec nevadilo. Občas jsem ráno potkala pana Bavettu a jeho bodyguardy – nic jiného ti obrovští muži nemohli být. Ráno a navečer se někdy stihl ukázat Robert. Optal se na Mikeeho, dvakrát zjišťoval, jestli mi něco nechybí a jestli jsem spokojená, a tím byla naše konverzace u konce.

Mikee bratrovu nemluvnost plně vynahradil. Odcházela jsem s brnící hlavou a mimickými svaly namoženými od věčného smíchu. Večer jsem usínala prakticky okamžitě, utahaná, spokojená. Nikdy jsem nespala lépe.

První víkend mě tak trochu zaskočil. Věděla jsem, že o víkendu má Michaela na starosti rodina. Theresa říkala, že volné víkendy jsou u Bavettových alfou a omegou. Žádná práce, jen rodina. Ale když se se mnou v pátek loučila a přála mi, ať si užiju volno, na malý okamžik jsem měla chuť se k nim vecpat i v sobotu. Nedovedla jsem si představit, co bude Mikee dělat ty dva dny. Pochybovala jsem, že se mu bude někdo věnovat, a bylo mi ho líto. Theresa nebyla hloupá, nebo možná já byla až moc průhledná. Věděla, jak si mě ten velký malý kluk omotal kolem prstu.

„Jen se neboj, dohlídnu na něj. Dělali jsme to tak před tvým příchodem a teď to bude stejné,“ usmála se na mě. „Robert se o něj postará,“ dodala a pak mě z kuchyně nekompromisně vystrkala směrem k výtahu. „Utíkej. Jdi mezi lidi!“

Poslechla jsem. Ještě v pátek v noci jsem vyrazila za bratrem do rockového klubu U Tlusté kočky a oslavila novou práci. Domů jsem se domotala někdy nad ránem, takže když mi v devět začal zvonit mobil, vůbec jsem netušila, co se děje. Nebyla jsem schopná určit, co je za den. Vyděsila jsem se, že jsem snad zaspala, takže jsem do telefonu chraptěla, že jsem na cestě.

„Peter ti říkal, že k nám dnes jdete na oběd?“ ozval se z přístroje překvapený mámin hlas. Kocovina, leknutí a následná úleva způsobily, že jsem nahlas zaklela. Velmi nevhodně.

„Prosím?“ vyjekla máma. Tohle nezachráním. „V jedenáct ať jsi u nás!“ zavelela a položila to. Zamotala jsem se do deky a dovolila si jedno nešťastné zakvílení. Mnohem raději bych byla na cestě do centra.

Chvíli po jedenácté jsem se jeden blok od domu našich potkala s Peterem. Vypadal mnohem hůř než já. Alespoň nějaká satisfakce.

„Nemohl jsi něco říct? Třeba ať nepiju ty poslední panáky, protože ráno jedeme sem?“ vyčítala jsem mu. Přes sluneční brýle jsem neviděla, jak se tváří. Jedinou reakcí bylo lehké ušklíbnutí a skuhravá omluva:

„Jsem na to zapomněl.“

A pak hekl, zahnul doleva a vyzvracel se do odpadkového koše. Ideální rozpoložení pro rodinný oběd!

A to jsem netušila, v jaké náladě je máma. Seřvala nás jako malé děti, že jsme přišli pozdě. A protože z nás byl cítit alkohol a vypadali jsme jako vagabundi. Nebyli jsme schopni obléknout se slušně. Nedokázali jsme konverzovat bez vyzvání a odpovídali jsme jednoslabičně. Peter to završil tím, že šel vyzvracet půlku hamburgeru, kterou do sebe předtím pracně nasoukal.

„Příště mi to prostě dej vědět dřív,“ upozornila jsem matku. „Nebudu večer předtím pít a připravím si seznam témat k rozhovoru.“

„Vůbec nechápu, jak tě s takovýmhle přístupem mohli někde zaměstnat,“ vrtěla hlavou. Dojedla jsem moučník, dala pusu tátovi a odešla domů.

Neděli jsem strávila s Rhondou a jejím psem Eddiem na výstavě. Normálně by mě z psího poštěkávání a hádek majitelů s rozhodčími bolela hlava, ale Rhonda dokázala soustředit veškerou mou pozornost jen na sebe a na Eddieho. A tak jsem mu držela ocas, aby na něj mohla přimontovat natáčky. Pak jsem mu leštila drápky. Držela kelímek se zvláčňujícím krémem, zatímco Rhonda ho matlala po těch částech těla, na kterých neměl chlupy. A přitom jsem poslouchala, jak je zvědavá na svou svěřenkyni. Rozebírala Michaela a těšila se, až konečně dostanu svolení jít s ním někam ven. Nejvíc ji zajímal Robert a byla zklamaná, že jí o něm nemůžu říct nic bližšího.

„Sakra, Paige! Dospělej, milej, svobodnej chlap! Musíš zjistit něco víc! Potřebuju vědět všechno. Ty potřebuješ vědět všechno!“ instruovala mě.

„Já ani nevím, jestli je svobodnej,“ namítla jsem.

„Chodí s ním nějaká domů? Nechodí!“ šermovala mi Rhonda kartáčem před obličejem. „Kdyby byl ženatej, bude doma se ženou, nebude hlídat bráchu! Já ti říkám, ten nikoho nemá.“

Pak se zarazila a zamračila.

„Anebo není na ženský. To by bylo typický.“

Věděla jsem, že den s ní bude skvělou náplastí na včerejší rodinnou bolístku. Sexuální orientaci mého šéfa dokázala rozebírat celou dobu, co působila osvěžující kůra na Eddieho chlupech. Když pak ten obludka v kategorii naháčů vyhrál, zářily jsme obě jako sluníčka.

V pondělí jsem nedočkavě popoháněla metro. Vezla jsem Mikeemu tři balíčky kartiček s psími plemeny, které jsem koupila na výstavě. Netušila jsem, že kromě sportovních kartiček s hráči se dají pořídit i ty psí. Byla jsem si jistá, že mu to udělá radost.

„Paige!“ vyřítil se proti mně z postele hned, jak jsem se objevila ve dveřích. Včas si uvědomil, jak naše velkolepé vítání dopadlo minule, takže zabrzdil a objal mě jen zlehka. Vlasy mu trčely na všechny strany a na tváři měl dvoudenní strniště.

„Ahoj, Mikee,“ zamumlala jsem mu do ramene. „Něco pro tebe mám, ale dostaneš to, až se vrátíš z koupelny,“ mrkla jsem na něj. Tvář se mu rozzářila nadšením a beze slova zmizel ve vedlejší místnosti. Než jsem si stihla sundat tašku z ramene, byl zpátky. Nezůstal uvnitř déle než pár sekund.

„Co tu děláš?“ nechápala jsem. Vesele se na mě zubil a natáhl ruku.

„Chci dárek,“ vysvětlil.

„Říkala jsem, že dárek dostaneš, až se vrátíš z koupelny,“ nedala jsem se. Jen co jsem to dořekla, došlo mi, co odpoví.

„Tam už jsem byl!“ prohlásil rozhodně.

„Ale,“ začala jsem. Dal si ruce v bok. Udržet vážnou tvář ve chvíli, kdy se před vámi malé dítě v dospělém těle snaží tvářit jako dospělý, je neuvěřitelně těžké. Nezvládla jsem to a vyprskla smíchy.

„Dobře, příště se musím vyjadřovat přesněji, chápu,“ mumlala jsem spíš pro sebe a vylovila z tašky kartičky. Líbily se mu. Sice nejdřív zklamaně zabručel, že to nejsou hokejisti, ale odmítl mi je vrátit a hned začal porovnávat jednotlivá plemena psů a vymýšlet, kterého by chtěl domů. O chvíli později s ním šli psi na záchod.

„Co jsi dělal o víkendu, Mikeu?“ zeptala jsem se cestou na snídani. Pokrčil rameny.

„Koukal jsem se na pohádky. A jedl jsem a pomáhal Johnnymu umýt auta.“

„Byl jsi někde na procházce?“ Tušila jsem, co odpoví. Pobyt venku by mi určitě hlásil hned jako první věc.

„Jen v garáži,“ odpověděl. „Ale seděl jsem v tom velkým tátově autě u volantu a mohl jsem i troubit!“ řekl pyšně.

„To jsi šikula,“ pochválila jsem ho. A měla jsem vztek. Je sice hezké, že rodina o víkendu nepracuje, ale když už byli doma a měli volno, mohli ho snad aspoň na chvíli někam vzít, ne? Do kuchyně jsem spíš vdupala, ale pohled na usměvavou Theresu mě uklidnil. Je to jejich věc, jak se chovají. Prostě se asi nesrovnali s tím, že jejich syn je najednou jako dítě. Proto jsem tu já, já dokážu zařídit, aby byl šťastný. Za kafe už jsem děkovala spokojeně. Když se v kuchyni objevil Robert se špinavým nádobím od snídaně a pozdravil, mile jsem mu oznámila, že po jídle jdeme s Michaelem na procházku.

Zarazil se uprostřed pohybu.

„Kam?“ zeptal se a zněl klidně. Pokrčila jsem rameny.

„Najdeme nejbližší park nebo hřiště a tam strávíme dopoledne.“

Chvíli vypadal, že chce něco říct, ale nakonec kývl. Vytáhl z kapsy telefon a někomu volal.

„Potřebuju, abys byl do půl hodiny v bytě. Budeš hlídat Michaela a Paige,“ přikázal a bez rozloučení zavěsil. Nadechla jsem se, abych namítla, že vážně nikoho nepotřebuju. Nakonec jsem si to taky rozmyslela; lepší mít za zadkem některého z hlídačů než se nemoct nikam hnout.

„Vyzvedne vás tu jeden kolega,“ oznámil. Pak se otočil na Mikea a zahrozil:

„Budeš poslouchat, jasný? Paige i Johnnyho. Co oni dva řeknou, platí.“

„Já vím,“ kýval Mikee hlavou. Natáhl se po krabici s kakaem, zalovil v ní lžičkou, ale místo do sklenice s mlékem si ji bleskově strčil do pusy. Pak prohlásil:

„Paige poslouchám vždycky.“

A při té příležitosti vyprskl oblak kakaového prášku přímo na bratra. Skousla jsem spodní ret, abych se nezačala smát nahlas. Robert něco zamručel a zmizel z kuchyně. Mikee se tvářil rozpačitě. Uvědomil si, že zase něco vyvedl.

„Proto patří kakao do mlíka, ne do pusy,“ mrkla jsem na něj. Bylo vidět, že se mu ulevilo. Možná čekal pokárání.

„Jsi hodný kluk, Michaele,“ pohladila ho Theresa po hlavě a přede mě postavila talíř s omeletou. „A když budeš dělat, co ti Paige řekne, nikdo se na tebe nebude zlobit, víš?“

„Tak jo,“ usmál se a další lžička kakaa skončila tentokrát v mléce.

Ani ne za dvacet minut se v kuchyni objevil jeden z mužů, které jsem tu občas potkávala. Mike se s ním radostně pozdravil a drmolil, že spolu byli mýt auto. Takže Johnny, kterého nám jako doprovod doporučovala Theresa. Aspoň že tak. Pozdravili jsme se a on se zeptal na plán. Když jsem řekla, že přesný plán není, že prostě jen jdeme ven, vypadal zaraženě.

„Něco je špatně?“ lekla jsem se. Zavrtěl hlavou. „Nebojte, jestli najdeme houpačky, vy na ně nebudete muset,“ pokusila jsem se o vtip. Zabralo to. Zasmál se a hned vypadal míň hrozivě.

„Většinou vím na minutu přesně, co se bude dít,“ přiznal mi. „Ale na tohle si taky zvyknu.“

V téhle domácnosti už mě nemohlo překvapit nic. Ani řidič, nebo čím Johnny vlastně byl, co vyznává skoro vojenskou přesnost.

Michael se převlékl do čistého trička. Až na třetí pokus – nejdřív ho měl obráceně a potom dokonce naruby, ale trval na tom, že se umí obléct sám, tak jsem ho nechala.

„Jestli se budeš se vším takhle loudat, vyjdeme před dům a zas budeme muset zpátky na oběd!“ dělal si z něj legraci Johnny. Mike se rozhodl, že ponožky nepotřebuje, proklouzl kolem mě na chodbu a už běžel po schodech s botami v ruce.

„Po schodech se neběhá!“ houkla jsem za ním.

„Rozbiješ si hubu!“ varoval ho ve stejnou chvíli Johnny.

„Ale no tak!“ vylétlo ze mě. „Hubu se neříká!“

„Dyť je to velkej chlap,“ uklidňoval mě Johnny. Pak se ale zespoda ozvalo vesele a velmi nedospěle:

„Rozbiješ si hubu!“

Výmluvně jsem se podívala na našeho nového společníka a on jen rozpačitě pokrčil rameny:

„Pořád mi to nějak nedochází, no.“

Ve výtahu jsem byla velmi vděčná za to, že je soukromý a nemá víc tlačítek. I tak Mike využil příležitosti a zmáčkl to horní na tak dlouho, že se rozezněl jakýsi varovný zvuk. Byla jsem si jistá, že kdyby šlo o normální výtah, už by byla stisknutá všechna tlačítka a do přízemí bychom jeli aspoň dva dny, protože bychom stavěli v každém poschodí.

Venku mi došlo, že je vážně dobře, že s sebou máme Johnnyho. Michael byl jako utržený ze řetězu. Na poslední chvíli jsem ho strhla zpátky, když se rozběhl za billboardem s reklamou na nějaké auto. Vůbec mu nevadilo, že billboard je na protější straně rušné ulice, prostě si ho chtěl prohlédnout zblízka. Pak potřeboval prozkoumat hydrant. Pak vstup do vedlejšího domu, který byl dokonce hlídaný mužem v livreji. Mikee se mu smál a chtěl se s ním kamarádit. Než jsme došli k přechodu, pozdravil šest lidí chvátajících na nějaká jednání a zblízka si prohlédl smečku jorkšírských teriérů, které venčila nějaká holka.

„Ten má malej ocásek, hele, Paige, hele! Můžu je spočítat?“ ptal se slečny. Jen zmateně přikývla. „Raz, dva, tři, počkej! Pocem! Oni se hejbou!“

Snažila jsem se nevnímat zvídavé pohledy těch, kteří měli čas se na nás podívat a všimnout si, jak se ten muž v džínách a tričku chová. Teď bylo vidět jasněji než kdy dřív, že není úplně v pořádku. Johnnymu pozornost kolemjdoucích vadila a polohlasně bručel, že nemají čumět.

„Prostě je turista a je poprvý v New Yorku, no!“ rozmáchl nakonec rukama, když nějaká žena nechápavě vrtěla hlavou.

„Tak už stačí, Mikeu,“ rozhodla jsem. „Teď se mě pevně chytíš za ruku a půjdeme najít nějaké hřiště, jo?“ Poslechl, chytil mě opravdu pevně. Vyjekla jsem a snažila se mu ruku vykroutit.

„Buď gentleman, Michaele!“ napomenul ho Johnny. Zabralo to. Mike se zase zatvářil provinile a zvedl naše spojené ruce, aby mi tu mou mohl pofoukat. Dojal mě.

„Kdybyste hledali park, je dva bloky odsud, hned za semafory,“ ozvala se ta holka se psy. Vděčně jsme se rozloučili a vydali se dál od centra. Držet Mikea za ruku byl dobrý nápad. Zklidnil se a jen sledoval, co se děje kolem. Stačilo jednou říct, že nemá ukazovat na lidi kolem sebe, ať jsou sebezvláštněji oblečení, a pochopil to. Když nemluvil, snadno splynul s davem a vypadal jako kdokoliv jiný. Až bližší a delší pohled prozradil, že je s ním něco jinak.

Přesně tak, jak řekla psí slečna, jsme za druhým blokem odbočili doleva a kousek před námi ulička končila mezi zelenými stromy. Ulevilo se mi. Tady nebude tolik lidí a Mikee si konečně bude moct protáhnout tělo. Na pomyslný nákupní seznam jsem si připsala míč a frisbee. Já sice nejsem úplně sportovní typ, ale házet si určitě zvládnu. Procházeli jsme se po cestičkách a potkávali lidi na bruslích, běžce a hromadu pejskařů. Slunce ještě pořád krásně hřálo, přestože už bylo září. Na chvíli jsme se zastavili u jezírka, okamžitě k nám připlavaly kachny a loudily po nás něco k snědku.

„Zítra řekneme Therese, ať nám pro ně dá nějaké pečivo,“ ujistila jsem Mikea.

„Zítra půjdete taky?“ zajímal se Johnny.

„Doufám. Je to lepší než být pořád jen doma,“ přikývla jsem. Usmál se:

„Tak se mnou počítejte. Tohle mě baví víc než čekat, jestli bude potřeba někam jet.“

A pak se to zvrtlo. Došli jsme za zatáčku a uviděli dětské hřiště. Nebylo nijak plné, možná deset patnáct dětí s matkami nebo chůvami. Houpačky, dřevěný hrad se skluzavkou, kovové prolézačky a panák z pneumatik od auta. Všude písek. Mikee se rozzářil a začal mě přemlouvat:

„Já chci na houpačky! Jdeme na houpačky! Houpat se!“

Jedna z těch pro větší děti byla volná, tak jsme zamířili rovnou k ní.

„Budeš se pořádně držet,“ domlouvala jsem mu. „Abys nespadl, víš? A až se dohoupeš, půjdeme se domů najíst, co ty na to?“

„Já se chci houpat,“ stál si za svým. Nejspíš mě vůbec neposlouchal, hypnotizovaný novou atrakcí. Když jsme byli pár kroků od houpaček, pustila jsem ho a dovolila mu rozběhnout se. Nenapadlo mě, že mu v tu samou chvíli zkříží cestu malý kluk. Srážka byla nevyhnutelná. Váleli se v písku a na vteřinu stejně začali brečet.

Hrozně ve mně hrklo. Lekla jsem se, že se mu něco stalo, že si něco zlomil. Až potom mi došlo, že bych se měla bát spíš o toho opravdového kluka. Už jsem přece na vlastní kůži zjistila, jakou má Mikee sílu. Rozběhli jsme se k nim a já doufala, že se oba jenom lekli.

„Co je, kluci? Jste v pořádku?“ dřepla jsem si. Leželi vedle sebe a fňukali.

„On mě shodil!“ žaloval kluk.

„Bolí mě ruka,“ úpěl Mikee. Nikde jsem neviděla krev ani žádnou nepřirozeně zkroucenou končetinu, takže se mi ulevilo. Podala jsem ruku nejdřív cizímu klukovi.

„Nebolí tě něco? On tě neviděl, promiň,“ omlouvala jsem se a prohlížela, jestli není někde odřený. Vypadalo to, že se opravdu nic nestalo.

„Co ty, Mikee? Ukaž ruku.“ Natáhl pravačku a hlasitě popotáhl. Pádem do písku si trochu sedřel loket, ale jen vrchní vrstvu kůže. Dovedla jsem si představit, že to pálí, ale nebylo to nic vážného. Ne když jste dospělý.

„To bolí,“ kňoural. Foukla jsem mu na loket a slíbila, že koupíme náplast s obrázky a zalepíme to.

„Máme problém,“ ozval se nade mnou Johnny. Zvedla jsem hlavu a uviděla velice nabroušenou ženu, jak k nám míří. Bylo mi jasné, že patří k tomu klukovi. Nestihla jsem si ani povzdechnout, už ječela:

„Děláte si ze mě legraci? Málem jste ho zabili! Tady nemáte co dělat! Dám vás k soudu!“

„Nezlobte se,“ začala jsem se omlouvat, ale nenechala mě domluvit.

„To si pište, že se zlobím! Co tu dělá ten chlap? Proč vůbec sahá na mého syna? Je to úchyl, nebo co?!“

Zůstala jsem na ni zírat, naprosto konsternovaná tím křikem. Úchyl? Je normální?

„Dámo, zklidněte se,“ ujal se slova Johnny a narovnal se v ramenou, takže vypadal ještě o něco vyšší. „Stala se nehoda, náš kluk neviděl vašeho kluka, to je celý. Omlouváme se. Nikomu se nic nestalo. Nebo ti snad něco je?“ obrátil se na jejího syna. Ten mlčky zavrtěl hlavou. To už se kolem nás vytvořil kroužek ze zbylých matek – slyšela jsem, jak se mezi sebou dohadují, co se tu vlastně stalo.

„Paige, to bolí,“ zopakoval Michael a držel pokrčenou ruku před sebou. Možná si ten loket narazil. Znovu jsem ho pofoukala, doufala jsem, že to bude stačit. Teď teprve ženě došlo, že Mikee není obyčejný dospělý.

„Co to je?“ ukázala na něj. Měla jsem chuť jí říct něco sprostého.

„Není nějakej divnej?“ slyšela jsem nějakou další ženu.

„Vypadá divně,“ souhlasila další. Cítila jsem, jak se mi hrne krev do tváří.

„Jestli je nějakej mentál, tak tady vůbec nemá co dělat!“ řekla výhružně ta první saň. „Zavoláme na vás policii! Okamžitě vypadněte, takovej divnej úchyl tu nemá co dělat, tohle je dětský hřiště!“

Otevřela jsem pusu, abych jí s posledními zbytky respektu, které jsem v sobě našla, odpověděla. Johnny byl ale rychlejší. A méně slušný:

„Jděte do háje, krávy!“

Pomohl Mikeovi vstát, pak podal ruku mně. Měla jsem na krajíčku, protože Mike střídavě fňukal kvůli bolavé ruce, střídavě kvůli tomu, že chce na houpačku. A já nemohla nic dělat. Kolem byla hromada nenávistných pohledů. Chápala jsem, že je to něco neobvyklého, že někteří lidé mají pořád ještě spoustu předsudků, ale nenapadlo mě, že dopadneme takhle. Nechala jsem Johnnyho, ať mě zvedne, a automaticky jsem Mikea oprášila od písku.

„Pojď, půjdeme koupit náplast a zmrzku, jo?“ řekla jsem tiše. Vylovila jsem z tašky kapesník a utřela mu obličej.

„Podívejte na něj,“ hlesla překvapeně některá z těch dam. „Je fakt divnej.“

Vydali jsme se dál. V duchu jsem si ze seznamu vyškrtla tenhle park. Musíme to zkusit jinde.

„Mrchy jedny,“ zlobil se Johnny. Vzpamatovala jsem se a sykla na něj. Pozdě. Mike se zeptal:

„Co jsou to mrchy?“

„To jsou takový velký mouchy,“ vyhrkl Johnny provinile.

„Aha,“ přikývl Mikee. Pak se na mě podíval: „Půjdeme si zítra hrát jinam, jo? Tady se mi nelíbilo.“

Úlevně jsem přikývla. Naštěstí si neuvědomoval, co se stalo. Pohladila jsem ho po tváři a on se zazubil.

„Večer tě musím oholit, škrábeš. Kluci vousy nenosej, že ne?“

„A budu si moct dát hodně pěny?“ zeptal se nadšeně. Stačilo jedno přikývnutí a už měl zase skvělou náladu. Náplast s obrázky jsme ani nemuseli kupovat.

7. kapitola

Druhý den ráno jsem prožila menší šok. Jakmile jsem vystoupila z výtahu, ocitla jsem se v Mikeově objetí: přímo do obličeje mi nadšeně ječel, že jedeme na výlet.

„Jo?“ zeptala jsem se opatrně. Já neměla v plánu nikam jet. Po včerejším debaklu jsem celý večer strávila virtuálním prohledáváním New Yorku, hledala jsem místo, kam bychom s Mikeem mohli chodit. Zatím spíš neúspěšně. Většina denních stacionářů byla beznadějně plná a ani nenabízely možnost přijít jen na chvíli, neohlášeně. Navíc jsem si nedokázala představit, jak by se Mike choval ve skupince handicapovaných dětí. Stačilo mi, jaké nadšení způsobila smečka jorkšírů; trochu mě děsila představa, že by si chtěl podobně osahat a prozkoumat i návštěvníky stacionáře. Tamní personál by z toho asi radost neměl. I když, kdo ví – Michael je přece taky jiný.

Veřejné parky a hřiště jsem rovnou vyškrtla ze seznamu. Nechtěla jsem, aby se něco takového opakovalo. Jedinou nadějí bylo nějaké zapadlé, zapomenuté hřišťátko, kde by nikdo nebyl – ale nic takového se mi v nějaké rozumné vzdálenosti najít nepovedlo. A jet s Mikem na návštěvu za Rhondinou malou Lynn, na to bylo ještě moc brzo. Tam budeme moct vyrazit, až se ony dvě dobře poznají.

Takže jsem vážně netušila, jaký výlet Mike myslí.

„Johnny to říkal! Vezme nás na výlet!“ přikyvoval horlivě Mikee a nadšení z něj doslova sršelo. Chtěla jsem se zeptat, jestli si to nevymyslel, ale v tu chvíli se objevil i ten hromotluk a vesele se usmíval. V ruce nesl velký piknikový koš, a až když přišel blíž, všimla jsem si, že za ním jde i Theresa. Oba mě včera navečer podrželi, když se Robert ptal, co jsme dělali. Mikee mu samozřejmě okamžitě bezelstně oznámil, že na nás venku křičely paní. Hned začal vyprávět o pejscích, které hladil, ale to už se na mě Robert tázavě a ne právě mile díval. Vysvětlila jsem, co se stalo, Johnny do toho pořád skákal a nezapomněl několikrát zdůraznit, že to všechno byly pěkný mrchy. Robert mi začal mrazivým tónem klást otázky: S něčím takovým jsem nepočítala? Vážně mě nenapadlo, že se to může stát? Už chápu, proč se mu nezdálo, že chci s bratrem ven? Cítila jsem se takhle malinká. Věděla jsem, že má pravdu. Už už jsem se chystala kajícně omluvit a slíbit, že odteď ho budu vždycky poslouchat, když se slova ujala Theresa a způsobem sobě vlastním mu pořádně vynadala. Vyšla jsem z toho jako ta, která se o Mikea poctivě stará a snaží se, aby mu bylo dobře. Což byla vlastně pravda.

Proto se mi teď obličej uvolnil do spokojeného úsměvu.

„Mluví pravdu!“ zahlaholil Johnny a postavil mi koš k nohám. „Ahoj, Paige. Pojedeme někam, kde žádný můry nejsou.“

„Tak to jsi byl při hledání něčeho takovýho úspěšnější než já,“ přiznala jsem s úsměvem a zároveň se snažila chytit za ruku Mikea, který poskakoval kolem. Čekala jsem, kdy šlápne do koše nebo srazí k zemi Theresu.

„Já nic hledat nemusel,“ zazubil se na mě. „Vlastně jsem v tom nevinně. Za všechno vždycky můžou ženský, to si zapamatuj, Mikeu.“ Schytal jeden výchovný šťouchanec od Theresy, ale netvářila se nijak rozzlobeně. Místo toho si dřepla ke koši a odklopila víko, aby mi ukázala, co všechno je uvnitř. Mísa se salátem, dva plastové boxy se sendviči, další plastová miska s tiramisu. Bylo toho moc.

„To nesníme,“ namítla jsem.

„Ale sníme,“ ujišťoval mě rychle Johnny. Mlsně sledoval jídlo přes mé rameno a tvářil se víc než nadšeně.

„Máte to místo oběda, tak si to nesnězte dřív,“ nabádala Theresa a já jí to poslušně odkývala. Pak Mikea i mě objala, jeho navíc políbila na tvář tak mlaskavě, až se zašklebil.

„Koukej na ně dávat pozor!“ zahrozila a Johnny pobaveně přikývl. O chvíli později jsme vyjížděli dalším velkým autem s tmavými skly z podzemní garáže a já pořád nevěděla, kam přesně máme namířeno. Johnny se jen mlčky uculoval a Mike opakoval, že jedeme na výlet, ale neřekneme Paige kam, protože je to překlopení.

„Říká se překvapení, Mikee,“ opravovala jsem ho, ale překlopení se mu líbilo víc. „Fajn,“ nedala jsem se. „Když ty chceš říkat překlopení, já ti budu říkat Nike.“ Ačkoliv si nejspíš neuvědomoval, že to je název firmy, stejně ho záměna písmen rozesmála.

„Jde ti to s ním skvěle,“ řekl potichu Johnny. Přikývla jsem. Cítila jsem se báječně. Přestože jsem třeba Lucu měla upřímně ráda, tohle se nedalo srovnat. Mike mě nabíjel energií. Věděla jsem, že se mi to zase vymklo z rukou a že až o tuhle práci přijdu, budu vážně hotová a obrečím to, ale teď jsem to nechtěla řešit. Chtěla jsem si prostě užívat jeho přítomnosti, jejich přítomnosti.

Zamířili jsme na Long Island. Už ten fakt mi udělal radost – nenavštěvovala jsem to tam často, ale líbilo se mi tam. Přišlo mi, že jsem najednou v úplně jiném městě. Jen jsem si pořád nedovedla představit, co přesně tam budeme dělat. Jestli chce jít Johnny jen někam na procházku a sníst si oběd, nemuseli jsme jezdit takhle daleko. Ale když jsem to nadhodila, Johnny po Mikeově vzoru tvrdil, že mám vydržet.

„Nekaž překlopení, Paige,“ mrkl na mě. Okatě jsem si povzdechla, ale věřila jsem mu. Theresa ho měla ráda a Robert by s námi neposlal ven nikoho, kdo by se o Mikea nedokázal postarat, kdyby se cokoliv stalo. Tak jsem mlčela a čekala, co na nás vymyslel.

Návštěva u jeho matky, kde na nás čekala i jeho žena, to by mě ani ve snu nenapadlo.

„Říkal jsem ti, že já jsem v tom nevinně,“ připomněl. „Večer jsem řekl Suzie, co se nám stalo a že asi máme smůlu. A ona hned volala mámě a domluvila, že budeme tady. Tady nikomu vadit nebudeme, neboj.“

Věřila jsem mu. Když jsem viděla, jak blonďatá, příjemně vypadající Suzie s úsměvem snáší Mikeovo objetí, věděla jsem, že to byl dobrý nápad. A Johnnyho maminka, paní Turnerová, nápadně připomínala Theresu, a už tím si mě získala.

O hodinu později jsme my ženy seděly u domu a popíjely ledový čaj. Pozorovaly jsme Johnnyho, kterého matka okamžitě využila – sekal trávník, nejspíš naposledy pro tenhle rok. Mike asistoval, a když mu Johnny po chvíli dovolil, aby sám držel sekačku, nadšeně hulákal, že seká jako velkej chlap.

„On si vážně neuvědomuje, že je dospělý, co?“ vrtěla hlavou paní Turnerová. „A přitom to byl tak milý mladík!“

„On se uzdraví, Deb,“ řekla přesvědčeně Suzie. „Prostě mu to jen trochu trvá. Ale Johnny tvrdil, že teď, co se o něj stará Paige, se mu zdá lepší. Směje se a má radost.“

„Máš můj obdiv, děvče,“ pohladila mě po ruce starší z žen. „Musíš mít svatou trpělivost. Normální děti jsou kříž – vím, co jsem si zažila s Johnnym! A tohle je těžší, má sílu, a kdyby tě přestal poslouchat, nezmůžeš nic.“

„On je hodný,“ broukla jsem a usmála se, když Johnny na poslední chvíli zabránil Mikeovi projet záhonem s okrasnými keři.

„Na ty stromečky pozor, hoši!“ houkla varovně paní Turnerová. Pak se zas obrátila ke mně:

„Máš čas na sebe, Paige? Bavettovi jsou slušní, jen mají pocit, že každý miluje svou práci víc než cokoliv jiného. Nenech se připravit o volno. Musíš mít svůj soukromý život.“

Odpověděla jsem jí, že je to v pořádku, že mě na víkend vyhnali pryč.

„Michaela z nich mám nejraději,“ řekla zamyšleně Suzie. „Pan Bavetta vypadá mile, ale musí to být výborný stratég. Nikdy nevím, jestli mu můžu věřit. A Robert si občas nebere servítky.“

„Mají na starosti tolik lidí,“ reagovala tchyně omluvným tónem. „Není to jednoduché. A já jsem ráda, že k sobě Johnnyho vzali hned po škole. Je to dobrá rodina a dobrá práce.“

Nechala jsem je povídat si a šla jsem na chvíli dělat společnost pánské části osazenstva. Společně jsme Johnnymu pomohli odnést nepořádek ze stříhání keřů. Pak jsme se vrátili do domu a snědli, co nám Theresa připravila. Podle Johnnyho jsme měli povolený výlet klidně na celý den, ale chvíli po obědě začal Mike zívat a mnout si oči, takže jsem zavelela k návratu. Usnul ještě v autě, hlavu skloněnou na prsa.

U Bavettových bylo rušno. Nikdy jsem tam neviděla tolik lidí. Jakmile jsme vystoupili z výtahu, nešlo si nevšimnout dvou statných mužů, kteří stáli hned naproti. Až na Johnnyho mi přišli všichni prakticky stejní – tvářili se kamenně a vypadali, že mě přehlížejí. Přesto jsem si byla dobře vědoma toho, že jakmile bych udělala něco neočekávaného, stručně a jasně by mi vysvětlili pravidla. Dlouhou chodbou se mihla ta nepříjemná asistentka, která na mě čekala hned první den, a pak už jsem ji neviděla. Ani teď jsem jí nestála za pohled. Z útrob rozlehlého bytu jsem slyšela rozhovor vedený v temperamentní italštině, ale ničemu jsem nerozuměla. Masivní dveře v pracovně pana Bavetty tlumily dobře.

„Běžte do Mikeova pokoje, zjistím, co se děje,“ vybídl nás Johnny. Chtěla jsem namítnout, že jsem měla v plánu dát si kavu, protože ač byl ledový čaj výborný, cítila jsem se trochu otupěle.

„Fakt, Paige.“ Poprvé za ty dva dny, které jsme spolu strávili, vypadal vážně. Zazvonil mu telefon. S pohledem pořád upřeným na nás ho vylovil a přiložil k uchu.

„Slyším.“ A prakticky okamžitě řekl: „Jsme doma.“ Přikývl, jako kdyby ho snad volající mohl vidět. Nejspíš nás kontrolovala Suzie, jestli jsme v pořádku dojeli.

„Tak šup, Mikeu,“ mrkl na poslušně čekajícího a ještě pořád rozespalého velkého kluka. „Popadni Paige a běžte si kreslit, nebo co děláte rádi.“

„Mám hlad,“ zakručel Mikee.

„Dojdu do kuchyně,“ navrhla jsem, ale Johnny se obalamutit nedal.

„Něco vám přinesu. Už vážně zapadněte do pokoje. Když se řeší byznys, nemají Bavettovi rádi vyrušování.“

Poslechli jsme. I když jsem měla sto chutí prostě nakráčet do kuchyně za Theresou a kašlat na jejich obchodní schůzky – co je mi do nich? – zůstala jsem s Mikem v pokoji ještě skoro půl hodiny. Pak se otevřely dveře a vešla nezvykle zaražená Theresa s podnosem, na kterém byly malé sladké bagetky, dvě sklenice mléka a jedno minikafe.

„Měli jste se dobře, děti?“ zeptala se, ale neusmívala se. Takhle jsem ji ještě neviděla. Když ke mně vzhlédla a tázavě zvedla obočí, vzpamatovala jsem se a začala vyprávět, jak Mike pomáhal sekat trávu a odnášeli jsme listí a větve, a dokonce mohl utrhnout několik větviček zeleného keře a naaranžovat je Johnnyho mamince do vázy na stůl. Mike mi do toho skákal a ukazoval, že sekačka byla takhle veliká a celá černá a že jsme odnesli děsně moc větví. Zdálo se mi, že Theresa nás vnímá jen tak napůl.

„Stalo se něco?“ zeptala jsem se. Tohle rozhodně nebyl běžný den v téhle domácnosti.

„Nemám ráda, když mi tyhle obchodní záležitosti tahají domů,“ mračila se. Víc neřekla, jen nás vybídla, abychom to všechno snědli, a i ona nám nakázala zůstat v pokoji.

„Nevíš, co se děje dole?“ zkusila jsem se zeptat Mikeeho, když najedený spokojeně seděl na posteli a rovnal si autíčka podle barev. Věděla jsem skoro jistě, že nebude tušit, o čem mluvím. A nespletla jsem se:

„Kde dole? Pod postelí?“ vyzvídal s rozzářenýma očima. „Něco je pod postelí?“ pokračoval nadšeně a vůbec nevnímal mé ujišťování, že na stav věcí pod postelí jsem se neptala. Slezl dolů, natáhl se na břicho a zvědavě zkoumal, jestli se tam dole vážně něco neděje. Povzdechla jsem si a podepřela si bradu rukou. Vypadal, že ho to baví. Triko se mu vyhrnulo až do půli zad, ale bylo mu to jedno. Mumlal, že nic nevidí, ale že počká.

„Paige?“ oslovil mě po chvilce.

„Hm?“

„Nechceš se taky podívat? Počkáme na to spolu,“ nabídl mi. Chvilku jsem s úšklebkem sledovala, jak komíhá nohama vevzduchu a hlavu má zabořenou pod postelí. Nakonec jsem se rozhodla, že mu udělám radost. Pomalu jsem se položila vedle něj, a když se moje hlava objevila v přítmí hned vedle jeho, zazubil se na mě.

„Na co čekáme?“ zeptala jsem se.

„Nevím,“ přiznal. „Ale jsme schovaný!“

„Koukají nám nohy, Mikeu. Vlastně je nám vidět všechno kromě hlav,“ oponovala jsem.

„Ne, ne,“ přesvědčoval mě. „Nejsme vidět.“

Došlo mi to. Dětská logika, která vám poskytne soukromí a bezpečí za vlastními dlaněmi přitisknutými k obličeji. Mikee neviděl nic, takže nebyl vidět ničím a nikým. Uchichtla jsem se.

„Bojíš se tmy?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou. „To je dobře, já taky ne.“

„A čeho se bojíš?“ zajímalo mě. Chvíli přemýšlel, kousal si ret a přimhouřenýma očima zíral někam nahoru. Nakonec se zasmál:

„Ničemu!“

„Ničeho,“ opravila jsem ho. „To je dobře. Nemusíš se ničeho bát.“

A zase jsem mu záviděla tu dětskou bezstarostnost.

Z podpostelové seance nás vyrušilo zaklapnutí dveří. Myslela jsem, že přišel Johnny, takže jsem vesele zavelela:

„Na břicho a k nám! Tady se dneska kamarádíme jen pod postelí.“

Jenže Robertův hlas mě zaskočil:

„Byl bych radši, kdybychom si mohli promluvit třeba na sedačce.“

Zrudla jsem, stoprocentně. Cítila jsem, jak se mi hrne krev do tváří. Naštěstí Mike poznal hlas svého bratra stejně rychle jako já a honem se vysoukal ven, aby se s ním mohl přivítat. Začal mu znovu vyprávět, kde jsme byli a co jsme dělali. Měla jsem tak čas pomalu se dostat na světlo a uhladit si prameny vlasů, které mi lítaly kolem obličeje. Ani jsem si nedělala iluze o tom, jak asi vypadám.

Robert na mě lehce kývl hlavou a dál poslouchal Mikea. Vypadal ale vážně, nebyl uvolněný tak jako jindy. Nechal bratra domluvit a pak ho poslal do kuchyně.

„Řekni Therese, ať ti dá zmrzlinu, ano?“

„Můžu i s hoblinkama?“ rozzářil se Mikee a Robert přikývl. Cítila jsem se nesvá. Jaký druh rozhovoru se vede mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem mezi čtyřma očima? Rozhodně ne příjemný. Jakmile se za Mikem zavřely dveře, Robert se nadechl a spustil:

„Paige, mrzí mě to, ale vyskytly se nějaké velmi nečekané a v podstatě i neočekávatelné komplikace. Svět obchodu je nevyzpytatelný, ještě ráno jsme neměli ani tušení, že se stane to, co se stalo.“

Rozbušilo se mi srdce a krev mi tepala tentokrát ve spáncích. Chce mě vyhodit. Něco se stalo firmě nebo nadaci, možná přišli o velké peníze a já jsem první úspora. Hrdlo se mi svíralo a začala jsem rychle mrkat, protože jsem měla strach, že slzy vzteku a bezmoci, které už se mi draly do očí, vyhrknou ven. A já tu přece nebudu brečet před tímhle… byznysmenem!

„Vím, že ve smlouvě máte jako místo výkonu tuhle adresu, ale potřeboval bych, abyste teď s Michaelem na chvíli byli jinde. Myslíte, že by to bylo realizovatelné?“

Chvíli jsem na něj mlčky zírala a jen pomalu mi docházelo, co řekl. Nevyhazuje mě. Napětí vystřídala úleva a já si prostě musela hlasitě oddechnout. Robert zmateně nakrčil čelo.

„Bála jsem se, že mám padáka,“ přiznala jsem na rovinu. Zamračil se:

„Jak jste na to přišla? Hloupost. To já se děsím, že dáte výpověď!“

Tentokrát jsem se tvářila překvapeně já. Proč bych něco takového dělala?

„Paige, něco se stalo. Konkurence nás začala vydírat, otec to dole řeší, ale byl by rád, kdyby Michael mohl být někde mimo centrum dění. Proto potřebuju vědět, jestli by vám vadilo, kdybyste s Mikem na chvíli odjela z města?“

Tvářil se naléhavě a během řeči se dokonce naklonil blíž ke mně. Přebírala jsem si v duchu jeho slova, jen pro jistotu. Někdo je vydírá a chtějí Mikea dostat někam pryč. Asi kdyby se něco stalo. A já bych tím pádem měla jet s ním. Ještě než jsem měla šanci v duchu shromáždit pro a proti, už jsem věděla, že pojedu. Vlastně tu žádná proti nebyla. Je jedno, kde s ním budu trávit čas – jestli tady v bytě, nebo někde jinde. A je jedno, jestli večer pojedu spát domů, nebo zalehnu kdekoli jinde. Na tu chvíli, než se to vyřeší, jsem v tom neviděla žádný problém.

„Kam pojedeme?“

Zamračil se, ale spíš nevěřícně.

„Jste pro?“ ověřil si. Pokrčila jsem rameny:

„Pokud mě nepoženete někam hodně daleko, jsem pro.“

Přikývl. A pak znovu. Podrbal se na čele a usmál se.

„Jste skvělá.“

„Ehm, děkuju,“ zamumlala jsem rozpačitě. A potom jsem už jen poslouchala o letním sídle jednoho ze zaměstnanců firmy pana Bavetty. U jezera Gaillard, kousek od North Havenu. Dvě hodiny jízdy od New Yorku. Nebylo to úplně blízko, ale nebyl to ani druhý konec Států. A nemělo to trvat déle než týden. V podstatě delší výlet.

Víc mi říct nestihl. Ve dveřích se objevila ta šílená asistentka a úsečně mu oznámila, že si ho dole žádají.

„Takže jste pro,“ zopakoval ještě jednou. Přikývla jsem. „Výborně. Děkuju ještě jednou, Paige. Ráno vás někdo vyzvedne, buďte sbalená.“

A zmizel.

Moment, říkal ráno? To jako zítra ráno? No… Bezva. Tohle už mi tak v pohodě nepřišlo. Nevěděla jsem v podstatě nic. V hlavě se mi vyrojilo plno otázek, ale měla jsem smůlu. Musela jsem doufat, že si na mě Robert ještě navečer nebo ráno udělá čas. A spoléhat na to, že jsou opravdu tak slušní a úžasní, jak o nich všichni tvrdí. Rozhodně jsem si nemohla stěžovat, že mám nudnou práci.

„Pojedeme autem, až se vyspinkám?“ zajímalo Mikea ve vaně.

„To si piš,“ mrkla jsem na něj. Ožil. Chtěl vědět, kam přesně se vydáme.

„To je překlopení, Niku,“ řekla jsem vesele a začala mu mydlit hlavu.

8. kapitola

Ve středu k poledni jsem stála před letním sídlem. A bylo na mně dobře vidět, co si myslím. Asi jsem se za těch pár dnů nechala pořádně rozmazlit Bavettovic domovem, možná jsem si zvykla na to, jak žijí. Když Robert říkal, že nám jeden z jeho lidí půjčí letní sídlo, rozhodně jsem si nepředstavovala tohle.

„To je nějaká chata! Jsi si jistý, že jsme tu správně?“ křikla jsem za Johnnym. Už to, že se jeho hlas ozval zevnitř, mě mohlo ujistit.

„Není to chata, je to srub. Cos čekala?“

„Robert říkal, že je to letní sídlo! Já nevím, malovala jsem si to jinak,“ mručela jsem, když jsem opatrně vstupovala dovnitř. V malinké předsíňce se nedalo ani otočit a rovnou z ní se vcházelo do velké obytné místnosti se sedací soupravou, televizí a pár policemi, na kterých se povalovaly nějaké knihy a dekorace. Přišlo mi, že to nemůže být o moc větší než můj byt, jen to mělo dvě patra.

„Robert to neviděl, kdo ví, co mu Kluk řekl,“ usmál se Johnny a vracel se do auta pro další tašky. Rozhodně jsme nemohli trpět hlady. Tedy co se zásob týče – Theresu nám jaksi zapomněli přibalit. Během tříhodinové cesty sem jsem se už smířila s tím, že jsem si to celé představovala tak nějak růžověji. Skutečnost byla jiná – budu tu jen já s Mikem a občas za námi někdo přijede. Kdo přesně, to Johnny netušil. On sám měl být hned odpoledne zase zpátky.

„Kluk? Tu chatu nám půjčil někdo, kdo se jmenuje Kluk?“ zaúpěla jsem. „Kdybych věděla, že jedeme do letního sídla muže jménem Kluk, asi bych si to rozmyslela!“

„Tady jsou kluci?“ objevil se na schodišti u pravé stěny místnosti Mike a vypadal nadšeně. Byla jsem si skoro jistá, že tady nikdo není. Bylo po sezoně a všechny chaty, které jsme cestou minuli, měly zavřené okenice. Ta naše – jaká náhoda – byla navíc poslední v řadě a hodný kus cesty za tou předchozí. Samota u lesa. A u jezera.

„Kluci tu nejsou, Mikeu,“ objevil se uvnitř znovu Johnny. „Budeš král! A budeš muset na Paige dávat pozor, jasný? Než ti někdo přijedeme pomoct.“

„Jasný!“ zavýskl Mike a vyběhl těch pár schodů nahoru. Díky dřevu jsem slyšela každý jeho krok.

„Kluk je jen přezdívka,“ otočil se Johnny ke mně. „Při pokeru poznáme, že má v ruce kluky. Vždycky dostane tik v oku.“

„Aha,“ řekla jsem. Teď mi byl pan Kluk ještě míň sympatický. Ale přestože jsem byla naštvaná na Roberta, že mi zapomněl oznámit, že tu budeme s Michaelem sami, a přestože mi Kluk ani jeho letní sídlo nepřišli zrovna sympatičtí, musela jsem uznat, že se tu dá chvíli vydržet. V přístřešku vedle srubu byla připravená hromada dříví a krb přímo lákal k tomu, aby se v něm zatopilo. Navíc měl srub i malý sklep s kotlem. Studená voda sem vedla, stejně jako elektřina. Teplou vyráběl kotel, který se spínal automaticky, a voda v něm vydržela teplá několik dní – víc jsem nepotřebovala vědět. A jestli sem za námi bude někdo, kdokoliv, jezdit, postará se i o nákupy. I tak jsem si ale bez auta připadala malinko nervózní. Doma mi to bylo jedno – pořád tam něco jezdilo; když nejezdilo nic, člověk si zavolal taxi. Tady jsme byli od města několik mil a já se trochu děsila toho, že by se něco mohlo stát.

„Já jim řeknu, že je potřeba, aby ti sem dovezli auto,“ uklidňoval mě Johnny, když si všiml mých pohledů na to jeho, kterým za chvíli odjede. „Plánovalo se to hrozně narychlo, tohle asi nikomu nedošlo.“

„Sanitka by sem dojela, že jo?“ zeptala jsem se. Jeho přitakání mě trochu uklidnilo. Hned nato se nahoře ozvala dvojitá rána a řev. Když dospělý chlap brečí dětským způsobem, zní to dost zvláštně. Děsivě. Okamžitě jsem měla srdce až v krku a uháněla po schodech nahoru. Na pravé straně byly dvoje dveře, na levé jen jedny. Mikeův křik se ozýval z jedněch napravo. Když jsem vletěla dovnitř, našla jsem ho, jak zadkem vězí v troskách postele. Obličej měl celý flekatý od pláče a kvílel:

„Ono se to rozbilo!“

„Ono samo? To je ale zlá postel, co?“ neodpustila jsem si malé rýpnutí.

„Já jsem na ní chtěl skákat,“ přiznal zahanbeně. To už byl nahoře i Johnny a se smíchem pomohl Mikeemu vstát.

„Seznam nákupu: postel,“ zazubil se na mě. „To by mě zajímalo, na čem budeš spát, Mikeu,“ podíval se na člověka, který byl v podstatě jedním z jeho nadřízených a právě teď si rukávem utíral slzy. „Jestli v tom vedlejším pokoji nejsou postele dvě, bude muset spát na zemi.“

„Já nechci spát na zemi!“ fňukl Mike. Taky jsem nechtěla spát na zemi, ale ten gauč v přízemí nevypadal zas až tak zle, takže jsem ho uklidnila:

„Neboj, já ti postel v případě nouze přenechám.“ Zabralo to. Měl postel jistou, hned byl klidnější.

„Je to dobrý, jsou tam dvě!“ informoval nás Johnny. Poslal mě vybalit trvanlivé a mražené potraviny.

„Já tomu houby rozumím, nacpi si to, kam chceš,“ pobídl mě a začal vynášet ven trosky postele; funkční postel z druhého pokoje přestěhoval do toho, který si vybral Mikee. Chtěla jsem podotknout, že ani já vaření zrovna moc nerozumím. Nakonec jsem raději byla zticha. Hlady nezahyneme, jen budeme jíst těch pár jídel, co umím, pořád dokola. Nahoře bylo slyšet šoupání nábytkem a Mikeův veselý smích a já jsem vážně litovala, že tu ten velký hlídací chlap nemůže zůstat s námi. Bylo by to mnohem jednodušší. Jenže musel zpátky. Prý se ten problém musí vyřešit co nejdřív. Čím dřív, tím spíš budeme moct zase zpátky do New Yorku. Nic bližšího mi říct nemohl, a když jsem se ptala, jestli to aspoň řeší policie, shovívavě se usmál a ujistil mě, že samozřejmě.

„Máme to hotové,“ zahlaholil. Scházeli dolů právě včas, chystala jsem se vložit do mikrovlnky první talíř s jídlem, které nám na dnešek udělala Theresa.

„Pořádně si to vychutnej, Mikee. Zítra už budu vařit já a nebude to taková dobrota,“ vybídla jsem ho.

„Já myslím, že jo,“ usmál se a v tu chvíli jsem byla přesvědčená, že to tady spolu zvládneme. Byl přece tak fajn.

„Tak jo, děvče,“ postavil se přede mě v celé své výšce Johnny. Musela jsem zvednout hlavu, abych mu viděla do očí. „Pojedu. Nechce se mi vás tu nechávat, ale doufám, že to bude opravdu jen na chvilku.“

„Máme telefon. Budeme volat denně, aby věděli, že jsme v pohodě,“ ujistila jsem ho.

„Kdyby něco, volej i mně, Paige. Klidně v noci. Když je dobrej provoz, dá se sem dojet ani ne za dvě hodiny.“

„Dám na něj pozor,“ slíbila jsem. Nebála jsem se toho, že tu zůstaneme sami. Když jsem si prošla srub a zjistila, co kde je, že i koupelna je skoro stejná, jakou mám doma, věděla jsem, že to bude v pořádku.

„Máš jeho léky? Víš, kdyby se nějak rozčílil…“

„Máme všechno. A Robert sliboval, že někdo přijede hned o víkendu, to máš za dva dny. Fakt se neboj,“ mrkla jsem na něj. Ušklíbl se, prohlásil, že on se rozhodně nebojí. To Suzie by ho prý zabila, kdyby se nám něco stalo.

„Dej jí za nás pusu,“ nakázala jsem mu a vystrkala ho ke dveřím. Tam se obrátil a pevně mě objal. Zaskočilo mě to, nečekala jsem, že něco takového provede. Ale nebylo to nepříjemné.

„A opovaž se zažalovat mě za sexuální harašení!“ zahrozil na mě. Nasedl do auta a při otočce nezapomněl pořádně zatroubit. Teď už byl les kolem nás rozhodně bez zvířat.

Po poledním spánku, kdy jsem vybalila zbytek věcí a tak nějak nás zabydlela, jsme vyrazili na prohlídku okolí. Bylo slunečno, ale už se nedalo říct, že je babí léto. Bylo mi jasné, že večer, až slunce zapadne, si vyzkouším zatápění v krbu. Johnny tvrdil, že podle Kluka je prý všechno funkční a že sem jeho žena dokonce jela uklidit, aby se nám tu líbilo. Doufala jsem, že nezapomněli třeba vyčistit komín nebo něco takového.

„Paige? Myslíš, že tu jsou medvědi?“ zajímalo Mikea. Procházeli jsme se po kraji lesa, pořád jsme měli na dohled pěšinu – nechtěla jsem, abychom se ztratili hned první odpoledne.

„Tady určitě ne. Medvědi jsou na Aljašce. Tady tak maximálně lišky.“

Chvíli mlčel.

„Bojíš se medvědů?“ zeptala jsem se. Rázně zavrtěl hlavou.

„Nebojim. Praštím je klackem!“ vyhrožoval a hned odběhl kousek stranou, aby sebral ze země kus suché větve. „Takhle, hele!“ zašermoval mi před obličejem, až jsem se rychle odtáhla.

„Jestli nás náhodou nějakej medvěd pozoroval, teď už určitě vyděšeně utíká pryč,“ zasmála jsem se. Mike se vážně podíval a skoro slavnostně řekl:

„Já na tebe budu dávat pozor, Paige.“

A já zase sledovala ten fantastický nepoměr. Tělo dospělého muže, který by na mě opravdu dokázal dávat pozor. A duše malého kluka, kterého jsem chránila já. Neodolala jsem a natáhla se, abych ho mohla pohladit po hlavě.

„Jsi můj hrdina, Mikee.“

„Jako Spiderman?“ Oči mu zazářily a já se musela smát nahlas.

„Ještě lepší než Spiderman,“ řekla jsem nakonec – vypadal opravdu spokojeně.

Prošli jsme kraj lesa od chaty zpátky k silnici a pak po štěrkové cestě podél jezera zase ke srubu. Byl to suchý smíšený les, takže Mike jako šílený sbíral šišky a větvičky a žaludy a všechno mi to nosil. Během pár minut jsem měla kapsy u bundy beznadějně plné a trochu jsem se obávala, kolik šišek bude Mikeemu připadat jako dostatečné množství. Při cestě zpátky už jsem to věděla přesně: moje plná náruč. A jako naschvál mi kus před srubem v kapse zazvonil mobil.

„Promiň, musím to vysypat,“ omluvila jsem se a zařídila tak další zábavu, protože šišky se rozlétly kolem a on je začal znovu sbírat na hromádku. Vylovila jsem telefon a přijala hovor.

„Slyším?“

„Jste v pořádku?“ Robert.

„Dobrý den, jsme. Právě jsme na procházce a sbíráme –“ Nenechal mě domluvit.

„To je dobře. Zase se ozvu.“ A zavěsil.

„To jsem rád, pozdravujte bratra, mějte se hezky!“ zabručela jsem s pohledem upřeným na displej. Ten chlap dokáže být pěkný hulvát. Jak to říkaly Sue a paní Turnerová? Že když toho má moc, je jako psí čumák, nebo něco takového? Dohadovala jsem se, že teď toho asi má moc. Ale i tak jsem měla chuť na telefon vypláznout jazyk.

„Tadá!“ udělal Mike. Přímo přede mnou se tyčila hromádka šišek.

„Krásná! Co to je?“ zeptala jsem se. Zatvářil se lehce znechuceně a oznámil:

„Přece pyramida!“

„No jasně, to mě mělo napadnout hned,“ přikývla jsem. Jedna z nových knih, které se objevily v Mikeově pokoji, byla dětská encyklopedie o historii. A pyramidy byly jeho nejoblíbenějším obrázkem. Tvrdil, že až bude velký, taky si jednu postaví. Když mu to táta dovolí.

A protože já jsem byla hodná, dovolila jsem mu šiškovou pyramidu přestěhovat před srub. Nikdy by mě nenapadlo, že ho hromada šišek dokáže zabavit na celý zbytek odpoledne. Já si jen seděla na dřevěné rozkládací židli a pila kafe z překapávače, které mělo do toho Theresina pekelně daleko, a spokojeně jsem ho pozorovala.

Vanu tu měli podstatně menší, než byla ta u něj doma. Byla krátká, nemohl si v ní lehnout. Když se chtěl potopit, aby si spláchl šampon z vlasů, musel skrčené nohy opřít o vodovodní baterii, a i tak to bylo nadoraz. Povedlo se mu většinu vody vycákat ven a já jen doufala, že ty dlaždice jsou sakra dobře udělané; dřevu pod nimi by se asi voda nelíbila. A Kluk by měl pramalou radost z toho, že mu srub vrátíme hnijící.

Oholila jsem ho u umyvadla. Seděl omotaný ručníkem, další jsem mu ovinula kolem hlavy jako turban a on z toho měl velkou legraci. Tvrdil, že je čin. Došlo mi, že myslí džina. Aspoň jsem měla námět na večerní pohádku. Netušila jsem, jak probíhalo jeho uspávání doma – nebyl čas mi to říct, že. Usoudila jsem, že osmá večerní je tak akorát, a on neprotestoval. K večeři snědl zbytek bramborové kaše od oběda, a zeleninu, kterou jsem rozmrazila v mikrovlnce a okořenila, s pokrčeným nosem odmítl. Nechal se přikrýt a pak si poslechl příběh o Aladinovi, který jsem si z velké části vymyslela. Pohádky jsem si už nějak nepamatovala. Nevypadal, že by mu to vadilo. Usnul ještě před koncem. Chvíli jsem u něj seděla a pozorovala ho. Ve spánku bylo vidět mnohem víc, že je vlastně dítě – spal stulený do klubíčka a vedle hlavy měl hasičské auto.

Nechala jsem myšlenky volně proudit. Přemýšlela jsem o něm – zajímalo mě, jaký byl, když byl zdravý. Jestli si třeba občas vzpomene aspoň na útržky toho, co bylo předtím. Jestli se uzdraví. Naprosto mě zaskočilo zjištění, že i když mu to moc přeju, větší část mého já doufá, že k tomu hned tak nedojde. Ne kvůli tomu, že ztratím práci. Kvůli tomu, že ztratím jeho. Neměla jsem k dětem jako takovým moc dobrý vztah. Nikdo v mém okolí malé děti neměl a na ulici mi vždycky přišly jen jako banda uječených a občas docela zákeřných vzteklounů, ale Mikeeho bych si domů vzala hned.

Pak se přetočil na záda a začal chrápat. Jako dospělý chlap. Zastyděla jsem se. Neměla bych mu přát, aby zůstal nemocný. Nesmím být sobec.

Teprve když jsem ve ztichlém srubu zůstala jediná vzhůru, uvědomila jsem si pořádně, že jsem opravdu sama. Kolem nikdo není. Ten pocit se mi nelíbil. V tu chvíli jsem byla ráda, že mě napadlo si ke krbu nanosit dost dříví – Mike mi s radostí pomáhal. Teď jsem honem zamkla dveře a zavřela okenice v přízemí. Ne aby na nás nikdo neviděl. Spíš proto, abych já neviděla do tmy ven. Abych náhodou něco nebo někoho neuviděla. Už jsem uvažovala jako Mike – když to nevidím, neexistuje to.

Usnula jsem dlouho po půlnoci. Nejdřív jsem čekala, až dohoří oheň v krbu. Nepřítomně jsem přepínala kanály a cítila vděk za to, že sem Kluk dotáhl satelit. Pak, potmě v pokoji, jsem poslouchala, jak dřevo pracuje. Občas něco luplo nebo vrzlo, a než jsem si na ty zvuky zvykla, měla jsem ruce úplně ledové strachem. Několikrát jsem si vyčinila za to, že jsem se do toho všeho nechala uvrtat, ale Mikeovo zachrápání mi vždycky připomnělo, proč jsem tady.

Doufala jsem, že se ta věc s konkurencí vyřeší hodně rychle. Jednoduše jsem se bála.

9. kapitola

Ráno všechno vypadalo líp. Pravda, byla jsem docela nevyspalá, protože jsem se několikrát za noc sama od sebe najednou vzbudila a nedokázala přijít na to, co mě probralo, ale jezero v ranním slunci vypadalo tak kýčovitě krásně, že jsem se zapomněla bát. Stála jsem u okna zabalená do deky, protože chata stihla přes noc vystydnout, a uchváceně sledovala pohled, o jakém se mi z mého okna v New Yorku mohlo jen zdát.

„Paige!“ ozvalo se z Mikeova pokoje: hysterický podtón v jeho hlase se nedal přeslechnout. Vyběhla jsem přes chodbičku k němu a po tu krátkou cestu ho v duchu zaříkávala, ať se mu nic nestane.

„Co je?“

„Kde je koupelna?“ Stál čelem ke zdi vedle postele, přesně v místech, kde měl doma dveře do koupelny. Úlevou mi poklesla kolena. Nejspíš reaguju přehnaně.

„Koupelna je na chodbě, jsme na chatě, pamatuješ?“ Rozzářil se nadšením a proběhl kolem mě na chodbu. Za chvíli už jsem slyšela, jak splachuje. Když jsem se vracela k sobě do pokoje, houkla jsem na něj přes dveře, aby se převlékl, že si půjdeme udělat snídani. Předpokládala jsem, že mu to bude chvíli trvat, že si jako vždycky oblékne triko obráceně nebo si omylem nacpe hlavu do rukávu, takže mě zaskočilo, když vběhl ke mně a já byla jen ve spodním prádle. Večer jsem vybalila všechno kromě svého oblečení, takže jsem teď honem hledala nějaké tričko v cestovní tašce. Když se zastavil a překvapeně zvedl obočí, jednala jsem automaticky: přitáhla jsem si k hrudi první věc, co mi přišla pod ruku.

„Ty máš prsa!“ konstatoval šokovaně. Chvilku jsem na něj rozpačitě civěla a nevěděla jsem, jak zareagovat – všichni předchozí svěřenci o mých prsou věděli už od začátku a takovéhle dotazy neměli. Netušila jsem, jestli mám Mikeemu vysvětlit základní rozdíly mezi mužem a ženou, nebo dělat, že jsem neslyšela. Nakonec jsem se to rozhodla přejít bez dlouhého vysvětlování:

„Ty je máš taky, ne?“

Zkoumavě si odtáhl výstřih trička a přitáhl bradu až k hrudi, aby se mohl podívat. Já si mezitím stihla obléct tričko a začít se soukat do kalhot.

„To jo,“ zamumlal. „Ale nejsou tak velký.“

„Protože jsi kluk. Kluci mají jen takováhle malá prsa,“ řekla jsem a tím jsem považovala téma za uzavřené. Zavelela jsem k přesunu dolů na snídani.

Jenže když nám po obědě zavolal Robert – tentokrát měl čas, se mnou prohodil pár vět a pak chtěl k telefonu Mikea – nadšeně mu vyprávěl, že mám prsa. Větší než on.

„Mikeu, tohle neříkej!“ syčela jsem vyděšeně. Mikee si mě vůbec nevšímal, plně zaujatý naslouchal bratrovi. Pak se na mě ale přece jen podíval a s bezelstným výrazem řekl:

„Trochu oblečená jo.“

Zaúpěla jsem tak, že to Robert musel slyšet. A vůbec jsem se nedivila, když mi Mike s úsměvem podal mobil zpátky. Přiložit ho k uchu a poslechnout si, co mi jeho bratr chce říct, byla nejtěžší věc za posledních pár dnů. Nejraději bych předstírala, že se ztratil signál.

„Myslíte, že takhle ho donutíte chovat se normálně?“ zeptal se a v jeho hlase bylo slyšet pobavení. Čekala jsem vzteklý řev a výčitky, případně vyhrožování vyhazovem, ale ne smích.

„Ne,“ hlesla jsem. „Jen mi vběhl do pokoje, nechtěla jsem… Nevěděla jsem, že tam přijde,“ koktala jsem a zároveň pozorovala Mikea, který upřeně sledoval moje prsa a pranic si nedělal z toho, že o tom vím.

„Paige, uklidněte se. Bylo mi to hned jasné, jen vás zlobím,“ ozvalo se z telefonu a já jsem překvapeně zvedla obočí. Nechápala jsem, kde se v něm ten humor bere, připadal mi jako rozdvojená osobnost nebo něco takového. Jednu chvíli byl na odstřel, a další den byl milý, a dokonce vtipný. Na takovéhle výkyvy nálad jsem nebyla zvyklá a nevěděla jsem, jak je mám brát.

„Hm,“ broukla jsem nakonec. „Dobře.“

„Děje se něco?“ zeptal se se zájmem.

„Ne,“ odpověděla jsem honem. Chtěla jsem dodat, že ho prostě nechápu, ale nepřišlo mi to jako dobrý nápad. Lepší bude odvést řeč jinam. „A u vás?“

„Pořád se to řeší, ale vypadá to mnohem lépe,“ řekl bez okolků a já jsem vycítila, že má dobrou náladu, protože ten problém bude mít nejspíš brzy z krku. „Zítra přijedu, přivezeme vám s Johnnym auto. Bude lepší, když tam ještě týden zůstanete, dokud se to nevyřeší definitivně.“

Nevěděla jsem, jestli mám mít radost kvůli autu a Johnnymu, kterého určitě ráda uvidím, nebo být rozmrzelá kvůli tomu, že tu budu další týden. Ale auto nám otevíralo nové možnosti, takže to nebude tak hrozné.

„To budete hodní. Zajedeme si o víkendu někam na výlet.“ Myslela jsem sebe a Mikea, třeba se jen projet do North Havenu a koupit si čerstvé pečivo. Rozhodně mě nenapadlo, že Robert nadšeně řekne:

„To bude prima, rád se podívám po okolí.“

Vytřeštila jsem oči, což Mikea rozesmálo, a začal mě napodobovat.

„Vy tu budete?“ zeptala jsem se opatrně. Doufala jsem, že řekne ne.

„O víkendu mě tu nebude potřeba. A vy si aspoň trochu odpočinete. Chcete něco přivézt?“

Ne. Nechtěla jsem nic přivézt. Chtěla jsem něco odvézt – sebe. Do telefonu jsem ale přiškrceným hlasem řekla:

„Jo. Theresu, prosím.“

Asi jsem byla fakt vtipná. Ještě nikdy jsem ho neslyšela doopravdy se smát.

„Paige?“

Prováděli jsme něco velmi nemravného. Ten chlap byl neuvěřitelně zručný a já byla rozžhavená do běla.

„Paige?“

Netušila jsem, na co se ptá, ale byla jsem svolná k čemukoliv. Jen ať nepřestane.

„Paige, můžu si pustit televizi?“

Došlo mi, že chlap patřil do snu, kdežto neodbytný, byť příjemný hlas byl Mikeův. Rozlepila jsem oči a zírala mu do obličeje.

„Paige, můžu?“ Pokrčila jsem nos. Takhle po ránu rozhodně neměl svěží dech.

„Jo, ale nejdřív si vyčisti zuby,“ zabručela jsem a začala se hrabat z postele. Tuhle noc jsem spala skvěle. A spala bych ještě pár hodin, jenže Mikee, možná díky čerstvému vzduchu nebo změně prostředí, vypadal čile už v půl sedmé ráno. Čile je slabé slovo – přišel mi probuzený až moc. Zvládal se cpát cereáliemi, sledovat kreslenou pohádku a ještě ze mě tahat informace o víle Zubničce. Netušila jsem, proč si na ni vzpomněl. A neměla jsem odvahu mu říct, že jemu už zub jen tak nevypadne, přestože by si ho moc rád dal pod polštář. Zase ten šílený kontrast mezi jeho psychikou a fyzičnem.

Naštěstí v televizi začal další díl kresleného Spidermana a v tu chvíli se z Mikeeho stala téměř socha. Bez dechu sledoval dobrodružství Petera Parkera a ze zbytku čokoládových kuliček se díky mléku stávala hnusná kaše. Spiderman byl evidentně jeho hrdina.

„Za jak dlouho budou Vánoce?“ zeptal se, když jsem se pokoušela neopařit sebe ani jeho při cezení těstovin.

„Za dva měsíce. Už bychom skoro mohli napsat Santovi. Víš, co bys chtěl?“

„Pyžámko se Spidermanem!“ odpověděl okamžitě. Nepřešlo ho to, pořád ho chtěl. Bylo mi jasné, že jestli se do svátků neuzdraví, rozhodně musím donutit rodinu, aby mu ho sehnala.

„A kromě toho? Můžeš si přát víc věcí. Třeba Santa a elfové některé nebudou mít, víš? Tak aby ti mohli přivézt něco jiného.“

„Tak auto?“ zeptal se opatrně. „Se Spidermanem?“

„Na výletě koupíme skicák a pastelky a ty mu ho nakreslíš, jo?“ Vypadal spokojeně a já se sama sobě divila. Kde se ve mně braly tak skvělé nápady?

„Teď mi z lednice podej sýr, ty Spidermane,“ poprosila jsem ho a to oslovení mu udělalo radost. Ruku natáhl před sebe, udělal syčivý zvuk, jak mu ze zápěstí vystřelila imaginární pavučina, a pak doběhl k ledničce.

Odpoledne se neuvěřitelně vleklo. Neprozřetelně jsem Mikeovi prozradila, že někdy po spaní přijede Robert. Odmítal se hnout z verandy. Upřeně sledoval cestu a čekal. Nechtěl jít na procházku, nechtěl si číst, dokonce i šišky upadly v zapomnění.

A žádné auto nepřijíždělo. V duchu jsem si pěkně nadávala – kdybych neřekla nic, byl by klid, a navíc by pak Mikee byl příjemně překvapený. Takhle s každou další čtvrthodinou, kdy se nic nedělo, jeho nálada klesala víc a víc.

„Kdy už tu bude?“ kňoural a já po padesáté odpověděla, že nevím. Že možná ještě pracuje, že je nejspíš na silnici zácpa, a proto jim to trvá déle. Nechápal, nechtěl to pochopit. Prostě chtěl, aby tu Robert už byl.

„Mikee, pojď se najíst. Uděláme si toasty s burákovým máslem, chceš?“ Sladké většinou zabíralo, tentokrát ne. Jen zabručel, že čeká na Robbieho, a dál komíhal nohama ve vzduchu. Nakázala jsem mu, ať se ani nehne, a šla jsem do kuchyně připravit svačinu. Když jsem za pár minut vylezla ven, Mike seděl na zábradlí, nedržel se a s úsměvem balancoval a snažil se nepřepadnout dozadu ani dopředu. Vyděsila jsem se; kdyby spadl na záda, nejspíš by se trefil hlavou do židle. Kdyby spadl dopředu a nedopadl na nohy, zabořil by se obličejem někam do kořenů borovice, která stála hned před srubem. Bála jsem se cokoliv říct, udělat, pohnout se, abych ho nevylekala. Naštěstí se během chvilky pevně chytil oběma rukama a já mohla vztekle položit talíř a sklenici na židli a spustit:

„Michaele, ještě jednou tě přistihnu, jak sedíš na zábradlí, a dám ti vážně na zadek!“

Rychle seskočil dolů, zahanbeně sklopil hlavu a začal natahovat.

„A nebreč, nic se ti nestalo. Víš, jak sis mohl rozbít nos?“

„Moc?“ zeptal se. Cukaly mi koutky, vypadal prostě neuvěřitelně. Ale podařilo se mi udržet vážnou tvář a vylíčit mu to docela děsivě:

„Hrozně moc! Museli bychom do nemocnice! A tam se mi nechce, tobě snad jo?“

Zavrtěl hlavou.

„Dobře. Teď si sedni na židli, protože ta je tu k tomu, aby se na ní sedělo, a sněz si svačinu, ano?“

„Neřekneš to Robbiemu?“ prosil. Ujistila jsem ho, že neřeknu, ale jen pro tentokrát. A jen jsem doufala, že jsem tu záležitost vyřešila v souladu s příručkou správného rodiče, tedy pokud něco takového existuje.

Světla aut se na kraji lesa objevila, až když se šeřilo. Ulevilo se mi. Bála jsem se, že Robertovi něco neočekávaného návštěvu překazí a já tu budu poslouchat Mikeův pláč celých několik dní. Místo toho se teď ozýval nadšený křik a dalo mi dost práce udržet ho na místě do doby, než obě auta zastavila. Byl by schopný vběhnout jim přímo pod kola a ještě jásat, kdyby skončil pod nimi.

Když Robert zaparkoval světlý sedan pod borovici a vylezl ven, bratr se mu okamžitě pověsil kolem krku. Vehnalo mi to slzy do očí. Než jsem se stihla dojmout ještě víc, tak, aby to na mně bylo poznat, z velkého černého auta vystoupil Johnny a zářivě se na mě usmál:

„Čau, krásko! Chyběl jsem ti?“

A bylo po dojetí. „Krásko? Jestlipak o tomhle oslovení ví tvá žena, frajere?“ Nemohla jsem si nechat ujít šanci pozlobit ho.

„Ví, posílá ti muffiny!“ Převezl mě a byl si toho dobře vědom. Byla jsem si jistá, že muffiny od Sue budou dokonalé.

„Už mlčím,“ zvedla jsem ruce, jako že se vzdávám. „Mikeu, myslím, že Roberta trochu škrtíš,“ podotkla jsem, když jsem viděla, jak se starší z bratrů snaží vykroutit z pevného objetí.

„Jsem silnej jako Spiderman!“ oznámil nám hrdě a pak se zvědavě začal dobývat do tašky v Robertově ruce. Až teď jsem pozdravila a s úlevou zjistila, že má pořád dobrou náladu. Doufala jsem, že mu vydrží po celou dobu pobytu – nevěděla jsem, jestli bych se udržela a nic mu neřekla, kdyby začal odsekávat a vrčet.

„Tohle vypadá… zajímavě,“ řekl zaskočeně, když měl čas podívat se na naše dočasné obydlí.

„Nic nevěděl. Vážně myslel, že vás posílá do nějaké vilky,“ smál se Johnny.

„A to ještě nevíte, že spíte na gauči,“ ušklíbla jsem se a cítila jisté zadostiučinění. „Teda pokud jste nepřivezli postel.“

„To jsme nepřivezli,“ zamumlal Robert rozpačitě. „Gauč bude v pořádku,“ pokrčil nakonec rameny a spolu s Johnem začali do srubu nosit další zásoby.

„Theresa tě pozdravuje,“ vzkázal Johnny a hodil po mně plechovou dózu, jen tak tak jsem ji chytila. Otevřela jsem ji a ovanula mě dokonalá vůně čerstvě umleté kávy. Unikl mi slastný povzdech, který Robert nemohl přeslechnout.

„Italská káva je prostě italská káva. Jak si na ni zvyknete, těžko se smíříte s něčím jiným,“ zazubil se.

„Mám knížku, Paige! Mám knížku!“ jásal Mike a cpal mi před obličej další z dětských encyklopedií, tentokrát o Divokém západě.

„Bezva, hned večer si ji přečteme,“ pohladila jsem ho po hlavě. Periferním viděním jsem zachytila Robertův pohled. Raději jsem dělala, že nic nevidím. Před ním si budu muset dávat pozor na to, jak se k Mikeovi chovám.

Johnny odjel na můj vkus příliš brzo. Nedal si ani nic k pití. Chápala jsem, že už chce mít taky klid a spěchá domů, ale přišlo mi to líto. V jeho společnosti bylo jednodušší připravit večeři a konverzovat, vlastně jsem nemusela mluvit a jen jsem poslouchala ty tři, jak si povídají. Jakmile se ale dohodl s Robertem, že ho přijede vyzvednout v neděli odpoledne, rozloučil se a odjel, nastalo trapné ticho. Byla jsem ráda, že můžu jít koupat Mikea a na chvíli tak zmizet z obýváku, ale když jsem ho zahnala do vany, objevil se v malé koupelně Robert a nabídl se, že mě vystřídá.

„Běžte si na chvíli odpočinout, uspím ho,“ usmál se na mě a vypadal tak mile jak ještě nikdy. Poslechla jsem ho docela ráda. Oblékla jsem si teplý svetr a posadila se se dvěma muffiny ven na schody. Slabě jsem slyšela Mikeův řehot a Robertovo na oko naštvané bručení, když málem vytopili koupelnu. Vnímala jsem zvuky lesa kolem a šplouchání vody a překvapeně si uvědomila, že stačí přítomnost jednoho dospělého chlapa a všechny obavy z plíživých stínů a tmy noci jsou pryč.

Seděla jsem tam, dokud bylo slyšet Robertův hlas. Buď něco vyprávěl, nebo četl. Když se odmlčel, zvedla jsem se a šla do svého pokoje. Potkali jsme se na schodech.

„Už spí. Bez protestů, docela se divím,“ řekl potichu.

„Je hodnej,“ přikývla jsem. „Dobrou,“ šeptla jsem, obešla ho a zamířila do koupelny. Vážně jsem si nedovedla představit, o čem bych si s ním měla povídat. Děsila mě představa trapného ticha nebo rozpačitého sledování televize. Okamžitý úprk do postele představoval jediné schůdné řešení tohoto problému. Takhle brzo jsem neusnula už pěkných pár let.

10. kapitola

Díky tomu, že jsem šla spát brzo, mi ani nevadilo, když ke mně vtrhl Mike chvilku po šesté a radostně mi oznamoval, že je vzhůru. Stál nade mnou a netrpělivě mi lomcoval rukou.

„Vstávej! Mám hlad!“

„Nekřič, nebo vzbudíš Roberta,“ napomenula jsem ho, a hned jak jsem ta slova vypustila z úst, už jsem jich litovala. Mike na svého bratra zapomněl a až teď si uvědomil, že by tu někde měl být.

„Robbie!“ výskl a už jsem slyšela dupot na schodech. Doufala jsem, že na něj neskočí s rozběhem. Vézt někoho z nich takhle časně k doktorovi se mi vskutku nechtělo.

Než jsem se stihla v koupelně dát trochu dohromady, už mi Mike stepoval za dveřmi.

„Potřebuješ na záchod?“ hádala jsem. Zavrtěl hlavou.

„Robbie chce ještě spát. Říkal, že tu nemám strašit a mám zalízt. Já jsem strašidlo, Paige?“ Vypadalo to, že o slovech svého bratra vážně přemýšlí.

„On to myslel tak, že nemáš pobíhat po domě a děsit ho, víš?“ ujasňovala jsem to. Úlevně se usmál a já ho pohladila po strništi. Robert ho večer neoholil a mně to trochu ubralo na náladě – když byl Mikee bez vousů, přece jen to s tím, kým právě byl, ladilo víc. Stejně tak jsem si říkala, že bych zkusila navrhnout, aby ho ten, kdo to má na starosti, přestal stříhat tak nakrátko – ten téměř vojenský sestřih, prakticky shodný s Robertovým, mi k němu neseděl.

V kuchyňském koutě jsem mu do náruče nakladla krabice s mlékem a džusem a šeptem ho nasměrovala ven. Následovala jsem ho se dvěma miskami, lžičkami a krabicí kuliček v podpaží; cestou jsem ještě zvládla přibrat jeho i svou bundu a dva silné podsedáky. Robert spal na gauči prakticky stejně jako Mike: jedna ruka a jedna noha mu visely dolů a deku měl shrnutou k nohám. U něj jsem ale vůbec neměla nutkání ho přikrývat. Je dost dospělý na to, aby to udělal sám, pokud by mu byla zima.

Sedli jsme si na schody a v šeru rána snídali, abychom nevzbudili Roberta. Pili jsme džus z krabice a Mike byl uchvácený tím, že teď, pro tentokrát, se to smí, i když doma mu to Theresa zakazuje. Po jídle jsme jen tak koukali, jak všechno kolem nás vystupuje z mlhy do denního světla, a já Mikeovi polohlasem vyprávěla o kovbojích to, co jsem byla schopná dát dohromady.

A pak se objevily kachny. Ozvalo se zapleskání křídel a přímo před námi kousek od břehu přistáli tři kačeři a jedna kachna. Vyprskla jsem, jejich brzdění na vodě vypadalo komicky. Mike seděl s otevřenou pusou a zíral na ně.

„Jsou hezký, viď?“ žďuchla jsem do něj. I vsedě byl vyšší než já.

„Kachny,“ vyhrkl překvapeně. „To jsou kachny!“

„Jasně, že jsou to kachny,“ souhlasila jsem. Všechny čtyři neomylně zamířily ke břehu a kolébavým krokem se vydaly k nám. Nebály se, naopak. Zastavily se nanejvýš dva metry od nás a začaly štěbetat.

„Kvákaj,“ konstatoval Mike a nadšeně se usmál. Přemýšlela jsem, jak se říká zvuku, který kachny vydávají, ale nic mě nenapadlo. Dobře jsem ale věděla, co mu udělá radost.

„Počkej tu,“ řekla jsem a pomalu, abych ptáky nevyplašila, jsem se zvedla a couvala do srubu. Vplížila jsem se do kuchyně a při vyndávání několika plátků chleba jsem se snažila šustit co nejméně. Stejně neslyšně jsem proklouzla zpátky; Mikea jsem našla dřepět na bobku kachnám téměř na dosah.

„Radši se jich nedotýkej, divoký kachny by se neměly hladit. Můžou mít vzteklinu,“ varovala jsem ho. „Na,“ podala jsem mu dva krajíce chleba, „budeme jim to házet –.“ Než jsem stihla doříct, že po malých kouscích, mrskl Mikee mezi kachny celý krajíc a rozchechtal se, když se rozprchly. Po několika krocích si to však rozmyslely a vrátily se. Začaly se navzájem odhánět a kvákaly opravdu hlasitě. Nakonec vyhrál jeden z kačerů a s celým plátkem chleba mířil k vodě. Zbytek chlebů už jsme nadrobili. Mike měl škodolibou radost pokaždé, když se kouskem krmení trefil některé z kachen na záda a ty ostatní ji pak oždibovaly. Vypadal spokojeně a mně už bylo úplně jedno, jestli vzbudíme Roberta.

To se nám taky podařilo: když jsme se vrátili, dřepěl oblečený před krbem a zatápěl. V kuchyni se něco smažilo, cítila jsem kafe.

„My jsme házeli kachny, Robbie!“ jásal Mikee a já se rozesmála. Starší z bratrů na nás koukal trochu pochybovačně.

„Kam jste… Proč jste házeli kachny?“ nechápal.

„Házeli jsme kachnám, Mikee,“ opravila jsem ho. „Krmili jsme je.“ Robertovi se viditelně ulevilo, hod kachnou se mu pravděpodobně nezdál jako vhodná zábava. Podíval se na mě:

„Dělám snídani. Slaninu, vejce. Ale není tu toustovač.“

„My už jsme jedli,“ ukázala jsem na prázdné misky a krabice od nápojů. „Ale nechte si chutnat.“ Bylo hezké, že se snaží. Ale stejně jsem čekala, kdy se zase jako lusknutím prstů změní v odtažitého neosobního obchodníka, před nímž se skoro bojím promluvit. Mikee se dožadoval televize – už měl v hlavě jakýsi budík, takže věděl, kdy začíná Spiderman. S vypětím všech sil se mi ho ještě podařilo svléknout z bundy a sundat mu boty. Kdyby se takhle choval dospělý chlap, pěkně bych mu to osladila. Jenže Mike byl prostě můj malý velký kluk.

„Asi se vám něco pálí,“ upozornila jsem Roberta, když vůni z kuchyně nahradilo cosi mnohem méně příjemného. Zaklel a šel si zachraňovat snídani. Než se vrátil, vyhasl mu v krbu pokus o oheň. Cítila jsem škodolibou radost. Tady nebyl nikdo, kdo by mu servíroval všechno až pod nos.

„Bavíte se dobře?“ zabručel, když velkými sirkami zkoušel znovu zařídit teplo.

„Docela jo,“ přiznala jsem s potěšením. Ani se na mě neotočil, jen prohlásil:

„V pravěku se o oheň starala žena.“

„Já zatopit zvládnu. Dokážete vy ulovit oběd?“ nedala jsem se. Zasmál se a zavrtěl hlavou.

„Uvidíme,“ řekl nakonec.

Uspěl. V jedenáct, když jsem se konečně chystala začít vymýšlet, co uvařím, oznámil, že se jedeme najíst do města. Před dvanáctou jsme už stáli na parkovišti na kraji North Havenu a nízká budova před námi se pyšnila nápisem Steak House.

„Ulovil jsem tohle,“ zakřenil se. Úlovek to byl skvělý. Nacpala jsem se k prasknutí, a to mi ještě Mike dojedl hranolky. Skoro se mi odtud nechtělo, nabídka dezertů vypadala lákavě, ale Mikeemu začala padat hlava. Doufala jsem, že ještě stihneme dojet ke srubu, aby mohl zalézt do postele. Marně – usnul, hned jak se auto dalo do pohybu.

„Co teď?“ ptal se Robert s pohledem upřeným do zpětného zrcátka. Zezadu se ozývalo spokojené pochrupávání.

„Nevím. Můžeme zkusit dojet před srub a přemluvit ho, aby se přesunul do postele. Ale když bude rozmrzelý, možná ztropí scénu. Nebo už neusne a až do večera bude protivný.“

„Nebo můžeme jezdit po okolí, dokud se nevyspí,“ doplnil mě. Přikývla jsem. „Stejně jsem se tu chtěl porozhlédnout,“ pokrčil rameny a nezamířil ven z města, ale naopak do centra. Bylo vidět, že ho řízení baví. Jel dobře, nebála jsem se. Nemluvil. A bylo to lepší, než kdyby se snažil za každou cenu udržovat hovor. Po několika minutách jsem se na sedadle svezla o něco níž a opřela si hlavu. Město bylo docela hezké, ale bylo to město. Projeli jsme na sever, a když se kolem nás rozprostřela krajina a mně do očí zasvítilo slunce, přimhouřila jsem je.

Najednou jsme drkotali po jakési hrbolaté cestě; slyšela jsem Mikeeho zahulákat, že už jsme tady. Robert na něj zasyčel, ať nekřičí, ale to už jsem se vyděšeně napřímila a po chvilce naprostého tápání jsem si uvědomila, že jsme na cestě ke srubu.

„Chtěla jsem koupit nějaké pečivo,“ rozpomněla jsem se s křížkem po funuse.

„Spali jste tvrdě, proto jsem zastavil před nákupním centrem a koupil jsem pečivo, toustovač a taky koláče. Dostal jsem chuť na sladké. Dáte si?“ Zůstala jsem na něj civět. Usmál se a čekal, co odpovím, ale zmohla jsem se jen na přikývnutí.

„Já mám hlad!“ hlásil se zezadu Mike, jakmile jsme zastavili pod borovicí. Můj žaludek nejspíš ještě nestihl strávit tu nálož masa, protože hlad jsem rozhodně necítila. Zato jsem po očku sledovala Roberta a čekala, kdy se to v něm změní. Ale nezměnilo. Sledovala jsem, jak se cpou jablečným a dýňovým koláčem, bavilo mě pozorovat, jak zkoumají toustovač: protože podle Roberta bylo nesmírně důležité přečíst si návod. Mike jeho názor nesdílel a hned se pokoušel dovnitř nacpat ruku. Dokonce i potom, když jsme se šli projít kolem jezera, probíhalo všechno v naprostém poklidu. Žádné trapné momenty, žádná zlost. V podstatě jsem se courala pár kroků za nimi a sledovala, jak se kočkují a pošťuchují a vzápětí Robert se zájmem vysvětluje Mikeemu, proč ptáci odlétají do teplých krajin.

Záviděla jsem jim. Přestože jsme s Peterem měli bezproblémový vztah, byla jsem si jistá, že kdybych byla na Mikeově místě já, snažil by se se mnou strávit minimum času. A pokud by se to stalo jemu, postarala bych se o něj, samozřejmě. Jen bych si to asi neužívala tak jako teď. Robert s Michaelem museli mít pevné sourozenecké pouto už před nehodou, jinak by tu teď Robert nebyl. Z rozjímání mě vytrhl Mikeův hlas:

„Hop!“ A vzápětí jsem do čela dostala ránu šiškou. Zašklebila jsem se a mnula si zasažené místo.

„Neblázni, ještě Paige něco uděláš a pak budeš brečet, až s tebou nebude chtít být,“ peskoval ho Robert.

„To je v pořádku, jsem odolná,“ ozvala jsem se.

„Když tak Paige spravíš,“ zazubil se Mikee na bratra a celou věc považoval za vyřešenou.

„Ne abyste šla spát.“ Robert se kolem mě prosmýkl nahoru, kde u vany čekal nahý Mike. Zněl radostně, jako celý den, ale stejně ve mně hrklo. Proč nemám chodit spát? Co chce řešit bez Mikea?

„Ne abyste ho neoholil,“ stihla jsem ještě křiknout, než v koupelně vypukla velká námořní bitva. Kromě jídla koupil Robert i malé plastové lodě a parník. Jestli dosud Mike vodu miloval, teď už ho z vany nedostanu.

Čekala jsem v křesle, sledovala tlumeně puštěné CNN. Nahoře všechno probíhalo úplně hladce a já si vůbec nedovedla představit, proč měl předtím Mike vzteklé záchvaty, při nichž byl schopný někomu ublížit. Když jsem uslyšela kroky na schodech, napjala jsem se. Netušila jsem, co se bude dít. Robert nezamířil ke mně, ale do kuchyně. Chvíli něčím cinkal, a když se objevil, nesl dvě skleničky, vývrtku a láhev červeného vína.

„Sklenice na víno tu nejsou,“ řekl omluvně a postavil všechno na stolek. Zřejmě na mě muselo být vidět, jak moc netuším, o co tu jde. Nemá v plánu nalít mi víno a pak mi dělat přednášku, že i teď hlídám Mikea a pít bych rozhodně neměla, že ne? Sedl si na pohovku a uculil se:

„Já vážně nekoušu, Paige.“ Rychle jsem ho začala ubezpečovat, že to jsem si opravdu nemyslela, ale se smíchem mě zarazil:

„Měl jsem chuť na víno. A vy máte možnost na chvíli vypnout. To je celé, nehledejte za tím žádné vedlejší úmysly. Neopiju vás a pak nevyhodím proto, že jste pila.“ Měl mě přečtenou. Ani jsem se nesnažila to vyvracet. Zručně otevřel láhev a nalil tekutinu, v přítmí pokoje skoro černou. Podal mi sklenici:

„Doufám, že vám nevadí trochu těžší?“

Pokrčila jsem rameny.

„Vínu jsem nějak nikdy na chuť nepřišla.“ Protočil panenky.

„Tohle je opravdové víno, Paige. Okouzlí vás, uvidíte. Není to žádný patok.“ Radši jsem zůstala zticha. Ťukli jsme si, já s pohledem upřeným na sklenici. Když jsem se napila, vážně to nechutnalo jako vína ze supermarketu, která se ke mně občas dostala jako dárek a já jimi pak podlévala svoje pokusy o středomořskou kuchyni nebo jsem je vypila, až když už jsem opilá byla. Tohle hladilo. A přestože bylo kořeněné a zvláštně trpké, chutnalo mi.

„Hm,“ vydala jsem ze sebe překvapeně. Uchechtl se. A pak bylo zase ticho. Snad to vypijeme rychle a já se budu moct vytratit.

„Takže,“ začal po chvíli, „vypadá to, že to zvládáte skvěle.“

Střelila jsem po něm pohledem; pozoroval mě. Přikývla jsem. Dokázala jsem být společenská a konverzovat – když jsem chtěla. Teď jsem ale vůbec netušila, o čem si s tímhle člověkem povídat.

„Michael vás má rád,“ pokračoval. Krátce jsem se pousmála a znovu upila vína. Měl pravdu, okouzlilo mě.

„A v jeho přítomnosti mluvíte, což se o té mojí říct nedá,“ řekl a stěží skrýval smích. Zamračila jsem se. A pak už to muselo ven:

„Protože jste jako Jekyll a Hyde.“ Odolala jsem nutkání zakrýt si pusu a omluvit se. Měla jsem pravdu. A on to musel vědět; pokud si to neuvědomoval, někde byla chyba.

Rozesmál se, nahlas. „To sedí,“ souhlasil. Když se uklidnil, podíval se na mě a s vážnou tváří přiznal:

„Někdy je toho prostě moc, Paige. V podstatě jste přišla v naprosto šílenou dobu. Když jsem pod tlakem, jsem nepříjemný, vím to. Omlouvám se.“

„To je v pohodě,“ zavrtěla jsem hlavou. „Jen mě to mate. Čekám, kdy vystartujete.“

„Nevystartuju. Na vás ne. Michael by mě zabil, až se vrátí do reality.“

„Myslíte, že si to bude pamatovat?“ Nebyla jsem si tím jistá. Nikdo to nedokázal předpovědět, tipy lékařů byly přesně padesát na padesát. A nikdo nemohl slíbit, že se skutečně uzdraví.

„Nevím. A ani nevím, jestli by to bylo lepší, než kdyby se probral a netušil, že byl měsíce mimo.“

„Jaký byl? Předtím,“ vyzvídala jsem. Robert si povzdechl. Pořádně si lokl a usmál se:

„Byl dospělý. Hodně. Někdo v jeho věku pořád ještě prožívá pubertu, ale my jsme oba hned po promoci nastoupili do firem a začali pracovat s otcem. Vždycky jsme věděli, že to tak bude. Přes týden jsme se prakticky nevídali, jen když jsme se potkali na schůzce se zákazníkem. O víkendu jsme si to vynahrazovali. Obleky jsme nechali ve skříni a mohli se prostě jen bavit. Vždycky mě porazil ve squashi a já mu to pak oplatil cestou domů. Mike řídí jako ženská,“ zašklebil se vesele. A pak zvážněl. Vzpomněl si na nehodu. Měla jsem nutkání se ho na ni zeptat, vlastně jsem nevěděla, co přesně se stalo. Ale vydržela jsem. Kdyby chtěl, řekl by mi to sám.

„Nemá nějakou ženu?“ vylétlo ze mě. Divila jsem se, že za ním nikdo nebyl. Žádná návštěva, žádný telefon – i když, odcházela jsem od nich docela brzo. Třeba chodila do práce a vracela se až večer.

„Ženu ne,“ rozesmál se Robert. Vypadal docela pobaveně. „Měl nějaké přítelkyně, ale ženit se rozhodně nechtěl. To máme nejspíš rodové, máti taky musela otce k svatbě prakticky donutit,“ mrkl na mě. Při zmínce o matce jsem se musela držet, abych se nezatvářila nějak nepatřičně.

„Paige?“ oslovil mě najednou a zněl… důvěrně? Naklonil se ke mně blíž a já čekala, že mi svěří rodinné tajemství.

„Hm?“

„Mohli bychom si tykat?“

Vyprskla jsem. Dostal mě.

„Jasně,“ souhlasila jsem.

„Aspoň mi budeš moct s klidným srdcem říct, až se zase budu chovat jako pitomec,“ smál se.

„S radostí,“ ubezpečila jsem ho. Něco se změnilo. Asi to bylo tím vínem, ale konečně jsem přestala nervózně čekat, kdy začne vrčet a chovat se jako idiot. Najednou bylo snadné povídat si. Bavila jsem ho historkami o Rhondě a jejím psu, ptal se mě na práci. Divil se, že nejsem radši v ordinaci nebo jako sekretářka u bohatého lékaře. Řekla jsem, že na to budu mít dost času, až budu starší. Když nám došlo víno, už jsem uměla italsky objednat pizzu a víno.

Hrozně mi ztěžkly nohy. A vlastně celé tělo jsem měla tak nějak ovíněné. Bylo mi záhadou, jakým způsobem vstanu a vylezu do schodů. A nedovedla jsem si představit, že ráno budu zase schopná fungovat.

„Tys mě opil, bídáku!“ obvinila jsem ho.

„Ale no tak, měli jsme jen jednu láhev, to s tebou nemohlo nic udělat,“ zapochyboval. Až když jsem si stoupla a hned při prvním kroku zapomněla nohu za stolkem, uvěřil mi. Jen tak tak mě chytil.

„Hrdina,“ pokývala jsem hlavou. „Máte to v rodině!“

„Kdybych věděl, že to s tebou takhle zamává, koupil bych džus,“ vrtěl nevěřícně hlavou. Když se smál, byl Mikeovi velmi podobný. Taky jsem dostala chuť pohladit ho po těch kraťounkých vlasech. Asi jsem mu na ně koukala moc dlouho, protože se uculil:

„Paige? Máš něco v plánu?“

Pořád mě držel nad lokty. Byl blízko. Vlastně bych klidně mohla mít něco v plánu. A Rhonda by se z toho určitě radovala. Ale nebyla jsem opilá zase tolik.

„Jo. Dostat se do postele a zítra vstávat nejdřív v deset,“ řekla jsem a udělala další krok směrem ke schodům. Pustil mě, ale ucítila jsem na zádech jeho ruku; jistil mě, abych nespadla. Nahoře jsem ho překvapila: nejdřív jsem zamířila do Mikeova pokoje, přikrýt ho. Sledoval ze dveří, co dělám, a když jsem se vracela, neuhnul. Musela jsem se protáhnout těsně kolem něj. I tuhle nabídku jsem ignorovala. Je to přece šéf, Paige.

„Takže zítra vstáváš ty,“ kývla jsem na něj. Popřála jsem dobrou noc a teprve ve tmě pokoje pořádně zhluboka vydechla.

11. kapitola

Někdo mi netrpělivě třásl ramenem. Nelíbilo se mi to, vážně bych snesla ještě chvíli spánku. Jako bych si lehla před pár minutami.

„Nechceš jít za Robbiem?“ kňourla jsem nešťastně. Ozval se někdo jiný:

„Musím odjet, Paige.“ Probrala jsem se nečekaně rychle. V pokoji byla tma, z chodbičky sem doléhalo světlo jen škvírou pootevřených dveří. Robert byl oblečený a dřepěl u mě.

„Je noc,“ řekla jsem nechápavě. Přikývl. Bez úsměvu. Zase tamten Robert.

„Potřebuju auto. Jakmile to půjde, někoho sem s ním pošlu, ano?“ Chtěla jsem namítnout, že se bez něj neobejdu, ale pokračoval: „Nemám čas čekat, až pro mě někdo přijede. Přivezou ti ho. Ale teď už musím.“

„Hm,“ vzdychla jsem a nesnažila se skrýt rozladění. „To bude mít Mike radost!“

Robert už vstával, ale po mých slovech si zase dřepl, aby se ke mně mohl sehnout.

„Dělám to pro něj. Zkus mi věřit.“ Znělo to melodramaticky – skoro jako dělám to pro tvoje dobro, jak občas deklamují filmoví hrdinové těsně před tím, než se něco pokazí. Přeběhl mi mráz po zádech.

„A jak, když jste všichni tak strašně tajemní? Nevím nic!“ bránila jsem se. Nadechl se, ale pak zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Dávejte na sebe pozor,“ naléhal. A zmizel. Slyšela jsem, jak se vzdaluje; o chvíli později nastartoval auto, ve kterém jsem se svezla jednou, a byl pryč. Podívala jsem se na mobil. Čtyři ráno. Ten chlap si ze mě vážně dělá srandu! Nedokázala jsem říct, jestli mě štve víc to, že sebral auto a odjel, nebo to, že mě vzbudil v tuhle hroznou hodinu. Nakonec jsem ještě usnula, ale cítila jsem se tak nějak rozhozená: byla bych se těšila, že se ráno postará o Mikea a já si budu moct pospat.

Když jsem se vzbudila před šestou, protože jsem potřebovala na záchod, už jsem polohlasně nadávala. Bylo jednoduché všechno svést na Roberta. Do postele jsem se už nevrátila; natáhla jsem na sebe triko a kalhoty a šla zatopit. Nechtěla jsem riskovat, že usnu a za půl hodiny mě probudí Mikee; za mou náladu nemohl. Seděla jsem před krbem, usrkávala kafe a ujasňovala si své pocity. Nakonec jsem dospěla k rozhodnutí, že Roberta prostě musím brát s rezervou. Je úplně jinde než já, po Mikeově změně nejspíš musí řešit nejen svou práci, ale fungovat místo něj i jako správný syn. Taky bych všeho měla plné zuby. Hlavně že na Mikeeho je vždycky hodný.

Jenže bleskovým odjezdem si to u brášky docela zkazil. Mikee se přiřítil dolů ještě v pyžamu jen chvilku po tom, co jsem ho slyšela jít do koupelny a pak splachovat.

„Kde je Robbie?“ Zarazil se ještě na schodech, když mě spatřil. Pro jistotu sešel až ke mně a podíval se na pohovku. Pak už mu bylo všechno jasné. Svěsil ramena, sklonil hlavu a zamumlal:

„V práci.“

A já měla na Roberta znovu obrovský vztek. Ani trochu jsem nevěděla, jak tomuhle křehkému klukovi vysvětlit, že tohle dospělí prostě dělají a nechtějí tím nikomu ublížit.

„Pojď sem,“ zabručela jsem nakonec a roztáhla ruce. Nezaváhal ani na chvilku, okamžitě mě objal a pokusil se mi nacpat hlavu pod bradu. Nepřišlo mu divné, že se kvůli tomu musí skrčit. Hladila jsem ho po zádech, dýchala mu do vlasů a cítila jsem, jak jsem ráda, že ho mám. A bylo mi jedno, že takhle bych s ním nejspíš jednat neměla. Že bych si měla udržovat odstup a chovat se jako profesionál. Jenže kdybych se řídila pravidly, vůbec bych tu s ním nebyla. A já už nechtěla žít podle předpisů. S Mikeem mi bylo nejlíp za posledních pár let.

„Nasnídáme se a půjdeme se podívat, jestli se neukážou kachny, jo?“ navrhla jsem. Kachny zabraly, Mike se usmál. „Tak se běž oblíct.“

Zazvonil telefon. Robert. Pořádně jsem se na mobil zamračila, než jsem to zvedla:

„Slyším.“

„Zrovna jsem dojel.“ Hlas měl podivně zkreslený, slyšela jsem ozvěnu a pak cinknutí výtahu. Volal rovnou z garáže. „Auto hned vezou zpátky. Ozvu se.“

Nestihla jsem říct nic, telefon oněměl. Nesnášela jsem tohohle Roberta! Naprosto scestně jsem si představovala, jak by asi probíhal rozhovor mezi ním a mou matkou. Oba by se z toho druhého zbláznili – to vědomí mi neuvěřitelně zvedlo náladu.

Chvíli před polednem jsme se vrátili z procházky. Na cestě před srubem stál sedan. Nikde nikdo. Žádné druhé auto, nikdo, kdo by mi dal klíčky. Auto bylo zamčené a já začala pochybovat o inteligenci některých Bavettovic zaměstnanců – nechali mi tu zamčené auto? Bezva. Snad je napadlo někam schovat klíče a třeba nechat zprávu, kde jsou.

„Přijel Robbie?“ zeptal se Mike nadšeně. Hned jsem ho musela krotit:

„Ne, nepřijel. Jen někdo přivezl auto, víš? Abychom mohli na výlet.“

„A pojedeme?“ Znovu jsem obdivovala, jak rychle dokázal zapomenout na jednu věc a nadchnout se pro něco jiného. Pokud byl člověk šikovný, dokázal ho v povznesené náladě udržet celý den pouze tím, že vymýšlel nové nápady a plány. Jenom to bylo trochu únavné.

„Pojedeme, až se vyspíš, ano? Napřed musím najít klíčky. A úplně nejdřív ze všeho půjdeme vařit. Na co bys měl chuť, na těstoviny? Nebo na bramborovou kaši a maso?“

„Hranolky a cheesburger!“ zajásal a já děkovala Therese za prozřetelnost. Evidentně znala Mikeovy chutě. Mraženého masa do hamburgerů bylo v mrazáku dost, stejně jako hranolek.

„Tomu říkám zdravá strava,“ zavrtěla jsem hlavou. Chtěla jsem začít přednášku na téma dětská výživa plná zeleniny a vitaminů, aby měl Mike z čeho růst. Včas jsem si uvědomila, že téma růstu by v jeho případě mohlo být ožehavé a dovést konverzaci někam, kam jsem rozhodně nechtěla. Navíc při jeho neposednosti, neustálém pobíhání, prolézání čehokoliv, hopsání a blbnutí bylo jasné, že výdej energie má rozhodně větší než já. Po pár dnech v jeho přítomnosti jsem chápala, proč každé odpoledne spí – vážně to bylo vyčerpávající.

Odemkli jsme dveře a já se vydala ke stolu pro mobil. Natáhla jsem po něm ruku a překvapeně ztuhla. Hned vedle ležely klíčky od auta. Rozhlédla jsem se po oknech, ale všechna byla zavřená. A dveře odemčené také rozhodně nebyly. Po zádech mi přeběhl mráz. Jak se sem dostali? Nepřítomně jsem Mikeovi řekla, ať si svlékne bundu a boty, a vzala do ruky mobil. Tři zmeškané hovory. Všechny od Roberta. Ale, pán si chce povídat? Já taky – třeba se zeptat na to, jak se sem, k sakru, jeho lidé vloupali.

Nestihla jsem ani pozdravit.

„Proč mi nebereš telefon?!“ zuřil.

„Nechala jsem ho na stole, šli jsme se projít jen tady okolo, nenapadlo mě…“ Nechápala jsem, co mu tak vadí. Snad bylo jasné, že mu zavolám zpátky, ne?

„Chci, abys s sebou měla telefon vždycky a všude! Už nikdy nechoď ven bez něj!“ přerušil mě. Kdo měl jako vědět, že bude volat?

„Fajn,“ odsekla jsem.

„Auto dorazilo v pořádku?“ Trochu se uklidnil, nejspíš se potřeboval na někom vybít.

„Jo. Nevím, kdo ho přivezl, ale zajímalo by mě, jak se jim podařilo dostat se do zamčený chaty, aby mohli dát klíčky na stůl,“ řekla jsem jízlivě.

„Náhradní klíč?“ zeptal se – v hlase nešel přeslechnout posměch. Pravda, to mě mohlo napadnout. Mělo mi to dojít, klíče od bytu mám u bratra i u našich, kdyby se něco dělo. Cítila jsem se trapně.

„Chceš ještě něco, nebo jsi mě jen potřeboval seřvat?“ rýpla jsem si nakonec. Kdybychom si ještě pořád vykali, nic takového bych si nedovolila. Takhle jsem ale své zlosti mohla dát trochu průchod.

„To je všechno.“ A zase zavěsil. Dupla jsem si. A praštila do stolu, čehož jsem okamžitě litovala. Nesnášela jsem tohohle chlapa. Co to bylo večer za divadlo? Co to zkoušel? Ještě že jsem měla dost rozumu a do ničeho se nepouštěla. Představa, že by na mě byl takovýhle po společně strávené noci, se mi vůbec nelíbila. Naštěstí tu byl jeho mladší bratr. Ten milejší.

„Asi musím čůrat!“ oznámil. Stál za mnou, zase překřížené nohy, tvářil se zkormouceně.

„Tak utíkej, na co čekáš?“ nechápala jsem.

„Já nevím,“ přiznal. „Tak já jdu.“ A než jsem si svlékla bundu a zula se, už volal, že to stihl. Náladu jsme si dokázali zvedat vzájemně.

Mikea jsem musela neplánovaně vykoupat už při obědě, protože udělal jednu z klasických chyb: díval se, proč mu z láhve neteče kečup. Nestihla jsem zasáhnout a jen jsem s odevzdaným povzdechem sledovala, jak přesně ve chvíli, kdy si dal láhev nad hlavu a zamračený soustředěně hledal zádrhel, udělala hustá červená hmota tiché žbluňk a vyvalila se mu na tvář.

Měl z toho velkou legraci. A byl neskutečně rychlý – než jsem stačila vstát ze židle a otřít ho, část kečupu si vetřel do vlasů a hlasitě se tomu chechtal.

„Michaele Bavetto, občas mám pocit, že to všechno děláš naschvál!“ úpěla jsem. Od kečupu jsme se po cestě do koupelny stačili zamatlat oba. Jídlo jsem musela ohřát v mikrovlnce a celou dobu, co Mikee, vymydlený do voňava, jedl, jsem dávala dobrý pozor, aby se ani nepodíval na cokoliv, co by ho mohlo ušpinit. Když usnul, dala jsem si sprchu a vytuhla na pohovce u televize.

Probral mě obrovský hluk. Dřevěný hluk. Znělo to, jako by na nás padala střecha. Jenže to nebyla střecha.

Vzápětí se ozval bolestný křik. Ve chvíli jsem byla na nohou, ale pořád zmatená – nevěděla jsem, co se děje. Až ten křik mě probral úplně. Mike spadl ze schodů.

První vteřinu jsem ztuhla. Zmrzla. Nedokázala myslet. Pak mi naštěstí sepnuly ty správné neurony a já začala přemýšlet, reagovat. Na tohle mám přece školu! Přiskočila jsem k němu. Ležel schoulený do klubíčka. Dobrá, nebo špatná zpráva? Nikde žádná krev – dobrá zpráva. Nebyl v bezvědomí – skvělá zpráva.

„Mikee? Co tě bolí?“ zeptala jsem se a opatrně mu zkusila natáhnout levou ruku. Nekřičel víc, ruka nevypadala zlomeně nebo vykloubeně. Pravou měl pod sebou, ale vědomě si ji přitáhl k tělu a držel se jí za hlavu, takže snad taky nebyla přelomená.

„Mikeu, mluv se mnou! Co tě bolí? Kam ses praštil?“ Nohy vypadaly v pořádku. Dovolila jsem si na okamžik vydechnout. „Mikee, zlato, ukaž se mi?“ Podebrala jsem mu dlaněmi hlavu a otočila ho k sobě.

„Sakra!“ ujelo mi. Na čele, až u vlasů, mu nabíhala velká boule. A přes ni šrám od rohu schodů. Neproseklo mu to kůži, ale bylo to jen tak tak.

„Spadnul jsem,“ fňukl.

„Já vím, ty schody jsou ošklivý,“ souhlasila jsem. Zkoumala jsem mu zorničky, obě byly stejně velké. Ale boule byla obrovská. Nechtěla bych, aby mi tu třeba za hodinu omdlel. Budeme muset vyzkoušet nemocnici v North Havenu.

„Tak to vidíš. Pojedeme na výlet za panem doktorem, co ty na to?“ Pokusila jsem se to obrátit v něco pozitivního, ale Mike pořád pobrekával. Nedivila jsem se, muselo ho bolet celé tělo. Vytáhla jsem z mrazáku balík zeleniny a připlácla mu ho na bouli, jenže začal znovu křičet. Hm, u dospělého by to zabralo, ale dítě prostě trpělo a ledování dělalo celou věc ještě horší. Pomohla jsem mu obléct džíny a obula jsem ho. Zabalila jsem ho do deky, popadla kabelu s doklady nás obou. V autě jsem si ho posadila vedle sebe a doufala, že aspoň na chvilku zapomene na bolest.

„Děti seděj vzadu,“ připomněl tiše a tvářil se zmateně. Nepokoušela jsem se vysvětlovat, že on by klidně mohl i řídit, protože podle dokladů mu nikdo z rodiny nenechal odebrat způsobilost k právním úkonům. Jen jsem ho ujistila, že dneska vedle mě sedět může, ale musí být připoutaný a hodný.

Byl hodný. Byl tak potichu, že jsem celých dvacet minut hlídala střídavě silnici a jeho a kontrolovala, jestli dýchá a vnímá. To, že jen sledoval cestu a ani se nepohnul, na nic se nezeptal, nic neudělal, se mi nelíbilo. Jestli se mu vážně něco stalo, Robert mě zabije. On mě zabije i tak.

Na příjmu jsem musela dvakrát vysvětlovat, co se stalo a proč mi Mike bolestivě drtí dlaň a odmítá mě pustit. První recepční nás poslala na pohotovost, že prý se mi tam na manžela někdo podívá. Snažila jsem se jí objasnit, že nepotřebuju pohotovost, ale neurologii, protože Michael je neurologický a psychiatrický pacient, ale nechtěla mě poslouchat, nechtěla mi rozumět. Když jsem zvýšila hlas, přišla vrchní sestra, která byla naštěstí soudnější. Taky pomohlo mávat jí před očima složkami z New Yorku. Odvedla nás rovnou na neurologii a nechala nás čekat v jedné vyšetřovací místnosti. Poděkovala jsem a doufala, že poznala, jak moc jsem za to vděčná.

Mike se položil na lehátko. Byl bledý a na čele se mu začínala vybarvovat modřina. Pokaždé, když jsem se na ni podívala, měla jsem chuť si nafackovat. Kdybych neusnula, možná jsem mohla něco udělat. Přemýšlela jsem, jestli zavolat Robertovi teď, nebo počkat, co řeknou po vyšetření. A protože mě Mikee pořád pevně držel za ruku a tou druhou jsem ho hladila ve vlasech, nakonec jsem telefon nevyndala.

„Dobrý den,“ objevil se ve dveřích lékař. Trochu mě zaskočilo, že nebyl zas až tak starý – podvědomě, i když absolutně nelogicky, jsem doufala, že přijde někdo starý a zkušený. Tomuhle určitě nebylo ani čtyřicet. Na mě jen pokývl a hned si dřepl k Mikeovi.

„Jsem doktor Jeffrey Stakes a slyšel jsem, že tu máme jednoho velmi zvláštního pacienta, co?“

„Ano,“ řekl Mikee potichu. Doktor se na něj usmál a ke mně natáhl ruku. „Smím vidět jeho zdravotní záznamy, prosím?“ Podala jsem mu je a v duchu se peskovala za to, že jsem v první chvíli chtěla, aby odešel a poslal místo sebe někoho jiného. Evidentně věděl, co dělá.

„Tak, Michaele. Copak se stalo? Nějaká nehoda?“

„Spadnul jsem ze schodů,“ odpověděl Mikee. Doktor pokýval hlavou, lehce prohmatal bouli a její okolí, ale než stihl Mike začít protestovat nebo brečet, usmál se na něj:

„To mně se stává v jednom kuse, člověče! Asi neumíme chodit, viď?“

„Já umím chodit,“ zamračil se Mike. Doktor se rozesmál.

„To jsi lepší než já! Dobře, chlapče, já si pročtu tyhle papíry a ty se zatím s kamarádkou dojdeš podívat na rentgen, co ty na to?“

„Tak jo,“ souhlasil Mike a posadil se. Bylo vidět, že se mu motá hlava, takže jsem ho jednou rukou zapřela, aby nespadl. Doktor se lehce zachmuřil, ale pak se na mě podíval a klidně řekl:

„Nemyslím, že by se něco stalo. Maximálně lehký otřes mozku. Každopádně uděláme rentgen a CT. Aspoň uvidíme, jestli nedošlo k nějakým změnám od poslední kontroly. A nechal bych ho tu do rána, jen pro jistotu. Co vy na to?“

Měla jsem chuť zakňučet. Byla jsem ráda, že Mikeovi na první pohled nic není, ale bylo mi jasné, že teď už Robertovi vážně zavolat musím. Kdyby náhodou volal on a zastihl nás v nemocnici, nejspíš by mě přijel vykostit. Pitomá neděle!

12. kapitola

Nezvedal mi to. Nedala jsem se odbýt, znovu jsem vytočila jeho číslo a nechala telefon vyzvánět. Tentokrát to típl – alespoň jsem si potvrdila, že ví, že mu volám. Zkusila jsem to ještě jednou.Do třetice všeho dobrého.

„Nemám čas!“ Bylo to ještě horší, než jsem si dovedla představit. Zuřil už teď.

„Jsem s Mikem v nemocnici,“ vyhrkla jsem a celá se přikrčila. Čekala jsem proud nadávek, křik, zlobu. Vyhazov. Místo toho bylo ticho.

„Probral se?“ řekl nakonec. Úplně klidně.

„On neomdlel, spadl ze schodů a…“

„Probral se?“ zopakoval netrpělivě. Došlo mi, na co se ptá. Myslel, že mu volám, protože z Mikea je zase dospělý muž.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou, jako by mě snad mohl vidět. Znovu bylo ticho.

„Je v pořádku?“ zeptal se nakonec.

„Ano, teda, ještě půjde na rentgen a CT, ale…“

„Dobře. Ozvu se.“ Zavěsil.

Nechápala jsem ho. A nesnášela jsem ho. A zároveň jsem mu byla tolik vděčná za to, že mě nijak neseřval, až se mi úlevou chtělo brečet. Došlo mi, že tomuhle člověku nejspíš nebudu nikdy rozumět. Otočila jsem se a udělala pár kroků zpátky k Mikeemu. Čekali jsme na rentgen. Bylo vidět, že je z toho všeho trochu vyděšený, ale držel se statečně.

„Udělají ti takovou speciální fotku hlavy, Mikeu,“ usmála jsem se na něj. „Uvidíš, jaké tam máš kosti! Dobrý, ne?“

„A ukážou mi to?“ vykulil na mě oči.

„No jasně! Doktor ti řekne, která kost se jak jmenuje, když budeš chtít.“

„Tak jo,“ přikývl. A když mu o chvíli později asistent na rentgenu řekl, ať na chvíli zadrží dech, zhluboka se nadechl, nafoukl tváře a vypoulil oči, takže vypadal jako mořský ježík. Tohle pro mě byl důkaz, že je v pořádku.

Po večeři spokojeně sledoval seriály a to, že musíme strávit noc v nemocnici, mu vůbec nevadilo. Měl za sebou rozhovor s doktorem Stakesem i psychiatričkou s nezapamatovatelným řeckým jménem. Přestože jsem nebyla nikde uvedená jako osoba, které by byli oprávněni sdělit jakékoliv informace o Mikeově stavu – na to nějak nikdo nemyslel – řekli mi všechno. Pan Bavetta s tím prý souhlasil. Neřešila jsem, který přesně to byl; byla jsem ráda, že vím, na čem Mike je, a že tu s ním můžu zůstat.

Byl v pořádku. Tedy v tom stavu, v jakém byl před pádem ze schodů. Stakes porovnal dnešní snímky se snímky z New Yorku, a dokonce prý volal poslednímu Mikeovu neurologovi, k němuž jsme měli jít za dva týdny na kontrolu. Všechno v pořádku, po fyzické stránce naprosto zdravý muž. Doktorka si s Mikeem asi hodinu povídala, kreslili si spolu a pak si došli do přízemí do automatu pro bonbony M&M’s a spravedlivě si rozdělili barvy podle toho, jaké měl kdo rád. Řekla mi, že může jedině souhlasit s předchozími závěry. Že se nediví, že Robert čekal, že úraz Mikea vrátí zpátky. Takový šok prý měl velkou šanci, mohl ho zase změnit. Ale pokud nezabral, musíme čekat dál. Nakonec mi dala radu, kterou jsem ještě neslyšela. Docela mě zaskočila, protože tím dávala do ruky mocnou zbraň Mikeově matce.

„Zkuste na něj párkrát za den promluvit jako na dospělého. Třeba když bude něčím zaměstnaný, aby vás vnímal jen okrajově. Možná se vám podaří překvapit ho natolik, že zareaguje naprosto podvědomě a odpoví vám. To by ho mohlo posunout dál.“

„Takže když s ním jeho matka jednala jako s dospělým, dělala dobře?“ divila jsem se. Rozhodně mi to tak nepřipadalo. Doktorka se smutně usmála:

„Záleží na stylu, jakým s ním mluvíte. Žádné příkazy. Jen se ho třeba zeptejte na počasí, na sport, na politiku. Na cokoliv, co by znal jen jako dospělý.“

Proto jsem teď zamyšleně sledovala Mikea, chechtajícího se Oggymu a škodíkům. Připadala jsem si jako cvok, když jsem se k němu naklonila a jakoby nic řekla:

„Co říkáš na toho guvernéra? Děsný, co?“

Mike, pohled stále upřený na obrazovku, zamumlal:

„Cože?“

„Ten guvernér, co si bral milionový úplatky. Je to fakt sprostý, viď?“ zopakovala jsem. Mike se přestal věnovat televizi a podíval se na mě:

„Co je to guvanér, Paige?“

„To je takovej ošklivej pán,“ usmála jsem se na něj a nechala ho zase v klidu sledovat animáky.

Ráno pršelo. Zkazilo mi to náladu. Těšila jsem se, až odsud vypadneme – nespalo se mi dobře. Když někdo na chodbě promluvil, slyšela jsem každé slovo. Pořád jsem se probírala a kontrolovala Mikea, a když už jsem konečně usnula, začal hrozně chrápat. Ještě před rozedněním přinesla sestra teploměr a znovu mě vzbudila. A kvůli dešti jsem brblala znovu – budeme muset být zavření v chatě.

„Už jedeme domů?“ ptal se Mikee. Přikývla jsem, ale pak jsem se zarazila:

„No, jedeme do té chaty, víš? K jezeru.“ Doufala jsem, že ho to nenaštve, ale stal se pravý opak. Jásal, že jedeme za kachnami. Nadšeně to líčil i doktorovi, co se na něj přišel naposledy podívat. Trochu jsem nechápala, proč ho chce ještě vidět, když z neurologického hlediska byl zdravý. Možná byl Mikee vážně jen velmi speciální pacient.

„Jak dlouho budete v Meadows?“ zeptal se mě. Nechápavě jsem zvedla obočí. Usmál se: „To místo u jezera. Meadows. Tak se tomu tady říká. Kdybyste byli na protější straně, byli byste v Moores.“ Evidentně byl místní.

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Čekám, až se budeme moct vrátit, ale nezáleží to na nás.“ Znělo to ještě divněji, než když jsem vysvětlovala Rhondě a bratrovi, proč jedu mimo město.

„Co se děje u něj doma?“ divil se doktor. Napadla mě jediná ne úplně neuvěřitelná lež:

„Rekonstrukce. Nějak se to protáhlo.“ Doktor se chápavě usmál:

„Dělníci. Nikdy nic nejde podle plánu, že?“

Jo, to teda.

K jezeru jsem odjížděla s neurologovou vizitkou v kapse. Prý mám volat, kdybych měla pocit, že se Mikeův stav jakkoliv změnil. Klidně uprostřed noci, i pokud bych si vůbec nebyla jistá. Odkývala jsem mu to.

Než jsme přeběhli z auta pod stříšku nad schody, byli jsme pěkně promoklí. Tohle už nebyl déšť, to byl liják. Zatopila jsem v krbu a ohřála mléko na kakao. Zásoby netrvanlivých potravin se povážlivě ztenčily, budeme muset vyrazit na nákup. Už jsem se smířila s tím, že čerstvé jídlo nám nikdo vozit nebude, i když i tohle byl jeden z argumentů, které mě přesvědčily, abych se sem vydala.

„Až se vyspíme, pojedeme nakoupit, ano?“ navrhla jsem a Mike nadšeně souhlasil. Sedla jsem si a sepsala nákup, zatímco on se cpal krekry a radil mi, co všechno ještě budeme muset vzít:

„Potápěče, bonbony, čokoládu, holínky…“

„Na co potápěče?“ nechápala jsem.

„Do vany,“ řekl takovým tónem, až jsem se skoro zastyděla, že mi to nebylo hned jasné.

„A holínky?“ zkusila jsem to.

„Abychom mohli ven, když prší.“ Jeho logika byla přímá a nezdolná.

„No, ale to ti bude pršet na hlavu,“ smála jsem se. Na chvíli se zamyslel a pak se mu obličej celý rozzářil:

„Na hlavu si dám tašku!“ Netušila jsem, jakou tašku myslí. Vstal a ve spíži popadl papírový pytel na nákupy, který si nasadil na hlavu. Otočil se a při cestě zpátky zavadil ramenem o futra.

„Vidíš něco?“ zeptala jsem se pobaveně.

„Ne!“ poraženě přiznal. I přes protesty jsem mu sundala pytel z hlavy, pomocí prstů mu změřila vzdálenost mezi očima a vystřihla dva otvory. Nadšeně si narazil pytel zpátky.

„Už vidím!“ jásal. O zábavu jsme měli postaráno. Z pytle se nakonec stala Spidermanova maska. Mikee velkoryse přehlížel mou estetickou nešikovnost, a přestože si ta maska vůbec nebyla podobná s originálem a seděly jen barvy, rozjásaně běhal po obýváku. Když jsem ho přistihla, že přeskakuje ze skřípavého křesla na vrzající gauč, musela jsem ho okřiknout. Samozřejmě, chápala jsem, že jsou to dva mrakodrapy, ale nábytek jsme vážně potřebovali a Mike nebyl úplně nejlehčí.

Byl naprosto v pořádku. Nebýt té modřiny, která už byla temně fialová, nikdo by nepoznal, že se včera něco stalo. Měl prostě tvrdou hlavu.

Pršelo i odpoledne. Hodně. Naložila jsem Mikea do auta, tentokrát seděl vzadu, protože trval na tom, že si vezme hasičské auto. Zkoušela jsem ho přesvědčit po dobrém, dokonce jsem vyhrožovala, že ho někde ztratí, ale nedal si to vymluvit. Cesta do North Havenu nám trvala skoro o polovinu déle, protože stěrače chvílemi vůbec nestíhaly. Neměla jsem podzim ráda. Nechápala jsem, co všichni vidí na barevném listí a vlezlé zimě. Jakmile odejde babí léto, je přede mnou skoro půlroční utrpení, které skončí, až když je vzduch tak prosycený jarem, že na chvíli přestane být cítit smog ve městě.

V North Havenu jsme zajeli do podzemních garáží, které jsem v tu chvíli považovala za nejlepší vynález od dob kola, a vydali se na nákup. Mikee se v obchodě choval stejně jako každé jiné dítě. Pobaveně jsem sledovala, jak napodobuje holčičku, která matce pašovala do košíku sladkosti. Zatímco já ho poprosila, ať to vrátí zpátky, že tyhle bonbony vážně nejsou dobré, a on mi s radostí vyhověl, holčička se tou dobou už válela po zemi a její matka v souladu s příručkami dělala, že ji nevidí. Smích mě přešel, když jsem si představila, že by se něco takového mohlo stát i mně – tohle přece Mike dělal. Ještě na začátku mého působení jednou udělal scénu. Nebyla jsem si jistá, jak by na zmítajícího se a vztekle křičícího muže zareagovala ochranka, a hned mi bylo trochu hůř.

A pak jsem ho uviděla. Sotva jsem si ho všimla – byl v boční uličce s oblečením a podívala jsem se tam v podstatě omylem, když jsem se rozhlížela po kuchyňských utěrkách – ale hned jsem věděla, že bez něj nemůžu odejít.

Spiderman.

Na pyžamu. Pánském. Pro dospělé.

Neuvěřitelné. Nejspíš příprava na Halloween, ale bylo mi to upřímně jedno.

Využila jsem toho, že Mikee stál před regály o kousek dál a uchváceně sledoval různé druhy cookies. Nacpala jsem pyžamo dospodu pod nákup a doufala, že se mi ho podaří nepozorovaně dostat i přes pokladnu. Netušila jsem, kdy mu ho dám, ale byla jsem si jistá, že se nějaká příležitost najde. Bylo mi jedno, jestli mu třeba něco podobného chtěli koupit rodiče nebo Robert. Upřímně jsem o tom pochybovala. Jen jsem věděla, že mu to udělá radost.

U pokladny mi pomáhal a rovnal nákupy do tašek. Pořád mi hlásil, co uklízí a že si doma bude moct vyrobit další masku, takže přehlédl, když jsem tělem nenápadně kryla pokladnu a podávala pokladní pyžamo. Dívala se na mě jako na idiota, ale stejně pohrdavým pohledem předtím sjela i Mikea, takže jsem ji ignorovala. A měla jsem obrovskou radost, že se mi to povedlo a Mikee si ničeho nevšiml. Pyžamo jsem zaplatila zvlášť; nákup jídla a věcí do domácnosti si nechám proplatit, ale tohle je prostě ode mě.

Doma jsme si dali zmrzlinu. A sledovali dokument o surikatách na Discovery. Mikee se do nich okamžitě zamiloval a prosil, abychom si jednu pořídili.

„Ale tu si sem nemůžeme vzít, vždyť bydlí v Africe,“ snažila jsem se.

„Já bych jí dával hamání,“ loudil. Vypadal dokonale. Ani pes by nezvládl takové psí oči.

„Viděl jsi, co hamaly? Brouky a červy! Nic takovýho tu nemáme.“

„Tak bych jí dal taky zrmzku,“ řekl mrzutě. Slíbila jsem, že se doma půjdeme podívat do zoo, jestli tam náhodou surikaty nemají. A večer před spaním jsem dokázala vymyslet pitomoučký příběh o surikatě Tomovi, který se ztratil, ale pak se našel. Mikee se zdál být náramně spokojený.

„Mikeu?“ oslovila jsem ho, když už se mu klížila víčka. „Nechtěl by ses probrat?“

„Až se vyspinkáme?“ zamumlal. Měla jsem chuť ho obejmout.

„Jo, klidně až ráno,“ souhlasila jsem.

Vzbudil mě mobil. Vypnula jsem si zvonění, ale drnčel po desce stolku a to mě probralo. Ani jsem se nemusela dívat na displej, bylo jasné, kdo může volat po půlnoci.

„Dobré ráno,“ zachraptěla jsem do telefonu. Mělo to znít ironicky, ale nevyšlo to.

„Omlouvám se, dřív jsem nemohl.“ Zněl neutrálně. Unaveně. Chtěla jsem říct, že mohl klidně počkat do rána, ale nakonec jsem jen mlčela a čekala.

„Jste v nemocnici?“ zeptal se.

„Jsme v letním sídle,“ odpověděla jsem a snažila se udržet oči otevřené. Bylo mi jasné, že jakmile je zavřu, usnu v půlce slova.

„Takže Michael je v pořádku?“

„Jo. Chce surikatu.“ Proč jsem mluvila o surikatě? Proč jsem mu to řekla? Na to se neptal. Zasmál se. Jen krátce, ale vypadalo to, že jsem mu doopravdy trochu zvedla náladu.

„Tak spi, Paige. A děkuju.“ Neřekla jsem mu, že ho nechápu. A nestíhám vnímat jeho nálady. Ani že mě štve.

„Dobrou,“ zívla jsem. Snad poprvé jsem zavěsila já.

13. kapitola

Ráno jsem si nebyla úplně jistá, jestli se mi ten noční hovor nezdál. Přemýšlela jsem nad tím celou dobu, kdy jsme s Mikeem šli pro dříví. Výhodou dítěte v dospěláckém těle je určitě počet polínek, která se mu vejdou do náruče. Měl z toho obrovskou legraci a během hodiny jsme měli krb zarovnaný z obou stran, protože chtěl nosit pořád. A pořád.

Chvilku po návratu začalo zase pršet.

„Ach jo,“ povzdechl si Mikee a šel se na déšť podívat až k oknu. A objevil kouzlo dýchání a následného kreslení na sklo. Mě samotnou by nenapadlo mu tuhle dětskou zábavu ukazovat, dávno jsem na ni zapomněla. Ale když jsem viděla, jak ho to baví, neodolala jsem a šla na sklo dýchat taky. Nevýhodou mé dospělosti byl fakt, že jsem si uvědomovala, jak budou ta okna potom zamatlaná.

Naše chichotání přerušil mobil. Lekla jsem se, že Robert si zase potřebuje na někom vybít vztek. Mýlila jsem se, byla to máma. V tu chvíli bych dala cokoliv za to, aby volal Robert.

Nezdržovala se zbytečnými řečmi. Ptala se, jestli s ní a její kamarádkou Pam půjdu večer na besídku školy, ve které Pam učila. Nejspíš jsem nechápavě zírala do prázdna moc dlouho, protože se podrážděně ozvala, jestli ji vnímám. Vnímala jsem, jen jsem netušila, co bych sakra dělala na besídce.

„Na té škole učí i Pamin syn. Je svobodný,“ řekla – důraz na slovo svobodný by dokázal přeslechnout jen málokdo. Snažila se mi dohodit chlapa!

„Jsem mimo město, nemůžu přijet,“ odpověděla jsem a byla ráda, že nemusím vymýšlet nějakou výmluvu.

„Jistěže můžeš. Peter říkal, že jsi někde nedaleko, tak se seber a přijeď.“

„Nejsem tu sama, mami,“ namítla jsem. Po očku jsem sledovala Mikea, který dýchal na okno tak zuřivě, že byl celý rudý a chvílemi sípal. Doufala jsem, že se za chvilku nesloží. Místo toho udělal věc, která se vymykala mému chápání. Soustředěně přiblížil bříško ukazováčku k zamlženému sklu, udělal půlkruh a do něj tečku. Pak se na mě vítězoslavně obrátil a významně prohlásil:

„Hele, tvoje prso!“

„Mikeu,“ vyhrkla jsem a zrudla. V telefonu se ozvalo:

„Chápu. Mohla jsi to říct rovnou. Tak si to užij.“ Překvapeně jsem sledovala Mikeeho a uvnitř mě to zabublalo smíchy. Nikdy by mě nenapadlo, že telefonát s mámou může dopadnout takhle dobře!

„Jsi miláček, víš to?“ oznámila jsem mu. Nepřítomně přikývl a smutně poznamenal, že prso už zmizelo.

Po obědě Mikee spal a já zrovna mluvila s Rhondou, když před chatou zastavilo auto. Zvědavě jsem nakoukla oknem. Černé velké cosi, tmavá skla. Žaludek se mi sevřel. Je to tady. Já věděla, že v noci mě Robert prostě jen nechtěl seřvat po telefonu. Ale že si mě přijede vychutnat osobně, to mě vážně nenapadlo.

„Rhondo, musím končit. Přijelo mi vedení,“ zamumlala jsem do mobilu a ani nevnímala, jak se se mnou loučí. Zamířila jsem ke dveřím a z věšáku vzala bundu. Nechám si vynadat venku. Nepotřebuju, aby vzbudil Mikeeho takhle brzo.

Vyšla jsem ze dveří a natahovala si bundu, když se otevřely zadní dveře a z auta vystoupila blondýnka. Naprosto cizí. Vypadala rozpačitě a taky trochu znechuceně, když se rozhlédla kolem.

„Hledáte někoho?“ zeptala jsem se nejistě. Podívala se na mě a pokrčila rameny.

„Asi jo,“ řekla hrubým hlasem, který vůbec neladil s jejím zevnějškem. Vypadala jako modelka. Musela to být modelka. Tyhle holky člověk normálně ve městě nepotkal, protože se vozily v takovýchhle autech a ven vycházely jen večer, na přehlídky a do klubů. A teď nejspíš hledala někoho, kdo tu měl nějaké opravdové letní sídlo, což ale rozhodně nemohlo být na téhle straně jezera.

„Tady teď na přechodnou dobu bydlí Michael?“ Bum. Jen co ze mě opadla nervozita z Roberta, zase mi ztěžkl žaludek a zledovatěly ruce. Ona zná Mikea. Přijela za ním. A nevypadá zrovna jako kamarádka.

Proč jsem měla chuť jí říct, že ne?

„Jo. Zrovna spí,“ přiznala jsem. Přišlo mi, že jsem váhala hrozně dlouho, že musela poznat, že jí to nechci říct, ale ona se usmála. A hned zakabonila.

„To nemohli pořídit něco lepšího?“ Byla to jen řečnická otázka, sklonila se do auta a někomu něco říkala. A potom se otevřely dveře blíž ke mně a já uslyšela hlas, který jsem rozhodně neměla v oblibě.

„Já ti říkám, Roberte, že tohle je odporná chatrč a já nechápu, jak jsi mohl dovolit, aby Michael přespával tady! Okamžitě začni hledat jiné ubytování! Nezajímá mě, co právě teď děláš! Ne! Bůh ví, že se mi dovnitř opravdu nechce, tak mě neprovokuj!“

Paní Bavettová rozhodně věděla, jak zapůsobit hned po příjezdu. Cítila jsem se takhle maličká.

Zaklapla telefon, který byl na první pohled velmi drahý, vystoupila z auta a vypadala při tom dokonale. Žádné hekání, žádné vyděšené stahování sukně, aby náhodou nebylo vidět víc, než se sluší. Ona prostě vypadala jako dáma, pohybovala se jako dáma – a stejně jsem ji neměla ráda. A bylo to vzájemné.

„Slečno Adamsová? Byla byste tak laskavá a zavolala mi syna?“ Byla ledově dokonalá. Striktně slušná. A já se cítila, jako by mi každé slovo dávalo facku. Nechápala jsem, jak to dokáže, ale na druhou stranu jsem ji za to musela obdivovat.

„Mike spí,“ řekla jsem. „Kdybych věděla, že přijedete, dala bych mu oběd dřív, aby byl i dřív vzhůru.“

„Tak ho vzbudíme, ne?“ podívala se na mě, jako kdybych byla mimo. „Pozvete mě dál, nebo budeme stát tady venku?“

Ne. Definitivně jsem ji neměla ráda.

„Pojďte dál. Ale Mikea necháme dospat, usnul před dvaceti minutami a byl by rozmrzelý, kdybych ho vzbudila teď.“ Neměla jsem nejmenší ponětí, čím se zabavíme, než se Mikee vzbudí. Klábosením o počasí? Těžko. Mikeova matka i ta blondýnka šly za mnou dovnitř. Tvářily se zhnuseně, rozhlížely se po obýváku, jako kdyby byl pokrytý plísní a smrděl. Bylo to něco jiného, než na co byly zvyklé, samozřejmě, ale neviděla jsem důvod, proč by se musely štítit sednout si na pohovku, když jsem jim to nabídla.

„Dáte si kávu nebo čaj?“ zeptala jsem se – role starostlivé hospodyňky mi neseděla. Když jsem navíc viděla, s jakým výrazem paní Bavettová pozoruje kuchyňku, měla jsem chuť říct, že nejbližší kavárna je deset minut cesty autem a že tam za ní s Mikem přijedeme. Ale mlčela jsem.

„Kávovar tu asi není, že,“ ušklíbla se. Zavrtěla jsem hlavou. „Vám se tu líbí?“ zeptala se najednou. Otázka mě zaskočila. Teď už mi to tu nepřišlo tak šílené jako první den. Vlastně se mi tu docela líbilo. Ale nevěděla jsem, co chce slyšet ona. Nakonec jsem byla upřímná:

„Zvykla jsem si. Je to docela pohodlné.“

„Jistě,“ řekla pochybovačně. Takže asi špatná odpověď. „Nalijte mi vodu. Teče tu pitná?“

„Teče,“ přikývla jsem. Podívala jsem se na blondýnu, zaujatě zkoumala okno, na něž dopoledne Mike kreslil. Bylo hrozně umatlané. Tímhle rozhodně nikoho neokouzlím.

„Dáte si taky něco? Mám tu i kolu,“ promluvila jsem na ni. Zavrtěla hlavou. Šla jsem ke dřezu.

„Treasure, zlato, běž hezky nahoru vzbudit Michaela, ano? Víš, co máš dělat?“ Tón paní Bavettové byl najednou milý, přátelský a přeslazený. Treasure byla evidentně její oblíbenkyní. A zároveň se vysvětlovalo, jak je možné, že jí galerie prosperuje: dokázala být milá. Ale jen když chtěla. Třeba právě teď, na slečnu, jejíž pravé jméno určitě nemohlo být Poklad.

„Nebojte, Alesso,“ zacvrlikala blondýnka a vstala. Hned potom mi došlo, co se stane, když ten poklad probudí Mikea. Bude doopravdy rozmrzelý a vzteklý.

„Vážně byste ho neměly budit!“ Vrátila jsem se k nim a doufala, že jsem se vyjádřila dostatečně rázně, ale zase ne tak, abych je naštvala. Byla jsem naivní: paní Bavettová se nejspíš byla ochotná nechat urazit jen od sobě rovných. Přezíravě mi oznámila, že ona je snad matka a ví, co je pro jejího syna nejlepší. A Michael je dospělý, a tudíž nepotřebuje po obědě spát.

„On ale zrovna teď dospělý není,“ odsekla jsem a naštvaně sledovala, jak se blonďatá Treasure snaží nezabít, když na jehlách leze po schodech.

„Kdybyste s ním nejednala jako s malým dítětem, musel by se tak zase začít chovat. Nelíbí se mi, že vás Robert najal. Nesouhlasím se způsobem, jakým Michaela ještě víc utvrzujete v tom jeho nechutném trucování. Ale jste jediná, koho se nepokusil zmrzačit, proto vás toleruji. Jediná chyba a nechám vás vyhodit, je vám to jasné? A teď se laskavě přestaňte plést do toho, co budu já dělat se svým synem.“

Stála jsem tam a cítila se jako spráskaný pes. A zároveň to ve mně vřelo a měla jsem chuť na ni ječet. Tlak ve mně byl tak silný, že se mi rozklepaly ruce, takže jsem je musela sevřít v pěst a jít to rozdýchat do kuchyně. Ta mrcha! Nechutné trucování? Je normální?!

Jednou provždy jsem ji nesnášela.

„Nezapomněla jste na tu vodu, slečno?“ ozvalo se z obýváku jedovatě. Se zaťatými zuby jsem jí donesla sklenici vody a zase jsem se uklidila do kuchyně. Nechtěla si se mnou povídat, stejně tak jako já s ní. Proto jsem zalezla za roh a tam jsem bezhlesně stála, dusila v sobě vztek a čekala, kdy se ozve Mikeův rozladěný pláč.

Jenže nic takového se nedělo. Slyšela jsem, jak mu slečna Treasure něco povídá, slyšela jsem, jak Mike jednoslovně odpovídá, ale nebylo rozumět nic. Jen tón těch hlasů. Mikee se ale nezlobil. Nevztekal.

Znal ji. Pamatoval si ji. A já žárlila. Samotnou mě to překvapilo – proč jsem žárlila?! Neměla jsem na co žárlit!

Jenže tohle byl náznak toho dospělého Michaela. V normálním stavu se s Treasure znal. A znala ji i jeho matka. Možná jsem doufala, že Mikee byl stejně milý i jako dospělý muž. Možná jsem si myslela, že až se jednou uzdraví, prostě bude stejný, jen se nebude chovat jako dítě. Pořád bude rád dělat blbiny, pořád bude milovat čokokuličky, a když nebude muset být v práci, bude chodit krmit kachny a povídat si s Johnnym. Jenže dospělý Michael se stýkal s ženami, jako byla Treasure. A pravděpodobně se mnohem víc podobal Robertovi.

To poznání bylo jako studená sprcha.

Zase se mi všechno brutálně vymklo z rukou. Musím ho brát jen jako pacienta. Žádné kupování dárků. Žádné rozmazlování. Pouhý pacient.

Protože až se Mike uzdraví, Treasure si ho odveze zpátky do jejich světa a já už se s nikým z nich nikdy neuvidím. Asi si pak vážně najdu práci někde v ordinaci.

Měla jsem radši studovat ekonomii!

Pak se nahoře ozval Mikeův polekaný křik:

„Nech toho! To se mi nelíbí!“

Vystartovala jsem. Úplně automaticky, protože bylo potřeba ho bránit.

„Ne!“ okřikla mě Bavettová. Ignorovala jsem ji. V půlce schodů jsem slyšela, jak Mike překvapeně a defenzivně kňourá: „Nešahej na to!“

„Nelezte tam!“ Z matčina rozkazu jsem si nic nedělala a vtrhla jsem k němu do pokoje.

Seděl na posteli a odstrkoval od sebe Treasure. Ta na sobě neměla nic kromě kozaček, punčoch a podvazkového pásu. Ten výjev byl tak nečekaný, tak nereálný, že jsem zůstala stát ve dveřích a musela na moment pevně zavřít oči, abych si byla jistá, že se mi to nezdá.

Víš, co máš dělat? Bylo mi jasné, čí to byl nápad.

„Vypadni,“ štěkla jsem a vydala se k nim. Treasure se rozpačitě usmála:

„Alessa si myslela, že to pomůže. Vždycky se mu to se mnou líbilo.“ Měla jsem chuť ji popadnout za vlasy a odtáhnout ke schodům. Místo toho jsem se sklonila k Mikeemu. Byl rudý a prohlížel si na vzor na dece.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se potichu. Nevěděla jsem, co dělat. Jak reagovat, co mu říct. Přikývl.

„Dávala si moji ruku na prso,“ řekl opatrně. „Neřekneš to mámě?“

Chtělo se mi brečet. Jeho matka poslala nějakou slečnu, aby se ho pokusila znásilnit. Protože je to přece dospělý muž! A on se ještě cítí provinile a bojí se, že na něj bude křičet… Potvora jedna!

„Neřeknu, neboj. Ty jsi nic neudělal, jsi hodný kluk,“ ujistila jsem ho. Otočila jsem se na blondýnku, právě si zapínala sukni. „Vem si šaty a vypadni odsud!“

„Nic se nestalo,“ řekla omluvně. „On se mu nepo–,“ chtěla pokračovat, ale zarazila jsem ji pohledem.

„Treasure?“ Hlas paní Bavettové zněl nedočkavě.

„Ani se mu nepostavil!“ křikla otráveně slečna, posbírala si podprsenku, svetřík a sáčko a vydala se dolů. Stála jsem tam a klepala se vzteky. Stačilo málo a pustila jsem se za ní. Nikdy jsem se neprala, rozhodně jsem to neuměla, ale ji bych si vychutnala. Je obě.

„Paige?“ zatahal mě Mike za ruku. Sedla jsem si k němu a on se přisunul blíž.

„Copak je?“

„Proč chtěla, abych si sundal oblečení?“ Zavřela jsem oči. Netušila jsem, co mám odpovědět. Pohrávala jsem si s myšlenkou, že zavolám do North Havenu do nemocnice a nechám si přepojit tu psychiatričku, aby mi nějak poradila. Aby mi řekla, jak mám tohle Mikeovi vysvětlit.

„Asi si chtěla hrát na doktory,“ vyhrkla jsem nakonec. Mikee se na mě zvědavě podíval. Byl viditelně zmatený. „Nehraj si na doktory, Mikeu. Nebo jo, ale jen oblečený a s lidma, které znáš, ano? Bez oblečení si na doktory hrajou až dospělí,“ vysvětlovala jsem a překvapivě se ani necítila jako idiot – pořád ve mně přetrvával vztek. A ten ještě vzrostl, když mě zespodu zavolala Bavettová.

„Máma je tady?“ hlesl Mikee vyděšeně. Přikývla jsem a nařídila mu, ať zůstane v pokoji. Nechtěla jsem, aby byl svědkem toho, jak na mě jeho matka bude ječet. Sešla jsem dolů. Treasure už byla oblečená, obě stály a vypadaly, že jsou na odchodu.

„Skončila jste, slečno Adamsová,“ sdělila mi paní Bavettová s falešným úsměvem. „Nebudete proti mně poštvávat mého syna. Hrajete si tu na samaritánku, a přitom vám jde jen o naše peníze, ale k nim se přes Michaela nedostanete.“

„Chtěla jste po ní, aby ho znásilnila!“ obvinila jsem ji. Jen se ušklíbla.

„Chtěla jsem, aby mu pomohla vzpomenout si, co může dělat jako dospělý. A vy jste to pokazila. Zařídím, abyste si ve svém oboru už neškrtla.“

Otočila se ke dveřím a vyšla ven. Treasure cupitala za ní. Vůbec se nesnažila na Mikea podívat, setkat se s ním, promluvit si s ním. Co je to za matku?

Z auta vyběhl řidič, neznala jsem ho. Roztáhl velký deštník a dovedl je do auta. Paní Bavettová nasedla bez jediné známky citu. Treasure se mi pokusila zamávat, ale když zvedla ruku, polekaně sebou trhla a provinile se podívala do auta. Taky byla jen její hračka a musela poslouchat na slovo. Když auto odjelo, ulevilo se mi. A vzápětí na mě dopadl strach. Ona mě nechá vyhodit!

Popadla jsem mobil a bez přemýšlení vytočila Robertovo číslo. Doufala jsem, že to vezme. A že nebude v tak nepříjemné náladě, v jaké umí být. Potřebovala jsem se mu s tím svěřit. Po prvním zazvonění jsem se zarazila. Co když o tom ví? Než jsem se stihla rozmyslet, ozval se jeho hlas:

„Ahoj, Paige. Stručně, prosím.“

Pozdravil. Zvedl to rychle. Dobře.

„Byla tu vaše matka. Přivezla s sebou blondýnu a poslala ji za Mikem, aby se s ním vyspala,“ vysypala jsem ze sebe a cítila, jak mi z očí vyhrkly slzy.

„Co, prosím?“ Zněl překvapeně. Nevěřícně.

„Poslala jsem je pryč. Říkala, že mě nechá vyhodit.“ Pláč už teď bylo poznat i na hlase. „Přitáhla nějakou… Treasure a poslala ji, aby Mikea znásilnila!“

Ozval se hluboký vzdech. „Zavolám ti zpátky, Paige. Omlouvám se, nevěděl jsem, co má v plánu.“

„Jo,“ fňukla jsem. Najednou jsem byla unavená. Tak moc utahaná.

„A neboj se. Nevyhodím tě,“ dodal, než zavěsil. Zavřela jsem oči. V duchu jsem se mu omluvila za všechno nehezké, co jsem vyřkla na jeho adresu.

„Paige? Můžu na záchod?“ Rychle jsem si utřela slzy a vydala se nahoru.

„Jasně, že můžeš! Utíkej, ať se nepočuráš!“

„Nejsem mimino!“ zabručel dotčeně. Popotáhla jsem. Došla jsem k sobě a vyčerpaně se svalila na postel. Bylo mi hrozně, psychicky špatně, ale Mikeovo nadšené brebentění, kterým si připomínal, že si ruce při mytí musí taky namydlit, mi dokázalo zvednout náladu. A když mě pak našel na posteli a lehl si až ke mně, aby mi mohl položit svou velkou hlavu na rameno, věděla jsem, že ho nedám. Že si k němu něco takového už nikdy nikdo nedovolí. Ani jeho matka.

14. kapitola

„Až budu velkej, koupím ti auto,“ rozhodl se Mike. Připitoměle jsem se tomu usmála; s každým jeho slovem mi bylo líp.

„Já nepotřebuju auto, Mikeu. Teď tu přece máme jedno půjčený a ve městě se bez něj obejdu.“

„Ne, ne! Koupím ti auto. Velký a černý, jako mám já,“ přesvědčoval mě.

„Tak jo. A já ti za to teď udělám popcorn, chceš?“ nabídla jsem mu. Nadšeně souhlasil. V kuchyni se postavil před mikrovlnku, a když jsem dovnitř dala sáček s kukuřicí, hlásil, že roste a že už to voní. Pak jsme se usadili na gauči a dívali se na dokumenty o zvířatech. Pořád jsem musela myslet na to, co ta ženská provedla. Snažila jsem se vžít do její situace a pochopit ji, ale nešlo mi to. Ano, v podstatě přišla o syna. Jenže tvářit se, že se žádná nehoda nestala a Mike je normální dospělý muž, nikam nevede, to už jí za tu dobu mohlo dojít…

Ne, ona radši přiveze nějakou… Treasure. A pak mi tu vyhrožuje vyhazovem. Netušila jsem, jestli Robert dokáže matku přesvědčit o tom, že mě mají nechat s Mikem. Neměla jsem představu, jaký je jejich vztah, ale podle jejího štěkání hned po příjezdu to nevypadalo, že by syna brala jako rovnocenného partnera. Takže zatímco Mikee radil lvíčatům, aby nelezla na kameny, protože spadnou, já si hryzala kůži u nehtu na palci a cítila se jako před promocí.

Jestli mě vyhodí, co bude s Mikem?

Co by bylo. Najdou mu někoho jiného. Třeba to zase bude chvíli trvat, než bude spokojený, ale určitě nejsem jediná, kdo s ním vyjde. Teď už navíc Robert ví, jaký typ ošetřovatele má hledat. A já se z toho dostanu. Přestože mi ta představa vháněla slzy do očí.

Zazvonění telefonu jsem vnímala jako vysvobození. Buď, anebo. Ale budu vědět, na čem jsem.

„Jo?“ Chvíli bylo ticho. Naskočila mi husí kůže. Tak to vybal!

„Vlastně vůbec nevím, co mám říct, Paige,“ ozvalo se po chvíli mlčení. Nikdy jsem neslyšela Roberta takhle zkroušeného. „Opravdu mě to mrzí.“

„Co přesně?“ vyhrkla jsem a snažila se znít klidně. Rozhodně jsem se tak necítila.

„Nenapadlo mě, že tohle provede. Myslel jsem, že se na něj jede prostě podívat. O Treasure jsem neměl tušení.“

„Hm,“ polkla jsem hlasitě. Vážně už by to měl říct.

„To je Robbie?“ ptal se Mike a natahoval se po mobilu.

„Ano, je to Robbie. Chceš s ním mluvit?“ Nadšeně se sápal po mobilu. Podala jsem mu ho, abych ještě na chvíli oddálila to, co jsem nechtěla slyšet.

„Ahoj, Robbie! Viděl jsem prsa tety Treasure, ale šahat jsem jí na ně nechtěl!“

I přes vážnost situace jsem se rozesmála. Neslyšela jsem, co Robert odpověděl, ale Mike se po očku podíval na mě a souhlasně kývl.

„Jo,“ zamumlal. „Jo, budu. Kdy přijedeš?“ Odpověď ho potěšila, radostně na mě křikl:

„Robbie přijede, až se vyspinkám!“

A mně bylo ještě hůř. Jen tak pro nic za nic by sem Robert nejezdil. Jede mi dát vyhazov, teď už je to všechno jasné. Sice mohl nakrásně chtít vysvětlit matce, že mě nevyhodí, ale k čemu by to bylo, když je rozhodnutá se mě zbavit? K ničemu. Když jsem si dala telefon zpátky k uchu a slyšela, co mi Robert říká, málem to se mnou seklo:

„Sbal si pár věcí, pojedeš domů, ano?“

„Takže mám padáka,“ hlesla jsem. Bolelo to.

„Cože?“ Zněl překvapeně a tím mě zmátl. Chvíli jsem si v duchu opakovala jeho slova, ale nijak jinak jsem si je nevyložila.

„No, ty jedeš sem a já domů…,“ zopakovala jsem nakonec.

„Jo,“ souhlasil se mnou. A pak bylo ve sluchátku slyšet tichý smích: „Jedu tam, abys ty mohla na chvíli domů. Aby sis odpočinula. A abych já mohl zmizet z toho dusna tady. Máti řádí a ječí na mě i na otce.“

„Nevyhazuješ mě?“ vydechla jsem.

„Nemůžu tě vyhodit,“ řekl klidně. „Nehodlám znovu shánět někoho jiného. Dokud bude Mike v tomhle stavu, nikdo tě nevyhodí. Leda bys od nás chtěla utéct sama.“ Na moment se odmlčel. „Tomu bych se vůbec nedivil,“ dodal nakonec.

Kdybych neseděla, úlevou by se mi určitě podlomila kolena. Cítila jsem se otupěle, tentokrát ne kvůli stresu a vzteku, ale příjemně.

„Ty vole,“ ulevila jsem si. Fakt nelhal. Vážně nedovolil, aby mě vyrazila.

„Nebudu si to brát osobně.“ Dokázala jsem si vybavit ten jeho dotčený úšklebek, když tu bojoval s krbem a při tom pálil snídani.

„Omlouvám se, já jen… dneska toho bylo moc. Fakt divnej den.“

„Jestli ti to udělá radost, Treasure přišlo hezké, jak se o Michaela staráš,“ řekl Robert. Vyprskla jsem smíchy.

„Té Treasure, kterou jsem z pokoje vyhazovala skoro nahou? Pěkný.“ Nedalo mi to a musela jsem se zeptat: „Ona s Mikem chodila?“

Tentokrát vyprskl smíchy Robert:

„Ani omylem. Treasure je jen… odreagování.“

„Jako šlapka? Fakt?“ vyjekla jsem.

„Jaká šlapka? Od kola?“ zajímalo Mikea. Zapomněla jsem si dávat pozor na pusu.

„Jo, Mikee. Od kola. Došel bys mi pro pití, prosím?“ A on nadšeně odpochodoval. Sledovala jsem, jak míří do kuchyně. Zezadu vypadal úplně normálně, ale když mezi místnostmi vyskočil, plácl do trámu a nadšeně hlásil, že určitě vyrostl, protože včera tam nedosáhl, zase to byl prostě Mikee.

„Kdyby tě slyšela,“ bavil se Robert. „Je to společnice. Kdyby byla šlapka, říkala by si míň originálně. Třeba Honey.“

Chtěla jsem se zeptat, jestli mu přijde normální mít společnici na odreagování. Jestli ji mají jako rodinnou, nebo firemní. Zase to tu bylo, zase mi dal nevědomky najevo, v nakolik odlišném světě jejich rodina žije. Že se pohybuju v úplně cizím a zvláštním prostředí. Ale mlčela jsem. Radši. Nic mi do toho není, pokud se zas nějaká společnice nebude dobývat do kalhot Mikeovi. Raději jsem se rozloučila. A vidina volna v New Yorku byla vážně lákavá.

Navečer přestalo pršet. Oba jsme měli radost, natáhli jsme na sebe teplé oblečení a šli ven. Aspoň na chvilku, projít se, protáhnout si tělo. Mike byl trochu rozladěný, že se hned neukázaly kachny. Nadarmo jsme měli kapsy vycpané toastovým chlebem. Nechtěla jsem mu kazit náladu a říct, že už možná odletěly na jih, takže jsme se nakonec shodli, že jsou někde schované před deštěm a ještě si nevšimly, že už neprší.

Po pár minutách bylo jasné, že budeme muset znovu na nákup. Když mě Mike přesvědčoval, že potřebuje holínky, měla jsem mu věřit. Rád se brouzdal v kalužích a pak byl mokrý až po kolena. Vůbec mu to nevadilo a naprosto si nevšímal toho, že na něj hulákám, ať se pokusí neběhat do louží, protože bude mokrý a nastydne. Byl jednoduše v rauši z toho, že je venku. Křičel, řehtal se a s gustem skákal do kaluží s rozběhem. Připadala jsem si jako opravdová matka, když jsem vyhrožovala, že si pro něj dojdu a vytáhnu ho z té louže za ucho.

Naštěstí se vyřádil během pár chvil a zpátky už poslušně ťapal se mnou.

„Musíš se co nejdřív převlíknout do suchýho, víš? Abys nebyl nemocnej,“ vysvětlovala jsem mu.

„To bych musel k doktorovi?“ ptal se.

„To asi ne, ale měl bys rýmu a kašel a bolelo by tě v krku. A musel bys pořád jen ležet a nemohl bys chodit ven.“

„Jako když jsem byl v nemocnici,“ řekl spíš sám pro sebe. Nevěděla jsem, jestli myslí nedělní noc nebo jestli si pamatuje, jak se v nemocnici probral po nehodě. „Tak já už nebudu běhat do kaluží,“ prohlásil najednou a znělo to jako přísaha.

„Děkuju,“ usmála jsem se na něj a pak jsem si málem překousla jazyk, protože se ke mně nečekaně vrhl a objal mě.

„Jsi moc hodnej, Mikee,“ šeptala jsem mu do ucha a ztrácela se mu v náručí. Bylo mi líto, že nemůžu pořádně obejmout já jeho. Aby se on mohl schovat ke mně. Ale vypadal, že je spokojený. „Pojď, dojdeme pro suchý oblečení, jo?“ vybídla jsem ho.

Jenže u srubu už čekaly kachny. A Mike nadšeně zavýskl.

„Jdeme je krmit, prosím!“ vyhrkl nadšeně.

„Nejdřív se pojď převléct,“ nedala jsem se. „Vezmeš si suchý kalhoty, ponožky a boty a půjdeš krmit, ony počkají.“

„Ale já chci,“ řekl a najednou zněl jinak, než jsem byla zvyklá. Tvářil se zlostně.

„Půjdeš. Ale ne v mokrém oblečení,“ ujišťovala jsem ho. Obličej se mu zkřivil vzteky a já na něj nevěřícně koukala. On mi vážně udělá scénu! „Mikee? Nezabere to ani pět minut,“ řekla jsem potichu a natáhla k němu ruku. Pořád stál na místě. „Kachny tu vážně budou, slibuju.“

Nakonec se mě chytil a nechal se odvést dovnitř, ale pořád na něm bylo vidět napětí. Nevěděla jsem, proč zrovna teď. Co ho vedlo k tomu, že teď začal takhle bláznit. Snažila jsem se tvářit, že se vůbec nic neděje. Pomohla jsem mu zout boty, sundala z něj ponožky i kalhoty, obojí se dalo ždímat. Když jsem ho oblékala do suchých kalhot a obouvala druhé boty, byla jsem vděčná prozřetelné Therese, nebo kdo mu balil věci s sebou. Mít tu jen jedny boty, nejspíš bych poznala na vlastní kůži, jakým způsobem od sebe odehnal předchozí ošetřovatele.

„Vidíš?“ ukázala jsem mu ve dveřích, že kačeny se pořád ještě potloukají na cestě před srubem a rozhořčeně štěbetají. Do rukou jsem mu dala i svoje krajíce chleba.

„Jen si skočím na záchod a hned přijdu, ano? Nechoď k vodě, krm je jen ze schodů,“ nakázala jsem mu. Už to zase byl ten spokojený veselý kluk, usmíval se a přikyvoval. Vyběhla jsem schody po dvou a ještě na chodbě si rozepínala džíny, abych byla zpátky co nejdřív.

Cestou ven jsem se stavila v kuchyni pro další chleba. Robert dorazí ráno a určitě přiveze jídlo od Theresy, takže můžeme kachnám darovat ještě pár krajíců navíc.

Když jsem vycházela na schody, ozvalo se mohutné šplouchnutí. Ztuhla jsem, jen na chviličku. Hned potom jsem zvedla hlavu a začala pátrat po okolí. Mike nebyl na schodech. Nebyl ani před srubem. Cesta byla prázdná, jen dvě z kachen se po ní kolébaly k vodě.

A na hladině se líně šířily velké kruhy.

„Mikeu!“ zařvala jsem a rozběhla se k vodě. Jestli se utopí! Jak ho zvládnu vytáhnout? Musím někomu zavolat! Musím zavolat záchranku! Honem sundat bundu a boty.

„Mikeu!“ Proč šel ke dnu tak rychle? Nevěděla jsem, že neumí plavat. Za jak dlouho tu bude záchranka? Sundej si tu bundu, Paige!

„Mikee!“ Potřetí už to znělo plačtivě. Prosím, prosím, prosím!

„Co?“ ozvalo se za mnou. Byl to jeho hlas. Otočila jsem se – přes slzy jsem sotva viděla, ale jeho jsem mezi stromy u srubu bezpečně rozpoznala. Tentokrát už mě kolena neunesla a já si kecla na mokrou zem.

Je v pořádku.

Dám mu na zadek!

„Proč brečíš, Paige?“ zeptal se bezelstně, když došel až ke mně. V náručí nesl velký špinavý kámen, bundu i ruce měl celé zamazané. Obešel mě, došel až na kraj jezera a s heknutím hodil kámen do vody. Šplouchlo to, hodně. Nadšeně výskl a rozběhl se zpátky do lesa.

„Kam, sakra, běžíš?“ křikla jsem za ním a otřásla se, najednou se do mě pustila zima.

„Ještě tam jsou!“ zavolal vesele.

„Já tě fakt praštím!“ vyhrožovala jsem, ale potichu. Tak strašně mě vyděsil! Tak moc!

Dovlekl k vodě další balvan, tentokrát bylo cáknutí tak velké, že sprška vody dopadla i na mě. Všiml si toho a zatvářil se provinile.

„Já jsem se o tebe bála,“ řekla jsem mu vyčítavě. Dřepl si ke mně.

„Proč ses o mě bála? Že ten kámen neunesu?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou.

„Myslela jsem, že jsi spadl do vody. Nemůžeš někam utéct a neříct kam, Mikeu. Já na tebe musím dávat pozor, víš? A teď jsi mě vyděsil.“

„Robert říkal, že mám dávat pozor já na tebe,“ řekl zamyšleně. „Tak na mě asi dávat pozor nemusíš,“ usmál se. Povzdechla jsem si. Dětská logika je někdy vážně na hlavu.

„Tak dobře. Ale když na mě máš dávat pozor, nesmíš se ode mě hnout na krok,“ vysvětlila jsem nakonec a on vypadal, že to chápe. Naházeli jsme zbytek chleba kachnám a šli dělat večeři.

Vzbudila jsem se ještě za tmy. Usnula jsem brzo, prakticky hned po Mikeovi, toho vypětí bylo za jeden den až dost. Zdálo se mi o Treasure, nabízela mi své služby. To mě asi probralo, protože jsem si pamatovala, že i ve snu jsem měla chuť jí dát ránu.

Jen ve spacím tričku a teplákách jsem si došla do koupelny a pak jsem se potmě vydala dolů zatopit a udělat si kafe. Díky tomu, že dům byl malý, bylo snadné vyznat se tu po paměti. Věděla jsem, že od paty schodiště je to čtyři kroky doleva a jsem u krbu, navíc už se daly snadno rozeznat obrysy nábytku.

Nohou, které trčely z křesla, jsem si ale nevšimla. Zakopla jsem a natáhla se na zem – a až pak mi došlo, o co přesně jsem to zavadila.

Příšerně jsem zařvala. Nějaký mužský hlas zaklel a cosi s hlasitou ránou spadlo na zem a pak se rozsvítilo a já překvapeně koukala do obličeje Robertovi.

„Sakra,“ ujelo mi. Kde se tu vzal?

„Co děláš?“ zeptal se rozespale.

„Asi vstává,“ ozval se ode dveří hlas, co předtím klel. Zvedla jsem hlavu – u zdi stál Johnny s rukou na vypínači.

„Já vás zastřelím,“ vydechla jsem, pořád ještě vyděšená. Johnnyho to pobavilo. „Jak jste se dostali dovnitř? Proč jste tady? Vždyť je tma!“ Nechápala jsem.

„Přijde mi, že se opakuju, ale můžeš si za to sama,“ ušklíbl se Robert a vesele připomněl: „Náhradní klíč?“

„Jeli jsme v noci, nebyl žádný provoz,“ pokrčil rameny Johnny. Měřila jsem si je podezíravým pohledem. Byli vážně, ale vážně divní. Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak zatopte,“ řekla jsem nakonec rezignovaně. Prostě tu jsou. A mají náhradní klíče, nejspíš několik, a přijde jim normální se sem v noci nacpat. Dobře.

„Víš o tom, že spíš hrozně tvrdě?“ zubil se na mě Johnny. „Vůbec jsme tě neprobrali, když jsme přišli, a to se na vás byl Robert podívat, jestli jste živí. Co kdyby se vám sem někdo vloupal?“

„No, to by byl skandál,“ zabručela jsem. Nelíbilo se mi, že byl Robert v noci kontrolovat, jestli spím, a já o tom nevěděla. „Ukradli by nám mikrovlnku a televizi, pane jo. Možná byste nám měli pořídit bodyguardy,“ navrhla jsem ironicky. Robertův výraz mi okamžitě prozradil, že narážku nepochopil.

„Chceš, aby vás někdo hlídal?“ zeptal se dychtivě. „Stačí jeden telefonát a…“

„Ne, to byl vtip,“ zavrtěla jsem hlavou. Ten chlap je vážně nemožný.

„Už chceš ujet?“ smál se Johnny. Přikývla jsem, napůl v žertu, napůl vážně.

Potřebuju volno.

15. kapitola

Ležela jsem ve vaně, voda pomalu chladla a bublinky pěny jemně praskaly. Smashing Pumpkins hráli naplno a ještě víc mě utvrzovali v tom, že mám depku.

Protože jsem doma. Protože mám dva dny volna. Protože jsem sama. Do háje.

Ten kluk si mě omotal kolem prstu mnohem víc, než jsem si uvědomovala. Chtěla jsem se zvednout, usušit se a zavolat Johnnymu, že ho fakt nerada ruším, ale že nutně potřebuju zpátky do North Havenu.

Dokonce jsem ten mobil vzala do ruky. Nad písmenem J jsem v seznamu na moment zaváhala, nakonec jsem se posunula níž na K. Potřebuju rozptýlit. Potřebuju normálního chlapa!

„Zrovna pracuju. Ozvu se, jakmile to bude možný.“ Vzkaz v hlasové schránce. Ten hlas mi pořád ještě způsoboval lehké mrazení podél páteře.

„Ahoj. Kdybys měl čas, stav se. V jakoukoliv dobu.“ Netušila jsem, jestli se vážně objeví. Dobře si pamatuju, jak skličující bylo, když se v hlasové schránce ozval podobný vzkaz a já pak čekala celé hodiny, dvakrát dokonce dny, než zavolal zpátky, že je v pořádku. Že jsou všichni v pořádku. Nesnášela jsem jeho práci stejně tak, jak on ji miloval. Být u zásahové jednotky pro něj znamenalo prestiž, ale hlavně srdeční záležitost. Kolegové nebyli jen kolegové, byli si mnohem bližší, protože jeden druhému museli absolutně věřit. Pořád jsem se bála, že se mu něco stane. Navíc o práci prakticky nemluvil, věděla jsem jen to, co jsem zahlédla ve zprávách nebo přečetla na zpravodajských serverech, a i to bylo vždycky velmi kusé. Jejich tisková mluvčí byla skoupá na slovo. A o drtivé většině akcí se veřejnost nikdy nedozvěděla.

Možná i proto mi vlastně ani moc nevadilo, když jsem zjistila, že mě podvádí. Spadl ze mě neustálý strach. Když mě přešel počáteční vztek, zjistila jsem, že bez něj je mi líp, přestože mi chybí. Ale chvíli po rozchodu jsem dostala práci u Russoových a začalo mi být dobře.

A bylo mi čím dál lépe.

Jen se mi stýskalo po Mikeem. Což bylo naprosto špatně, protože přesně tohle jsem vůbec nepotřebovala. A stejně jsem strávila zbytek odpoledne válením se v posteli a přemýšlením o tom klukovi neklukovi. Čím dál víc jsem dumala nad tím, jaký asi byl před nehodou. Jaký bude, až se uzdraví. Pořád jsem nezdolně věřila tomu, že bude v pořádku, musí. Sice mi to bude líto, protože v ten okamžik moje práce skončí a já už ho nikdy neuvidím, ale úplně stejně jsem se na tu chvíli těšila. Byla jsem definitivně ztracená: dostal se mi pod kůži.

Měla jsem v plánu zavolat večer Peterovi a zajít s ním někam posedět, jenže nakonec jsem usnula chvíli po deváté.

Probralo mě nějaké škrábání. Klepání. Se zalepenýma očima jsem vylezla z postele a namířila si to rovnou ke dveřím. Teprve když jsem bokem zavadila o prádelník, který mi v cestě rozhodně stát neměl, uvědomila jsem si, že jsem doma, ne ve srubu. A že to klepání tedy nemá na svědomí Mike. V tu chvíli jsem byla absolutně čilá. Někdo se sem snaží dostat! Vedle skříně jsem sebrala o zeď opřenou baseballovou pálku a zalitovala, že netuším, kam jsem pohodila tašku s pepřovým sprejem. Vybavila jsem si Kevinovy tisíckrát opakované poučky o tom, jak je důležité mít obranné prostředky vždycky po ruce, a musela jsem se ušklíbnout. Ten by mě seřval, kdyby mě viděl! Potichu jsem zaklela a vydala se ke dveřím jen s pálkou. A naprosto přesně jsem trefila vrzající parketu v kuchyňské části. Ten zvuk byl v nočním tichu hodně slyšet. Tiché klepání okamžitě přestalo.

„Paige?“ ozvalo se za dveřmi pobaveně. „Nestřílej.“

Kevin. Ulevilo se mi, vzápětí jsem na něj dostala vztek, ale ještě než jsem stihla odemknout, vychladla jsem a byla ráda, že přišel. Jakmile jsem otevřela, rychlým pohybem mi sebral z ruky pálku, zamumlal, že jsem šikovná holka, a najednou jsem se ocitla u něj v náručí. Čpěla z něj whisky a cigarety – vytušila jsem, že dnešní práce byla hrozná. Když všechno proběhlo v pořádku a prakticky bez násilí, šli prostě domů, jako ostatní normální lidé. Pokud se ale něco pokazilo, šli to rozpít.

Nevyptávala jsem se. Nedal mi ani možnost. A já konečně pustila z hlavy Mikea i jeho nepředvídatelného bratra; neměla jsem čas vnímat nic jiného než tady a teď.

„Mám kocovinu,“ skuhral ráno.

„Dobře,“ rezignovala jsem. „Udělám ti kafe.“

„Chci kuřecí polívku,“ smlouval. Když jsem bydlela u něj, vždycky jsem měla v mrazáku připravených pár misek s vývarem, právě pro tyhle případy. Teď jsem měla minimrazák, do kterého se vešla tak akorát dvě hotová jídla do mikrovlnky.

„No, tak to si budeš muset napřed jít ulovit nějaký kuře,“ utahovala jsem si z něj. Zamračil se:

„Takhle po ránu jsi fakt hrozná.“

Když jsem mu ale do postele podala hrnek s kafem a jedno balení čokoládových cookies, usoudil, že to se mnou nebude tak hrozné, jak to vypadalo.

„Kde teď děláš?“ ptal se při jídle. Překvapilo mě, že se o to zajímá. Nechápal, jak mě taková práce může bavit. Vždycky tvrdil, že si váží toho, co dělám, ale on by utekl po pár hodinách, kdyby měl někomu utírat zadek. Vysvětlila jsem mu, co s Mikem je, a on se na mě nevěřícně podíval:

„Jsi s ním nonstop? To bych se jim na to vykašlal, normálně tě využívaj!“

„Mě to baví. A peníze za to mám vážně skvělý,“ bránila jsem se. Naklonil hlavu na stranu a já už tušila, že do mě vidí.

„Ty ho máš ráda. Zase. Zase sis ho pustila moc k tělu, co?“ Jen jsem trhla rameny. Zavrtěl hlavou, spíš pobaveně než odmítavě. „Jestli se mi někdy něco stane a bude ze mě mrzák, chci tebe, jasný? Jen nevím, kdo tě bude platit.“

„Dávala bych ti extra klystýr každý den,“ mrkla jsem na něj. Naoko se oklepal. Napadlo mě, že bych mohla využít jeho kontaktů. Zjistit, jak daleko je policie s řešením toho vydírání. Abych věděla, na čem jsem.

„Hele, mohl bys mi zjistit něco o jednom případu?“ zeptala jsem se. Chvilku dělal, že přemýšlí a váhá, protože oficiálně mi samozřejmě nic zjišťovat nemohl. Nakonec ale souhlasil. „Zkus se pozeptat, co je nového ohledně vydírání firmy Bavettových,“ poprosila jsem. Vzal do ruky mobil, a když hledal v seznamu někoho, komu by mohl zavolat, polohlasně si mumlal:

„Bavetta, Bavetta, to mi něco říká… Kdo je vydírá?“ Pokrčila jsem rameny.

„Konkurence, prej. Kvůli tomu nemůžu teď být tady ve městě, ale jsme s Mikem u North Havenu.“ Přikývl a pak se trochu odtáhl, protože se ozval někdo v telefonu.

„Nazdar, chlape. Můžeš pro mě něco udělat? Vzbudil jsem tě? To je dobře!“ Vesele se rozchechtal a já si představila nebožáka, který byl kvůli mně probuzen. Bylo mi ho líto.

„Zjisti mi, kdo dělá na případu vydírání Bavetty. Jak se jmenuje křestním?“ obrátil se na mě.

„Leo, nebo možná Robert,“ odpověděla jsem. Zopakoval to do telefonu a několikrát souhlasně zamručel.

„Tak jo, dej mi vědět. Díky.“ A zavěsil.

„Vytáhl jsi kvůli tomu někoho z postele?“ povzdechla jsem si.

Zavrtěl hlavou. „Spal na gauči na stanici, ta jeho ho na chvíli vyhodila z domu. Jste hrozný bytosti, vy ženský,“ ryl do mě. Namítla jsem, že v noci si na nic takového nestěžoval. Přitáhl si mě zase k sobě, oba nás přikryl a na chvíli jsem měla pocit, že je všechno jako dřív. Jen jsem ležela, užívala jsem si teplo jeho těla, jeho vůni. Škoda, že se nakonec zvedne a odejde, případně udělá něco, čím mi znovu dokáže, že rozejít se s ním byl dobrý nápad.

„Ale to jméno mi fakt něco říká,“ zamyslel se nahlas.

„Jako pracovně?“

„Ne, nikoho z nich jsem rozhodně nezastřelil,“ prohlásil cynicky. Odtáhla jsem se od něj, protože přesně tohle mi vadilo. Chápala jsem náročnost jeho práce, ale nikdy jsem nedokázala pochopit, proč o tom žertuje. Prý bych tomu rozuměla, kdybych se zúčastnila jedné jejich akce. Chlapská věc a tak. Než se mezi námi mohla rozpoutat další z řady debat na tohle téma, zazvonil mu mobil.

„To byla rychlost,“ řekl obdivně a ohlásil se. Jak poslouchal, výraz se mu měnil na ustaraný a pak se zamračil.

„No jasně, už vím,“ podotkl a nezněl spokojeně. „Jsi si jistý?“ ujišťoval se. Zase dlouho naslouchal a pak se rozloučil: „Tak mi pak dej vědět. Díky.“ Zamyšleně pozoroval mobil a pak se na mě podíval:

„Žádný případ vydírání nikdo se jménem Bavetta nenahlásil. Žádné trestní oznámení, žádné vyšetřování. Nic.“

Nerozuměla jsem tomu.

„Možná to oznámil někdo jiný? Asistentka? Právník?“ navrhovala jsem. Zavrtěl hlavou.

„Nikdo z rodiny Bavettových není v žádné policejní databázi kromě řidičáků k nalezení. Žádná jejich firma, nikdo, kdo by byl s jejich jménem spojenej. Vůbec nic.“

„Tak to možná nevyšetřuje policie, ale někdo jiný?“ Ale už jsem začínala cítit ten podivný plíživý strach a kvapem mi chladly ruce. Věděla jsem, že je něco špatně. Větřila jsem to.

„Ron tvrdil, že v rychlosti projel všechno, ale nenašel nic. Pokud by ten případ vyšetřoval někdo vládní nebo hospodářská kriminálka, stejně bychom o tom věděli.“

„Takže se žádný vydírání nekonalo?“ nechápala jsem. Proč mi Robert lhal? Proč nás odsunul mimo město?

„Možná konalo, ale rozhodně to nechtěli řešit jako normální lidi,“ zabručel Kevin.

„A jak by to chtěli řešit?“ Připadala jsem si natvrdle, ale nedocházelo mi to. Uchechtl se a letmo mě pohladil po tváři. Hned se ale zase zatvářil vážně.

„Měla by sis najít jinou práci, Paige. Odejít od nich. Nebudou úplně čistí.“

„Čistí?“ zopakovala jsem. „Myslíš jako…“

„Podívej, nikdo z nich nedostal nikdy ani pokutu za špatný parkování. Nejsou o nich žádný záznamy, a to není úplně bežný.“

„Takže protože nepřekračujou rychlost a parkujou ve vlastních garážích, jsou podezřelí?“ zeptala jsem se ironicky, ale v duchu jsem věděla, že ten zvláštní pocit, který jsem u nich měla – jsou jiní a vůbec tam nepatřím – možná měl svoje opodstatnění. A vzpomněla jsem si, jak jsem se divila, když jsem o nich na netu nenašla žádné informace kromě oficiálních webů firmy, nadace a zmínek o galerii. Už tenkrát mě to zarazilo.

„Ale oni nedělají nic protizákonného, Keve,“ zavrtěla jsem hlavou. „Mají firmy, nadaci, všechno rodinný podniky. Mike tam dělal právníka, než se mu stala ta nehoda.“ A už když jsem ta slova vypouštěla, začala mi dávat trochu jiný smysl. Rodinný podnik. Nehoda. Asi to překvapení na mně muselo být vidět, protože mi prsty konejšivě přejížděl po zádech.

„Dej výpověď. Je lepší se od nich držet dál, rozhodně. Nechci tě někde zachraňovat, jasný?“

„To je blbost,“ ušklíbla jsem se. „Myslíš, že jsou nějací…?“ Odmlčela jsem se. Vybavila jsem si Theresu, která mi připomínala mafiánskou hospodyni připravenou na všechno. Hromadu děsně tajných jednání u Bavettových doma, jejich ochranku. „Ale no tak. Mafie jako ve filmu?“

Kevin mlčel a tvářil se soucitně. A mně se před očima mihla vzpomínka na Roberta, který nutně potřeboval co nejvíc ledu. Moc ledu. Víc ledu, než mohlo být potřeba na obchodní schůzku s klienty. Hlasitě a dlouze jsem vydechla, abych se uklidnila. Znovu jsem zatřásla hlavou.

„Jen proto, že jsou italského původu?“ vyhrkla jsem. Kevin se usmál:

„Nevíš spoustu věcí, zlato. Jsou tu Číňani, Arabové, Balkánci, Rusové. Dokonce i s Japonci už jsem měl tu čest.“

„Kecáš,“ vyjekla jsem. „Fakt v New Yorku existuje mafie? Jak to? Proč s tím nikdo nic nedělá?“

„Mají dobré krytí. Firmy, přes které perou peníze. Firmy, co oficiálně dovážejí elektroniku, potraviny, dokonce kytky, ale s tím se nějak do země dostanou i nelegální věci. Dá spoustu práce je jakkoli nachytat. A je na to málo lidí.“

„Potraviny,“ zopakovala jsem po něm.

„Mají něco s potravinami, co?“ pochopil. Přikývla jsem. „A stavebnictví? Demoliční firmu?“

„Stavební,“ hlesla jsem. „Jak to víš?“

„Ideální krytí,“ řekl. „Nechceš vědět detaily,“ dodal rozhodně. A měl pravdu. Všechno najednou dávalo smysl. Všechno. Robertovo chování, velká auta, která vypadala hodně nerozbitně, bodyguardi, ohromně důležité akce, které se seběhly z ničeho nic a kvůli nimž musel nahonem odjíždět. Všechno sedělo.

Dělám pro mafii?!

Odpoledne jsem byla rozhodnutá, že zavolám Robertovi, že dávám okamžitě výpověď.

A když mi zazvonil telefon a na displeji se objevilo jeho jméno, vážně jsem se vyděsila. Totálně zmatená špionážními filmy jsem měla pocit, že určitě ví, co se tu dělo a co mi Kevin říkal, protože mám byt plný štěnic a skrytých kamer. Byla ve mně malá dušička, když jsem hovor přijala.

„Ahoj! Promiň, že tě rušíme, ale Mike s tebou chtěl mluvit a začal být protivný, tak jsem se nechal přemluvit. Nevadí?“ Zněl normálně. Byl milý.

„Jo, v pohodě,“ řekla jsem a slyšela ve sluchátku Mikeovo překvapené: Kdo to je?

„Kdo asi? Paige, ne?“ odpověděl mu Robert. V telefonu to zašramotilo a ozvalo se:

„Ahoj, Paige!“ A ve mně při tom zvuku úplně hrklo. To je přece Mikee. Ten malý Mikee… „Už přijedeš? Robert mi nechce udělat toasty s burákovým máslem! Říká, že se to na toastovej chleba nedá namazat, ale já jsem mu říkal, že ty to umíš!“

„Ahoj, Mikeu,“ usmála jsem se a chtělo se mi brečet. Chyběl mi, hrozně moc. Všechno moje zděšení a odhodlání z dopoledne bylo pryč. Protože i kdyby to byli mafiáni, uznáváme presumpci neviny, že. A Mike teď rozhodně mafián není. Kevin to taky nemohl nijak dokázat. No tak mají stavební firmu! A dovážejí z Itálie potraviny! V New Yorku žije hromada Italů, kteří milují svoje jídlo! Proboha, kdyby byli mafiáni, asi by věděli, že jsem žila s policajtem, ne? A Johnny! Už vidím, jak ho matka nechá pracovat u mafie! Nebo Sue! Ta by ho zabila!

Rázně jsem zatřásla hlavou. Volno mi evidentně jen uškodilo. Asi byla blbost se na ně ptát. No tak nemají ani jednu pokutu za rychlou jízdu nebo parkování – to je teda zločin!

„Přijedu večer, jo? Pojedu dřív,“ řekla jsem do sluchátka rozhodně. Mike to hned nadšeně tlumočil Robertovi a ten si vzal telefon.

„Neblázni, nemusíš jezdit,“ uklidňoval mě. „Stačí to až zítra, jak jsme se domluvili.“

„Já chci,“ ujistila jsem ho. Potřebovala jsem mluvit s Johnnym. Byla jsem si jistá, že mi řekne pravdu, když se ho zeptám. „A to burákový máslo buď ponoř i se sklenicí do horký vody, nebo si nahřej nůž, pak se to docela namazat dá,“ poradila jsem mu.

„Ty jsi skvělá chůva,“ řekl mi. Rozloučili jsme se.

O dvě hodiny později už jsem seděla v jednom z těch velkých černých aut vedle Johnnyho a poslouchala, jak musel natírat venkovní parapety, protože Sue už se ta tmavě zelená nelíbila.

„Hele?“ začala jsem a hrdlo se mi sevřelo úzkostí.

„Nudím tě, co? Promiň. Mám pustit rádio?“ nabídl. Zavrtěla jsem hlavou a rozhodla se jít na to zpříma.

„Jste mafiáni?“

Bylo ticho, jen motor monotónně hučel.

„Cože?“ vysoukal ze sebe po několika vteřinách a překvapeně se na mě podíval. Cítila jsem, jak rudnu, ale upřesnila jsem:

„Jsou Bavettovi mafiáni?“

Cukl mu koutek. A znovu. A pak to uvnitř něj začalo bublat a najednou se smál, řehtal se nahlas. Přišlo mi, že ten smích otřásá celým autem. Hýkl a dal pravý blinkr. Zajel do odstavného pruhu, zastavil a dlouhou dobu se hurónsky smál. Nechápavě jsem ho sledovala. Postupně se uklidňoval, utíral si slzy, které mu vytryskly. Podíval se na mě a zavrtěl hlavou:

„Jak jsi na to přišla, prosím tě?“

„No,“ pokrčila jsem rameny, „mluvila jsem s jedním člověkem, co dělá u policie, a on mě před vámi varoval.“

„Jako fakt?“ zvážněl Johnny. Přikývla jsem. „Proč?“

„Bavettovi prý nemají žádný záznam a nikdo z jejich zaměstnanců nemá ani pokutu za blbý parkování,“ pípla jsem a uvědomovala si, jak divně to zní. Johnny zaklel. To mě vyděsilo.

„Krucinál!“ Pleskl velkou dlaní do volantu. Zavrtěl hlavou a pak znovu zaklel. Tohle nebyla reakce, kterou bych čekala. Povzdechl si a podíval se na mě:

„Máme u dopravky jednoho známého. Když dostaneme pokutu, ztopí ji, abysme neměli průšvih. Pan Bavetta je na to háklivej, dva řidiče kvůli překročení rychlosti vyhodil, protože prý nestojí o žádné tahanice a nehodlá tolerovat přestupky. Proto jsme podplatili jednoho z těch kluků, co sedí v kanclu a vyřizují pokuty.“ Vypadal, že je mu trapně za to, co říká.

„Jasně, že dostáváme pokuty za parkování. Jsme v New Yorku, zatraceně! A stojí nás pěkný peníze, aby se to neřešilo oficiálně. A ty mi říkáš, že jsou kvůli tomu Bavettovi podezřelí?“ Teď zněl spíš vyděšeně. Opatrně jsem přikývla.

„Sakra!“ spráskl ruce. Podrbal se nervózně na hlavě a pak se na mě podíval: „Co teď mám jako dělat?“

„Já nevím,“ hlesla jsem, překvapená tím, co mi řekl a jak se choval. On a ostatní řidiči podpláceli policistu, aby nedostali pokutu, kvůli které by je pan Bavetta nechal vyhodit. Co by asi udělal, kdyby zjistil, že podplácejí policistu?

„Neříkej to Robertovi,“ prosil naléhavě. Zavrtěla jsem hlavou. Nic takového jsem rozhodně neměla v plánu – stačilo, že jsem se ztrapnila před Johnnym.

„Zachránilas mi krk, Paige. Díky,“ řekl a zhluboka se nadechl. „Jen musím zjistit, jak to máme dělat teď. Ještě že to nikdo nezačal řešit oficiálně! Nenapadlo by mě, že nedostatek pokut je podezřelej.“

„Mě taky ne,“ souhlasila jsem. Odteď už to vím. „Možná bych si měla taky nějakou zařídit,“ utrousila jsem nakonec a Johnny se zase rozesmál. Zařadil, dal blinkr a rozjel se.

„Johnny?“ začala jsem po chvilce jízdy znovu. Pořád mi tu něco nesedělo.

„Skoro se bojím, na co se zeptáš,“ usmál se na mě. A já se bála, co odpoví.

„To vydírání… Kdo to řeší? Policie o ničem neví.“ Přikývl. A pak potichu, ale klidně řekl:

„Najali si na to firmu. Věděla jsi, že existují firmy, který za tebe zastrašej konkurenci? Maj soukromý detektivy, co na ty zmetky vyhrabou všechnu špínu a pak jim to donesou až pod nos. A jen se sladce zeptaj, jestli ještě maj chuť navážet se do jejich klienta.“

„Aha,“ hlesla jsem. Vypadalo to, že o skutečném světě toho vím fakt málo.

„Jo, je to hustý, co? Taky jsem o tom neměl tušení. Je to hodně na hraně, ale Bavettovi aspoň šetří prachy daňovejch poplatníků, když to neřešej policajti. A taky je to mnohem rychlejší. Prachy jsou všechno… Už to bude hotový. Brzo zas budete moct domů.“

Mlčky jsem zpracovávala nové informace. A zase jsem pocítila únavu. Tohle volno bylo vážně náročné.

„Ty, hele,“ oslovil mě a zněl, jako by měl něco za lubem.

„Hm?“

„Budeš mi říkat Al Capone?“ mrkl na mě a znovu se hlasitě rozchechtal. Dotčeně jsem do něj žďuchla. „No dobře, už mlčím. Jedem za Mikem, ten už se tě určitě nemůže dočkat.“

A já na tom byla úplně stejně.

16. kapitola

Robert měl naštěstí dost soudnosti a nedovolil Mikeovi běžet mě přivítat ven. Dovedla jsem si představit, jak by to dopadlo. Silně pršelo, už zase, a na mokrém povrchu bych Mikeovo nadšené objetí rozhodně neustála.

Takže mě sejmul až v obýváku.

„Michaele!“ křikl Robert.

„To je dobrý!“ uklidňovala jsem ho a potichu, jen pro Mikeeho, dodala: „Ale kdybychom vstali, bylo by to vážně lepší.“ Souhlasně přikývl a zvedl se ze mě. Stejně radostně se pak vrhl i na Johnnyho, který nesl velkou tašku a chladicí box, obojí plné dobrot od Theresy.

„No, bezva, chlape. Tak jsme se přivítali, můžeš ze mě slézt a já dojdu dát jídlo do kuchyně, jo?“ bručel pobaveně. „Jo, v autě máš ty věci, který jsi chtěl,“ řekl Robertovi.

„Jaké věci?“ zatvářil se Robert nechápavě. Johnny po mně střelil pohledem a pomalu a důrazně zopakoval:

„Ty věci, co jsi chtěl.“

„Jo tyhle!“ dovtípil se Robert, omluvil se a odešel ven.

„A ty si někam ukliď to jídlo, já jdu pro dříví,“ navrhl Johnny mně. Přikývla jsem a zeptala se Mikeeho, který se mi zatím pokoušel rozepnout zip od kabelky a najít v ní něco zajímavého, jestli mi pomůže. Souhlasil s takovou radostí, že mě to až dojalo.

„Tak co jste dělali, když jsem tu nebyla?“ zajímala jsem se a plnila mrazák.

„Koukali jsme na baseball a na formule a pak na wrestling!“ hlásil dychtivě.

„Na wrestling?“ divila jsem se. Přikývl.

„Pánové tam do sebe bouchali a pak se plácali židlema!“ vyprávěl. „Takhle!“ Popadl do ruky jednu z židlí a chystal se ji zvednout nad hlavu. Naštěstí se mu zasekla pod stolem a já ho stihla vzít za ruce dřív, než mi stačil wrestling předvést na vlastní kůži.

„To je dobrý, to je dobrý!“ tišila jsem ho. „Já vím, jak vypadá wrestling, vážně!“ Budu si muset s jeho bratrem promluvit o nevhodnosti sledování některých sportů.

„A zahrajeme si ho někdy?“ zeptal se Mikee.

„Rozhodně ne.“ Když jsem uviděla jeho protažený obličej, snažila jsem se zákaz trochu zmírnit: „Dovedeš si představit, že bys mě praštil židlí? Mě by to moc bolelo.“

„Ale ty pány to nebolelo,“ namítl.

„Ti pánové jsou třikrát větší než já,“ nedala jsem se. „Jsou větší než Johnny!“ Bylo vidět, že představa někoho, kdo je ještě větší než náš společný kamarád, ho okouzlila. Vzpažil ruce, aby mi ukázal, jak moc velcí pánové v televizi jsou, a přitom se mu podařilo praštit do lustru.

Tohle mi chybělo. Moc.

Ti dva se nevraceli podezřele dlouho. Trochu jsem se bála, co přesně s sebou Johnny přepravoval a proč se tvářil tak tajnůstkářsky. Jestli mi přivezl dalšího příbuzného na hlídání, dám výpověď! V obýváku jsem se nenápadně přitočila k oknu a podívala se k autu. Seděli uvnitř, oba. Vypadali, že něco řeší. Na střeše auta byl přichystaný koš s dřívím do krbu. A přestože se cestou sem Johnnymu podařilo mě naprosto uklidnit a jeho vtípky ohledně mafie mě přesvědčily o tom, že je to celé blbost a Kevin se prostě spletl nebo si z něj kolega udělal legraci, protože ho vzbudil, teď bych za ně ruku do ohně nedala.

„Paige?“ ozvalo se za mnou huhňavě. Otočila jsem se a uviděla Mikea s otevřeným kyblíkem zmrzliny v jedné ruce, lžící v druhé ruce a pusou plnou té pochoutky. Ruku se lžící měl přisknutou na čele. „Bolí mě hlava!“

„Protože ti teď zmrzne mozek,“ ušklíbla jsem se. Ne. Tohle rozhodně není mafián.

„Já nechci, aby mi zmrznul mozek!“ kníkl nešťastně. Sebrala jsem mu zmrzlinu, a když podruhé zakňoural, že nechce mít nic zmrzlého, vyrobila jsem mu něco jako turban ze své mikiny.

„Lepší?“ Spokojeně přikývl.

„Teď mi dáš tu zmrzku?“ smlouval. Zavrtěla jsem hlavou. „Ach jo,“ založil si ruce na prsou. Neudržela jsem se, došla k němu a objala ho.

„Mně se stýskalo,“ zamumlal mi do ramene.

„Jo. Mně taky,“ souhlasila jsem.

„Já tě mám rád,“ dodal po chvilce. Stiskla jsem ho pevněji a snažilase nebýt dojatá, ale marně. Znovu mi blesklo hlavou, že až se uzdraví, asi mě to dočasně zničí. Přestože to vlastně bude důvod k oslavě.

„Já tebe taky,“ zašeptala jsem nakonec.

Důvěrnou chvilku nám překazili ti dva, když se vrátili z auta.

„Ale, co to tu provádíte?“ zahlaholil Johnny vesele, když nás uviděl.

„My se máme rádi!“ oznámil mu Mikee a zněl nepřátelsky. Překvapeně jsem zvedla hlavu. Mračil se na Johnnyho a jeho objetí začínalo být trochu bolestivé.

„To je dobře,“ přikývl Johnny. „Já vás mám taky rád! Můžu k vám?“ Roztáhl ruce, že nás oba popadne do své velké náruče, ale Mike prudce ukročil do strany a odtáhl mě tak o kousek dál.

„Ne!“ řekl trucovitě. „Moje Paige!“

„To je v pořádku, Mikee,“ uklidňovala jsem ho. „Johnnymu se po tobě taky stýskalo, víš?“ Na chvilku se Mikeovi v obličeji objevil zase ten zlostný výraz, který měl, když jsem po něm chtěla, aby se převlékl.

„Michaele?“ ozval se Robert klidně, ale výhrůžný podtón v jeho hlase nešel přeslechnout. „Pusť Paige.“

„Ne!“

Viděla jsem pohled, který Robert věnoval Johnnymu. Přišlo mi, že se na něčem domlouvají. Nelíbilo se mi to.

„Bežte ještě na chvíli ven,“ řekla jsem. „Budeme v pohodě,“ dodala jsem, když se Robert nadechl, aby něco odpověděl. Nechtělo se jim, ale poslechli. Když se za nimi zavřely dveře, Mikeovo sevření povolilo.

„Co to děláš, Mikee?“ zvedla jsem k němu hlavu. Tvářil se trucovitě a mlčel. Díval se do země. „Proč jsi na ně byl ošklivý?“

„Já nezlobím,“ řekl opatrně.

„Já vím, že nezlobíš. Ale teď to tak skoro vypadalo. Nemůžeš na ně být takový, vždyť se o nás starají.“

„Já nechci, abys někam jela,“ fňukl a konečně se na mě podíval. Usmála jsem se.

„Nikam nepojedu. Budeme tu spolu, neboj. Ale slib mi, že už nebudeš takhle ošklivý, ano? Žádný zlobení!“

„Hm,“ broukl. A když jsem navrhla, že se převleču do jiných kalhot a dáme se do vaření, konečně mě pustil. Posadil se ke stolu a hlídal každý můj pohyb, ale když jsem došla pro Roberta a Johnnyho, tvářil se už zase úplně normálně.

„Co to bylo?“ zeptal se potichu Robert, když si přišel do lednice pro kolu. Jen jsem trhla ramenem a pokračovala ve výrobě něčeho, co mohlo být čínou stejně dobře jako omáčkou k těstovinám.

„Dělá to často?“ Zavrtěla jsem hlavou. Mike právě bublal brčkem v hrníčku s mlékem.

„Jen jednou se zasekl, když chtěl jít krmit kachny a já vyžadovala, aby se převlékl. Ale takhle se ještě nechoval. Teď už je zas v pohodě, nevím, co to bylo.“

„Jestli se to bude opakovat, musíš mi to okamžitě říct. Možná mu budeme muset znovu dávat ty tlumicí léky,“ přemýšlel Robert nahlas. Nechtěla jsem do Mikea cpát něco, co nebylo nezbytně nutné.

„Možná jsi ho neměl nechat dívat se na wrestling,“ neodpustila jsem si rýpnutí. Chvilku mě s přimhouřenýma očima mlčky pozoroval, až jsem to nevydržela a uhnula pohledem. Asi už jsem byla moc drzá. Měla bych začít přemýšlet, než něco vypustím z pusy. Začínající dusno v kuchyni zachránil Johnny. Přišoural se, nakoukl mi přes rameno na vařič a začichal.

„No nazdar,“ hlesl pak. „Nechceš jet domů už teď se mnou, šéfe?“

Žďuchla jsem ho loktem do břicha. Rozesmál se a pokračoval:

„Chceš mě otrávit, co? Takovýhle věci Al Capone jíst nebude!“ Stoprocentně jsem zrudla. Netušila jsem, proč to vytahuje před Robertem – myslela jsem, že se bude snažit tu úplatkářskou aféru ututlat, ale on klidně spustí o Caponeovi!

„Al Capone?“ zvedl Robert obočí. Mlčela jsem.

„Tomu bys nerozuměl,“ zazubil se na něj Johnny a vesele zase odkráčel pryč. „Tak se tu mějte!“

„Pozdravuj Sue!“ křikla jsem za ním. Na jednu stranu jsem byla ráda, že tu nebude, aby mohl svými řečičkami zas provokovat, na druhou stranu by bylo večer o zábavu postaráno.

„Někdy si připadám vážně mimo,“ pronesl polohlasně Robert a šel se usadit na pohovku. Oddechla jsem si.

Když jsem uspala Mikeeho, sešla jsem dolů a čekala, že najdu Roberta u televize nebo notebooku. Místo toho otevíral láhev vína. Zarazila jsem se na posledním schodě.

„Dáš si?“ zeptal se jakoby nic. Zmátl mě. Netušila jsem, proč mě zve na víno.

„Chceš mě opít,“ konstatovala jsem. „Už zase.“

Rozesmál se a zavrtěl hlavou:

„Kdepak. Chci tě naučit vychutnávat si dobré italské víno. Tohle je vážně dobré. Skvělý ročník. Silné, ale hebké. Budeš nadšená.“

Zatřepala jsem hlavou. Znělo to skoro lascivně.

„Silné, ale hebké? To víno mě děsí.“ Neodpověděl, místo toho vytáhl špunt a prakticky hned se ke mně donesla příjemná vůně. Došla jsem blíž a zhluboka se nadechla.

„To je jak brusinky,“ řekla jsem překvapeně. Pořád mlčel, nalil do dvou sklenic a jednu mi podal.

„Ale brusinková šťáva to rozhodně není,“ odpověděl. „Posaď se, já ani víno ti nic neprovedeme.“

„Jsem velká holka a nebojím se,“ ujistila jsem ho. A možná trochu i sebe. Protože to, že se mě snažil z nějakého důvodu uklidnit, mě trochu děsilo.

„Užila sis volno? Měla jsi tam ještě zůstat, odpočinout si.“

„Odpočala jsem si, vážně. Vlastně jsem se docela nudila,“ přiznala jsem. Tedy, nudila jsem se chvíli. Opatrně jsem se napila vína a překvapilo mě, jak dobře chutná. Zase. Fajn. Vínu rozumí.

„Nudila? Nebyla jsi nikde venku? Pobavit se?“

„Ne, nikam se mi nechtělo. Prostě jsem dospávala spánkový deficit.“

„Tys nevystrčila nos z bytu?“ usmál se nevěřícně. Nevěděla jsem, co odpovědět. Nechtělo se mi svěřovat se s tím, že jsem zavolala zadanému expříteli a užívala si s ním. A vlastně se mi nechtělo o Kevinovi mluvit vůbec. Proč? Protože je u policie a protože je podezíravý a protože mi nasadil brouka do hlavy? Sama sobě jsem nedovedla odpovědět. Jen jsem věděla, že Robertovi se o Kevinovi zmínit nechci.

„Vážně mi to vyhovovalo,“ pokrčila jsem nakonec rameny.

„Neměla by ses na Mikea tolik vázat,“ řekl najednou. Ztuhla jsem. Věděla jsem, že to přeháním – já to věděla. Jen jsem netušila, že je to tak moc vidět. Mělo mi to být jasné, vím přece, že Robert není hlupák.

„Dělám to vždycky,“ hlesla jsem nakonec. „Nedokážu se o pacienty nezajímat. Být neosobní.“

„Já vím,“ souhlasil. „Russo to říkal. Mně jde jen o to, aby se to nějak nezkazilo.“ Nejdřív jsem netušila, co myslí tím nezkazilo. Nic se nekazilo, spíš naopak. Každý den s Mikem mi přišel lepší a lepší. Pak mi to docvaklo.

„Já… nechci, aby sis myslel, že mu chci nějak…,“ koktala jsem vyděšeně. „Nikdy bych neudělala nic, co by mu –“

„Já vím,“ přerušil mě. „Spíš mi jde o tebe. On se uzdraví, Paige. Věřím tomu, že jo. Sice mu to trvá déle, než jsme čekali, ale on se uzdraví.“

„Jo,“ zamumlala jsem.

„Nebude stejný,“ řekl.

„Já vím. Budu v pohodě,“ ujistila jsem ho. I sebe. Pokusila jsem se o to. Chvíli jsme oba mlčeli. Těsně před tím, než to začalo být trapné, Robert kývl bradou k televizi.

„Máš ráda horory? Dvacet osm dní poté je vážně povedený.“

„Nevadí mi,“ přikývla jsem, vděčná, že ta divná konverzace je u konce. Robert pustil zvuk a já se pořádně napila vína. Horor mě vůbec nebavil, ve skutečnosti tenhle žánr nesnáším. Přijde mi to moc málo děsivé a zároveň moc málo vtipné – prostě filmy na nic. Ale mlčela jsem. Měla jsem v plánu hezky se opít a jít spát.

Jenže když začal Robertovi v půl jedenácté zvonit mobil, z příjemné otupělosti jsem se probrala.

„Nechci to slyšet!“ řekl výhružně do telefonu hned, jak zjistil, kdo mu volá. Neslyšela jsem ten druhý hlas, měl hovor moc potichu, ale na tváři se mu v namodralém světle televize objevil tvrdý výraz.

Ten druhý Robert byl zpět.

„Tak dělej, zatraceně!“ zaklel a ukončil hovor. Podíval se na nedopité víno a pak na mě.

„Já vím. Musíš odjet,“ ušklíbla jsem se a představila si, co bude ráno dělat Mikee, až zjistí, že mu v noci bratr zase zmizel. „To je překvápko!“ dodala jsem jízlivě. Zhluboka se nadechl.

„To je dobrý, nic neříkej. Chápu, že v noci je ve stavebnictví nejvíc práce. Ne, vlastně v nadaci, že? Nebo je to expresní zásilka potravin?“ Byla jsem opilá a věděla jsem to. Měla jsem mlčet, ale nedokázala jsem přestat. „Fakt jste divní. Divná rodina. Divnej spolek. Nechci nic vědět. Nechci. Prostě odjeď. A možná bude lepší, když se příště ukážeš jen na hodinku na zdvořilostní návštěvu, co? Při ní se snad nestane, že bys musel odjet.“

„Paige.“ Zněl varovně.

„Ne, dobrý. Už mlčím. Mimochodem, jak dlouho tu ještě budu, co? Asi nevíš, že. A asi mi řekneš, že to děláš kvůli Mikeovi. Jasně.“

„Paige!“ Postavil se. Vztekle jsem vypila poslední dva loky a sklenici postavila trochu nekoordinovaně na stůl.

„Už mizím. Užij si byznys!“ Postavila jsem se a pekelně se soustředila na to, abych udržela rovnováhu. Zatracené víno! Zatracený Robert! Zatracená mafie a Kevin a všechny matky! Pitomej život! Zakopla jsem dva kroky od křesla. Natáhla jsem ruce před sebe ve snaze zbrzdit pád, ale Robert mě stihl chytit za pravou paži, a tak jsem klopýtla obloukem a v podstatě se mu zřítila do náruče.

„Nech mě!“ vyjekla jsem vztekle. Byl blízko, moc blízko. Chvíli jsem zmateně sledovala jeho rty a byla si stoprocentně jistá, že mě políbí. Nebo já jeho. A že i když ho právě teď nesnáším, bude to vážně skvělé.

Nestalo se to. Možná až příliš hrubě mě otočil zády k sobě, popostrčil mě ke schodišti a položil mi ruku na zábradlí.

„Neměla bys dráždit hada bosou nohou, Paige,“ uslyšela jsem za sebou. Pohrdavě jsem si odfrkla a vydala se do patra.

Ještě jsem byla vzhůru, když jsem venku uslyšela auto. Aspoň že mi tu nechá to naše. Slyšela jsem, jak jde po schodech nahoru, nejspíš podívat se na Mikea. Naštvaně jsem zafuněla. Přestože mě dokázal vytočit, pak se prostě došel podívat na bráchu – zase jsem se na něj nedokázala zlobit tolik, jak bych chtěla. Pak se otevřely dveře u mě. Zavřela jsem oči. A otevřela je, až když jsem uslyšela, že nasedl do auta a odjel.

17. kapitola

Spala jsem jako dřevo. Kombinace cesty autem, vína a následného vzteku a výčitek kvůli mému rýpavému proslovu mě utahala natolik, že jsem neslyšela, když Mikee vstal a šel do koupelny. Ani že sešel ze schodů dolů.

Nešťastný brekot a volání po Robertovi jsem ale vnímala dobře. I to, že otevřel venkovní dveře – chtěl ho jít hledat ven. Já nás na noc zamykala, odjíždějícího Roberta to zjevně nenapadlo.

Ještě nikdy jsem nebyla tak rychle probuzená. A nikdy jsem neseběhla schody tak svižně.

„Mikeu!“ Bosa jsem vyběhla na studený beton a chňapla po něm. Nečekal to, vyděšeně se rozhlížel kolem, jestli někde neuvidí Roberta, takže se mi podařilo dotáhnout ho zpátky dovnitř dřív, než se začal bránit.

„Paige!“ vyjekl radostně, když se otočil. Kolem očí měl zarudlé fleky od pláče a z levé nosní dírky mu lezla nudle.

„Už nikdy nesmíš jít ven beze mě, jasný?“ zamračila jsem se. Pevně semkl rty a chvíli mě pozoroval. A pak spustil nanovo.

„Kde je Robbie?“

Houpačka mých emocí se zase dostala na druhou stranu. Toho chlapa jsem nesnášela!

„Musel v noci odjet kvůli práci, Mikeu. Mrzí mě to, ale zase za námi přijede.“ Snad. Pokud jsem ho svými řečmi nevytočila tak, že se tu už neukáže. Ale to by Mikeovi přece neudělal.

„Ale já ho chci!“ zakřičel Mike a v záchvatu vzteklého pláče se celý propnul. Pevně sevřel ruce v pěst a v jakési křeči zvrátil hlavu dozadu. Zůstali jsme mezi předsíňkou a obývákem, on vztekle křičel Robertovo jméno a já nevěděla, jestli mu mám pustit předloktí, nebo se mu klidit z cesty.

Protože právě teď jsem uvěřila, že mohl napadnout ošetřovatelku. V podstatě nechtěl; v tenhle okamžik stačilo, aby se vztekle ohnal, a srazil by mě k zemi. Možná bych cestou trefila ještě polici s knihami. A rozhodně by to bolelo. Nebyla šance, že by se mi ho podařilo znehybnit a počkat, až se uklidní. Byl větší, měl velkou sílu i normálně. Teď, při takovémhle záchvatu vzteku, jsem proti němu byla slabá.

„Mikee?“ kníkla jsem nešťastně. Nechtěla jsem, aby mi ublížil. Ne proto, že mi hrozily boule nebo modřiny, možná něco trochu horšího. Nechtěla jsem to kvůli němu, protože až ho ta zuřivost přejde, mohl by být nešťastný z toho, co by se stalo.

Křik se změnil. Už to nebylo RobbieRobbieRobbieRobbie, teď už to nebylo žádné slovo. Jen řev. Zvedl si pěsti ke spánkům a sklonil hlavu. Pak přešel zpátky do pláče a začal se kolébat dopředu a dozadu. Do krve se mi navalila další várka adrenalinu a já ho popadla za dlaně a snažila se ho donutit, aby se na mě podíval.

„Bolí tě něco? Mikeu? Bolí tě hlava?“ vyhrkla jsem. Když neodpovídal, chytila jsem ho za bradu a násilím mu zvedla hlavu. „Podívej se na mě. Bolí tě hlava?“

„Ne,“ vzlykl.

„Tak proč si ji držíš, Mikee?“ nechápala jsem.

„Já nevím,“ zahuhlal s plným nosem.

Hlavou mi bleskla jediná věc. Vrací se zpět. A hned potom mě napadlo, že se možná pletu, protože nevím, jak probíhaly jeho vzteklé záchvaty předtím. Jenže tohle nebyl ten Mike, na kterého jsem si zvykla. Vzpomněla jsem si na psychiatričku s řeckým jménem.

„Neměli bychom koupit nějaké akcie? Nebo prodat?“ vyhrkla jsem tázavě. Přestal vzlykat. Na malou chvíli bylo ticho a ve mně se všechno sevřelo napětím a očekáváním. Mohl zvednout hlavu a říct, že neví, jak si zrovna teď stojí jejich akcie na burze. Nebo že tomu nerozumí, protože je právník.

„Kdy přijede Robbie?“ ozvalo se huhňavě. Dobře. Dovedla jsem si představit, že celý tenhle stres a vztek a všechno okolo ho mohly popostrčit k tomu, aby se vzpamatoval a probral. Nestalo se to. Ale stejně jsem se chystala zavolat doktoru Stakesovi, protože na něj jsem měla přímé číslo. Teď však bylo potřeba vyřešit zádrhel s Robertem, aby se celá situace neopakovala. Dotáhla jsem Mikea do obýváku a z krabice vytáhla pár papírových kapesníků, abych mu mohla utřít nos.

„Později Robbiemu zavoláme, ano?“ A zabijeme ho po telefonu! „Nejdřív si dáme snídani.“ I když, možná by bylo dobré mu zavolat hned teď. Třeba se nám podaří ho vzbudit. To by si rozhodně zasloužil.

„Já nechci snídani, já chci Robbieho,“ nedal se Mike. Už nebrečel, jen pofňukával. A bylo to ještě šílenější než pláč. Už jsem byla rozhodnutá jít do patra pro mobil, abychom bratrovi opravdu zavolali, ale pak mi došlo, že mám pořád ještě eso v rukávu. Vlastně ve skříni.

„Mikeu!“ vyhrkla jsem nadšeně. Se zájmem se na mě podíval. Velký, opuchlý, flekatý, ubrečený muž. „Když mi slíbíš, že už kvůli Robbiemu nebudeš brečet, dostaneš dárek!“

„Dárek?“ zopakoval, jako by si nebyl jistý, že slyšel správně.

„Dárek,“ přikývla jsem. „Ale musíš mi slíbit, že nebudeš takhle zlobit. Já vím, že je ti líto, že Robert odjel. Ale on musí pracovat, to přece víš, viď?“

„Jo.“

„Bezva. Někdy musí pracovat i v noci a neví to dopředu. Budeme se muset smířit s tím, že občas odjede, když spinkáme. A nebudeme kvůli tomu brečet, jo?“ Já teda rozhodně nebudu.

„Robbie pak přijede?“ zjišťoval Mike.

„Až bude mít po práci, přijede,“ slíbila jsem.

„Tak já chci dárek,“ rozhodl se. A usmál se tak mile, že jsem si říkala, jestli se mi předešlá scéna jen nezdála.

Vyšli jsme nahoru do mého pokoje a já mu nakázala, aby zůstal stát u postele a zavřel oči. Poslušně se zarazil, ale pořád mě pozoroval.

„No tak, Mikeu. Zavři oči, ať je to překvapení,“ pobídla jsem ho. Chvíli zvedal obočí a mrkal na mě.

„Mám je zavřetý?“ ptal se. Nechápavě jsem zavrtěla hlavou. Zamračil se, nakrčil nos a mrknul. „A teď?“

„Mikeu, ty neumíš zavřít oči?“ zeptala jsem se pobaveně.

„Asi ne,“ přiznal. Musela jsem se smát:

„Tak se otoč, jinak by to nebylo překvapení,“ navrhla jsem. Poslechl a já sáhla pod trička a vytáhla tašku z obchodu. Pyžamo nebylo zabalené, nepočítala jsem s tím, že mu ho dám tady, ale měla jsem pocit, že mu stejně udělám radost. Vrátila jsem se k němu a připravila si tašku před sebe. „Můžeš.“

Otočil se zpátky a podíval se na igelitku s logem supermarketu.

„Co to je?“ divil se.

„Otevři to a uvidíš,“ podala jsem mu ji. Zvědavě nakoukl dovnitř a v tu chvíli jsem věděla, že potěšit velkého malého muže je vlastně velmi jednoduché.

„To je Spiderman!“ zaječel nadšením tak hlasitě, že jsem sebou trhla.

„No jasně,“ usmívala jsem se. Nedočkavě vyndal pyžamo zabalené v průhledném plastovém obalu a pokoušel se sáček roztrhnout. Musela jsem mu pomoct, ale během chvíle už měl vytažené triko a natahoval si ho přes hlavu.

„Ale vždyť už na sobě jedno pyžamo máš,“ brzdila jsem ho.

„To nevadí!“ nedal se, a přestože to šlo ztěžka, triko si na tenkou bavlněnou mikinu na spaní natáhl.

„To je Spiderman!“ ukazoval pyšně. Kraťasy měly jen vzor pavučiny, žádný obrázek, ale i tak hlásil, že jsou úplně stejné, jaké má Spiderman. Byl nadšený, zářil radostí a víc než kdy dřív vypadal jako malý kluk. Vlasy mu poporostly a sahaly mu po obočí. Z fotek u nich doma jsem věděla, že býval ostříhaný hodně nakrátko, ale takhle se mi líbil víc. Události, které se přihodily před pár minutami, byly zapomenuty. Naprosto. Ani stopa po vzteku nebo agresi – byl to prostě Mikee.

I tak jsem chtěla zavolat doktoru Stakesovi a zeptat se, jestli by nebylo dobré přijet. Podařilo se mi Mikea vylákat na snídani, ale musela jsem ustoupit a nechat ho vzít si vršek od pyžama jako tričko. Když se cpal kuličkami, našla jsem v peněžence vizitku neurologa z North Havenu a vytočila číslo. Doufala jsem, že to není spáč nebo nemá zrovna po noční. Naštěstí zněl čile.

„Dobrý den, omlouvám se, že vás ruším tak brzo. Volám ohledně Michaela Bavetty, se kterým jsme u vás byli na vyšetření a…“

„Slečna Adamsová?“ zeptal se se zájmem. Dobře, ten chlap měl výbornou paměť. U neurologa rozhodně užitečné. „Je Michael v pořádku?“

„No, na to jsem se chtěla zeptat já vás,“ přiznala jsem. Vylíčila jsem mu ranní scénu, snažila jsem se popsat ji objektivně a nezaujatě, ale poznal, že mě Mike vyděsil.

„Nemyslím, že by to bylo způsobeno nějakými patologickými změnami. Určitě ho můžeme zkontrolovat, podívám se na něj, jestli sem přijedete. A ještě zjistím, jestli je tu i doktorka Leventisová, i když nemyslím, že by byla někde pryč. Vydržíte chvilku?“

Vydržela jsem. A přemýšlela jsem, jestli za tenhle nadšený přístup a prakticky okamžité přijetí vděčím tomu, že Michael je zajímavý pacient, nebo tomu, že peníze pro Bavettovic rodinu nejsou problém. Skoro bych se vsadila, že kdyby šlo o mě, byla bych odkázána na pohotovost tak, jako se nám to stalo, když jsme přijeli s boulí na čele.

Psychiatrička byla v práci a slíbila, že se na Mikea podívá. Stačilo se jen sbalit a vyrazit na výlet do nemocnice.

Po poledni už jsme zase byli na cestě zpátky. Michael všem v nemocnici nadšeně ukazoval tričko a doktorka u něj zabodovala, protože přiznala, že by chtěla taky takové. Ani ona, ani Stakes nezjistili, že by bylo něco jinak. Na testy reagoval stejně, na CT nebylo vidět nic nenormálního. Mikee byl zdravý dospělý muž s duší zdravého malého kluka. Pokud by se záchvaty zuřivosti opakovaly nebo se Mike začal chovat jinak, určitě se mám hned ozvat. Klidně v noci. Díky péči těch dvou lékařů jsem přestala mít pocit, že jsem hysterka a plaším zbytečně.

A navíc jsem zapomněla na to, že svého šéfa jsem v noci v podstatě poslala do háje. Jenže když Mike cestou domů usnul, najednou jsem měla klid na přemýšlení a došlo mi, že jsem to možná naprosto podělala. Něco jiného je hádat se s jejich matkou, která je prostě nesnesitelná, a něco jiného je provokovat samotného Roberta. Ještě takovýma kecama! Kam jsem dala hlavu? Po několika mílích usilovného přemýšlení, kvůli nimž jsem přejela odbočku k jezeru, jsem se rozhodla, že mu nezavolám. Jednak bych se musela omlouvat – a já se nechtěla omlouvat. Cítila jsem se provinile, ale za vším jsem si stála. A taky bych mu pravděpodobně musela říct o ranním incidentu a on by zase přišel s tím, že musíme Mikeovi nasadit léky na uklidnění, co měl předtím. Přestože Leventisová ani Stakes nic takového nenařídili.

Odpoledne nepršelo, takže jsme vyběhli ven. A hráli si na piráty, což spočívalo v tom, že Mike se mě snažil přizabít klackem a já se mu pokoušela vysvětlit, že mě nebaví být zabíjená a válet se po vlhké zemi.

„Musíš, Paige! Já jsem tě umřel! Jsi umřetá!“ hulákal na mě a s bojovým pokřikem a hlasitým napodobováním zvuků výbuchu po mně házel šišky.

„Mě nebaví být umřetá! Teď chci být kapitánem já!“

„Ne! Holky nejsou kapitánem!“ rozhodl, a byla jsem nahraná. K návratu do chaty se dal přemluvit jen pod podmínkou, že druhý den budeme hledat ztracený pirátský poklad. Vidina nočního výletu kamsi do lesa mi nedělala úplně dobře, ale když jsem si představila, jakou bude mít radost, až najde pytlík bonbonů zakrytý větvemi, bylo mi jasné, že se tam vydám.

Po koupání jsem udělala další ústupek a nechala ho spát v novém pyžamu, přestože měl triko celý den na sobě. Znamenalo to, že budu muset pořádně přiložit do krbu, aby srub do rána moc nevychladl. Jeho spokojený výraz, když jsme si popřáli dobrou noc a on se zavrtal do peřin, za to stál.

Když mi před desátou večer začal zvonit mobil, naskočila mi husí kůže. Sáhla jsem po něm – Kevinův hlas mě zase uklidnil. Čekala jsem, že se Robert rozhodl si se mnou promluvit – tohle byla doba, kdy se ozýval – ale zřejmě jsem pro dnešek ze všeho vyvázla živá a neseřvaná.

„Copak bys potřeboval?“ zeptala jsem se vesele. Možná se zeptá, jestli jsem ještě doma. Nebo bude potřebovat něco od bratra, kterému se nedařilo dovolat. Neměl jiný důvod pro to, aby mi telefonoval.

„Kde jsi, Paige?“ Žádné lichotky, žádné veselé klábosení.

„Nejsem ve městě,“ odpověděla jsem.

„Jsi s tím chlápkem?“ zjišťoval.

„Jo. Jsem v práci,“ poopravila jsem ho, protože jsem tu nebyla s žádným chlápkem. Chvilku mlčel a pak potichu zaklel.

„Možná by tě zajímalo, že nad ránem se našla těla dvou Rusů,“ řekl potom. Nevěděla jsem, proč mi to říká. Jediný důvod by byl, že by se mě to nějak týkalo.

„Kde?“ hlesla jsem. Jen ne u mě doma. Nebo u bratra doma. U nikoho, koho znám. Prosím!

„Před jednou ruskou restaurací v Queensu.“ Daleko ode mě. Úplně mimo. Ulevilo se mi.

„A proč mi to říkáš?“ nechápala jsem. Dlouho bylo ticho. Nakonec se nervózně uchechtl a přiznal:

„Já ani nevím. Kriminálka to vyšetřuje, ještě se nic neví. Jenže…“

„Co jenže, Keve?“

„Byli mučeni. Někdo jim odřezával články prstů. Postupně. Pravděpodobně jim ty ruce ledovali, aby tolik nekrváceli. Pak je zastřelili. A ta restaurace patří podnikateli, který je podezřelý z napojení na moskevské podsvětí.“

Ještě dvě nebo tři vteřiny jsem zprávu zpracovávala. Bylo mi těch mužů líto. Bylo mi líto jejich rodin a netušila jsem, proč by je někdo – Led. Hodně ledu. Robert si ho z kuchyně odnášel tolik, že jsem se na to ptala Theresy.

Ne, Paige. Teď už regulérně blbneš. Že nemají žádné záznamy, je přece dobře. A že nemají pokuty, to ti Johnny vysvětlil. Tak se uklidni. Navíc – co je komu do Rusů?

„Takže?“ řekla jsem, ale neznělo to tak ledabyle, jak jsem chtěla.

„Takže to vypadá jako výhrůžka. Prý. Uvidíme. Chtěl bych, abys odjela. Abys dala výpověď.“ Tentokrát jsem se zhluboka nadechla já.

„Kevine, jsem tu s malým klukem. V podstatě. Nikde žádní Rusové. Nemusíš se bát.“

„Já se ale nebojím Rusů,“ prohlásil jízlivě a v duchu jsem viděla, jak se u toho ušklíbl. Chtěla jsem něco namítnout, cokoliv, ale vlastně jsem nedokázala vymyslet žádný argument na obranu Bavettových, který už bych mu neřekla. A pak mi ve sluchátku pípl druhý hovor.

„Vydrž,“ zamumlala jsem a podívala se na displej. Robert.

Bezva.

„Kevine, musím končit. Nemusíš se o mě bát, jsem v pohodě, vážně. Kdyby se něco dělo, ozvu se ti, jo?“ Nedala jsem mu šanci cokoliv říct a přijala druhý hovor. A chvíli jsem přemýšlela, jak začít. Robert to vyřešil za mě.

„Ty se mnou nemluvíš?“ zeptal se a zněl překvapeně.

„Ne, teda ano, mluvím.“ Zatřásla jsem hlavou ve snaze zahnat pryč ty věci o mrtvých Rusech, abych se mohla soustředit jen na rozhovor.

„Jste v pořádku?“ zeptal se. Tak, jako se ptal vždycky. Mluvil stručně, žádný veselý tón. Pořád to byl tamten Robert.

„Jo,“ odpověděla jsem. „Mike byl ráno hodně naštvaný, ale už je v pohodě,“ dodala jsem. A myslela na Rusy a hodně ledu.

„Ono se to srovná,“ podotkl Robert a zněl, jako kdyby o tom byl vážně přesvědčený. „Zkusím se zítra ozvat dřív, abych mu to řekl sám.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem. Bylo to divné. On byl divný. Já se cítila divně. Ale aspoň na mě neječel.

A představy ruky bez prstů, zabořené do ledu, se mi pořád vracely. Zatraceně!

„Roberte?“ začala jsem potichu.

„Ano?“

„Kam jsi jel v noci?“ Potřebovala jsem to vědět. Potřebovala jsem slyšet nějaký uvěřitelný důvod pro noční dvouhodinovou cestu, která nemohla počkat do rána.

„To je osobní,“ odsekl po chvilce ticha. Taky odpověď.

„Omlouvám se,“ zamumlala jsem a chtěla mu popřát dobrou noc.

„Ne, promiň,“ ozvalo se v telefonu. Najednou zněl unaveně. „Moje bývalá přítelkyně občas mívá pocit, že se ke mně chce vrátit. Že ji vlastně chci a ona to ví líp než já. Většinou to řeší telefonicky, ale včera se rozhodla nastěhovat zpátky do mého bytu. Dorazila před půlnocí s několika kufry a odmítala se hnout od mých dveří. Vrátný volal Johnnymu, ten volal mně a všichni tři jsme kvůli ní měli rušnou noc. Do postele jsem se dostal až nad ránem.“

„Aha,“ broukla jsem. Takovou odpověď jsem nečekala. Zněla… neuvěřitelně? Věrohodně? V noci byl někde venku s Johnnym. A někdo v noci mučil ruské mafiány. A potřeboval led.

„Tak nějak,“ souhlasil. Rozloučil se, slíbil, že zavolá, a zavěsil.

A já se bála a zároveň jsem se snažila nemyslet na to, neřešit to, neděsit se, nevyvozovat unáhlené závěry.

Nic nevím. A nic mi do toho není. Nejsou důkazy. Nejsou svědci. Nikdo nebyl obviněn, odsouzen. Nic se neděje.

Mafiány bych přece poznala, ne?

Ale ještě za hodinu, když jsem pár kroků od srubu zahrabávala bonbony, se mi třásly ruce. A měla jsem pocit, že už se Robertovi nedokážu podívat do očí a nemyslet na to možná.

18. kapitola

Zdálo se mi, že mě někdo drží a já nemůžu dýchat. Ten někdo voněl známou vůní, kterou jsem ale nedokázala k nikomu přiřadit, a já byla vystrašená, opravdu moc. Viděla jsem, jak mi přes urputnou snahu vysvobodit se pevně drží ruku a někdo ji zasypává ledem.

Probrala jsem se a srdce mi vyděšeně bušilo. Tlak na mých žebrech nepřestával. A tu vůni jsem cítila pořád.

Málem jsem se v té tmě zbláznila děsem. Ztracená, zmatená, dezorientovaná. V první chvíli jsem nedokázala říct, jestli jsem doma, nebo někde jinde. Naštěstí si moje oči přivykly na nedostatek světla a já zjistila, že přes sebe mám Mikeovu nohu a že spí v mé posteli, hlavu u mých chodidel. Tiše jako myška. Obrovsky se mi ulevilo. A pak mi došlo, že vůbec netuším, jak se ke mně dostal. Kdy přišel. Vůbec jsem ho neslyšela, neprobralo mě to. Proč ke mně přišel, to bylo taky záhadou. Většinou spal tvrdě celou noc a vstával až po mně, protože jsem si tu o samotě snadno přivykla brzkému usínání, a ráno jsem tím pádem byla vyspalá dřív než on. Možná se mu něco zdálo? Možná něco o tom ranním vzteku, který doteď nechápu?

Opatrně jsem ze sebe sundala jeho nohu. Nebylo to úplně nejjednodušší, ale povedlo se mi ho nevzbudit. Chvíli jsem přemýšlela nad tím, že si půjdu lehnout do jeho postele. Jenže… zjistila jsem, že se mi vedle něj leží příjemně. Přestože hrozí, že mě kopne do hlavy. Nebo já jeho. Líbilo se mi, jak voní – hruškový sprchový gel pro děti z něj byl cítit pořád a v kombinaci s jeho přirozenou vůní to bylo prostě nenapodobitelné.

Věděla jsem, že to přeháním. Že bych k němu neměla čichat. Jenže v tom zmatku, který kolem mě byl, nebo možná vůbec nebyl a já se jen nechala vystresovat řečmi a vlastní fantazií, byl Mikee to jediné neměnné. Moje jistota.

Můj malý velký voňavý zachránce.

„Paige?“ ozvalo se od mých nohou. Asi po několikáté, znělo to naléhavě. Rozlepila jsem oči a zamručela. Nechtělo se mi vstávat.

„Tady jsem,“ zamumlala jsem.

„Tohleto jsou tvoje nožičky?“ zeptal se překvapeně. Uculila jsem se:

„Já nevím. Myslíš, že jsou?“

Chvilku bylo ticho a pak jsem ucítila na malíčku pravé nohy váhavý dotek.

„Asi jo. Já nemám barevný nehty,“ usoudil. A když se mi pokusil odtáhnout malíček od ostatních prstů, cukla jsem. Lekl se a trhl sebou, až se otřásla postel.

„Nech toho!“ rozesmál se. Posadil se a zubil se na mě. Pod okem měl vytlačenou červenou rýhu, asi od své ruky, a byl neuvěřitelně rozcuchaný. Na těch úplně krátkých vlasech možná něco bylo. Pyžamo se Spidermanem mu slušelo, i když trochu zvláštním způsobem. Jestli si bude, až se jednou uzdraví, pamatovat, v čem spal, určitě mě prokleje.

„Kde ses tu vzal?“

„Já nevím. Možná jsem se trochu bál?“ přemýšlel nahlas.

„Čeho ses bál?“ Doufala jsem, že řekne něco, co mi pomůže zjistit, jak je na tom jeho psychika. Něco, co budu moct zavolat doktorce.

„Asi bubáka,“ pokýval hlavou. Usmála jsem se. Ne. Tohle rozhodně není dospělý člověk.

„Bubáci nejsou,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Ale jsou!“ zamračil se.

„Nejsou. Přísahám!“ Snažila jsem se tvářit vážně, ale jeho výraz mě rozesmíval. Měl ruce založené na hrudi a mračil se. „Zkoumala jsem hodně míst pod postelí a ve skříni a nikdy tam žádný bubák nebyl. Nejsou.“ Netušila jsem, proč si takhle vymýšlím. Jen jsem měla pocit, že to bude možná znít lépe, než kdybych prostě dospělácky řekla, že nejsou a basta.

Zabralo to. Mikeemu se oči rozšířily úžasem.

„Tys je hledala?“ zeptal se ohromeně. Možná jsem neměla takhle fantazírovat. Ale přikývla jsem. „A nebála ses?“

„Oni jsou bubáci sami docela strašpytlové. Když na ně bafneš, schovají se. Takže jsem se nebála.“

„To jsi statečná holka!“ pochválil mě. A nečekaně změnil téma, bubáci i noční strach byli zapomenuti: „Musím čůrat. A chci čokokuličky!“

Den utekl jako voda. Žádné scény. Žádné záchvaty. Mike byl nejhodnější dítě na světě a já se přistihla, že s přihlouplým úsměvem sleduju, jak po obědě spí. Mapu pokladu jsem stihla nakreslit, ještě než se probudil, takže odpoledne jsme mohli za velkého jásotu objevit zahrabané bonbony.

„Máme poklad!“ ječel nadšeně.

„Jsi tak šikovnej hledač, Mikeu! Sama bych to nikdy nenašla!“ chválila jsem ho.

„Já to sním, jo?“ zjišťoval, ale už se dobýval do sáčku. Spokojeně si nacpal do pusy hned tři dropsy a huhlal, že se mu tam víc bonbonků nevejde.

„Hlavně se neudus,“ varovala jsem ho. Ale žádná nehoda se nestala. Bylo to prakticky jako dovolená.

Večer mi došla ještě jedna věc: žádný hovor od Roberta. Nebo od Kevina. Přestože jsem k oběma často v myšlenkách zabloudila a pokaždé ve mně hrklo. Pokaždé mě nervozitou začaly zábst ruce a musela jsem se začít soustředit na něco jiného, abych se nezačala bát.

Nebudu řešit Roberta. Je to můj nadřízený a nikdy jsem si s ním neměla začít tykat! Pít víno! Už ani omylem! Ani když to zrovna bude ten příjemný a sympatický Robert.

A nebudu řešit Kevina. Je to můj bývalý. Podvedl mě s jinou, rozešli jsme se a já s ním pořád spím! Co to se mnou, sakra, je?! Co když prostě jen žárlí?

I teď, před usnutím, jsem prudce zatřepala hlavou, abych myšlenky na ty dva odehnala pryč. A povedlo se. Zabavila jsem se vymýšlením plánu na další den. Nebylo by na škodu zase zajet nakoupit. A na jídlo bychom se mohli stavit v Burger Kingu, budu to mít bez starostí. Mikeovi navíc jejich hranolky chutnají. Když tam přijedeme ještě před jedenáctou, nemuselo by tam být moc lidí, a tudíž nehrozí žádná nehoda s cizím dítětem nebo tak něco. A po odpoledním odpočinku nanosíme dříví ke krbu, to ho taky baví. A nakrmíme kachny.

Spokojeně jsem samu sebe pochválila, jak jsem šikovná. Nejspíš jsem už byla zblblá tím, jak jsem chválila Mikea celý den. A v tu chvíli jsem zaslechla, jak se u něj otevřely dveře. Zpozorněla jsem. Čekala jsem, že půjde do koupelny a dojde si na záchod, ale další vrznutí se už neozvalo. Ani kroky po schodech. Zdálo se, že prostě stojí na chodbě.

Rozbušilo se mi srdce. Co se děje? Napínala jsem uši, ale neslyšela jsem jediný zvuk. A naprosto nelogicky jsem se začala bát. Co když je něco špatně? Nikdy mě nenapadlo řešit, co nastane, až se vrátí zpět do reality. Co když si nebude na nic pamatovat a bude mě brát jako někoho cizího? Co bych dělala, kdybych se vzbudila ve tmě v cizím domě, netušila, co se stalo a kde jsem, a potkala úplně cizího chlapa?

Bránila bych se. Zuby nehty.

Proto jsem měla strach vylézt z postele a jít se podívat, proč Mike bez hnutí stojí na chodbě. Nechtěla jsem se s dospělým Michaelem potkat potmě v malém prostoru. Ale nemohla jsem ho tam nechat stát. Takže jsem se ještě párkrát v duchu okřikla, ať nehysterčím a prostě tam jdu. Právě jsem chtěla odhrnout deku, když se otevřely dveře do mého pokoje. Pomaličku, jen kousek.

„Paige?“ ozvalo se potichu. Úlevně jsem vydechla. Zná mě. Ať je to malý Mikee, nebo velký Michael, zná mě.

„Copak?“ Hlas se mi trochu třásl.

„Nevíš, kde mám pistoli?“ zeptal se. Zůstala jsem na něj zkoprněle zírat. A nebyla jsem si jistá, jestli jsem dobře rozuměla. Ptal se na pistoli?

„Cože?“ řekla jsem nakonec a natáhla se po lampičce, abych na něj viděla. Vypadal rozespale, mžoural do slabého světla a spíš se zdálo, že se za dveřmi schovává. „Mikee? Jakou pistoli?“

„Já nevím,“ kuňkl. „Asi byla pod polštářem?“

Byla jsem si jistá, že pod polštářem nikdy žádnou pistoli neměl. Ani tady, ani v New Yorku. Neměl nic, co by jen vzdáleně připomínalo pistoli. Vyhrabala jsem se z postele a došla k němu. Sklonil hlavu a opřel si ji o moje rameno.

„Nemáš pistoli, Mikee. Na co by ti byla?“ šeptala jsem.

„Abysme si mohli hrát na policajty,“ vysvětlil. Chvilku jsem ho zmateně hladila po zádech. Nejspíš se mu o tom zdálo. A probudilo ho to. Druhou noc po sobě se vzbudil. Rozhodla jsem se, že ráno zavolám doktorce Leventisové. Říkala, že jakmile budu mít pocit, že je něco jinak, mám volat. A přesně to jsem měla v plánu.

„Mikeu, tady žádnou pistoli nemáme. Ale možná ti ji přinese Santa?“ promluvila jsem na něj. Jen lehce přikývl a zívl. V podstatě napůl spal, takže jsem ho odvedla do pokoje a uložila ho do postele.

„Nechoď pryč,“ zamumlal, když jsem se chtěla narovnat a odejít. Chňapl mi po ruce. Sedla jsem si na kraj postele a snažila se nevnímat chlad, který se do mě zakousl. Hladila jsem ho po vlasech a odešla si lehnout, až když stisk jeho ruky úplně povolil a bylo slyšet jen pravidelné oddechování.

Vstala jsem brzo. Nemohla jsem pořádně spát. Zdálo se mi o policajtech s pistolemi a pak zase o hromadě ledu, několikrát za noc jsem se probudila s leknutím. Vždycky jsem pak chvíli poslouchala, jestli se ve srubu něco neděje, ale všude byl klid.

Před šestou jsem to nevydržela a vydala se do kuchyně uvařit kafe. Zatímco kávovar chrčel, popoháněla jsem očima minutovou ručičku hodin. Už aby bylo devět. Ty Mikeovy noční výlety mi nešly do hlavy. V noci vypadal, že je ještě v polospánku. O nočním pochodování po pokoji nebylo ve zprávách z nemocnic ani slovo, Robert se taky o ničem nezmiňoval. A za celou dobu, co jsem tu spala s ním, se to nestalo. Vážně to byla novinka. Schválně – co mi na to doktorka Leventisová řekne.

Když jsem si sedla ke stolu a zakousla se do toastu s marmeládou, uslyšela jsem Mikeův vyděšený hlas:

„Paige!“

Znělo to tak naléhavě, že jsem jídlo odhodila. Odsunula jsem se od stolu tak prudce, že jsem povalila židli, a vyřítila se nahoru.

„Už jdu!“ křikla jsem v půlce schodů, protože mě znovu zavolal, tentokrát s plačtivým nádechem. Prudce jsem otevřela dveře jeho pokoje a vlétla dovnitř.

Mike stál u postele, strnulý, bez pohybu. Tvářil se vyděšeně.

„Co je?!“ vyhrkla jsem. Po zádech mi přeběhl mráz a rychle jsem se otočila. Tak hotová z těch řečí o mafii, že jsem se musela podívat, jestli za mnou někdo nestojí. Ale byli jsme tu sami.

„Mikee?“ Netušila jsem, co se děje. Vypadal normálně, jen úplně toporně. Udělala jsem krok blíž a Mike s vykulenýma očima řekl:

„Hele.“ Sklonil hlavu a já sledovala jeho pohled.

Až k erekci, která mu vyboulila kalhoty od pyžama. Údivem jsem otevřela pusu. Tak tohle bylo taky poprvé.

„Co to je?“ ptal se a měl na krajíčku. Zavrtěla jsem hlavou.

„To nic, Mikee. Nemusíš se vůbec bát, tohle se občas klukům děje,“ uklidňovala jsem ho. Jo. Děje. Ale ne těm tříletým. „Nebolí tě to, že ne?“ znejistěla jsem.

„Ne,“ trhl hlavou a pořád sledoval napnuté pyžamo. A pořád se bál pohnout.

„Za chvilku to přejde, neboj.“ Nevěděla jsem, co mám dělat dál. Jestli mám ještě něco říct, nebo ho odvést dolů, dát mu snídani a doufat, že erekce zmizí dřív, než se mu podaří se o něco praštit? Tohle bylo vážně… absolutně divné. A to jsem si myslela, že mě už nedokáže nic překvapit.

„Robbie to má taky?“ zeptal se Mike. Zvedl hlavu a podíval se na mě. Přikývla jsem. A dostala nápad. Chlapská záležitost, ne?

„Zavoláme mu, abyste si o tom mohli popovídat, chceš? Aby ses nemusel bát, že je to něco špatného. Není. Je to úplně normální.“

„Dobře,“ souhlasil. Řekla jsem mu, ať počká. A že si klidně může i sednout. Dole jsem popadla mobil a vytočila Robertovo číslo. Až pak mě napadlo, že mi to možná nevezme, ale dřív než jsem se tím mohla vyděsit, ozval se chraplavý hlas:

„Doufám, že je to urgentní.“ To, že jsem ho vzbudila, mi udělalo škodolibou radost. A překvapeně jsem zjistila, že si užívám to, co mu právě říkám:

„Mike se vzbudil s erekcí. Potřebuje, abys mu vysvětlil, že to je normální a není to nic špatného.“

„Co, prosím?“ ozvalo se po několika vteřinách ticha. To už jsem byla na cestě nahoru. Mikee pořád stál na místě, stejně nejistě. Dobrá zpráva byla, že kalhoty se začaly vracet do normálního tvaru.

„Na,“ podala jsem mu mobil. „Robbie ti to vysvětlí.“

A odešla jsem zase dolů, odolala jsem nutkání celý rozhovor poslouchat.

Mike přišel po několika minutách, zatím jsem mu přichystala snídani. Usmíval se.

„Já jsem velkej kluk a mám pinďoura,“ oznámil mi pyšně. V tu chvíli jsem měla chuť Roberta zabít.

19. kapitola

Mike byl novými poznatky o funkcích svého těla nadšen. Spíš by se dalo říct, že byl naprosto uchvácený. Neustále opakoval, že má pinďoura, a pohled mu podezřele často sklouzával k rozkroku. Měla jsem chuť zavolat Robertovi a říct mu, co si o jeho výchovném rozhovoru myslím.

„Ťuk ťuk!“ udělal Mikee, když dojedl snídani. Mike mě překvapil – tyhle vtipy vážně nesnáším, takže mě nikdy nenapadlo mu je říkat. A on s nimi předtím nikdy nezačal. Zase další poprvé. Začínalo mi docházet, že to všechno nebude jen shoda náhod. Nemohla jsem se dočkat hovoru s doktorkou Leventisovou, a zároveň jsem se ho hrozně bála.

Strašně podle a sobecky jsem nechtěla, aby se Mike uzdravil. Nejhorší bylo, že jsem se za to sama před sebou ani nestyděla.

„Kdo je tam?“ přistoupila jsem na jeho hru.

„Pinďour!“ zaryčel a rozchechtal se. Měla jsem toho dost.

„Michaele!“ okřikla jsem ho a pro větší důraz jsem si založila ruce v bok. „Už to slovo neříkej! Ty nemáš pinďoura!“

Zarazil se, překvapený mým tónem i obsahem sdělení. Chvíli pohledem těkal ze mě na zem a pak vyhrkl:

„Mám, hele!“ A začal si stahovat kalhoty.

„Ne!“ vyjekla jsem. Zarazil se. „Já vím, že ho máš, ale to slovo, co ti řekl Robert, není hezký. Používají ho jen dospělí chlapi, víš?“

„Jak se to jmenuje?“ zeptal se bezelstně. Nadechla jsem se – a vydechla. Zavřela jsem oči. Teď jsem si naběhla, co? Zatřepala jsem hlavou a doufala, že neudělám něco, co ohrozí jeho sexuální život. Protože tohle nás ve škole vážně neučili.

„Můžeš používat slovo penis,“ řekla jsem a snažila se znít naprosto neutrálně. Mike se lehce zamračil:

„To se mi nelíbí. Mně se líbí pinďour.“ Zoufale jsem zabručela. Tohle je fakt šílené!

„Tak říkej aspoň pindík, co?“ navrhla jsem. Bylo to přibližně stejně trapné jako jakékoliv jiné označení, ale aspoň to neznělo vulgárně.

„Pindík?“ zopakoval pochybovačně.

„Pindík!“ přikývla jsem. Zatvářil se otráveně, ale řekl:

„Tak jo.“ V duchu jsem se pochválila za to, jak jsem to krásně zvládla. A šla jsem volat psychiatričce.

Tedy – měla jsem v plánu jí zavolat, ale u ní v kanceláři telefon jen vyzváněl a nikdo ho nebral. Vytočila jsem nemocniční ústřednu a doufala, že mi budou schopní ji sehnat nebo mi říct, kdy bude k zastižení. Nepříjemný ženský hlas mi po chvíli ťukání na klávesnici řekl, že doktorka Leventisová je na konferenci v New Yorku a přijede zpátky v pátek. Zklamaně jsme poděkovala a zavěsila. Pátek byl moc daleko. Potřebovala jsem ji teď. Zvažovala jsem možnost naložit Mikea do auta a odjet do New Yorku, kde bych mohla k jeho stálému lékaři, ale pak mě napadlo, že neurolog přece na škole taky musel mít aspoň semestr psychiatrie. Nebo bude tušit, jestli se s Mikem děje to, co si myslím. Vyndala jsem z peněženky vizitku a vytočila číslo doktora Stakese. Zvedl to po prvním zazvonění.

„Dobrý den, pane doktore, tady Paige Adamsová… zase,“ představila jsem se. Nezněl vůbec nabručeně nebo otráveně. Dokonce se zdálo, že zájem nepředstírá. Zeptal se, jak se mám, jestli jsme ještě pořád u jezera a užíváme si samoty, a nakonec položil otázku, na kterou jsem čekala:

„A co náš pacient? Jak si vede?“

Na pár vteřin jsem nevěděla, čím začít. Vyrukovat hned s ranní erekcí mi přišlo moc, takže jsem to vzala hezky pozvolna:

„No… začíná se chovat trochu jinak.“ Přestože jsem ho neviděla, byla jsem si jistý, že si nadšením poposedl.

„Definujte jinak.“

„Sny, které ho budí. Jsou tak živé, že v noci kvůli nim vstal i z postele a hledal…“ Zarazila jsem se. Chtěla jsem říct, že hledal pistoli, ale najednou jsem nedokázala vyslovit nic. Došlo mi, že se nesháněl po hračce. Proč by hledal hračku, když žádnou plastovou pistolku neměl? Hledal opravdovou zbraň. Zavřela jsem oči a polkla. Ruce jsem měla během vteřiny úplně ledové.

„Co hledal?“ připomněl se doktor Stakes. Po očku jsem mrkla na Mikea, který sledoval další díl surikatích příhod. Já se vážně starám o někoho, kdo měl u postele pistoli?! Vykřičník v hlavě se zase rozblikal. Možná bych to tu opravdu měla vzdát a co nejrychleji se vrátit domů. A pak se přestěhovat. A změnit si jméno. Podstoupit pár plastik.

„Paige?“

„Ano?“ zareagovala jsem zmateně.

„Jste v pořádku?“ zajímal se starostlivě.

„Jo, ano.“ Zamračila jsem se. Ne. Vůbec. „Hm… Dneska ráno měl erekci,“ dodala jsem. Pravděpodobně jsem zněla jako pipinka, která neumí říct slovo erekce a stydí se, jenže můj mozek právě řešil úplně jiné věci než topořivá tělíska.

„Předtím ji neměl?“ zeptal se se zájmem Stakes.

„Co jsem u něj, tak ne,“ potvrdila jsem.

„Ale to je výborné!“ řekl spokojeně. „Samozřejmě to je jen můj odhad, ale řekl bych, že se začíná vracet do normálního stavu.“

Radost mi tím neudělal. Neměla jsem ponětí, co dělat. Co si počít sama se sebou. Nechtěla jsem, aby se Mike uzdravil. Sobecky jsem chtěla, aby to takhle zůstalo napořád. A zároveň jsem mu přála, aby se vrátil do reality a byl dospělým Michaelem. Protože pak se budu moct sebrat a zmizet, nebudu muset řešit Kevina a jeho řeči o mafii a Roberta a jeho noční útěky ani hledání pistole.

Byla jsem zralá na návštěvu psychiatra. Kvůli sobě, ne kvůli Mikeovi.

„Právě jsem kvůli tomu volala doktorce Leventisové, ale je na konferenci,“ povzdechla jsem si.

„Myslím, že by vám řekla to samé,“ uklidňoval mě Stakes. „Jestli chcete, můžete přijet a znovu uděláme vyšetření?“ navrhl. Hned jsem to zamítla – neukázalo by nic nového, když už předtím byl Mike fyzicky v pořádku. Zbytečně bych ho stresovala.

„Možná by stálo za to zvážit možnost návratu k němu domů, aby byl tam, kde to dobře zná, až se plně vrátí do reality. Nedovedu říct, jestli si bude pamatovat, co se od nehody dělo,“ upozornil mě. Ušklíbla jsem se. Představa, že zavolám Robertovi a oznámím mu, že se s Mikem vracíme a je mi jedno, co se děje u nich doma nebo ve firmě, mě vážně pobavila.

„Paige?“ ozval se hned za mnou Mikeův hlas, až jsem sebou trhla. Surikaty skončily a on si všiml, co dělám. „Ty telefonuješ?“

„Jo, telefonuju. Chvilku vydrž, ano?“ usmála jsem se na něj. „A nevíte, co mám čekat? Nebo co mám dělat?“ zeptala jsem se neurologa.

„No,“ mlaskl nerozhodně, „obávám se, že vám neporadím nic,“ řekl omluvně. „Ale určitě mi zavolejte, jakmile by se cokoliv změnilo!“

Rozloučila jsem se a zavěsila. Hovor mi byl k ničemu. Podívala jsem se na Mikeeho, který se usmíval.

„Co je?“

„Mám pindíka!“ křikl.

„Máš,“ přikývla jsem. Doufala jsem, že ho to za chvíli přestane bavit, ale spíš jsem byla smířená s tím, že se tomu tématu bude věnovat celý den.

„Paige?“ Najednou se tvářil vážně.

„Jo?“

„Máš taky pindíka?“

Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla. Tohle bude dlouhý den.

Cesty do města na nákup jsem se trochu bála. Několikrát jsem Mikeemu zdůraznila, že na veřejnosti se o pindíku nemluví. Že je to soukromá věc. Vypadal, že to chápe, ale stejně bylo možné, že uprostřed supermarketu začne náhodnému kolemjdoucímu vysvětlovat, co přesně má v kalhotách on a co já. Kdyby byl dítě, jako i fyzicky dítě, bylo by to úsměvné. Takhle by na nás ale někdo mohl zavolat policii. Naštěstí to všechno dopadlo skvěle, choval se naprosto vzorně a ještě mi pomohl rovnat nákup do papírových tašek. Pokladní se na něj laškovně usmála, a když nezareagoval, viditelně jí to zkazilo náladu. Mně ji to zvedlo.

K obědu jsem vyrobila lasagne, přesněji řečeno jsem ohřála dvě koupené mražené porce. Mike se v nich ponimral a prohlásil, že doma chutnají líp. Tohle další poprvé mě trochu naštvalo – předtím snědl, co jsem před něj postavila. Takže dospělý Michael bude trochu vybíravý a možná trochu na odstřel, to se mám rozhodně na co těšit.

Po obědě jsem se chvíli mučila přemítáním o tom, co jsou ti zatracení Bavettovi zač, ale nakonec jsem využila klidu a ticha a šla se z těch šoků vyspat.

Když jsem se probrala, Mike seděl na zemi vedle mé postele a pozoroval mě. Nešťastně jsem zamručela. Cítila jsem se ještě hůř než před usnutím. Potřebovala bych tak dalších osm hodin.

„Vážně vstáváme?“ zeptala jsem se ochraptěle.

„Asi jo?“ řekl Mike opatrně. Něco v jeho tónu mě donutilo pořádně se na něj podívat. Byl bledý a měl trochu skelný pohled. Natáhla jsem ruku a sáhla mu na čelo. Přestože jsem byla rozespalá a vyhřátá zpod deky, byl teplejší než já. Rázem jsem byla probuzená.

„Máš teplotu,“ konstatovala jsem.

„Jo?“ zeptal se bez zájmu.

„Jo,“ souhlasila jsem. „Takže budeš hezky ležet a já ti uvařím čaj a dám ti prášek, jo?“

„Já nechci ležet,“ zamračil se.

„Můžeš ležet na gauči, aby ses mohl dívat na televizi. Ale ležet vážně budeš.“ Neochotně se zvedl a sešel dolů. Když jsem ho na pohovce zabalila do deky a pustila mu Disney Channel, už neprotestoval. Připravila jsem čaj a v lékárničce vyhrabala aspirin.

„Co bys chtěl ke svačině? Na co máš chuť?“ ptala jsem se, když jsem z lednice brala džus. Neodpověděl. Předpokládala jsem, že je zabraný do pohádky, proto jsem dotaz zopakovala. I teď byl potichu. Položila jsem džus na stůl a šla ho zkontrolovat. Spal. Přemýšlela jsem, jestli ho mám vzbudit kvůli prášku. Nakonec jsem ho nechala. Určitě se za chvilku probere sám.

Probral. Tvářil se nešťastně, pořád měl rozpálené čelo a prášek spolkl bez debat. Napil se čaje, který jsem musela ohřát v mikrovlnce, přetočil se na druhý bok a zase zavřel oči. Když jsem se postavila, abych odnesla sklenici od džusu do kuchyně, poprvé promluvil:

„Nechoď pryč.“

Muselo mu být vážně zle. Jeho hlas zněl příšerně. Nadzvedla jsem mu hlavu, sedla si a položila si ji na stehno. Usnul prakticky okamžitě. Během hodiny jsem přestala cítit svou levou nohu a IQ mi ze sledování těch šílených dětských seriálů kleslo na polovinu. Ovladač byl v kuchyni na stole a já se asi tisíckrát proklela za to, že jsem ho tam nechala. Ovšem vstát a riskovat, že se Mikee probere, jsem kvůli tomu nehodlala.

Pak jsem ale vstát musela, protože na cestě zastavilo auto. Mohl to být jen Johnny s náloží jídla od Theresy, ale mohl to být i Robert – a nechtěla jsem mu dát důvod k další přednášce o tom, jak to přeháním.

Mikee se neprobral. Čelo se zdálo na dotek chladnější a taky začal pochrupovat, takže mi přišlo, že je mu líp. Do nohy mi začala proudit krev a celá bolestivě brněla, ale dobelhala jsem se k oknu a přes záclonku se podívala ven. Tmavě modré luxusní auto jsem neznala. Nějak scestně mě napadlo, že nemá tmavá skla, takže to nebude nikdo od Bavettových. A měla jsem pravdu. Otevřely se dveře a vystoupil doktor Stakes. Překvapeně jsem zvedla obočí. Netušila jsem, co tu dělá, ani jak zjistil, kde přesně jsme. Do formuláře v nemocnici jsem jako místo aktuálního pobytu uvedla jen North Haven, rozhodně jsem nepsala nic podrobnějšího. Už jen proto, že srub asi žádnou adresu neměl. Pak jsem si vzpomněla, jak se vyptával, na které straně jezera se zdržujeme. Vyznal se tu. Pořád to ale nevysvětlovalo jeho přítomnost. Když se vydal ke vchodu, nezbylo mi nic jiného než mu jít naproti.

Otevřela jsem dřív, než stihl zaklepat. Zeširoka se usmál.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem ho zaraženě. „Ztratil jste se?“ Rozesmál se.

„Jsem místní, tady se nedá ztratit,“ odpověděl. „Přijel jsem se na vás podívat. Necháte mě promluvit s Michaelem?“

„Proč?“ zeptala jsem se nechápavě. Klidně řekl:

„Jen chci vědět, jestli reaguje nějak jinak. Neurologicky se děti a dospělí liší, jejich těla reagují odlišně. V nemocnici byl opravdu malým dítětem. Rád bych věděl, jak na tom bude teď. Jen ho prohlédnu, nebudu ho nijak trápit, slibuju.“ Mluvil se mnou trpělivě a mile, ale stejně jsem nechápala, proč za námi přijel až sem. Začínala jsem být paranoidní.

„Jak jste věděl, kde bydlíme?“ vyhrkla jsem. Pokrčil rameny:

„Nevěděl. Doufal jsem, že vás třeba potkám na procházce. Ale vaše auto je tu jediné, u žádné další chaty auto není, tak jsem to zkusil.“

Věřila jsem mu. Ustoupila jsem stranou, aby mohl vejít dovnitř.

„Mike má teplotu, spí.“

„Aha,“ broukl Stakes. Zeptal se, jak dlouho to trvá, a přitom si sundal bundu a zcela samozřejmě ji pověsil na věšák. „Tak počkáme, až se vyspí,“ navrhl a sebejistě si šel sednout do kuchyně ke stolu. Překvapeně jsem ho sledovala a najednou jsem chtěla, aby vypadl. Vadil mi tu. Narušoval můj prostor – náš prostor. Neměl tu co dělat. Došla jsem k Mikeovi a pohladila ho po hlavě.

„Vstávej, Mikee. Je tu pan doktor, podívá se na tebe, ano?“

„Nemusíte ho budit.“ Objevil se za mnou. „Nechte ho spát, můžeme si zatím popovídat. Jste tu celé dny sama, jen s ním…“ Až když mi položil dlaň na kříž, došlo mi, jak přesně to myslel.

Máma by měla určitě radost, že jsem se konečně vzpamatovala a vyspala se s doktorem. S neurologem! Takže už jen proto bych to neudělala.

„Nejsem tu sama a nejsem zrovna upovídaná,“ řekla jsem mu přes rameno. „Jeho bodyguard dorazí každou chvíli, jel do města na nákup,“ dodala jsem a doufala, že mi uvěří. Zabralo to. O krok ustoupil a počkal, až se mi Mikeeho povede na druhý pokus vzbudit.

Ten z toho rozhodně neměl radost. Celá tvář se mu zkroutila v plačtivé grimase a začal natahovat.

„Nebreč, zlato,“ uklidňovala jsem ho. „Jen si s tebou na chvíli popovídá pan doktor a pak zase budeš moct spát, ano?“

„Doktor?“ zeptal se dezorientovaně. Kousek jsem se odtáhla, aby přese mě uviděl Stakese. Pokud jsem si myslela, že se uklidní a bude spolupracovat, abychom se příliš přátelského doktora zbavili co nejdřív, mýlila jsem se. Mike se zamračil.

„Ať jde pryč!“ řekl zlostně.

„Jen ho nech, ať se na tebe podívá,“ snažila jsem se. Skočil mi do řeči:

„Nechci!“ odsekl.

„To je v pořádku, Michaele,“ prohlásil bodře Stakes a přistoupil zase blíž. Mike se posadil a se vzteklým výrazem křikl na Stakese:

„Běž pryč!“

„Asi byste měl vážně jít,“ otočila jsem se k doktorovi. „Dík za zájem. Pošlete nám účet.“

„Ale Paige,“ zavrtěl hlavou. „Tohle je běžné chování dítěte v ordinaci. Jen ho prohlédnu a bude po všem, ano?“

Než jsem stihla říct ne, Mike se postavil. Když se narovnal, byl o kousek vyšší než Stakes a s tím rozzuřeným výrazem vypadal vážně děsivě. Nebylo divu, že doktor couvl.

„Běž pryč!“ zopakoval Mike. Ale svá slova pronesl najednou tak cizím tónem, tak dospělým tónem, že jsem údivem otevřela pusu a zírala na něj, neschopná slova.

„V pořádku,“ zvedl Stakes ruce v obranném gestu, pohled upřený na Mikea. „Pokud se chcete nechat omezovat rozmazleným dítětem, je to vaše věc.“ Pak se podíval na mě: „Asi jsem si špatně vyložil vaše časté telefonáty,“ prohlásil jízlivě. Zrudla jsem a dostala chuť po něm něco hodit. Naštěstí se ale otočil, popadl z věšáku v předsíňce bundu a za necelou minutu po něm nebylo ani stopy.

Ticho ve srubu by se dalo krájet. Otočila jsem se na Mikeeho. Koukal do země.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se a pohladila ho po paži. Zlostný výraz byl pryč, teď se tvářil zmateně. A rozespale.

„Mám žízeň,“ kuňkl. Na moment mi došlo, že bych se ho možná měla bát. Byl nevyzpytatelný. Právě odsud vyhnal dospělého chlapa. A byla jsem si jistá, že kdyby doktor neutekl, Mike by po něm vystartoval i fyzicky. Jenže já – nenapravitelná – jsem si pořád byla jistá, že mi neublíží. Že by to neudělal.

„Tak se posaď, přinesu ti to. Chceš čaj nebo džus?“

„Džusík,“ zamumlal a posadil se. Jeho pozornost upoutala znělka v televizi: „Hele! Houba Bob!“

A až do večera to zase byl malý, trochu ufňukaný kluk s teplotou.

20. kapitola

V noci jsem se moc nevyspala. Několikrát jsem byla Mikea zkontrolovat – horečku už neměl, ale trochu mě děsilo, že spal prakticky bez hnutí. Žádné převalování, pochrupování, nic. Kdykoliv jsem nakoukla do pokoje, ležel klidně na zádech, oči zavřené, pravidelný dech. Nevěděla jsem, jestli je to špatně, nebo dobře, každopádně mi to rozrušení nedovolilo pořádně usnout.

Teď jsem stála u krbu, dívala se, jak se rozhořívá, a v duchu spílala Robertovi, který se neozýval. Myšlenky mi pořád mířily k možnému co když, ale pokaždé jsem je zatlačila do pozadí. Netušila jsem, jestli je naštvaný, jestli můj proslov bral jako opilecké blábolení nebo jestli mi chystá výpověď. A zlobilo mě, že nezavolal ani kvůli Mikeovi, aby se zeptal, jak se má. Teď zrovna jsem Roberta vážně neměla ráda.

Když jsem se trochu zahřála, nasypala jsem do kávovaru dvě odměrky kávy a dala si za úkol zavolat Johnnymu, aby nám přivezl zásoby od Theresy, protože kafe mi docházelo. A nevypadalo to, že by se nějak blížil náš návrat. Uvědomila jsem si, že mi to nevadí. Bylo mi tu dobře, a když jsem nemyslela na ty věci s ledem a prsty a pistolí a když Mikee neměl špatnou náladu, bylo to jako perfektní dovolená se skvělým… kamarádem? Mladším bratrem? Nedokázala jsem ten vztah pojmenovat. Pozorovala jsem, jak tmavě hnědá tekutina plní konvici, a hlavou se mi honilo, že jsem se asi definitivně zbláznila. Užívám si na samotě s mužem, co by se nejspíš počural strachy, kdyby musel jít v noci ven. Na druhou stranu – Stakese mě zbavil dokonale.

Potřebovala jsem dlouhý telefonát s Rhondou. Poslední dobou jsem vážně s nikým nekomunikovala, jí jsem jen občas napsala, že je vše při starém. Kdykoliv jsem si vzpomněla, že bych s ní potřebovala mluvit, bylo už hodně pozdě a nechtěla jsem poslouchat vrčení jejího muže. Ale dneska po obědě jí zavolám. A řeknu jí, že jsem se zbláznila. Že bych se nejradši sebrala a i s Mikem ujela někam, kde nás nikdo nezná. Kde ho nikdo nenajde. Kde by mohl být pořád malým klukem.

Absolutně jsem překročila všechny hranice, které existují. Sama sobě jsem se musela nahlas uchechtnout. Možná na mě taky leze nějaká horečka a zavařil se mi mozek. Zatřepala jsem hlavou a natáhla se po konvici, která se naplnila asi do třetiny. Nalila jsem si voňavé kafe, doplnila hrnek mlékem a zamíchala. A celou dobu jsem si v duchu nadávala.

„Měla bych dát výpověď,“ zamumlala jsem. A hned jsem si odpověděla: „Ani omylem.“

Zavánělo to schizofrenií.

Jak kávovar chroptěl a já byla zabraná do sebe, ani jsem neslyšela, že se Mikee probudil. Ani že sešel po schodech. Takže když mi promluvil za zády, příšerně jsem se lekla.

„Paige,“ řekl. Škubla jsem sebou a vybryndala si trochu kafe na spací triko.

„Tohle mi nedělej!“ vydechla jsem, srdce v krku. „Vůbec jsem tě neslyšela vstát. Je ti dobře? Nebolí tě něco?“ S pohledem upřeným na flek jsem se k němu otočila. Pohled mi sklouzl na jeho nohy. Stál tam, bez ponožek, pyžamo se Spidermanem už solidně zmačkané. Kalhoty se mu v rozkroku zase napnuly.

„Aha,“ broukla jsem a znovu lehce znervózněla. Hlavně v klidu. Je to normální. „To je v pohodě, Mikee. Říkali jsme si to včera, viď? Udělám ti snídani, ty se posaď a dej pozor, ať se nepraštíš nebo tak něco. Než ti nasypu čokokuličky, přejde to.“ Jo. Všechno je v pořádku, žádný stres. Tak proč jsem měla pohled pořád zanořený v hrnku s kafem?

„Nepřejde.“

To slovo mě donutilo zvednout hlavu. Ne, to slovo ne. Ten tón.

Pohlédla jsem mu do obličeje. Byl rozcuchaný, ale ne pomačkaný od spánku. Na tváři už mu zase vyráželo kratičké strniště. Neusmíval se. Neprotahoval se, nemnul si pěstmi oči, nevzdychal, že musí vstávat. Rozbušilo se mi srdce.

Podívala jsem se mu do očí. A ruka mi povolila, hrnek vyklouzl z prstů a spadl na dlažbu. Asi se rozbil, na levém nártu jsem cítila teplé vlhko, ale nevnímala jsem ho tolik, že by mě to donutilo sklopit pohled.

Ten, kdo přišel s tvrzením, že oči jsou okno do duše, měl pravdu.

Přestože vypadal prakticky stejně, oči měly stejnou hnědou barvu, tmavou skoro jako to kafe v konvici, díval se na mě jinak. Prostě jsem to věděla. Viděla.

Přede mnou stál dospělý muž. Fyzicky i psychicky dospělý.

Nedokázala jsem nic udělat. Věděla jsem, že bych mu měla říct, ať si sedne, nebo klidně lehne, protože je toho na něj možná trochu moc. Měla bych zavolat jeho doktorům do New Yorku, ale hlavně bych měla zavolat Robertovi. Měla bych začít zjišťovat, jak na tom je. Zeptat se, jestli něco nepotřebuje. Místo toho jsem jen tak stála a měla chuť brečet, protože bylo po všem. A zároveň jsem dokázala mít aspoň malou radost, pro něj. Protože Michael je zpátky.

Pohnul se. Udělal krok ke mně. Asi jsem se nějak nakrčila, aniž bych si toho byla vědoma, protože se zarazil a zavrtěl hlavou.

„Neboj.“

Nebála jsem se. Protože si mě zjevně pamatoval. Netušila jsem, jestli si vybavil celou dobu, po kterou jsem byla s ním, ale znal mě.

Udělal další krok a najednou se zamračil a sykl. Sklopil hlavu, a když jsem bezděčně napodobila jeho pohyb, viděla jsem, že jednou nohou stojí ve vylitém kafi.

„Promiň,“ zamumlala jsem. Pořád jsem nevěděla, co dělat. Natáhl ruku a bříšky prstů se dotkl mé tváře. Pak se usmál. A jeho úsměv byl najednou jiný. Pořád měl ty drobné vějířky kolem očí, ale ten úsměv nebyl dětsky široký a bezelstný. Tohle bylo spíš lehké pousmání.

A mně vytryskly slzy. Nemohla jsem si pomoct. Mikee byl pryč. Po malém klukovi, který si mě omotal kolem prstu, zbylo jen to pyžamo.

„No tak,“ zabručel, došel až ke mně a položil mi ruku na záda. Když si mě přitáhl do náruče, na chvíli jsem měla chuť obejmout ho kolem krku a nechat ho, aby si zase mohl položit hlavu na moje rameno – jenže on nepotřeboval uchlácholit. To já. Takže jsem skončila přitisknutá k obrázku Spidermana, on mě konejšivě hladil po zádech a říkal, ať nebrečím. Vdechovala jsem hruškovou vůni dětského mycího gelu, která k němu najednou vůbec neseděla, a snažila jsem se uklidnit. Proč mě to tak vzalo?!

Až po chvilce jsem byla schopná začít normálně uvažovat. Vnímat.

Měl pravdu. Nepřecházelo to. Uvědomila jsem si, že se k němu tisknu celým tělem. Rychle jsem se odtáhla, ale nepustil mě úplně. Dovolil mi natáhnout se pro roli utěrek, jednu si utrhnout a vysmrkat se. Pořád mě ale lehce přidržoval v pase. Tázavě jsem se na něj podívala.

„Neměla bys mít spíš radost?“ zeptal se. Lehce hystericky jsem se uchechtla.

„Jo… asi. Já mám radost,“ tvrdila jsem nepřesvědčivě a zuřivě mrkala, abych zahnala další slzy.

„To vidím.“ Znovu se usmál a prsty mi přejel pod okem, aby ty slané potvůrky setřel. Bylo to opravdu zvláštní. Byl to Mike, vypadal stejně, ale cítila jsem se nepohodlně. Byl cizí. Potřebovala jsem, aby mě pustil, aby zmizel z mého osobního prostoru a dal mi chvilku na to, abych si na něj zvykla. I když to byl pořád on, teď jsem ho vnímala jinak. V tuhle chvíli to pro mě byl cizí muž. Neznala jsem ho, netušila jsem, jak bude reagovat. Neměl být takhle blízko. A já si neměla uvědomovat jeho blízkost tímhle způsobem.

„Promiň, já…“ Neměla jsem kam couvnout, byla jsem nalepená na kuchyňské lince. „Potřebuju… Pusť mě, prosím,“ koktala jsem a samým soustředěním přivírala oči. Trochu sklonil hlavu, aby mi viděl do obličeje.

„Děje se něco?“

„Hm-m,“ přikývla jsem a odtáhla od sebe jeho ruku. Tou druhou mě ale opatrně chytil pod bradou a donutil mě podívat se na něj.

„Paige, co se stalo?“ Trochu se mračil, ale nevypadal hrozivě, spíš vážně nechápal, co to provádím.

„Mrzí mě to,“ řekla jsem potichu. „Je to jiný. Já…“

„Jsem to pořád já,“ odpověděl. Přikývla jsem. Byl to on, ale nebyl to on. Kdybych to řekla nahlas, připadala bych si jako blázen.

„Jen mi dej trochu času,“ prosila jsem. „Prostě mě to překvapilo.“ Ještě chvilku jsme stáli a mlčky zírali jeden druhému do očí, pak mi pustil bradu a ukročil dozadu.

Klopýtl a zaklel. Hrnek s kafem se rozbil a on právě šlápl na jeden ze střepů.

„Krucinál!“ ulevil si a dokulhal ke stolu. Prohlédl si chodidlo levé nohy a ušklíbl se. Probrala jsem se, až když jsem uviděla krev.

„No nazdar,“ zaúpěla jsem a vydala se pro lékárničku. Musela jsem si vzít židli, abych na ni dosáhla; byla až nahoře na lince, aby Mikea nenapadlo do ní lézt. Nepotřebovala jsem, aby si nastříkal do oka dezinfekci. Došlo mi, že teď ji klidně můžu nechat uprostřed stolu.

Že pojedu domů.

Že jsem bez práce.

Že Mikee už není.

„Podáš mi tu gázu? Dost to teče,“ ozval se Mike. Michael. Probrala jsem se a vzala z krabice všechno potřebné. Dřepla jsem si před něj.

„To nemusíš, půjč mi to,“ natáhl ruku. Zavrtěla jsem hlavou a naklonila se blíž, abych mohla utřít krev. Rána byla docela hluboká, naštěstí se trefil ještě docela dobře, a když to necháme sešít, brzy bude moct v pohodě našlapovat.

„Jsi trdlo, viď?“ zamumlala jsem dřív, než mi došlo, že už to není malé dítě. „Promiň,“ omluvila jsem se. Nastříkala jsem na nohu dezinfekci, cukl sebou a sykl.

„Pššt,“ udělala jsem zase automaticky. „Bude to dobrý. Jen dojedeme do nemocnice a necháme to zašít. Nebude to bolet.“ Nemohla jsem si pomoct. Nedocházelo mi to, ještě ne úplně. Čekala jsem, že začne fňukat, že do nemocnice nechce, ale místo toho řekl:

„To není potřeba sešívat.“

Překvapil mě. Zvedla jsem hlavu a zase chvíli zmateně zírala na jeho tvář.

„Vážně ne,“ ujistil mě. „Jen to stáhni k sobě a pak to zespodu trochu vycpi gázou, ať na to můžu stoupnout.“

Asi jsem vypadala jako slabomyslná. Dřepěla jsem před ním, nárty už mě začínaly pálit, a nebyla jsem schopná normálně fungovat.

„Dej mi to, Stránečko,“ natáhl ruku. Zmateně a zpomaleně jsem mu do ní vložila čtverce gázy i dezinfekci. „Děkuju. Máme tu nějaký alkohol?“ Zamračila jsem se.

„Chceš pít?“ To přece nejde… Vlastně jde.

„Já ne. To ty si dej. Nechci, abys mi tu omdlela,“ vysvětlil, zatímco si z náplastí zkušeně vyráběl stahovací mašličky a bez jediného syknutí si ošetřoval říznutí. Usoudila jsem, že panák je dobrý nápad. Postavila jsem se, odploužila se ke spíži a z horní police vzala láhev whisky. Odšourala jsem se ke skříňce, nalila si na dva prsty tekutiny a celé to do sebe obrátila.

Bylo to odporné. Whisky mi nikdy nechutnala. Tvářila jsem se znechuceně a zhluboka dýchala – až jsem si vysloužila Mikeův tázavý pohled.

Michaleův.

Nalila jsem si další.

„Zas to nepřeháněj,“ usmál se a začal si obvazovat nohu. „Tohle k snídani není moc dobrý.“

Přemýšlela jsem, co říct. A nic mě nenapadlo. Vypila jsem i druhou várku a vnímala, jak se mi alkohol rozlévá celým tělem. Měl pravdu, takhle na lačno to nebyl nejlepší nápad. Rozhodla jsem se, že se přesunu někam do sedu. Zamířila jsem ke křeslu a mimoděk si vzpomněla, že za chvíli v televizi začne Spiderman. Chtěla jsem se natáhnout po ovladači, ale na poslední chvíli jsem si uvědomila, že to nebude potřeba, a jen jsem máchla rukou.

Sedla jsem si a civěla do prázdna.

Budu si muset sbalit. Tentokrát už si najdu jinou práci. A předtím si udělám dlouhou dovolenou. Pojedu někam do tepla.

Po očku jsem se podívala na Mikea. Michaela. Právě sklízel všechny potřeby do krabice a postavil se, aby zkusil, jestli může chodit. Vypadal, že je se svým ošetřením spokojený. Pak ke mně zvedl hlavu a usmál se.

„Dáš si snídani?“ zeptal se.

„Cože?“ Měla jsem pocit, že jsem se přeslechla.

„Snídani,“ zopakoval. „Chceš? Starala ses o mě takovou dobu – teď ti to můžu oplatit.“

Pokrčila jsem rameny. Vůbec jsem ho neznala. Byl to pro mě cizí chlap, co vypadal jako Mikee.

„Do háje,“ ujelo mi. Promnula jsem si rukama obličej. Tohle byl ten nejdivnější den, jaký jsem kdy zažila.

A pak mi najednou něco došlo.

„Stránečko?“ zopakovala jsem s neuvěřitelným zpožděním. Vykoukl zpoza otevřených dveří lednice a zazubil se na mě:

„Jako stránka, ale píše se to jinak.“

Přikývla jsem. Pamatoval si, o čem jsme spolu mluvili. Nejspíš si pamatoval všechno. A nevypadal, že by byl tím několikaměsíčním intermezzem nějak znechucený nebo vyděšený. Vypadal naprosto v pohodě.

Bylo na čase nechat ho jít.

Vstala jsem a lehce zavrávorala.

„Kam jdeš?“ zeptal se a rozklepl do misky vejce.

„Pro mobil,“ zamumlala jsem. „Zavolám Robertovi.“

Nevěděla jsem, jak to udělal, ale najednou byl neskutečně rychle u mě a tvářil se přísně. Vzal mě za ramena a donutil mě zvednout hlavu.

„Ne,“ řekl rozhodně. „Nikam volat nebudeš.“

„Ale musíš do nemocnice, aby tě prohlédli. A Robert –“ Nestihla jsem to doříct, přerušil mě:

„Nebude žádná prohlídka v nemocnici a nebudeš nikomu nic volat, Paige.“ Jeho tón nepřipouštěl námitky. „Nechci, aby kdokoliv věděl, že jsem se probral, ano?“

„Proč?“ nechápala jsem. Měl být rád, nutit mě, abych co nejrychleji sbalila věci a jela s ním do New Yorku, ne? Chvíli mlčel a jen si mě prohlížel. A pak prohlásil:

„Protože se tam nehodlám vrátit.“

21. kapitola

Asi jsem musela vypadat hodně hloupě, protože zjihl a v jakémsi poloúsměvu zvedl levý koutek. Preventivně jsem se zamračila. Trochu se mi motala hlava, jen jsem nedovedla rozhodnout, jestli je to z těch dvou panáků, objemově vlastně spíš tří, nebo z toho, co se stihlo za tu chvíli přihodit.

Michael nechtěl zpátky. Protože se tam nehodlám vrátit. Zrychlil se mi tep, a rozhodně to nebylo nadšením.

„Proč?“ zopakovala jsem. Na malý moment zaváhal a to zaváhání mi řeklo hodně.

„V noci jsem se vzbudil a chtěl jsem jít zkontrolovat, jestli je zamčeno a jestli jsi přikrytá.“

Ačkoliv jsem nechápala, o čem to mluví, mlčela jsem a čekala, co bude dál.

„Prostě jsem se probral a byl jsem to zase já. Přemýšlel jsem dospěle. Ležel jsem tam a vybavoval si, co se se mnou dělo.“

Proto se celou noc nepohnul. Byl vzhůru a jen dělal, že spí.

„A došlo mi, že těch pár dnů tady s tebou bylo to nejlepší, co mě v životě potkalo.“ Znělo to příšerně pateticky, obrovské klišé, ale tvářil se naprosto vážně. Chtěla jsem mu věřit, ale dělo se až moc divných věcí, slyšela jsem moc divných řečí – takže teď jsem jen čekala, kdy se ukáže, že lže. Pokud by se mu stala normální nehoda, přece by se chtěl co nejdřív vrátit ke svým blízkým, ne?

„Chápeš, co tím myslím? Žádný stres z práce, žádné starosti. Jen jsem si užíval. Odpočíval. Bavil se. Nemusel jsem dělat nic, nemusel jsem se bát o to, že něco udělám špatně a firma přijde o peníze, že se táta bude zlobit a Robert si ze mě bude střílet. Paige, já si prostě chci ještě chvíli odpočinout. Dej mi pár dní, abych nabral síly, prosím.“

Zavrtěla jsem hlavou, zmatená a vystrašená. Tohle není normální reakce. Povzdechl si a zachmuřil se. Pustil mi ramena a svěsil ruce.

„Já ti neublížím, přísahám,“ řekl potichu. Tomuhle jedinému jsem věřila. Protože to jsem věděla celou dobu, že Mikee by mi nikdy neublížil. A naštěstí na tom byla jeho dospělá verze stejně.

„Já vím,“ zamumlala jsem. Mlčky jsme se pozorovali. Nenaléhal na mě, nechal mě, abych se rozmyslela. Jenže já nechtěla přemýšlet, já chtěla vědět pravdu. A zároveň jsem se jí bála.

„Co když přijede?“ hlesla jsem. Věděl, koho myslím.

„Budu dělat, že jsem pořád mimo.“ Pochybovačně jsem se ušklíbla. „Jsem dobrý herec,“ dodal a mě z těch slov zamrazilo. Zavřela jsem oči, zatřepala hlavou, abych rozehnala malátnost, a pak jsem ho obešla a vydala se k předsíňce.

„Kam jdeš?“

„Potřebuju být sama,“ odsekla jsem, vzala bundu a snažila se vklouznout do bot.

„Dělám snídani,“ připomněl. Vztekle jsem skopla botu a zkusila si ji nazout ještě jednou, ale bez pomoci rukou to nešlo. Zasténala jsem a sedla si na malý botník. „Paige? Snídaně!“ zopakoval důrazněji a přišel blíž. Zvedla jsem hlavu a prskla jsem:

„Ty jsi ten, kdo má poslouchat! Tak si dělej snídani a nech mě na pokoji!“ Vypadal překvapeně. A pak se rozesmál. To mě zaskočilo.

„Promiň,“ zvedl ruce v defenzivním gestu. „Jen nechoď nikam daleko, ano?“

Neodpověděla jsem, oblékla si bundu a při odchodu jsem pořádně třískla dveřmi.

Neměla jsem v plánu jít nikam daleko. Vlastně se mi nechtělo vůbec nikam, jen jsem potřebovala být chvíli sama a mít možnost přemýšlet, aniž by mě rozptylovala něčí přítomnost. Nejradši bych si sedla na verandu, ale nechtěla jsem být k němu moc blízko. Vydala jsem se po cestě k posledním chatám.

V životě jsem v sobě neměla takový zmatek.

Chtěla jsem okamžitě odjet. A zároveň zůstat a přijít na to, co jsou Bavettovi zač.

Chtěla jsem zjistit, proč se mu nechce zpátky. A vlastně jsem to vůbec netoužila vědět.

Chtěla jsem mu dát šanci, aby mě přesvědčil, že je všechno v pořádku – a zároveň jsem neměla chuť s dospělým Michaelem strávit ani minutu.

Měla jsem zavolat Robertovi, ať si přijede vyzvednout bratra, a odjet domů. Věděla jsem to. Místo toho jsem si sedla na jednoduchou lavičku kousek za poslední chatou a zírala do šedého ranního světla.

Mikee si mě tak omotal kolem prstu, že nedokážu zklamat dospělého chlapa, co je pro mě úplným cizincem. Jsem případ pro cvokaře, vážně.

A jsem moc málo opilá. Přivykání téhle změně bude rozhodně nejlepší strávit v pořádném alkoholovém útlumu. Chystala jsem se zvednout a vrátit se zpátky, ranní vzduch byl studený a bunda přes pyžamo byla nedostačující, ale mezi chuchvalci mlhy nad hladinou se najednou objevil kačer a zamířil rovnou ke mně. Kvákl a zvědavě se zastavil metr od břehu.

Do očí mi zase vyhrkly slzy. Pitomý oblíbený kachny!

Kváknutí zjevně nebyl pozdrav pro mě, ale signál pro ty ostatní. Během chvilky bylo na hladině přede mnou živo.

„Dávno byste měly letět do tepla, vy trubky,“ spílala jsem jim. Byly hrozně hlasité, v téměř naprostém tichu znělo jejich cákání a štěbetání nepatřičně.

A přeslechla jsem kvůli nim Michaela. Najednou mi přes ramena hodil deku. Trhla jsem sebou a málem se převrátila dozadu, ale tam stál on a nedovolil mi spadnout. Kachny se rozkejhaly ještě hlasitěji a nacpaly se blíž ke břehu. Poznaly ho. K mému obrovskému překvapení obešel lavičku a zamířil k nim. Byl převlečený, měl na sobě džíny, zpod bundy mu koukal lem trička. Z kapsy vytáhl dva krajíce toustového chleba, začal ho drobit na malé kousky a házet ptákům. Chvíli jsem ho dojatě pozorovala a to dojetí pro tu chvíli odtlačilo kamsi do pozadí všechny moje strachy a smutky. Všimla jsem si u něj drobných rozdílů v pohybech. Motoriku měl jemnější a přesnější, změnil se mu celkový postoj. Stál vzpřímeně – na mysl se mi dralo slovo hrdý. Potichu jsem se nevěřícně uchichtla tomu, co tu řeším.

„Copak?“ otočil se ke mně. Chtěla jsem zavrtět hlavou, ale v půlce pohybu mi došlo, že se prostě musím zeptat. Nedovedu být v jeho blízkosti a nebýt si jistá. A tak jsem to udělala:

„Jsi mafián?“

Udiveně na mě vykulil oči, ruka s drobkem chleba se zasekla na místě. Pak se mu pobavením rozsvítily oči a bylo vidět, že přemáhá smích. A já se zajíkla, protože přesně takhle reagoval Johnny. Dva lidé přece na nařčení z příslušnosti ke zločincům nemůžou reagovat stejně. Stejně nesmyslně. Mě by něco takového rozhodně nepobavilo.

„A nelži mi,“ stihla jsem dodat, než se rozesmál nahlas. Přestal, okamžitě. Najednou měl úplně klidný výraz a já jsem nejspíš měla dostat strach. Místo toho se ale dostavila úleva.

Hodil zbytek chleba přes rameno a vydal se ke mně.

„Jsi chytrá,“ zněl spokojeně. Posadil se vedle, opřel se předloktími o stehna. S pohledem upřeným do země se zeptal:

„Mluvila jsi o tom před Robertem?“

„Ty jsi fakt mafián,“ vydechla jsem. Ohromená. Vážně mě nikdy nenapadlo pátrat po tom, jestli po sobě Al Capone a Lucky Luciano, což byli jediní dva mafiáni, které jsem si dovedla vybavit, zanechali nějaké následovníky.

„Mluvila jsi o tom před Robertem, Paige? Je to důležité,“ zopakoval a zněl naléhavě.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nechtěla jsem dostat vyhazov pro scestné nápady. A bála jsem se, že je to pravda.“

„A teď se nebojíš?“

„Proč nechceš zpátky?“ oplatila jsem mu otázku. Mlčel. Trochu jsem natočila hlavu, abych na něj viděla, zatímco se kachny hlasitě dožadovaly dalšího jídla.

„Jak jsi na to přišla?“ zajímal se po chvíli. Zdál se zamyšlený. Utahaný. Nesvůj. Jako bych snad věděla, jak to vypadá, když je svůj. Je přece dobrý herec, sám to říkal. Oni všichni. Teď jsem se vyděsila.

„Ptala jsem se na to Johnnyho,“ přiznala jsem. Pomalu hlasitě vydechl, nejspíš jsem ho naštvala. Všechno, co mi říkal Johnny, byla taky lež. Žádné topení pokut. Byla jsem pitomá. Pořád jsem pitomá! Proč se radši neseberu a neuteču pryč?

Protože ti doteď nikdo z nich nic neudělal. Protože se staráš o Mikea.

„On mu to řekl, viď,“ hlesla jsem. Robert věděl, na co jsem se ptala. Proto spolu šli do auta, Johnny mu tam všechno vyklopil.

Kývl. „Johnny je jeho pravá ruka.“

Začínalo mi být na zvracení. Navážela jsem se do Roberta, aniž bych věděla, s kým mám tu čest. A když se mi vybavila vzpomínka na poslední hovor s Kevinem, musela jsem začít zhluboka dýchat, protože se mi udělalo fyzicky zle. Michael se naklonil, aby mi mohl k tělu přitáhnout deku. Automaticky jsem se odsunula.

„Nikdo ti neublíží.“ Zněl pořád klidně. „Nic se ti nestane. Slibuju.“

„Dokud si budou myslet, že jsi dítě?“ Můj hlas byl ochraptělý. Podíval se na mě.

„Ani potom. Paige, já jen vážně potřebuju čas, abych přišel na to, jak…“ Prohrábl si rukou vlasy. Stejné gesto používal i Robert. „Vážně toho mám dost. Ta nehoda byla poslední kapka, nejspíš proto jsem se choval jako dítě. Odmala jsem měl všechno nalajnovaný, dělal jsem, co mi řekli. Rodinná čest, dědictví, musíš, nesmíš, do tohohle se nepleť. Když se jim to hodilo, jednali se mnou jako se synem, když ne, tak jako s…“ Na chvíli se odmlčel a zlostně se uchechtl. „Jako s vojákem. Kdo neposlouchá, ohrožuje rodinu. A pak nedokázali ani přijít na to, kdo nám vyhrožuje. Nikdo z nich nic neudělal, když zabili Raye.“

„Rusové,“ zamumlala jsem. Nerozuměla jsem pořádně tomu, co říkal, netušila jsem, co tím myslí. Ale Rusové s uřezanými prsty do toho zapadli jako dílek puzzle.

„Jo, to jo, ale –“ Nevěřícně se na mě podíval. „Jak to víš?“

„Chodila jsem s policajtem,“ vyhrkla jsem. Byla jsem rozhodnutá za žádnou cenu neprozradit Kevinovo jméno ani nic bližšího. Michael na mě ještě chvíli nevyzpytatelně civěl a pak se rozesmál. Znělo to upřímně.

„Tak to je skvělý,“ řekl pobaveně, když se uklidnil. „Na kterém oddělení je?“

„Nečekáš, že ti to prozradím, že ne?“ zeptala jsem se dotčeně. Usmál se.

„Jsi snem každého informátora,“ sdělil mi. Zůstala jsem sedět s pusou dokořán. Až po chvíli jsem se zmohla na otázku:

„Přijde ti to vtipný?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ani ne. Zatraceně, Stránečko, nečekal jsem, že tohle budeme řešit ani ne hodinu po tom, co zjistíš, že jsem se vrátil do reality. Já fakt nevím, odkud začít.“

„Neříkej mi Stránečko!“ odsekla jsem.

„Můžu ti říkat třeba miláčku, ale zdá se mi to moc obyčejný.“ Pomalu jsem se k němu otočila a vstřebávala ta slova. Netušila jsem, co říct. Na jazyk se mi dralo, že je fakt blázen, ale místo toho jsem vyhrkla:

„Vůbec mě neznáš. Já tě vůbec neznám.“

„To se pleteš.“ Zamyšleně mi začal upravovat deku tak, aby mi pod ní netáhlo na stehno. Chtěla jsem se odtáhnout nebo ho odstrčit, ale místo toho jsem jen zmateně sledovala jeho prsty.

„Nikdy se o mě nikdo nestaral tak jako ty. Měli jsme chůvu, pak Theresu, ale to, aby mě někdo opečovával a dával na mě pozor, se nikdy nedělo. Měl jsem skoro celou noc na to, abych si vzpomněl na to, jak mi bývalo. A ten rozdíl před tvým příchodem a po něm je vážně obrovský. Dala jsi mi mnohem víc než všichni doktoři, rehabilitační sestry a asistenti dohromady.“

„Jenom jsem na tebe dávala pozor,“ nesouhlasila jsem.

„Koupilas mi pyžamo,“ připomněl. Hystericky jsem se rozesmála. Koupila jsem mafiánovi pyžamo se Spidermanem! Zkusil si mě přitáhnout k sobě, ale vstala jsem. Chápavě kývl a navrhl:

„Měli bychom se vrátit. Je fakt zima.“

Chtě nechtě jsem poslechla. Deka sice zabránila tomu, abych se klepala jako ratlík, ale o tom, že bych se cítila pohodlně, se mluvit nedalo. Takže místo abych s jekotem utíkala, jako ovce jsem pochodovala za mafiánem do srubu.

A pak jsem pokojně sedla ke stolu a nechala si naservírovat v mikrovlnce ohřátá míchaná vajíčka. No, zas tak klidně jsem se necítila. Zmatek v mé hlavě byl o stupeň větší. Michaelův zkoumavý pohled mi na klidu nepřidal. Ale jídlo bylo překvapivě dobré. S pohledem upřeným na žlutobílou hmotu jsem se rozhodla. Jen jsem potřebovala vědět jednu jedinou věc.

„Zabil jsi někoho?“

„Ne.“

„Nechci, abys mi lhal.“ Nimrala jsem se v jídle a bála se na něj pohlédnout.

„Nelžu, přísahám. Nikdy ti nebudu lhát. Chci konečně někomu nemuset lhát.“

„Dobře.“ Ulevilo se mi. Obrovsky.

„Párkrát jsem někoho zbil.“ Položila jsem vidličku se soustem. „Promiň,“ dodal. Vážně bych se na to měla vykašlat a ujet! Změnit si identitu, zjistit, ve kterém městě není mafie, a tam se odstěhovat. Místo toho jsem rezignovaně zaúpěla a řekla:

„Tak jo.“

„Co tak jo?“

„Počkám tu s tebou, ať máš čas si rozmyslet, co budeš dělat. Ale jestli přijede Robert, omdlím děsem.“

„Děkuju.“ Narovnal se a vykročil ke mně, ale razantně jsem zavrtěla hlavou.

„Neznám tě, Michaele. Vážně ne. Něco jinýho je objímat dítě a dospělýho mafiána. Nebuď moc blízko, jo?“

Mlčky se vrátil k lince a já k jídlu.

Paige Adamsová, jsi vážně pitomá koza!

„Kdo byl Ray?“ Nedalo mi to.

„On byl moje pravá ruka,“ zamumlal Michael. Čekala jsem, že bude pokračovat, ale mlčel. A já byla zvědavá ženská.

„Co se stalo?“

Smutek nehrál, tím jsem si byla jistá.

„Zastřelili ho místo mě. Když jsme spolu někam jeli, vždycky jsem řídil já. Ray jezdil jako blázen a já nepotřeboval, aby mi chodily další a další fotky z radarů – jenže on byl v tomhle nepoučitelnej. Ten večer jsem málem usnul za volantem. Donutil mě zastavit a pusti ho k řízení, když jsme se vraceli z kanceláře ke mně domů. A na mostě u Třiadvacáté ho trefili do hlavy. Auto prorazilo svodidla a spadlo do vody. Kdyby za námi nejeli Robert s Johnnym a nevytáhli mě, skončil bych tam taky. Kdybych předtím neklimbal, byl bych mrtvej. Místo mě zabili Raye a já se probral jako dítě. Ani jsem se nemohl omluvit jeho Kelly.“

Vajíčka mi přestala chutnat. Až doteď bylo všechno podivně nereálné, jako kdybych to sledovala a poslouchala přes skleněnou tabuli. A teď se sklo vysypalo. A já se zhroutila.

22. kapitola

„Nechci na hlavu další mraženou věc! Nastydnu a budu mít rýmu! Leduje se třeba naraženina nebo monokl!“

„Já vím moc dobře, co se leduje. Měl bych tě odvézt do nemocnice!“

„Jo, jasně! Proč jste omdlela? Protože mi můj ještě včera tříletý svěřenec dneska ráno řekl, že patří k mafii a jeho kolegovi někdo prostřelil hlavu!“

„Uvedli bychom jim nějaký normální důvod. Nebo že se ti prostě udělalo slabo.“

„Pravda, zapomněla jsem, že tohle ti jde!“ To byla trochu rána pod pás. Viděla jsem, jak se zachmuřil. Nemohla jsem si pomoct. Bylo mnohem snažší, když jsem všechno tak nějak zlehčovala.

Přes mé protesty zabalil sáček mražené zeleniny do ručníku a přitiskl mi ho na čelo.

„Koukej to tam nechat!“ Zahrozil prstem a vydal se ke dveřím.

„Jako dítě jsi byl mnohem milejší!“ zavrčela jsem. Obdařil mě dalším z řady nerozluštitelných pohledů a pak za sebou zavřel. Okamžitě jsem ručník se zeleninou hodila na zem. „A taky jsi mě poslouchal!“ křikla jsem. A navíc jsem nemusela přemýšlet nad tím, proč se o mě tak stará. A říká mi Stránečko.

Tušila jsem, proč to dělá. Ne, ve skutečnosti jsem to věděla. Věřila jsem mu, co řekl – o té péči o něj a jak ho zpětně dojalo pyžamo. Nejvíc prý na něj zapůsobilo to, jak jsem vyhnala jeho matku i s Treasure. Jenže jeho city mi přišly nereálné – považovala jsem je za pozůstatek toho, jak mě vnímal coby Mikee. Nebyly jeho. Nebo jsem možná nechtěla, aby byly jeho. Pokud už člověk je v kontaktu s mafií, je rozhodně dobré mít s ní dobré vztahy. Ale nic se nemá přehánět. Nehledě na to, že dospělý Michael mě malinko štval tím, že mi říkal, co mám a co nemám dělat.

Potřebovala jsem si na něj zvyknout a vytyčit si hranice.

Vymyslet, kde ty hranice chci.

Potichu jsem zaúpěla, protože mě zase zachvátila panika. Musela jsem se přemáhat, abych se nezvedla z postele a prostě neutekla. Kdyby se mi podařilo dostat k autu a ujet, jen bych pak zavolala Robertovi, ať si ho tu vyzvednou.

Jenže z představy telefonátu s jeho bratrem se mi udělalo ještě hůř. Navíc jsem Michaelovi slíbila, že mu dám čas, který potřebuje.

„Jsi prostě blbá!“ obviňovala jsem sama sebe. Dospělý Michael nemá s tímhle přerostlým dítětem nic společnýho, tak proč se mi tu s ním chce zůstávat? „Úplně blbá!“

Najednou se ve mně, s neuvěřitelnou intenzitou, vynořil strach: co se stane, až na to všechno přijde Robert? Zatraceně! On přece ví, na co jsem se ptala Johnnyho! A jak jsem mu před odjezdem vmetla do obličeje, že jsou divní! Až pak přijede a zjistí, že Mike je v pořádku a že mi to řekl, bude po mně!

Měla jsem pocit, že nemůžu popadnout dech. Roztřásla jsem se a sípala, dýchala jsem rychle a překotně, ale stejně jsem měla pocit, že se udusím. Jasná hyperventilace, to jsem si ještě uvědomovala. Jen jsem si nějak nedovedla vybavit, co dělat. Proto jsem jen vyděšeně seděla na posteli a snažila se normálně nadechnout a nemyslet na mafiána Roberta, co mi vystřelí mozek z hlavy, ale ještě předtím mi uřeže prsty.

Že se ve dveřích objevil Michael a mračil se, mi na náladě vážně nepřidalo. Zatmělo se mi před očima.

„Co to, sakra, provádíš?!“ vyštěkl. Měla jsem pocit, že umírám, nedovedla jsem ze sebe vypravit ani slovo. Po několika hysterických pokusech o nádech jsem ucítila, že se mi snaží něčím zacpat pusu, a poslepu jsem se pokoušela ho odstrčit. Bylo to úplně marné, neměla jsem šanci. Přitiskl mě k sobě, takže jsem kolem sebe nemohla zuřivě plácat rukama, a znovu mi nacpal něco před pusu.

Chce mě zabít!

„Dýchej!“ přikázal mi. „Pořádně! Ať vidím, že se ten pytlík nafukuje!“

Přes všechnu tu paniku si můj přidušený mozek vzpomněl, co se dělá při hyperventilaci. Když člověk fouká do sáčku, vidí, kolik vzduchu vydechl. Uklidní ho to. Dokáže to vrátit dech do normálu. Všechno jsem to věděla. Teď, když mi držel pytlík od pečiva před ústy a klidně mě pobízel, ať se pořádně nadechnu a vydechnu. Stačilo pár nádechů a byla jsem v pořádku. Slabá jako moucha, ale při smyslech.

„Dobrý?“ ptal se. Kývla jsem a papír vonící po bagetě byl hned pryč. Uvědomila jsem si, že se o něj vyčerpaně opírám. Chtěla jsem se odtáhnout, ale nenechal mě. Přestože to pro něj rozhodně nemohlo být pohodlné, protože na posteli klečel, přitáhl si mě ještě blíž a zabořil mi obličej do vlasů.

„Co se děje?“ zeptal se potichu. Zavrtěla jsem hlavou. Měla jsem dětinský pocit, že dokud to neřeknu nahlas, nebude to tak hrozné, jak to ve skutečnosti je. Chvíli bylo ticho a tep se mi vracel k normálu.

„Ty se mě bojíš,“ řekl nakonec. Nepotřebovala jsem nad tím uvažovat. Jeho jsem se nebála.

„Ne.“

„Tak proč ses tu dusila při něčem, co vypadalo jako záchvat paniky?“ zabručel. „Paige, já vím, že je toho vážně moc najednou.“

„Jo, pěkně debilní dopoledne,“ skočila jsem mu do řeči.

„Máš pravdu. Představoval jsem si to trochu jinak. V noci mě opravdu nenapadlo, že se pokusíš o sebevraždu udušením, jen abys tu se mnou nemusela být.“ Nezněl vážně, ale stejně jsem se naježila.

„Fakt vtipný!“ Zkusila jsem se mu vykroutit z objetí, ale nesouhlasně zamručel a nepustil mě. Vzdala jsem to. „Jsi zvyklej, že lidi dělají, co chceš ty?“

„Většinou,“ přiznal. „Ale hlavně se mi líbí mít tě takhle blízko.“ Zavřela jsem oči. Už nebyl cítit po hruškách, vůně sprchového gelu vyprchala a voněl prostě sebou. A mě ta vůně přitahovala. Dovedla jsem si představit, že kdybych na něj narazila někde ve městě a přeskočila by mezi námi jiskra, moc bych si to užívala. Jenže tohle byl Michael. Denně jsem ho koupala, utírala mu nos. Nešlo to.

A pak tu byla ta drobnost s mafií.

Mimoděk jsem se otřásla. Vyložil si to špatně, pustil mě a postavil se. Zase měl v obličeji ten kamenný výraz – nedovedla jsem rozluštit, jak mu právě teď je.

„Stačilo říct, že je ti to nepříjemné,“ řekl upjatě. „Omlouvám se, nechal jsem se unést. Asi jsme začali úplně špatně.“

Myslel si, že jsem se oklepala znechucením?

„Ne!“ vyhrkla jsem. Chvíli jsem zamračeně přemýšlela, jak začít, ale nakonec jsem to řekla na rovinu:

„Oklepala jsem se kvůli Robertovi. A kvůli němu jsem se dusila,“ vydechla jsem nešťastně. Pokerový výraz zmizel, tvářil se překvapeně.

„Proč?“

Vykulila jsem na něj oči a rozhodila rukama:

„Proč? Protože ví, že jsem se ptala na mafii! A protože jsem na něj byla hnusná, když tu byl naposledy! Protože mi od té doby nevolal – a předtím volal skoro každý den! Protože až na to přijde, bude to hroznej průšvih!“ Sypala jsem to všechno ze sebe a cítila úlevu. Nebylo to horší, když se to vyslovilo nahlas. Michael zvedl oči ke stropu a uvolněně se usmál.

„Robert bude v pohodě,“ řekl rozhodně.

„Robert mě zabije!“ zaúpěla jsem. Káravě nakrčil čelo.

„To není vtipný.“

„Já vím, že to není vtipný – on mě fakt zabije! Co asi děláte s lidma, kteří o vás zjistí pravdu, aha?“ Ta otázka mi vyklouzla a vyděsila mě. Rychle jsem sklonila hlavu a zvedla ruku v odmítavém gestu. „Ne, neříkej mi to, já to vlastně vůbec nechci vědět!“

„Paige,“ oslovil mě důrazně, abych přestala blábolit. Nedalo se to zastavit.

„Nechci mít uřezaný prsty!“ vyjekla jsem. Michael zavřel oči a tlumeně zaklel. Z jeho reakce jsem vyčetla, že cosi jako hnusné věci s prsty se děje běžně. Do očí mi vyhrkly slzy. Když je uviděl, vykročil zase ke mně. Chtěla jsem ho zastavit, zavrtět hlavou, aby se mě nedotýkal, ale neudělala jsem to.

„Pojď sem,“ zamumlal. Sedl si vedle mě a přitáhl mě k sobě. Opřela jsem si mu obličej o krk a nechala ho, ať mě hladí po zádecha po vlasech. „Stránečko, přísahám ti, že se nemusíš bát. Pokud nebudeš nikde vykřikovat, co jsem ti řekl a co o nás víš, nikdo ti nic neudělá. Nikdy. Nedovolí si to. Podívej, u nás to funguje… Hm, počkej.“ Na chvíli se odmlčel a přemýšlel, co říct. „Jsme rodina. Nejen my, ale všichni, kdo pro nás pracují. Myslím ty bližší spolupracovníky, víš? Proto si tě Carlo dovolil přivést k nám. Znal tě, starala ses o Lucu a on věděl, že jsi loajální a nestrkáš nos, kam nemáš. Teda – aspoň předtím jsi to nedělala.“

„Carlo? Pan Russo?“

„Jo. Patří k nám. Ne příbuzensky, ale bereme je jako rodinu. Stejně jako Raye a Johnnyho. Táta nám je v podstatě vybral jako naše, hm, řekněme pobočníky. Jsou to chlapi z rodin, které jsou s námi v kontaktu.“

Vzpomněla jsem si, jak Johnnyho matka i manželka vychvalovaly Bavettovy, jak jen mohly. Věděly to. Jistě, že to věděly. Jen já byla hloupá.

„Ty vazby jsou hodně silné. Jak v rodině, tak mezi rodinami. Držíme při sobě. Když jde v jedné z rodin do tuhého, ostatní ji brání. Nejspíš je teď ve městě hodně veselo.“

„Ono je vás víc?“ zajíkla jsem se. Lehce mi stiskl rameno.

„Bude lepší, když nebudeš vědět víc, než je nutně potřeba. Zatím ne.“

„Ani pak ne,“ zamračila jsem se. Už teď jsem věděla mnohem víc, než mi bylo milé.

„Teď ti musí stačit, že nikdo neudělá nic, čím by ohrozil nebo ublížil rodině. Rodina je prostě všechno. Takže Robert ti nic neudělá. Nikdo ti nic neudělá. Budou na tebe dávat pozor úplně stejně jako já.“

„Nejsem rodina,“ namítla jsem. „Jen jsem se o tebe chvíli starala.“ Neměli důvod mě chránit, hlídat.

„Jsi moje,“ řekl tiše po dlouhé odmlce. Vyrazil mi dech. Než jsem se stihla ohradit, že rozhodně nejsem ničí, maximálně svoje, dodal: „Všem řeknu, že patříš ke mně. Bude to v pořádku.“

Měla jsem několik námitek. Třeba proč se mě nezeptal, jestli s tímhle plánem souhlasím. A jestli je u nich normální považovat někoho za svůj majetek, u nás v nemafiánských rodinách to tak vážně nemáme. A že by mě fakt zajímalo, kdo mu to uvěří. Ale nakonec jsem pusu nechala zavřenou. Pokud mi jeho tvrzení zachrání zadek – a prsty, tak ať to tvrdí.

Jenže pak se zase objevila obrovská pochybnost:

„Když jsou ty vztahy v rodině i mimo ni tak pevný a skvělý, proč se nechceš vrátit?“

Cítila jsem, jak ztuhl. Trochu sebou cukl, jak se potichu uchechtl.

„Jsi vážně chytrá.“ V jeho hlase bylo slyšet úsměv. „Nechci se vrátit a dělat to, co jsem dělal doteď. Dřív jsem většinu času trávil v kancelářích, měl jsem na starost právní stránky obchodů, smluv, všeho. Děláme hromady legálních obchodů. Ale někdy je potřeba, aby se ukázali všichni. Některá… jednání vyžadují účast všech aktivních členů a já musel být při věcech, které už nechci zažít. Stupňovalo se to, bylo toho pořád víc. Rusové se snažili dostat celý New York, a přestože jsme po nich nešli jen my, dávalo nám to hodně zabrat. Normální lidé nikdy nezjistí, co všechno se kolem nich děje.

Vždycky jsem si myslel, že Robert bude tátův nástupce a já budu jen ten, co je občas potřeba při podpisech, ale táta rozhodl, že až odejde do ústraní, přenechá velení nám oběma. Nikdy jsme se s Robertem nehádali, neměli jsme důvod. Táta si byl jistý, že se budeme podporovat a budeme tak silnější. Proto jsem musel být čím dál častěji venku.“

S očima široce rozevřenýma jsem vnímala, co říká. Byla jsem ráda, že si nevidíme do obličeje. Poslouchala jsem vyprávění a ruce jsem měla ledové nervozitou a trochu i hrůzou, ale jeho hlas mě neděsil. Nekonalo se žádné další prozření, že tohle je vážně skutečnost. Pak jsem si vybavila, jak dlouho jsem se smiřovala s tím, co dělá Kevin. Přestože byl ohledně práce vždycky skoupý na slovo, nakonec jsem přece jen zjistila, co všechno je její náplní. Taky jsem si musela zvyknout – tenkrát to chvíli vypadalo, že to nezvládnu a skončíme spolu dřív, než jsme vlastně pořádně začali.

Komu jinému říct o mafii než holce, jejíž ex občas střílí po lidech…

„Chci se dohodnout s tátou a hlavně s Robertem, že radši, mnohem radši zase budu jen ten v kanclu. Že mu budu krýt záda a hledat skulinky v zákonech, ale ať po mně nechce žádný… akce.“

„Udělá to?“ zeptala jsem se. Došlo mi, že Roberta vůbec neznám. Netuším, jak se chová normálně. Znala jsem dvě jeho tváře a obě to nejspíš byly jen masky. A pořád jsem měla husí kůži, jen jsem si na něj vzpomněla.

„Myslím, že jo. Je to hodnej velkej brácha. I když… Bylo by mnohem lepší, kdyby byl pokoj. Kdyby se všechno uklidnilo. Na jednu stranu mám pocit, že bych tam měl být a pomáhat mu, na druhou stranu s tím nechci mít nic společnýho. Nechci tam jet a…“

„Taky nechci, abys tam jel.“ Otřel se mi bradou o temeno hlavy a mlčeli jsme, zabraní do vlastních myšlenek. Nemělo mi být teď tak dobře. Ne v objetí mafiánského syna, co po něm stříleli.

A co v objetí právníka, který zrovna slíbil, že se o mě postará? Zamračila jsem se. Myšlenky se mi ubíraly špatným směrem.

Rozčísl to mobil, který se rozezvonil na nočním stolku. Michael se natáhl dozadu a pak prudce vydechl. Když promluvil, neznělo to vesele.

„Vida. My o vlku…“

23. kapitola

„Asi omdlím,“ oznámila jsem Michaelovi, když mi došlo, kdo volá. Podal mi telefon a klidně řekl:

„Neomdlíš. Kdybys mu to nezvedala, přijel by. Nebo by sem někoho poslal.“ Ta představa mě vyděsila ještě o něco víc než jen telefon s Robertem. Pak jsem dostala spásný nápad:

„Zvedni to ty! Řekni, že jsem na záchodě!“ Ale podle jeho výrazu mi hned bylo jasné, že to neprošlo. „Hlavně že ses kasal, jak jsi dobrý herec, viď,“ ušklíbla jsem se. Když jsem od něj brala mobil, zdálo se mi, že pálí. Nervozita dokáže s člověkem udělat divy. I tak jsem se zhluboka nadechla a ze všech sil jsem se soustředila na to, abych zněla normálně. Pozdrav ale rozhodně nepatřil mezi ty běžné.

„Dobré…“ Zmateně jsem se podívala na Michaela. Netušila jsem, kolik je hodin. Poledne, naznačil tiše. „Poledne?“ Vážně jsem omdléváním a řešením svých děsů strávila několik hodin?

Robert se uchechtl.

„Dobré. Ruším tě při nečem?“

„Ne!“ vyhrkla jsem příliš rychle. Michael mě konečně pustil, ale jen proto, aby mohl vstát, udělat dva kroky k oknu a rukou si projet vlasy. Rozhodně se nedalo mluvit o tom, že bych byla klidná. Zavřela jsem oči a snažila se vzpamatovat.

„Paige, děje se něco?“ zeptal se Robert a jeho hlas rázem pozbyl veselosti. Na jednu dlouhou vteřinu jsem si byla jistá, že ví, co se děje. Že je mu to úplně jasné a za chvíli tu bude i s pistolí nebo nožem a ze mě zbude jen hromádka polámaných končetin. Potom jsem otevřela křečovitě sevřené oči a uviděla Michaela. Lehce se usmíval, zavrtěl hlavou a líně máchl rukou.

To nevadí. Je to jedno.

Ale mně to jedno nebylo. Slíbila jsem mu trochu času, tak ho taky dostane! Robert je daleko, nevidí mě, nepozná, že lžu.

„Jo. Když to nutně potřebuješ vědět, byla jsem na záchodě. Tak se omlouvám, jestli nezním dostatečně nadšeně z toho, že mi voláš.“ Spustila jsem mnohem ostřeji, než jsem čekala, ale vlastně to bylo dobře. Když jsem s ním mluvila naposledy, bavili jsme se o erekci a on naučil svého bratra slovo pinďour. Při předposledním hovoru mi řekl, ať nedráždím hada bosou nohou. Vlastně jsem teď klidně měla nárok na to, cítit se uražená.

„Omlouvám se,“ řekl a už zase zněl jako ten milý Robert. Znovu jsem zavřela oči, tentokrát úlevou. Dokud se mi podaří udržet ho daleko, zvládnu to. Po telefonu to zvládnu. Hlavně nesmí přijet. Tváří v tvář bych se nedokázala ovládnout a nejspíš bych padla na kolena a hystericky ho prosila, ať mě nechá být, že vlastně dohromady vůbec nic nevím.

„Něco nového?“ zajímal se.

„Vše při starém.“

„A ráno…?“ Nechápala jsem, na co přesně naráží. Ráno se Michael vrátil zpět do světa dospělých – ale to Robert neví!

„Ráno jsme vstali? Jako každý den?“ Tázavá melodie mého hlasu ho slyšitelně pobavila.

„Myslel jsem spíš, jestli se opakovala včerejší příhoda,“ nadhodil. Jakmile mi došlo, co myslí tou příhodou, zakryla jsem si dlaní pusu, abych nezaúpěla nahlas. Michael tázavě zvedl obočí. Zvedla jsem oči v sloup a otočila obličej ke zdi, abych na něj neviděla. Teprve pak jsem byla schopná odpovědět:

„Jo. I dneska měl erekci.“ Předstírat, že ten tiše se smějící muž vedle mě je stále dítětem, bylo vážně příšerné. Rozhodla jsem se vybít si to na Robertovi. Měla jsem pocit, že když budu v ofenzivě, budu víc sama sebou. Aspoň s přihlédnutím k posledním dvěma rozhovorům. „A mimochodem, děkuju, že jsi ho naučil říkat pinďour!“

„Pinďour!“ zaryčel Michael u okna nadšeně. Na okamžik jsem se přestala soustředit a okřikla jsem ho:

„Michaele!“ Naštěstí jsem si uvědomila včas, že nesmím říct: Co to sakra děláš?! Snažíš se mě rozhodit? A dodala jsem: „To se neříká!“ Ukázal mi zdvižené palce a tvářil se naprosto bezstarostně.

„Vidíš?“ houkla jsem vyčítavě do telefonu.

„Omlouvám se,“ hýkl Robert vesele. Nesouhlasně jsem zamručela. „Mluvila jsi s někým z nemocnice?“

„Jo, s doktorem Stakesem,“ odpověděla jsem bez valného nadšení. Michael okamžitě zvážněl a zamračil se. Připomněl mi tím, že jsem se chtěla zeptat na ty jeho záchvaty vzteku.

„A?“

„A nic. Neví nic. Říkal, že se pravděpodobně opravdu vrací do normálu, ale netuší, jak dlouho by to mohlo trvat. Prý se to může stát z ničeho nic, nebo taky ne.“

„To je mi novina,“ řekl Robert nespokojeně. „To vím i já a nepotřebuju kvůli tomu medicínu.“

„Hm,“ broukla jsem, protože jsem nechtěla dál pokračovat v konverzaci o doktorovi, který evidentně vytáčel oba bratry.

„Teď se k vám asi pár dní nedostanu,“ prohlásil Robert a zněl kajícně. Hned jsem chtěla nadšeně vyhrknout, že to vůbec nevadí, ale uvědomila jsem si, že mi to vlastně vadit má. S radostí jsem na něj zavrčela:

„No, to jsem nečekala.“

„Paige, já to nedělám naschvál!“ Slyšela jsem, jak se zhluboka nadechl. Obdivovala jsem jeho trpělivost a pomalu mi začínalo docházet, že on si ode mě vážně nechá líbit nečekaně hodně. Jen díky tomu, že jsem se starala o Michaela. Asi na té zkazce o pevných rodinných poutech něco bylo. Nebyla jsem si jistá, jestli bych dovedla podobně vstřícně přijmout Peterovu slečnu, kdybych si o ní myslela, že je úplně pitomá.

„Ale mám dobrou zprávu. Vypadá to, že brzo bude definitivně klid. Vidím to tak maximálně na týden, pak už by mělo být všechno vyřešené a vy se budete moct vrátit domů.“

Nevěděla jsem, jestli mě víc děsí to, že se opravdu blíží návrat do normálního života, nebo to, že to bude vyřešené definitivně. Tohle slovo teď pro mě mělo trochu jiný význam.

„Aha,“ hlesla jsem. Nezněla jsem nadšeně. Vlastně jsem zněla docela přiškrceně – a přesně tak jsem se i cítila.

„Nemáš radost?“ divil se.

„Zrovna jsem si tu začínala zvykat,“ plácla jsem a Robert se rozesmál.

„Tak zas někdy vyrazíme na víkend do přírody, Mike taky vypadá, že se mu tam líbí,“ navrhl. „Dáš mi ho?“ zeptal se. Znovu mě polil studený pot, nedovedla jsem si představit, jak bude znít Michaelův pokus o malé dítě. On si ale mobil vzal naprosto suverénně, a když vykřikl pozdrav, skutečně zněl jako dítě. Nebylo to úplně přesné, ale zdálo se mi to dost věrohodné.

Vážně byl dobrý herec.

Oni asi oba.

„Hm,“ broukal Michael do telefonu a souhlasně přikyvoval. „Jo. Jo. Nebudu.“ Protočil panenky a zavrtěl hlavou. „Nebudu říkat pinďour,“ řekl a zněl jako dítě, jemuž právě něco zakázali. „Paige říkala, že se říká pindík,“ svěřil se Robertovi. Nevydržela jsem to a musela si schovat obličej do polštáře. Tohle všechno bylo hrozně komické, a zároveň jsme se pohybovali na opravdu tenkém ledě. Pekelná kombinace.

„Robbie? Kdy přijedeš?“ zeptal se nevinně a já měla chuť mu něco provést. Na druhou stranu – ptal se na to vždycky. Byl skvělý. „Jo. Jo. Budu. Ahoj.“

Když se vrátil k normálnímu hlasu, donutilo mě to zvednout hlavu.

„Byla jsi úžasná!“ Dřepl si ke mně a spokojeně se usmíval.

„Měla jsem chuť se zabít. A tebe taky! Co to bylo s tím pinďourem?“ zlobila jsem se. Rozesmál se.

„Já to slovo miluju. Baví mě, jak ho nemáš ráda. A jsem si jistej, že bych tak zareagoval i jako dítě.“ Potom zvážněl. „Dokud ho udržíme ve městě, bude všechno v pořádku,“ uklidňoval mě.

„Říkal, že to vidí tak na týden,“ namítla jsem. Michael přikývl.

„To mi taky tvrdil. Týden mi bude muset stačit. Nějak to vymyslím.“

„A co chceš vymýšlet?“ nechápala jsem. „Před chvílí jsi říkal, že prostě jen nechceš do terénu a radši budeš v kanceláři.“

Přikývl. A zatvářil se rozpačitě.

„Prostě mi dej čas, ano?“

Pokrčila jsem rameny. „Jasně. Aspoň se zdokonalím v klamání mafiánů po telefonu.“

„Nějak ti otrnulo,“ ušklíbl se. Trhla jsem rameny. Rozhodně jsem se necítila o moc líp.

„Co budeme vařit?“ zeptal se. Při představě jídla se mi sevřel žaludek.

„Asi potřebuju chvíli spát,“ zamumlala jsem a lehla si. Jo. Spánek bude fajn.

„Chceš něco donést?“

Jen jsem zavrtěla hlavou.

Spala jsem dlouho a neklidně. Pořád jsem se převalovala, a když jsem konečně tvrdě usnula, zdály se mi šílené sny plné ďábelského chechtotu, střelby a kvílení brzd. Robert se v nich tvářil opravdu zle, když sledoval Michaela, jak konejšivě opakuje, že nedovolí, aby mi někdo ublížil. Vzápětí se Michaelův výraz změnil na stejně zlý a pobaveně Robertovi vyprávěl, jak jsem mu to všechno zbaštila.

Vzbudilo mě moje vlastní vzlykání. Sáhla jsem si na obličej a ucítila slzy. Pokoj byl ponořený ve tmě a z venku bylo slyšet déšť.

Nesnášela jsem takové živé sny!

A pořád jsem se bála. Moc.

Michael byl dobrý herec, sám mi to předvedl. A přestože tvrdil, že se nechce vrátit k tomu, co dělal dřív, pořád má v plánu s Robertem pracovat, jen bude všechno sledovat zpovzdálí.

Pořád bude součástí mafie.

Po několika minutách nebo možná hodinách přemýšlení ve ztichlém domě mi došlo, že s tímhle vážně nechci mít nic společného. Byla jsem vychovaná tak, abych respektovala zákony. A tohle bylo něco úplně mimo. Měla bych zavolat Kevinovi a říct mu, k čemu se mi Michael přiznal.

A utéct.

Jenže jsem věděla, že nikomu volat nebudu. Byla jsem chytrá holka a poslouchala ho pozorně. Dokud neudělám žádnou blbost, nic se mi nestane. V podstatě řekl přesně tohle.

Zavolat policii je rozhodně nesmysl.

Musím tu zůstat s ním.

Došlo mi, že přestože jsem mu slíbila čas, nezvládnu to. Musela jsem pryč. Hned. Měla jsem zmizet už dávno.

A tak jsem se při slabém světle mobilu oblékla a usoudila, že beze zbytku oblečení se docela jistě obejdu – hlavně když nebudu muset vrzat dveřmi skříně a šuplíky. Jen si dole vezmu kabelku a klíčky od auta a odjedu. Doma si sbalím věci a někam zmizím. Auto najdou někde u mého bytu, pořídím si nové číslo, mámě a tátovi řeknu, že mám práci někde hodně daleko. Na chvíli se někam schovám – jen aby věděli, že nic neudělám. Až se to všechno uklidní, vrátím se.

Přišlo mi to jako skvělý plán. Sice jsem málem umřela hrůzou, když pode mnou zavrzal schod, ale z Michaelova pokoje se nic neozývalo, takže jsem po několika neskutečně hlasitých úderech srdce pokračovala téměř úplnou tmou po paměti dál. Boty, bundu a kabelku jsem popadla do jedné ruky, druhou jsem sebrala klíčky od auta a stiskla kliku vchodových dveří.

Bylo zamčeno.

Sáhla jsem po klíči, ale v zámku nebyl. Vylovila jsem z kapsy mobil a posvítila si na věšáček na klíče, ale byl prázdný. Spolkla jsem zaklení a snažila se vzpomenout si, kam jsem je mohla dát. Zpětně jsem si přehrávala celý den, hlavně ranní útěk k jezeru.

Dveře zavíral Michael. A já už se k nim potom ani nepřiblížila.

Fakt, že nás tu zamkl, že mě tu zamkl a schoval klíč, mě rozzuřil. Mnohem víc mě naštvalo, že jsem tak průhledná. V návalu vzteku jsem prudce mrskla botami zpět k botníku; udělaly hrozný randál. Bylo mi to jedno. Měla jsem chuť hlasitě zařvat. Rozsvítila jsem v předsíňce i v obýváku a vůbec si nelámala hlavu s tím, že po schodech dupu. Rozrazila jsem dveře do jeho pokoje, rozsvítila – a zůstala stát s pusou dokořán. Všechna zlost byla pryč.

Postel byla prázdná. Na polštáři leželo zmuchlané spidermanovské pyžamo.

On mě tu nechal?!

Zamkl mě a nechal mě tu? Jak se dostanu ven? Proč mě tu nechal?

Zmateně jsem se odšourala do svého pokoje a nechápala, proč se cítím dotčená. A proč je mi líto, že odjel bez rozloučení. Ano, pořád jsem byla trochu naštvaná, že mi překazil můj velkolepý útěk a nechal mě tu zamčenou jako nějaké zvíře. Doufala jsem, že dá někomu vědět, aby mě přijel vyzvednout. Když ne, budu muset ven oknem a pak volat bratrovi, aby byl tak hodný, vystřízlivěl a sehnal mi odvoz. To by mě rozhodně rozčílilo.

Ale nejsilnější byla lítost.

Nerozuměla jsem sama sobě.

Až když jsem rozsvítila, všimla jsem si lístku na stolku vedle postele. Opatrně jsem ho vzala do ruky, připravená na všechno.

Skoro na všechno.

Jel jsem pro pizzu, za minutku budu zpátky. M.

Přečetla jsem si to znovu, a ještě jednou.

A obrovitánsky se mi ulevilo. Což mi nepřišlo náležité, vzhledem k tomu, že jsem před třemi minutami byla rozhodnutá ujet a někde se ztratit. Zlobila jsem se na sebe, že si mě dokáže jedním pitomým vzkazem omotat kolem prstu. Potřebovala bych mu za to vynadat. Vynadat mu za to, že klidně bude dělat právníka mafii. Že si myslí, že z něj budu radostí bez sebe. Že mi bezevšeho valí do hlavy řeči o tom, jak jsem pro něj důležitá, a vůbec se nezajímá o můj názor.

Ve skutečnosti jsem měla chuť vynadat hlavně sobě.

Ne, tohle mu nepřiznám. Ne dokud si nebudu naprosto jistá.

Brblala jsem celou cestu do obýváku. A potom i na gauči, zabalená do přehozu. Nepřítomně jsem se v nočních programech o ničem snažila najít cokoli, co by mě rozptýlilo, ale nic nebylo silnější než vzpomínky na půl dne stráveného s dospělým Michaelem. Něco na něm bylo. Určitě to bylo tím, že jsem ho měla tak ráda, když byl jako dítě. Určitě…

Když jsem uslyšela motor auta, automaticky jsem se zamračila. A když odemkl a vešel dovnitř, překřížila jsem si ruce na prsou. Divže jsem si nezačala poklepávat špičkou nohy.

„Musíme si promluvit!“ oznámila jsem a doufala, že zním dostatečně odhodlaně a ostře, přesně tak, jak jsem měla v plánu.

„Jsi vzhůru!“ ozvalo se nadšeně. „Jak ti je?“

„Fajn!“ odsekla jsem. Nadechla jsem se, abych mu řekla, jak moc ho nesnáším, ale pak vpochodoval dovnitř s minimálně pěti krabicemi pizzy. Překvapeně jsem ho pozorovala.

„Ty musíš mít hlad,“ vyhrkla jsem. Ne, nezněla jsem ostře.

Zakřenil se. „Nevěděl jsem, jakou přesně máš ráda, tak jsem vzal různý.“

Dojal mě. Bezpochyby. Rozbušilo se mi srdce. Nesnášela jsem ho. Rozhodně. Připadala jsem si jako puberťačka. Zatraceně!

„Mám tu quatro formaggi, tu mám rád. Pak s kuřecím masem a zeleninou, jednu pikantní s cibulí a vejcem, jednu houbovou s extra houbama – nechápu, proč tomu říkají houbová, když jsou na ní jen žampiony – a jednu Mafioso, tu jsem prostě nemohl nevzít.“ Jak mluvil, pokládal krabice přede mě na stolek a vypadal naprosto bezstarostně.

Přestože jsem byla tak nějak omráčená jeho přítomností a tím, že koupil víc pizz, protože nevěděl, jakou mám ráda, a vůně jídla mému žaludku připomněla, že naposledy jsem snídala, a to bylo hodně dávno, bleskla mi hlavou jedna věc.

„Jak jsi platil?“

Pokrčil rameny. „Kreditkou.“ Klíčky od auta hodil na skříňku u dveří a peněženku položil vedle. Pak si všiml mého vyděšeného výrazu. „Co se děje?“

„Tys platil kreditkou? Máš tu peněženku? Nechali ti peněženku?“

„Jo, přivezl jsem si ji s sebou v batohu. Dala mi ji tam Theresa a slibovala, že to bude naše tajemství. Vzpomínám si, že se mi ty kartičky líbily a chtěl jsem je sbírat,“ uculil se.

„A teď jsi zaplatil kreditkou a ten pohyb na tvém účtě se někde ukáže?“ zeptala jsem se opatrně. Ztuhl. Pak zavřel oči a zlehka zavrtěl hlavou.

„Jsem pitomec,“ přiznal. A mě napadlo, že i já jsem lepší padouch než on.

„Tak abychom mu zavolali a rovnou to přiznali, ne?“ povzdechla jsem si. Měla jsem pocit, že když Robertovi dáme vědět o Mikeově proměně s několikahodinovým zpožděním, bude to pořád ještě lepší, než když na to přijde sám díky účetnictví.

„Ani omylem. Výpisy z účtů se mu dostanou do ruky až v půlce dalšího měsíce. Nakonec jsem neudělal zas takovou botu,“ mrkl na mě. „Ale musím si dávat bacha. Jsi hlavička,“ pochválil mě a natáhl ruku, aby mě pohladil. Uhnula jsem. Před chvílí jsem byla rozhodnutá odjet pryč, utéct odsud a schovávat se. Teď… Teď jsem měla strach z Roberta a Mikeovo chování mě tak nějak těšilo. Co byl zpátky, měla jsem pocit, že je tu tepleji a že tma venku není tak děsivá, jak se mi celou dobu zdálo. A tohle všechno mě mátlo.

Takže jsem se nechala ukolébat pocitem bezpečí, ochutnala čtyři z pěti pizz a odešla spát s hlavou plnou podivných myšlenek.

24. kapitola

A podivné myšlenky mě nepřešly ani ve snech, spíš naopak. Znovu jsem prožila ranní šok v kuchyni, jenže tentokrát to neskončilo pořezanou nohou a pitím whisky. Skončilo to na kuchyňské lince a já si to náramně užívala – než do srubu vrazil Robert. Probrala jsem se zpocená a vyděšená a trvalo skoro do svítání, než jsem znovu usnula.

Lidské podvědomí je nepěkná věc.

Dole hrála televize a bylo cítit kafe. Hodiny na mobilu ukazovaly něco po desáté – takhle dlouho jsem nespala snad několik let! – a jeden zmeškaný hovor od mámy. Myslela jsem, že jsem na hovor s ní připravená, ale když jsem jí oznámila, že vážně nepřijedu na nedělní oběd a že se mi tu líbí, seřvala mě jako malé děcko.

„Chováš se nějak jinak, Paige!“ vyčítala mi. „Copak ti na nás už nezáleží? Je ti přednější nějakej postiženej chlap?“

Den prostě nemohl začít lépe.

Dospělý Michael byl poněkud hyperaktivní. Šel spát ve stejnou dobu jako já, ale teď byl čilý, usmíval se a nabízel mi snídani. Po tom snu jsem se mu nedovedla podívat do očí. A nedokázala jsem pohlédnout ani na kuchyňskou linku, protože jsem se bála, že zrudnu a všechno na mně bude znát. Na chlapa byl nečekaně všímavý.

„Děje se něco?“

Ušklíbla jsem se. „Myslíš mimo to všechno, co se s tebou od včerejška stalo? Ne, jen jsem se moc nevyspala. A ty tu lítáš a jsi moc rychlej a moc hlasitej a nejradši bych ti nakázala, ať si sedneš a koukáš se na surikaty, jenže už nemůžu!“

Rozzářil se. „Ony jsou surikaty?“ A odběhl pustit televizi. „Kolikátka je Discovery?“ houkl na mě. Musela jsem se na něj ohlédnout a ověřit si, že to myslí vážně. Myslel.

„Dvacet tři,“ hlesla jsem. Navolil program, a přestože právě běžela upoutávka na Bořiče mýtů, spokojeně se usadil na gauči a s úsměvem vyčkával.

Napadlo mě, že možná není úplně v pořádku. Jasně jsem si vybavila, že Robert o něm tvrdil, že jako dospělý se choval dospěle. Tohle dospělé rozhodně nebylo. Nic, čím by se osmadvacetiletý právník mohl chlubit. Zamyšleně jsem ho sledovala a zvažovala, jestli mu prozradit, že ještě není tak docela zdravý nebo že je možné, že tohle je jen přechodné stadium.

Otočil se ke mně se zamyšleným výrazem. Možná mu to došlo?

„Myslíš, že se dají surikaty chovat doma? Fakt mě bavěj,“ řekl. Zklamaně jsem se opřela a dlaní si přetřela čelo.

„Paige? Co se děje?“

Unaveně jsem se usmála. Řeknu mu to. A přemluvím ho, aby mi dovolil zavolat Robertovi. Rozhodně se nechová dospěle. Ne tak, jak jsem čekala.

„Já nevím,“ zavrtěla jsem hlavou. „Takhle ses asi nechoval před tou nehodou, viď?“ Nechápavě nakrčil čelo.

„Teď nechápu, jak to myslíš,“ přiznal. Kývla jsem bradou směrem k televizi.

„Doma ses asi nekoukal na surikaty a nepřemýšlel jsi o tom, že by sis je pořídil. Chtěl jsi je, když jsi byl mimo, tak možná ještě nejsi úplně v pořádku.“ Postupně jsem tlumila hlas. Nechtěla jsem mu nějak ublížit, ale bylo potřeba, aby si to uvědomil. Michael se ale neurazil, nezarazil, nezamyslel. Pomalu se usmál, zvedl se z pohovky a vydal se ke mně. Nehybně jsem čekala, co udělá. Posadil se vedle na židli a naklonil se ke mně.

„Jsem v pořádku, přísahám. Ne, doma jsem se tak nechoval. Pracoval jsem, dodržoval jsem pravidla, staral jsem se o blaho rodiny. Tady a teď můžu být sám sebou. Můžu se dívat na surikaty, aniž by mě za to někdo hodnotil – pokud to teda neuděláš ty. Klidně můžu celý den strávit v posteli nebo můžu vzít auto a jet někam na výlet. Nebo bych chtěl…“ Odmlčel se a probodl mě pohledem. „Anebo radši nic.“ Usmál se šibalsky. Zase jsem mu věřila. Možná za ten pocit mohlo i to, že byl tak blízko.

„Neoholil ses,“ uvědomila jsem si.

„Nepřišlas mě oholit,“ zašklebil se.

„Hele!“ zahrozila jsem na něj. Chtěla jsem znovu zopakovat mantru o tom, že ho v podstatě neznám, ale skočil mi do toho:

„Jen tě zlobím.“

„No to teda,“ zabručela jsem. Chvíli bylo ticho. S povděkem jsem si uvědomila, že ani teď mi nevadí, když žádný z nás nemluví. Předtím jsem si vlastně užívala okamžiků, kdy byl Mikee potichu. Teď mi to taky nepřišlo jako trapné mlčení.

„Začneme výletem.“ Postavil se a rozhlédl se po kuchyni. „A někde se najíme. Ne že bych si chtěl stěžovat na tvoji kuchyni, ale vsadím se, že si taky užiješ jídlo v restauraci, aniž by ses musela bát, co provedu.“

„Výlet?“ zopakovala jsem nechápavě.

„Jo. Dojdu do auta pro mapu a vybereme, kam pojedeme.“ Byl nadšený.

„Nemůžeme jet na výlet,“ namítla jsem. „Nikdy bych s tebou sama dál než do North Havenu nejela.“

„Ale teď už se o sebe postarám sám, že jo?“ křikl na mě z předsíně. Zamumlala jsem nadávku, kterou jsem vlastně ani nemyslela vážně. Proč jsem čekala, že těch neurčených pár dní bude prostě jen sedět a přemýšlet? A můžu mu výlet zakázat? Než se vrátil, byla jsem s vyjížďkou smířená. Vlastně jsem se docela těšila – ať už se vydáme kamkoliv, budeme někde jinde.

O dvacet minut později jsme měli vybraný cíl cesty a u auta jsme se hádali, kdo bude řídit. Nelíbilo se mu, že by měl sedět na sedadle spolujezdce.

„Jsou ti tři, nezapomeň na to. Zvládl bys tak maximálně zakroutit volantem a ulomit blinkr. A co kdyby se ukázala nějaká neohlášená návštěva?“ Usmívala jsem se na něj tak sladce, že mě téměř chytla křeč. Škodolibé zadostiučinění, které jsem cítila, když se zamračeně připoutával, bylo úžasné.

Ještě při obědě jsem se cítila nesvá.

Mafiáni, prsty, Stránečka a podobně. Interiér, který vypadal tak, jak si běžný Američan představuje italskou restauraci, to ještě podtrhoval. Michael se tu cítil jak ryba ve vodě.

Protože byl ale Bavetta, objednal k jídlu láhev vína a při dezertu už jsem mu visela na rtech, pochichtávala se a uvědomovala si, že chci, aby mluvil pořád dál. Zaplatila jsem svou vlastní kreditkou, přestože nakvašeně vykládal cosi o etiketě a mužské ješitnosti, ale vážně jsem nechtěla zbytečně riskovat. Robert by asi skousl, že jsem bratra vzala na oběd až do Hartfordu a platila to Bavettovic kartou, kterou mi nechali na nákupy, ale sám mě přece varoval, že nemám dráždit hada bosou nohou. A to jsem rozhodně nechtěla.

Když Michael po obědě zamířil ke kinu, v duchu jsem poskočila nadšením.

„Je ti jasné, že touhle dobou budou dávat tak akorát animované filmy?“ zeptala jsem se pro jistotu. Pokrčil rameny:

„Přesně na to bys se mnou šla, ne? Budeme mít lístky na pohádku jako alibi pro dnešní výlet.“

Mělo mě zamrazit. Přestože vypadal, že se chová bezstarostně a užívá si, pořád si kryl záda.

Nám kryl záda. Mrazení se nedostavilo, přistihla jsem se, že se mi ten pocit líbí. A když jsem se o dvacet minut později cpala popcornem a sledovala animované postavičky, které předváděly fyzikálně nemožné kousky, smála jsem se úplně stejně jako děti okolo.

„A dál?“ zajímala jsem se po promítání. Michael rychlým pohledem zkontroloval program za mými zády a ukázal tím směrem.

„V osm jdeme na horor. Máš ráda horory?“

„Ani ne. Ty jsi trochu filmovej maniak, co?“

Zavrtěl hlavou. „V kině jsem nebyl určitě dva tři roky, možná dýl. Nebyl čas.“

„Takže si to za dnešek hodláš vynahradit,“ konstatovala jsem. „Tak to bychom měli zamířit tady vedle na romantickou komedii o svatbě, ne? Aby sis to užil dosyta.“

„Chceš?“ zeptal se se zájmem. „Sice to není můj oblíbený žánr –“

„Nečekaně,“ přerušila jsem ho pobaveně. Zavřel pusu, natáhl ruku, aby mě mohl chytit za zápěstí, a přitáhl si mě k sobě. Ne tělo na tělo, jen tak, abych si dobře uvědomovala, že stačí jedno nepatrné naklonění hlavy a budeme úplně blizoučko. Uvědomovala jsem si to velmi dobře. Podklesla mi kolena a zadrhl se mi dech.

Zpanikařila jsem.

Tohle byl Mikee! Tolikrát jsem ho viděla nahého, utírala mu nos, konejšila ho, uspávala ho a nikdy mě nenapadlo na něj myslet takhle.

Doslova jsem od něj odskočila, ale protože mě pořád držel za ruku, šlo to jen na vzdálenost paže.

„Promiň,“ řekl klidně. „Nemůžu si pomoct. Byla jsi tolik uvolněná, tak jsem myslel, že už se mě nebojíš.“

Nadechla jsem se. Za chvíli už proslov o tom, že ho neznám a je cizí, budu umět úplně nazpaměť. Tušil to, protože zavrtěl hlavou a usmál se.

„Jedeme na nákup,“ rozhodl. „Nemáme žádné víno, potřebujeme hromadu vajíček a taky normální sprchovej gel. Nic proti hruškám, Stránečko, ale čekám, kdy se odněkud přiřítí roj vos a pokusí se mě sežrat.“ Zatímco mluvil, táhl mě za sebou k východu. „A jako vrchol všeho nemáme ani přehrávač, ani notebook s internetem. Chci poslouchat muziku! Od rána do večera. A jak jsi tam mohla vydržet bez internetu, proboha?“

„Překvapivě snadno,“ přiznala jsem. Nechybělo mi to.

„A kdybys potřebovala nutně něco zjistit? Třeba jestli jsem nesnědl něco jedovatého?“

„Někomu bych zavolala. Bráchovi, Johnnymu, Robertovi nebo na asistenční službu. Nejsem přece pitomá.“

„Já vím,“ otočil se na mě s úsměvem. Už jsme byli venku a mířili k autu. Asi měl v plánu velký nákup. „A kdyby se to někdo pokusil tvrdit, rozbil bych mu…“ Zarazil se a tentokrát se podíval provinile. „Vysvětlil bych mu, že se šeredně plete.“

Nechtěla jsem, aby někomu rozbil jakoukoliv část těla. Bojovala jsem s nutkáním to říct nahlas, ale neudělala jsem to. Protože tmavě šedými mraky, které se táhly nad celým Hartfordem a vlastně všude, kam jsem dohlédla, problikl blesk. A na tvář mi dopadla první kapka.

„Bezva,“ utrousila jsem ironicky. Michael se otočil a vlekl mě zpátky ke kinu.

„Jdeme na ty svatby?“ zasmála jsem se. Obdařil mě shovívavým pohledem a zastavil až pod stříškou u vchodu.

„Počkej tady, doběhnu pro auto,“ nakázal mi.

„Můžu jít taky,“ namítla jsem. Pořád jsem měla pocit, že ho nemůžu nechat jít nikam samotného, aby se mu něco nestalo nebo aby něco neprovedl. Pořád jsem za něj měla zodpovědnost, tedy aspoň oficiálně.

„Nechci tě podceňovat, ale bez tebe budu rychlejší,“ mrkl. Než jsem stihla zavrčet, že umím běhat, pustil mě a rychlým krokem se vydal pryč. Jakmile se mu do cesty přestali plést lidé, kteří mířili ke kinu, rozběhl se a zmizel mi z dohledu. Během chvilky se rozpršelo opravdu dost. Sice na sobě měl nepromokavou bundu, ale bylo jasné, že bude pořádně promoklý. Představila jsem si, jak nastydne a já budu mít ve srubu reptajícího a trpícího chlapa, který nebude poslouchat jako to dítě. To by bylo pěkně na nic. Pak jsem nevědomky popustila uzdu fantazii a najednou jsem před očima měla Michaela v posteli. Od pasu dolů byl přikrytý a rozhodně na sobě neměl pyžamo.

„Doprčic,“ zamumlala jsem. Tohle se mi ale vůbec nehodilo. Nerozuměla jsem sama sobě. Uskakuju před ním, beru ho jako milého, šarmantního cizince, kterého znám asi tak třicet hodin, pořád mu to omílám, a pak moje podvědomí předvede tohle?

Když mi v kapse zavibroval mobil, přivítala jsem to. Rozptýlení od takových myšlenek je dobré. Jakmile jsem ale na displeji spatřila Robertovo jméno, měla jsem chuť přístroj někam zahodit a rozšlapat. Myslela jsem, že se teď zase aspoň dva dny neozve, a místo toho tohle! Navíc jsem si uvědomila, že možná volá kvůli tomu nočnímu placení pizzy, a udělalo se mi zle od žaludku. Vyděšeně jsem se rozhlédla a doufala, že se odněkud objeví Michael a poradí mi, co mám dělat. Kolem kina ale byli jen lidé s deštníky. Ti mi nepomůžou.

Zaúpěla jsem a vešla otáčivými dveřmi do vestibulu kina. Prosím, prosím, ať to nepokazím!

„Slyším,“ ohlásila jsem se. Pořád jsem nevěděla, jak ho pozdravit.

„To rád slyším,“ zavtipkoval a mně se ulevilo. Bylo dobře, že jeho nálada se dala odhadnout hned podle prvního slova. S tímhle milým Robertem to snad nějak půjde. „Vím, že ta otázka už ti určitě leze krkem, ale je něco nového?“

„Není,“ řekla jsem a ani jsem nelhala. Od posledního hovoru se nic nezměnilo. Teda – když nepočítám kotrmelce, které dělalo moje podvědomí.

„Jste někde mezi lidmi?“ zbystřil Robert. Hluk na pozadí nešel přeslechnout.

„V Hartfordu v kině. Právě jsme dokoukali animák.“ Ani teď jsem nelhala. Měla jsem z toho radost.

„A všechno v pořádku?“ zajímal se.

„Jo. Sice jsme vypadali trochu nápadně, když jsme s sebou neměli žádné malé dítě jako ostatní, ale Michael si to užil.“ V duchu jsem se okřikla, že zbytečně moc mluvím. Měla bych se rozloučit dřív, než se mi povede nějaká bota.

„Něco provedl?“ Zaskočil mě. Neměla jsem ponětí, kam tím míří.

„Proč?“

„Michael mu říkáš, jen když ho za něco peskuješ,“ vysvětlil. Zavřela jsem oči. Bota byla na světě. V panice jsem se rozhlédla, jako by mi snad někdo mohl poradit, co dělat, a pohled se mi zastavil na dveřích s obrázkem panáčka. To by mohlo projít!

„Ne, je hodnej,“ uklidňovala jsem Roberta i samu sebe. Až moc hodnej. „Jen na něj čekám před záchodama a už je tam dlouho.“

„Hm,“ broukl Robert zamyšleně. „Možná bys tam měla jít.“

„On vyleze,“ nesouhlasila jsem.

„Nebo tam právě někomu vypráví, co umí jeho pin–, ehm. Víš co. Erekce ho baví.“ Málem jsem vyprskla smíchy. Naštěstí se mi to povedlo na poslední chvíli ukočírovat a jen jsem hlasitě hýkla, což mohlo do telefonu znít stejně pobaveně jako vyděšeně. Robert si naštěstí vybral druhou variantu.

„Běž tam, prosím. Nechci, aby mu někdo dal pár facek. A to by byla ta lepší možnost.“

„Jo. Tak se měj,“ loučila jsem se spěšně.

„Počkej!“

„Co?“

„Kdyby byl nějaký průšvih, tak zavolej, ano?“ Zněl naléhavě.

„Já ho nedám,“ ujistila jsem ho. A myslela jsem to vážně.

„Díky, Paige.“

Zavěsila jsem a úlevně vydechla.

Stávala se ze mě dobrá herečka.

25. kapitola

O chvíli později jsem už seděla ve vyhřátém autě a ruce, ledové zčásti kvůli dešti, ale hlavně kvůli nervozitě, jsem natáhla před topení.

„Řekla jsi mu, že jsem na záchodě,“ zopakoval znovu pobaveně Michael. Naštvaně jsem se na něj otočila.

„Nečekala jsem, že bude volat! Co jsem mu asi měla říct? Že jsi šel pro auto?“

„Já jsem na tebe pyšný, Paige. Byla to výborná výmluva,“ uklidňoval mě.

„To se teda mám,“ zabručela jsem. Letmo jsem zahlédla, jak pobaveně zavrtěl hlavou, ale nic dalšího už neřekl. Musela jsem připustit, že jsem na sebe jistým poťouchlým způsobem také byla pyšná. Přestože jsem se Roberta pořád ještě děsila, bavilo mě vědomí, že ho vodím za nos. Doufala jsem, že toho jednou nebudu litovat. A bylo dost dobře možné, že se to dozvím už hodně brzo.

„Jestli přijede, jsme nahraní,“ povzdechla jsem si. Nedovedla jsem si představit, že by Michael dokázal předstírat, že je pořád dítě. Tak, aby to bylo věrohodné.

„To zvládneme.“ Ale nezněl moc přesvědčivě.

„Jo?“

Pokrčil rameny.

„Jestli ne, prostě mu řeknu ahoj,“ přiznal.

„Co udělá?“ Nedovedla jsem si představit Robertovu reakci. Jasně, normálně by měl radost, jenže až mu dojde, že jsme lhali…

Michael mlčel. Až když jsme zajeli do podzemních garáží nákupního centra a on vypnul motor, otočil se ke mně.

„Myslel jsem, že bychom mohli tvrdit, že jsem se zrovna probral. Jenže budu Roberta potřebovat na své straně, takže mu prostě řeknu pravdu.“

„Že ses nechtěl vrátit?“ Lehce se zašklebil.

„Že jsem tě chtěl mít chvíli jen pro sebe. To bude znít líp.“

Nesnášela jsem tyhle momenty, kdy řekl něco, co by podle mě říkat neměl. Věděl úplně přesně, co ženy rády slyší. A to mě štvalo. On mě štval. Neměl mi říkat takové věci. Ne potom, co jsem mu vysvětlovala, že nemá jíst kakao lžičkou, má si mýt ruce a nesmí nikam chodit sám. Ne potom, co jsem ho denně vídala nahého a nikdy mi to nepřišlo divné.

Teď, když řekl něco takového, mi to divné přišlo. Zpětně.

Věděla jsem, že na nic takového nesmím myslet. A pak z něj vypadlo mít tě chvíli jen pro sebe a já chtěla, aby mě měl jen pro sebe.

„Jdeš?“ Už byl z auta venku a sklonil se, aby na mě viděl.

Měla jsem mu říct, ať se zklidní a už sakra mlčí. Že je v podstatě můj šéf. A navíc je přece nenormální, aby na mě myslel takhle, když jsem pro něj byla něco jako chůva. A když mě jako dospělý zná den. Den! Místo toho jsem jen hlasitě zavrčela. Očividně ho to pobavilo.

„Neměl bych tohle dělat já? Ženy přece rády nakupují, ne?“ Zamračila jsem se, ale jemu to dobrou náladu nezkazilo. A neztratil ji ani během téměř dvouhodinového pobíhání po obchodech. Překvapeně jsem ho sledovala. Nikdy jsem neviděla někoho nakoupit tolik věcí za tolik peněz. Když jako první zamířil do elektra a začal si vybírat notebook, měla jsem chuť mu říct, že ho na těch pár dní nepotřebuje. A že na mém účtu je sice docela slušná částka, ale byla bych mnohem raději, kdyby tam i zůstala. S úsměvem mě dostrkal před regál s DVD a nakázal mi vybrat deset filmů, které chci vidět. Nadechla jsem se k námitce, ale zavrtěl hlavou a před obličej mi nacpal rozevřenou peněženku.

„Nemám jen jednu kartu. Jsem velký samostatný kluk, a tak mám i účty, o kterých nikdo další neví. Prostě si vyber, ať se máme na co dívat.“

Zvažovala jsem, jestli mám vzít klíčky od auta a jít si do něj sednout, aby bylo jasné, že s tímhle nechci mít nic společného. Jenže všechno to obskakování a hýčkání bylo neuvěřitelně příjemné. A někde vzadu v hlavě mi jakýsi hlásek napovídal, že za všechny ty stresy s jeho rodinou a pobyt na samotě a starosti o jeho zdraví si to prostě zasloužím. Aspoň na chvíli. Moct si koupit, co chci. Utratit peníze, které mě nebudou bolet, nebudou mi chybět. Jeho peníze. Jako by věděl, co se mi honí hlavou, otočil se a přistihl mě, jak ho pozoruju. Ukázal rukou na police s filmy a pak s ní dvakrát máchl směrem ke mně. Huš, huš.

Prostě jsem se musela usmát.

Užila jsem si to. Každou minutu. Byl první člověk, o kterém vím, že si kupuje muziku na CD. Po mém rýpnutí ohledně znalosti formátu MP3 mi vysvětlil, že z cédéček je lepší zvuk, ale uzemnila jsem ho tím, že repráčky od notebooku to přehrají stejně špatně i z CD.

Odešel koupit věž. Prostě jen tak. Teď už bylo jasné, že jakmile Robert vstoupí do srubu, bude vědět, co se děje.

Pak mě zatáhl do prodejny s pánským oblečením.

„Nějakej dobytek mi pocintal skoro všechny trika,“ řekl na vysvětlenou. „Prosím, řekni mi, že tu mají něco… Ne. Ne. Ne. Potřebuju do Barney‘s.“

„Jsi horší než ženská. Vážně.“

„To není pravda!“ bránil se, zatímco prohrabával stojan s tričky. „Jen jsem prostě zvyklej na určitý značky. A ty tu evidentně nemají. Ha! Ano! Banana Republic! Máte ještě nějaká?“ otočil se k prodavačce, která se usmívala víc, než měla v popisu práce. Přišla jsem se podívat zblízka, ale i tak mi to triko přišlo prostě normální. Cena normální nebyla.

„Hmm,“ broukla jsem překvapeně. „Za tuhle cenu mám bundu.“

„Co tím chceš říct?“ podíval se na mě Michael podezřívavě.

„Nic,“ zvedla jsem ruce dlaněmi k němu. A potichu zamumlala: „Snob.“

Slyšel mě a rozchechtal se. Prodavačka se vrátila ze skladu, a ačkoliv nevěděla, o co jde, chichotala se taky.

„Možná trošku,“ přiznal a naklonil se ke mně. „A ty jsi nebetyčně drzá, Stránečko.“

„Neříkej mi –,“ začala jsem, ale nenechal mě domluvit.

„Za trest tě budu muset vzít do nějakého butiku a tam tě donutit obléct si nejdražší kus oblečení, co tam budou mít!“

Nadechla jsem se, abych ho odmítla. Zase mě nepustil ke slovu.

„Doufám, že to bude spodní prádlo,“ řekl, jako by uvažoval nahlas. „Vezmu si tohle. A tohle, tohle černé a tohle. Děkuju.“ Otočil se k prodavačce a nechal mě tam stát – přesto jsem se cítila naprosto v pohodě.

To, došlo mi, je přesně slovo, které vystihuje, jak mi s ním dneska je.

V pohodě.

Když jsem zapomněla na hovor s Robertem, cítila jsem se tak dobře jako už dlouho ne.

Večer jsem vyráběla steaky a celou dobu musela Mikea odhánět, protože měl tendence zblízka zkoumat, co dělám. Tvrdil, že mu jde jen o sledování jídla, ale v tom případě neměl žádný důvod k tomu, aby byl tak blízko a aby se mě rádoby nenápadně dotýkal.

„Jestli toho okamžitě nenecháš, odcházím a ty si tu s tím masem dělej, co chceš!“ varovala jsem ho. Kvůli přípravě masa, opečených brambor a salátu jsem neměla čas opakovat, že zasahuje do mého osobního prostoru a že mi to vadí, ale začala jsem si uvědomovat, že už nereaguju prudkým naježením se a neucukávám, jako by mě jeho doteky pálily. Přesně rozpoznal, kdy mi jeho provokování začalo doopravdy vadit, kdy už jsem se necítila pohodlně. Stáhl se a šel prostřít.

Při jídle jsem si připadala nesvá. Nemusela jsem nic krájet na kousky, nemusela jsem dávat pozor, jestli si toho do pusy nenacpe moc. V restauraci mezi lidmi to bylo jiné, tam za to asi mohlo i víno, které jsem vypila. Teď, o samotě, mi společné jídlo přišlo zvláštně intimní. Přestože mi k tomu pocitu nedával žádnou záminku. Když se nabídl, že umyje nádobí, vděčně jsem přikývla a zbaběle utekla do pokoje. Rychle jsem se osprchovala a zalezla do postele. Nevěděla jsem, co si s ním počít celý večer, a tak jsem se zachovala, jako když tu poprvé spal Robert. Prostě jsem se zavřela a nechala ho, ať si poradí sám.

Dokud jsem ho slyšela v přízemí, byla jsem ještě docela v pohodě. Jenže pak se jeho kroky ozvaly na schodech a já ve tmě pokoje trnula. Co dělá? Kam jde? Co má v plánu? Když otevřel dveře do koupelny, z nejasných důvodů jsem místo úlevy cítila spíš zmatené zklamání. Pokračovalo, když přestala téct voda ze sprchy a po chvíli se zaklaply jedny dveře a pak i druhé od jeho pokoje.

Při čekání na něco, čemu jsem sama moc nerozuměla, jsem usnula.

Po další noci plné prapodivných snů jsem se vzbudila až za plného světla. A Mike byl vzhůru. Předtím rozhodně nebyl ranní ptáče, takže mě to nepřestávalo udivovat. Když jsem sešla do kuchyně, zrovna na pánvi smažil cibuli.

„Nespal se!“ vyjekla jsem a srdce se mi vyděšeně rozbušilo. Až potom, se zpožděním několika vteřin, mi došlo, že pokud se teď popálí, bude si za to moct sám; teď už není duchem dítě a já už nemusím dávat pozor na každý jeho pohyb. „Teda… klidně se spal,“ dodala jsem zmateně.

„Bojíš se o mě?“ usmál se na mě přes rameno a přidal na pánev pokrájenou šunku. Zamračila jsem se na něj. „Kdybych se spálil, budeš se o mě muset starat, viď?“ nedal si pokoj.

„Jsi svéprávný,“ namítla jsem.

„Oficiálně ne,“ zavrtěl hlavou.

„Pro mě ano.“

„Ještě pořád mě máš na starosti,“ trval na svém. A celou dobu se potutelně usmíval. „Chceš se hádat s právníkem?“

„Jestli jsi oficiálně nesvéprávný, mazej od sporáku.“

„Kdepak,“ nesouhlasil.

„Takže jsi dospělý, jen když se ti to hodí?“ ušklíbla jsem se. Přikývl a přihodil na pánev ještě pokrájené žampiony. „Doufám, že sis umyl ruce,“ zabručela jsem polohlasně. Tentokrát se rozchechtal nahlas.

„Co si to o mně myslíš, Stránečko? Já nejsem žádný čuně! No dobře, možná jsem neměl úplně dokonale koordinovaný pohyby a sem tam mi něco ukáplo…“

„Nebo se vylilo,“ doplnila jsem ho. „Nebo jsi něco někam vyprskl, vyplivl, zahodil…“

„Ale teď už takový nejsem. A na důkaz toho ti na omeletu dám hromadu kečupu a ani kapka mi necákne vedle. Důkaz místo slibů,“ zazubil se. A já se přistihla, že se usmívám s ním. Tenhle Mike byl prostě docela fajn. Pokud jsem nemyslela na jeho práci a příbuzné.

Po snídani mi oznámil, že se půjdeme projít. Nebyla jsem si jistá, jestli se mi chce. S malým Mikem bych šla hned, ale s velkým Michaelem… Jestli se chce jít projít, může jít sám, ne?

„Asi tu zůstanu,“ pípla jsem a cítila se provinile. Možná bych s ním měla jít, oficiálně je přece ještě dítě, a kdyby někdo přijel a viděl ho, jak se tu potlouká sám, mohl by z toho být průšvih. Jenže hodina s ním v jedné místnosti, to byl intenzivní nápor na moji psychiku. Jestli byl Mikee předtím schopný mě duševně naprosto vyčerpat, dospělý Mike ho možná ještě předstihl – a to nemusel dělat prakticky nic, jen sedět proti mně a pozorovat, jak jím.

„Jak chceš.“ Byl v pohodě, netlačil na mě. „Budu jen tady kolem jezera, za chvíli jsem zpátky. Kdyby něco, křič nebo hvízdej, nad vodou se to donese daleko a já tu budu hned.“ Obul si boty a přes triko přehodil mikinu.

„Nechceš si vzít bundu?“ vyhrkla jsem. Venku sice nepršelo, ale mrholit mohlo začít kdykoliv a mikina by mu v dešti byla k ničemu. Pobaveně se na mě podíval a zeptal se:

„Nechceš mi zavázat tkaničky?“ Ostentativně jsem si založila ruce na prsou a kývla bradou ke dveřím:

„Jen si jdi, pane dospělej.“

Jen co se za ním zavřely dveře, vydala jsem se nahoru do pokoje a oknem ho sledovala. Jednou se otočil a podíval se přímo nahoru, ale všimla jsem si ho včas a uhnula jsem. Pozorovala jsem jeho chůzi, i ta vypadala jinak, dospěle, a nechápala jsem, co se to se mnou děje. Doteď jsem o jiskření mezi dvěma lidmi jen četla, nikdy jsem nezažila nic, co by se tak dalo nazvat. Jenže s Mikem… Pořád jsem měla pocit, že nemám dost vzduchu. Stále jsem po očku sledovala, kde je a co dělá. A když jsem ho přistihla, jak na mě bezostyšně civí, zamrazilo mě, ale nebyl to nepříjemný pocit. A jeho hlas? Mohla bych ho poslouchat pořád.

Vybavila jsem si, že při prvním setkání mi přišel tak nějak obyčejný. Obyčejný tmavovlasý mužský. Teď? Když mu z tváře zmizel dětský výraz, rozhodně mi nepřišel obyčejný. Dokud byl „malý“, nikdy by mě nenapadlo se na něj dívat jako na chlapa. Ať jsem ho koupala, nebo jsem řešila jeho erekci, nebylo v tom naprosto nic sexuálního. Ale když si před chvílí obouval boty a předklonil se, zírala jsem mu na zadek jako nadržená puberťačka.

Tohle bylo zvláštní. Divné. Nečekané, samozřejmě – a jiné.

Na oběd jsme zase vyrazili ven. Namítala jsem, že máme jídla dost, v mrazáku ještě byly nějaké hotovky od Theresy, ale dospělý Mike si prostě potrpěl na návštěvy restaurací. Z oběda se nakonec vyklubalo několikahodinové posezení. Příjemné posezení. Bavili jsme se na neutrální témata, i když po nějaké době mi došlo, že mluvím hlavně já a Mike mě nenápadně vyslýchá. Vmetla jsem mu to do tváře a on to vesele přiznal. Zajímalo ho všechno a poslouchal klidně i historky z výstavy psů, kterou jsem absolvovala s Rhondou.

„Chtěla bys psa?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou:

„Ani ne. Pořád se o něj musíš starat, venčit ho a tak. Říkala jsem ti přece, že chci papouška.“

„No jasně, máš pravdu,“ vzpomněl si.

„Proč ses tomu tak smál?“ vyzvídala jsem. Pokrčil rameny:

„Nevím, papoušek se k tobě prostě vůbec nehodí.“

„A co se ke mně hodí?“

„Já,“ oznámil mi. Neodolala jsem a vyplázla na něj jazyk. Vypadal potěšeně.

Byl pozdní podvečer, když jsme vylezli z nákupního centra, kde bylo třeba dokoupit pár dalších nezbytností jako čokoládové bonbony, jeden druh černého čaje a spoustu čerstvé zeleniny, protože mu prý můj včerejší salát chutnal. Mike prostě miloval nejen obcházení restaurací, ale i nakupování. Čehokoliv.

„Půjdeme do baru?“ zeptal se dychtivě. Nechala jsem ho řídit, protože jsme v sobě oba měli trochu vína; zatímco s ním to i po

několikaměsíční abstinenci nic nedělalo, já se cítila tak nějak povzneseně, takže mu tentokrát nedalo moc práce mě přemluvit.

„Cože?“ vyhrkla jsem. „Nemůžeme jít do baru. Oficiálně jsi tříletý.“

„No, samozřejmě, teď se ti to hodí,“ ušklíbl se.

„To ty jsi dospělý jen ve chvíli, kdy se ti to hodí,“ bránila jsem se. „Děti do baru nesměj.“

„No tak, jen chci mezi lidi,“ prosil.

„Byl jsi mezi lidma celej den.“

„Dobře.“ Stáli jsme na křižovatce a čekali na zelenou. „Jestli chceš jet zpátky, protože jsi unavená, pojedeme. Jestli je v tom něco jiného, třeba panický strach z barmanů, musíš mi to říct. Jinak prostě jdeme někam do baru nebo do klubu. Chci s tebou jít někam ven.“

„Jsi hroznej,“ zamračila jsem se.

„A ty se nebojíš barmanů!“ zajásal. Musela jsem se rozesmát. V podstatě jsem celé odpoledne a večer nedělala nic jiného. Michael byl výborný společník. Nebo mi možná jen nechtěl dát čas přemýšlet nad tím vším okolo – a dařilo se mu to. Bylo jednodušší nelámat si s ničím hlavu a prostě si užívat. Mluvili jsme o filmech, hudbě a knížkách a docela jsme se shodli. Vyprávěl o studiích, kde si ještě nemusel lámat hlavu závazky, a proto mu nedělalo problém účastnit se všech akcí kolejního bratrstva. Dušoval se, že neměli žádný šílený příjimací rituál, ale nevěřila jsem mu, zvlášť když bylo jasné, že naše definice pro pojem šílené se poněkud liší. Nemluvil o své práci a rodině. Nemluvil o tom, co bylo ještě předevčírem. A já mu za to byla vděčná.

Jen se už teď nemůžu vymlouvat na to, že ho neznám.

„Teď se hrozně opiju,“ vyhrožovala jsem, když jsme našli dvě místa přímo na baru v podniku Santa Cruz. Vedle Michaela seděl obrovský chlap v kožené vestičce s třásněmi a paži měl pokrytou složitým barevným tetováním. Po mé pravici seděl krátkovlasý brýlatý chlápek a v notebooku četl nějakou knihu. „A pak šťouchnu do toho motorkáře a svedu to na tebe. Nebo pozvracím tomu týpkovi noťas.“ Ztlumila jsem hlas do šepotu a měla chuť ho prostě zlobit.

„Jen do toho,“ přikývl vesele.

„Ty se směješ, ale co kdybych to fakt udělala?“ zajímalo mě. Přes rameno si prohlédl toho obra a pokrčil rameny.

„Omluvil bych se za tebe a odvlekl bych tě do auta. Tam bych ti přivřel hlavu do okýnka, abys nepozvracela vnitřek, a odvezl bych tě domů.“

„Ha ha,“ uchechtla jsem se.

„No co? Postaral bych se o tebe, ne?“

„Zavřel bys mi hlavu do okýnka?“ zopakovala jsem dotčeně.

„Jen pokud bys měla v plánu zvracet,“ mrkl na mě. Nevydržela jsem se mračit.

„Ještě že nepotřebuju, aby ses o mě staral,“ ušklíbla jsem se a v duchu si zakázala dál pít. Nebyla jsem si jistá, jestli by mi to vážně neprovedl, kdybych vypadala dostatečně opile.

Neřekl nic, jen mě pozoroval.

„Co?“ zeptala jsem se.

„Nic. Jen se dívám.“ Protočila jsem panenky.

„Baví tě to?“

„Moc. Čím dál víc. Je úžasný vnímat tě normálně.“ Chvíli jsem zamyšleně míchátkem přesouvala kostky ledu, ale nakonec jsem to nevydržela:

„Jaké to bylo? Uvědomoval sis, že je něco jinak?“

Podíval se na police s láhvemi s alkoholem a chvíli je nehnutě sledoval. Pak pokrčil rameny a promluvil. Musela jsem se k němu naklonit, abych ho slyšela.

„Je to, jako kdybych vzpomínal na dětství. Víš, takový ty první vzpomínky, kdy ti všichni dospělí připadají hrozně obrovští a věříš, že opravdu vidíš něco, co nikdo z nich.“

„Černobílé zvíře,“ hlesla jsem.

„Cože?“

„Když jsem byla malá, byla jsem s tátou na terase. Měla jsem pocit, že vidím, jak po hromosvodu šplhá nějaké černobílé zvířátko. Mělo kožich jako králík, ale vypadalo to spíš jako kuna nebo něco takového. Než se táta otočil, bylo to pryč. Tvrdil, že takové zvíře neexistuje, a už vůbec ne uprostřed New York City.“ Nevěděla jsem, proč mu to vyprávím.

Usmíval se a přikyvoval.

„U tebe jsem neměl pocit, že bys mi nevěřila, kdybych ti řekl, že jsem viděl třeba draka. Když jsi se mnou lezla pod tu postel…“ Uchechtl se. „Tys prostě přišla a něco z tebe vyzařovalo. Tak jsem se tě zeptal na ty hasiče. Nevím proč. S tebou bylo všechno mnohem klidnější. Já už nedovedu přesně říct, jak jsem to prožíval. Teď už ten pocit přehlušilo dospělé vnímání vzpomínek. Dává to smysl?“ otočil se na mě. Jen jsem přikývla. „Prostě jsem jen chtěl, abys zase přišla. Abys se mnou byla.“

„A ty záchvaty? Když ses vztekal?“

„Já nevím. Vadilo mi, že je tam Johnny. I brácha. A ten doktor! Měl jsem ho vykopat ven!“ Zněl nabroušeně, i teď.

„Takže jsi žárlil?“ Nebyla jsem si jistá, jestli jsem ho pochopila správně.

„Nevím,“ zahučel. Promnul si dlaní čelo. „Fakt nevím. Asi jo. Nevěděl jsem, že děti žárlej.“

„Možná to pak rozluští někdo z psychiatrů,“ nadhodila jsem.

„Nikam nepůjdu,“ řekl rozhodně. „Nechci nemocnici ani vidět.“

„Budeš muset. Budou tě chtít vyšetřit a –“

„Tak to mají smůlu.“

„Mikeu,“ začala jsem. Zašklebil se. „Co je?“ nechápala jsem.

„Mikeu,“ zopakoval. „Ne Michaele. Hezké. Konečně.“

„Řekla jsem ti tak jen proto, že jsem tě chtěla poučovat,“ bránila jsem se. Nebyla to pravda.

„To bys právě řekla Michaele, ne?“ dobíral si mě. Odolala jsem nutkání vypláznout na něj jazyk. Pobaveně se zubil – došlo mi, že jsme asi s tématem Jaké to bylo skončili.

„Panebože,“ hlesl Michael s pohledem upřeným někam za moje rameno. Otočila jsem se a až teď si všimla malého pódia, na kterém se objevila na první pohled opilá blondýnka a zcela střízlivý chlapík v triku s okřídleným růžovým prasátkem. Blondýnka na druhý pokus popadla mikrofon, ale ten s prasátkem jí ho sebral. Po chvilce skřípání někdo konečně nastavil správnou hlasitost, a muž nás mohl přivítat na karaoke večeru.

„No nazdar,“ vyprskla jsem. A pak se ozvaly první tóny All by Myself a Michael mě zatahal za rukáv.

„Mizíme, rychle!“

Ale to už opilá slečna začala zpívat. A bylo pravděpodobné, že to bude naprosto příšerný výkon.

„Já to chci slyšet!“ zašklebila jsem se.

„Jsi masochistka!“ obvinil mě, ale kývl na barmanku a objednal mi ještě jedno Green Martini. Nebyla jsem na koktejly zvyklá, ale tenhle chutnal tak dobře, že mi bylo jasné, že mi bude ráno špatně.

„Ne, jsem jen škodolibá a taky opilá, takže se budu smát nahlas,“ vysvětlovala jsem.

Jenže když jiná slečna s neuvěřitelnou výslovností začala zpívat Power of Love, už jsem si nebyla jistá, že to byl dobrý nápad. Pití jsem vyzunkla hodně rychle a doufala, že ten další účinkující už bude mít alespoň špetku soudnosti a hudebního sluchu.

„Do třetí nohy.“ Michael ke mně přisunul další sklenici.

„Chceš mě opít!“ obvinila jsem ho. „Vážně toužíš po tom, abys mi mohl přivřít hlavu do okýnka! To by vám šlo, opíjet nebohou holku!“

„Už mě vidíš dvakrát?“

„Myslela jsem tebe a tvého bratra.“

„Opil tě?“ Hlas měl najednou jiný. Obrátila jsem se od pódia k němu a došlo mi, že jsem se o Robertovi zmiňovat neměla.

„On ne.“ Pokoušela jsem se to zachránit. „To to šílený víno. Nesnáším víno nijak zvlášť dobře.“

Nadechl se, ale nic neřekl. A potom to zopakoval.

„Co je?“

„Zkusil to na tebe?“ vyhrkl. Přestože se tvářil opravdu naštvaně, nedovedla jsem se nesmát. „Co?!“

„Jsi hroznej žárlivec,“ usadila jsem ho. „Nestalo se nic.“ I když mohlo. Ale nestalo.

„Jen znám svého bratra,“ zabručel. Chtěla jsem mu vysvětlit, že nevidím důvod, proč by měl žárlit. Že mezi námi samozřejmě nic není. Možná to trochu zaobalit nějakým rýpnutím.

Ale na pódiu začal motorkář, který ještě před chvílí seděl Mikeovi po levici, zpívat Stay od Shakespeare‘s Sister.

„Odcházíme!“ rozhodl. „Dřív, než se dostane k výškám!“

„Ty to znáš?“ podivila jsem se vesele. „Je to hrozně starý! Ale mám tu písničku ráda.“

„Tak to do sebe kopni a běžíme,“ pobízel mě. Poslechla jsem.

Že to byla chyba, mi došlo v autě: měla jsem chuť hihňat se tomu, jak Michael řídí. Nevybavovala jsem si, že by tak nakřivo jezdil i během dne.

„Jsi opilý?“ huhňala jsem.

„Ne. Ty jsi opilá,“ opravil mě a já se znovu rozchechtala. A pak jsem si vzpomněla na jeho výhružky s okýnkem a rázem jsem přestala.

„Je mi dobře!“

„To je dobře,“ odkýval mi to.

„Nebudu zvracet!“ upřesnila jsem.

„Paige,“ uchechtl se a natáhl ke mně ruku. Přejel mi prsty po tváři a já nestačila ucuknout. Upřímně – ani jsem se moc nesnažila. Bylo to příjemné. „Nevystrčil bych ti hlavu z okýnka.“

„Dík,“ zamumlala jsem.

„Ale zkus nezvracet,“ dodal.

„Je mi dobře!“ zopakovala jsem. Opřela jsem si hlavu o okýnko, sesunula se níž a založila si ruce na prsou. Vnímala jsem ještě, že Mike ztlumil rádio a přidal na topení.

Vzbudila jsem se v posteli. Potřebovala jsem na záchod, fakt nutně. Vyhrabala jsem se zpod deky a došlo mi, že jsem usnula v autě – tak jak jsem se kruci dostala sem? Nepamatovala jsem se, že bych šla po schodech. Napadlo mě, že mě možná přenesl Mike, ale i kdyby mě vzal do náruče, na schody by se se mnou nevešel. Tedy – pokud mi nechtěl omlátit hlavu o stěnu. Ruka mi vystřelila k temeni. Nic mě nebolelo. Cítila jsem zmatek. Alespoň jsem na sobě měla všechno oblečení kromě bundy a mikiny.

Vylezla jsem na chodbičku. Dole byla tma, ale tady se svítilo. Sáhla jsem po klice od koupelny a vyjekla, protože mi uhnula pod rukou. Než mi stihlo dojít, že jsem asi ještě pořád hodně opilá, otevřely se dveře a v nich stál Michael.

Evidentně se zrovna osprchoval. Asi nepočítal s tím, že bych byla schopná vstát z postele, protože se nenamáhal vzít si něco na sebe. Napadlo mě, že jsem žádného chlapa nikdy nepotkala na cestě z koupelny v ručníku. Měla jsem pocit, že tak opravdu nikdo nechodí, že je to jen nějaké filmové klišé, ale Mike ho kolem beder omotaný měl.

A voněl. Tenhle sprchový gel byl mnohem lepší než ten hruškový.

Chtěla jsem říct promiň. Promiň, musím na záchod. Jak jsem se dostala nahoru?

Jenže když jsem k němu zvedla hlavu, nedovedla jsem nějak říct nic. Nebo udělat. Vnímala jsem jen teplo, které z něj sálalo, vůni dospělého muže a vzrušení, jak mě rozehřívá od pobřišku do celého těla. Mohly za to jeho oči. Nebylo v nich nic, co jsem vídávala u Mikeeho. Kvůli těm očím jsem ho nechala, aby se ke mně sklonil. Ucítila jsem zubní pastu – mentolovou, ne ovocnou – a pak jeho rty. Bylo to lehounké a příjemné.

A potom jsem se na něj vrhla. Přitiskla jsem se k němu, vnímala i přes oblečení, jak z něj sálá teplo. Omotala jsem mu ruce kolem krku a přitáhla si ho ještě blíž. Spokojeně zamručel a pootočil se, aby mě mohl přitisknout k rámu dveří. Položil mi ruce na tváře, pak jimi vjel do vlasů. Nemohla jsem se dočkat, až je budu cítit všude.

Tak moc jsem ho chtěla.

Jenže jsem byla opilá. Pořád ještě. Ale ne tolik, abych si neuvědomovala, co dělám. Nejhorší možná hladina alkoholu v krvi. Věděla jsem, že to nemůžu udělat. Tohle mu přece nemůžu udělat. Ani sobě. To nejde.

Sundala jsem jednu dlaň z jeho ramene a druhou z jeho zad. Odtáhl hlavu, ale ruce měl pořád zabořené v mých vlasech.

„Promiň,“ zamumlala jsem. Zavřel oči a lehce se zamračil. „Nemůžu se s tebou vyspat.“

Podíval se na mě, tvář se mu rozjasnila a mírně se usmál.

„To je dobře,“ řekl pak.

„Aha,“ broukla jsem.

„Nechci s tebou spát,“ dodal.

„Aha.“ Tentokrát to neznělo zmateně. Nechce se mnou spát. Proč v tom případě neuhne stranou a nejde si po svém?

„Asi ti to pořád ještě nedošlo, ale mám v plánu s tebou strávit celý zbytek života. Zní to kýčovitě, ale je to přesné. Paige, miluju tě. Změnilas mi život, což je další klišé, ale je to tak. Takže s tebou nehodlám jen tak spát, ale mám v plánu se s tebou milovat. Až budeš střízlivá, až si budeš jistá tím, že mě znáš, a až budeš chtít.“

„Ehm,“ zahuhlala jsem překvapeně. „Mluvíš vážně.“

„Mluvím.“

„Aha.“ Na víc jsem se nezmohla. Pustil mě a popřál mi dobrou noc. Probralo mě až zaklapnutí dveří. Odvlekla jsem se do koupelny. Přestože jsem to z těch jeho narážek tušila, pořád tu byla možnost, že si dělá legraci. Že se jen tak trénuje na návrat do normálního života. Zkouší, jestli nezapomněl flirtovat. Jenže on to myslel vážně.

Dala jsem si studenou srpchu. Vůbec nepomohla, ale aspoň jsem si mohla nalhávat, že jsem se probrala. Že jsem schopná rozumně uvažovat. Jenže jsem rozhodně logicky neuvažovala. Byla jsem pod vlivem jeho vůně, pořád jsem ji cítila a vzpomínala na to, jak zatraceně příjemné bylo, když se ke mně tiskl. Když jsem usínala, byla jsem si jistá tím, že Mikea chci. Že se chci nechat rozmazlovat, chci být s ním, chci, aby se o mě staral. Ale nechci být, žít s mafiánem.

Takže jsem v háji.

26. kapitola

Rána s kocovinou bývají krušná, ale ani zdaleka se neblíží ránům, kdy se bojíte vylézt z postele. Přesně jedním takovým jsem si teď procházela. Nestačilo, že jsem se vzbudila. Ještě ke všemu byl Michael už zase vzhůru – zespoda byla slyšet hudba. Nejspíš samým nadšením z notebooku a věže nemohl dospat.

Co mu jako řeknu?

Mám dělat, že se nic nestalo? Že si nic nepamatuju? Ne, to mi neprojde. Byla jsem schopná mu říct, že se s ním nevyspím, takže jsem nebyla tolik opilá.

Ahoj, jak ses vyspal?

Dneska bych si dala jen toast, díky. Jo, kafe taky. Hezký tričko. Nechceš si ho svlíknout?

Zavrčela jsem sama na sebe a schovala hlavu pod deku. A pak jsem ji zase vystrčila, protože jsem dospělá rozumná ženská, která nemá problém zavolat expříteli, když má chuť na sex. Takže proč bych se měla bát jít dolů a čekat, jestli Michael řekne apríl, nebo bude dělat, že se mezi námi v noci nestalo nic hřejivého a voňavého. V hlavě jsem to měla srovnané. Byl to Michael, kdo mě přitahoval. Ten, kterého jsem poznala před dvěma dny. Pokud pominu jeho zaměstnání, je to normální, milý, zábavný, sebevědomý muž a neexistuje jediný důvod, proč bych si s ním nemohla něco začít. Na tu věc na M jsem nechtěla myslet. Ne teď, když jsem měla plnou hlavu neurotických výkřiků, za něž by se nemusela stydět nejedna puberťačka.

Nakonec jsem musela vstát. Potřeba navštívit záchod mi prostě komplikovala život. Sejít pak těch několik schodů bylo neuvěřitelně těžké. Ale zvládla jsem to. Jakmile jsem stála dole, zhluboka jsem se nadechla a odlepila oči od země.

Seděl u kuchyňského stolu a pobaveně si mě měřil přes monitor notebooku. Z obývací části se tlumeně linula hudba, která připomínala U2, ale kapelu jsem neznala.

„Dobré ráno,“ zahuhlala jsem. Chovej se jako dospělá! Stejně je to všechno jeho vina! Kdyby řekl něco jako Hele, fakt se mi líbíš, příští večeře by mohla být rande, bylo by to mnohem lepší!

„Ahoj,“ usmál se a vstal. Zpanikařila jsem a automaticky o krok couvla. Zavrtěl hlavou a otočil se k lince. „Jak ses vyspala?“

„Fajn,“ odpověděla jsem. Sebral mi jediné téma ke konverzaci. „Dík.“ Cítila jsem se trapně. „A ty?“ Hrozně trapně.

„Skvěle,“ zazubil se. „Dáš si vajíčka? Nebo ty čokoládový polystyreny?“

Nevěděla jsem, jestli mi schválně nahrál, ale nemohla jsem nezareagovat:

„Najednou je to polystyren? Mohl ses po čokokuličkách utlouct.“ Všechna tíha a nervozita ze mě spadly. Prostě jen tak, jednou větou. Pocit z předchozího odpoledne a večera byl zpátky a já se mohla usmát.

„Čokokuličky byly omyl. Stejně jsem je chtěl jen kvůli těm hračkám, co do nich dávají,“ bránil se. „Mimochodem, ty mám kde?“

„Schovala jsem je, abys je nevdechl nebo tě nenapadlo zkoušet, jestli se ti vejdou do nosu,“ řekla jsem cestou ke stolu. Sedla jsem si a pozorovala, jak mi nalévá kávu. Udělalo mi to radost.

„To bych určitě neudělal,“ zašklebil se. Když přede mě postavil hrnek, dodal: „Byl jsem hodný a chytrý dítě, ne?“

„Samozřejmě,“ souhlasila jsem. A pak jsem dostala pusu na čelo. Než jsem stihla jakkoliv zareagovat, vrátil se ke sporáku.

„Chceš vajíčka a slaninu? Nebo něco sladkého?“

„Toast se sýrem.“

„Asi jsem to neměl večer tak vychrlit, viď.“ Pořád byl zády ke mně, takže jsem nemusela uhýbat očima. Pokrčila jsem rameny, ale až pak mi došlo, že mě nevidí.

„No, bylo to tak nějak nečekaný,“ přiznala jsem. „Ale bylo to něco jinýho, než kdybys se mnou vůbec nemluvil a pak to na mě vybalil, takže…“ Ani jsem nevěděla, co vlastně chci říct.

„Nevím, kolik máme času, než se objeví Robert. Prostě jsem chtěl, abys to věděla.“ Odmlčel se, když z potravinové fólie vybaloval plátky sýra. „Omlouvám se,“ řekl pak a otočil se ke mně. Celou dobu jsem mu pozorovala zátylek, takže teď jsme si vzájemně hleděli do očí. „Asi,“ dodal.

„Asi ne,“ zamumlala jsem a znělo to rezignovaně. Nemyslela jsem to tak, jen jsem to chtěla mít co nejdřív za sebou.

„No, to je nadšení!“ pochválil mě Michael a položil přede mě talíř se dvěma toasty se sýrem a pórkem.

„Pórek?“ divila jsem se.

„Takhle je to hrozně dobrý.“ Ochutnala jsem a musela přiznat, že má pravdu. „Takže spolu chodíme,“ řekl jen tak mimochodem. Trochu mi zaskočilo a chvíli jsem sípala, než se mi podařilo kus toustu vrátit do správné trubice. Pak jsem se na něj podívala – a neřekla nic. Chtěla jsem řešení mít co nejdřív za sebou? Oukej, mám.

„Děláš všechno takhle bleskově a na rovinu?“ zeptala jsem se, když jsem pochopila, že Michael už nic dalšího říct nehodlá a jen čeká na mou reakci.

„Jen když jsem si jistý výsledkem,“ řekl trochu samolibě. Posadil se zpátky a zaklapl notebook.

„Budeš koukat, jak jím?“ zamračila jsem se.

„Čekám na odpověď,“ připomněl mi.

„To je romantické,“ broukla jsem, ale nedokázala jsem se neusmívat. Netušila jsem, jak to Mike dělá, ale prostě mi v jeho přítomnosti bylo skvěle. Stejně jako když byl ještě mimo – nejlíp mi bylo, když jsme byli sami a já se nemusela hlídat, abych neřekla něco společensky nepřijatelného nebo tak něco. Teď jsem ten pocit měla pořád, jen okořeněný neustálým šimráním v břiše.

A přihlouplým úsměvem. Který jsme naštěstí měli oba.

„Náhodou, v noci jsem tě romanticky odnesl až do postele,“ bránil se.

„To je pravda!“ vzpomněla jsem si. Pro jistotu jsem se otočila ke schodům, ale pořád byly tak úzké, jak jsem si pamatovala. „Jak jsi mě tam dostal?“

Spokojeně se opřel a založil si ruce na prsou. „Kouzlo,“ mrkl na mě. Zvedla jsem obočí a on se uchechtl: „Málem jsem ti obouchal hlavu o zábradlí. Bylo to jen tak tak, a kdyby ses probrala a pohnula se, asi bychom se oba odkutáleli až sem.“

„Příště mě nech radši na gauči,“ řekla jsem s pusou plnou roztaveného sýra a pórku. Vážně to bylo moc dobré. Pochvalně jsem zamručela a Michael se zatvářil spokojeně.

„Vajíčka a tohle – na to jsem expert. A taky umím najít dobrou restauraci v jakékoliv části města. To je skvělá schopnost.“

„Budu si to pamatovat,“ přikývla jsem. Jenže slovo město mi znovu připomnělo, že tu sami spolu nebudeme dlouho. Že se vrátíme do New Yorku a on bude dělat právníka. Přepadla mě tíseň. Poznal to, protože zbystřil a hned se zeptal, co se stalo. Zavrtěla jsem hlavou.

„Paige, mluv se mnou,“ řekl tiše. „Nevidím ti do hlavy a nedokážu odhadnout, na co myslíš.“

„Nevím, co bude potom,“ hlesla jsem. Kývl. A ještě jednou.

„Já taky ne,“ přiznal nakonec. To jsem asi nechtěla slyšet. „Nevím, jak to bude probíhat, až se vrátím. Ale rozhodně to nebude pokračovat bez tebe. Myslel jsem to vážně. Nemusíš se bát, že by ve městě bylo něco jinak.“

„Jenže budeš mafián,“ zamumlala jsem s pohledem zabodnutým do stolu. Povzdechl si.

„To jsem už teď.“

Věděla jsem, že na to nemám vůbec žádné právo, ale musela jsem to říct. Když chce jednat na rovinu, nebudu se snažit něco naznačovat.

„Nemohl bys toho nechat úplně?“

Bylo ticho. Žádné To je vlastně dobrý nápad nebo Tak jo. Podívala jsem se na něj a poprvé jsem ho viděla smutného. Když byl ještě mimo, mrzelo ho, když Robert odjel. Byl vyděšený z matky, vystrašený z toho, že se před ním Treasure svlékla – ale nikdy mi z jeho výrazu nebylo tak hrozně. Nikdy nebyl tak silné. Nechtěla jsem, aby se tak musel cítit. V tu chvíli mi došlo, že jsem do toho možná spadla víc, než jsem myslela.

Udělala bych cokoliv, aby se usmál.

„To nejde,“ řekl nakonec tónem, jakým vysvětlujete úplně malému dítěti, že něco prostě není ve vašich silách. Zareagovala jsem přesně jako ty děti:

„Proč?“

„Tohle není práce, ve které můžeš prostě dát výpověď a odejít.“

„Já vím, ale je to tvoje rodina, tak snad pochopěj, že po tomhle všem toho chceš nechat,“ namítla jsem. Nechtěla jsem se jen tak vzdát. Mike se usmál, ale nebyl to opravdový úsměv, jen zvedl jeden koutek.

„Právě proto, že je to rodina, Stránečko.“ Mluvil pomalu, přišlo mi, že zvažuje, co říct. „Z rodiny se nedá jen tak odejít.“

„Mluvíme o tvé rodině nebo o mafii?“ Než stihl odpovědět, konečně mi to docvaklo. Je to jedno a totéž. Už to přece říkal. Jak se starají o všechny členy a jejich rodiny. Skutečně to berou zatraceně vážně.

„Jsou dva způsoby, jak skončit. Jak odejít, přestat být aktivní. Můžeš odejít do důchodu. I tak jsou ty vazby ale pořád stejně pevné. Pořád víme, co který vysloužilý člen dělá. Je třeba o nich mít přehled pro případ, že by po nás někdo chtěl jít.“ Když mluvil o tomhle, přišlo mi, že jeho hlas zní jinak. Jako kdyby tenhle Michael neměl nic společného s tím, který se mě před chvilkou ptal, jestli spolu chodíme.

Jekyll a Hyde.

Jako Robert.

Žaludek se mi sevřel z úplně jiného důvodu, než bylo vzrušení. Netušila jsem, jestli je to nějaká jejich obranná reakce nebo jsou naučení chovat se drsně, když jsou… v práci. Představa, že nikdy nebudu vědět, v jaké náladě Michael přijde, mi způsobovala husí kůži.

„A ten druhý způsob?“ zakrákorala jsem nervózně. A znovu jsem si odpověď uvědomila dřív, než ji vyslovil.

„Smrt,“ řekl prostě, bez emocí. Zavřela jsem oči a vydechla. „Paige, můj plán s kancelářskou prací projde. Nebude to úplně čisté, ale…“ Ale bude naživu.

„Hm.“ Nevěděla jsem, co říct. Před chvílí mi bylo skvěle. Proč jsem na to ožehavé téma zavedla řeč?

Protože jednou bych to stejně udělat musela.

„Já vím, že je těžké se na to dívat z mého úhlu pohledu. Ale fakt je, že vždycky budu mít někoho, kdo mi na tebe dá pozor, když nebudeme spolu. To bych jako normální člověk neměl. Tohle rozhodně beru jako výhodu.“ Zamračila jsem se na něj. Chce mě nechat hlídat?

„To myslíš vážně?“

Myslel. Vypadal tak.

„Pokud se vrátíme dřív, než se vyřeší současná situace, tak rozhodně. A i potom bych se cítil líp.“

„Hele,“ zavrtěla jsem hlavou, „já nepotřebuju, aby mi za zadkem stál nějakej… zabiják! Umím se o sebe postarat sama. Doteď jsem se bez toho obešla, tak to rozhodně zvládnu i nadále.“

„Doteď jsi nechodila s mafiánem,“ uzemnil mě. Rozzlobeně jsem ho pozorovala a nechápala, jak je možné, že ve mně vyvolává takovéhle citové kotrmelce. Právě teď bych ho nejraději nakopla.

„Ještě jsem nesouhlasila,“ odfrkla jsem. Odsunula jsem židli a postavila se, přestože jsem z kafe skoro ani neupila. Právě teď jsem ale potřebovala někam jinam. Debaty mi nikdy nešly, o hádkách ani nemluvě. Bylo mi jasné, že by mě svými argumenty přesvědčil.

„Někam jdeš?“ zeptal se obezřetně.

„Jdu si napustit vanu,“ zahučela jsem a odešla nahoru. Nezastavil mě.

Ve vaně se mi vždycky dobře přemýšlelo. Což mi teď bylo na obtíž, protože místo kýžené relaxace jsem hledala pro a proti. Nakonec vždycky převážilo pro. Když se nebudu zajímat o to, co dělají, nebudu se na nic ptát, nebudu po ničem pátrat, nebudu o ničem vědět, půjde to všechno mimo mě, ne? Já přece nic neudělám. A Michael taky nebude dělat nic protizákonného. Doufám. Říkal, že bude hledat kličky – není to snad práce všech právníků?

Co když se něco stane a zavřou ho? Ta představa mě vyděsila natolik, že jsem si prudce sedla, až se voda rozstříkla kolem. Znervóznilo mě, že nedovedu určit, jestli mi vadí to, že by provedl něco, za co by mohl jít do vězení, nebo to, že bych nebyla s ním.

Proč nemůžu potkat normálního chlapa?

Mohla bych. Kdybych ho teď odmítla, po návratu bych určitě měla hromadu času na hledání normálního chlapa. Problém byl v tom, že jsem si v tomhle okamžiku nedokázala představit, že bych byla s někým jiným. A přestože jsem se na Michaela v podstatě zlobila, stačilo si jen vzpomenout na to, jak voní a chutná, a bylo mi v té vaně ještě větší horko. Dobré bylo, že jsem takhle dokázala pustit všechny pochybnosti. Nechala jsem svou fantazii, ať ukáže, co umí. Pohodlně jsem se sesunula níž, až mi voda sahala pod nos. Milovala jsem vodu, když mi šplouchala kolem uší a přes uši, lechtala a uklidňovala mě zároveň.

První zaklepání jsem pod vodou přeslechla. Až to druhé, důraznější, mě donutilo se probrat.

„Cože?“ vyjekla jsem a sedla si.

„Jestli ses neutopila,“ ozval se Michael.

„Ne. Relaxuju.“ Představuju si tě, jak mi s tím uvolněním pomáháš.

Chvilku bylo ticho. Rozbušilo se mi srdce. Najednou jsem prostě věděla, co řekne. Nervózně jsem si mokrou rukou utřela neexistující kapky na bradě a všimla si, že se mi trochu klepou prsty. Jak puberťačka.

„Můžu ti umýt záda?“ zeptal se.

Ano!

Ne!

Co mám dělat? Co mám říct?

Věděla jsem, že můj hlas bude znít hrozně. Ale nešlo o formu, šlo o obsah, takže to bylo jedno. Na kratičký moment mě ještě při slově ano napadlo, že chci, aby si to rozmyslel a odmítl.

Ale když otevřel dveře a vešel s napjatým výrazem dovnitř, spokojeně jsem se předklonila a podala mu houbu.

27. kapitola

Tentokrát to bylo jiné. Byla jsem střízlivá a naprosto jasně jsem si uvědomovala, co dělám. Chtěla jsem to udělat. Michaleovy doteky mě nutily přivírat oči, a přitom mě vlastně jen neškodně myl.

Teoreticky.

Když mi přejel houbou po zádech, nahrbila jsem se jako kočka. A když rukou zajel pod hladinu, přes všechno teplo v koupelně a horko, které jsem až doteď cítila, mi naskočila husí kůže.

„Je ti zima,“ řekl Michael potichu.

„Není,“ vydechla jsem.

„Ale je,“ nedal se. Otočila jsem se k němu a zjistila, že se usmívá. Znovu jsem automaticky zopakovala jeho grimasu. „Takže tě budu muset vzít do postele a zahřát,“ dodal. Postavila jsem se a nechala ho, aby vzal ručník a alespoň se pokusil předstírat, že se mě opravdu snaží utřít. Nevydržel to dlouho. Jakmile mi trochu prosušil vlasy, otřel obličej a jeho ruka se přesunula pod mé klíční kosti, zahodil ručník a přitiskl se ke mně.

„Budeš mokrej,“ stihla jsem vydechnout, než mě políbil. Podlomila se mi kolena a přestala jsem myslet. Uvědomovala jsem si jen, že mě trochu nadzvedl a vyndal z vany. A že mě za sebou pomalu táhne ke dveřím a pak do svého pokoje. Šlápla jsem mu na nohu a on škobrtnul o práh, ale bylo nám to jedno. Posadil mě na postel.

„Máš na sobě hrozně moc oblečení,“ zamumlala jsem.

„Jo,“ souhlasil zadýchaně a přetáhl si triko s mokrými skvrnami přes hlavu. Tolikrát jsem ho viděla nahého, dotýkala se ho, myla ho tak, jako on dneska mě – ale nikdy v tom nebylo nic sexuálního. Nenapadlo mě dívat se na něj tímhle způsobem. Ale teď, teď jsem nedokázala myslet na nic jiného, než že chci pod rukama cítit jeho kůži a až do večera se od něj nevzdálit ani o pár milimetrů. Když si rozepnul kalhoty a překotně je sešlapával k zemi, málem jsem vyhrkla, ať si je, proboha, klidně nechá u kolen, že je mi to jedno, hlavně ať nezdržuje. Ale místo toho mi mozek v posledním záchvěvu logického uvažování vzkázal jedno slovo.

A to mě donutilo nešťastně zaúpět.

„Co?“ zarazil se v půlce pohybu.

„Nemám kondom,“ hlesla jsem. Doma byly vždycky. Dokonce jsem je s sebou nosila, kdykoliv jsem šla večer někam ven, ale kdo měl tušit, že je budu potřebovat tady? Vidina velmi příjemně stráveného dne se rozplynula.

Michael na mě zíral s nešťastným výrazem.

„A ty, hm,“ začal opatrně, „nebereš…?“

„Nedělalo mi to dobře,“ odpověděla jsem. „A vůbec, i kdyby!“ Okamžitě byly pryč i poslední zbytky vzrušení a já se otřásla při vzpomínce na Treasure. Sáhla jsem po dece a omotala si ji kolem sebe; najednou mi nebylo příjemné být nahá.

„I kdyby co?“ nechápal Michael. Došlo mu, že zábava skončila, a začal si zase natahovat kalhoty. Zaplavila mě vlna žárlivosti. A vzteku. Vadilo mi, že jeho minulost číhá všude kolem, že se vynoří, když to nejmíň potřebuju. Ale nejvíc mi vadilo, že to byla zrovna Treasure. Společnice. Šlapka.

Zvedl hlavu od zipu, který mu nějak nešel zapnout, a když viděl můj výraz, nechápavě pokrčil obočí. Vybuchla jsem:

„Proboha! Spal jsi se šlapkama!“

Zhluboka se nadechl, zavřel oči a odvrátil hlavu. Pak přikývl.

„Ale vždycky s kondomem,“ řekl potichu. Jestli mě to snad mělo uklidnit, nezabralo to. Čekal, jestli něco řeknu. Když jsem mlčela, podíval se na mě a rozhodil rukama:

„Co? Jsem normální dospělej chlap, Paige! Neříkej mi, že ty jsi s nikým –“ Zarazil se a zavrtěl hlavou dřív, než jsem se stihla nadechnout a odpovědět, že do toho mu nic není. „Omlouvám se, tohle jsem nechtěl říct. Nebo řešit.“ Sedl si vedle mě na postel. „Můžeme nechat všechny minulé postelové zážitky za námi, prosím?“

Můj vztek byl pryč, zvlášť když jsem si vzpomněla na Kevina. Neodpověděla jsem, protože jsem měla pocit, že budu znít tak divně, jak se právě cítím, ale přikývla jsem.

„Já jsem věrnej tvor, Stránečko. Jen jsem nějak neměl komu být věrnej.“ Chvilku jsem pozorovala jeho profil a pak jsem se naklonila blíž a dala mu pusu na tvář. Protože když se to vzalo kolem a kolem, bylo to vlastně hezké vyznání. Otočil hlavu a políbil mě. Líbání znovu dokázalo vytěsnit všechny pochybnosti, takže za chvilku už jsem ležela s dekou skopanou v nohách postele a Michaelovy džíny se otíraly o moje tělo velmi vzrušujícím způsobem.

Najednou se přestal věnovat mým prsům a vzpřel se na rukou.

„Měla by ses zatraceně rychle oblíknout,“ řekl a odkašlal si.

„Něco se děje?“ vyděsila jsem se.

„Jo. Jedeme na výlet do drogerie.“ Rozesmála jsem se a on se káravě zamračil.

„To není vtipný. Já trpím!“

„Já taky,“ souhlasila jsem a nadvezdla se na loktech, abych ho mohla líbnout na rty.

„Hned!“ zavrčel a překulil se na stranu. „Honem!“

Cestou do Havenu nás vášeň opustila a shodli jsme se, že se někde naobědváme. Ještě předtím jsme ale zastavili před drogerií a Mike se po chvíli vynořil se spokojeným úsměvem a hodil mi na klín papírovou tašku. Nakoukla jsem dovnitř a vyprskla smíchy. Pět velkých balení kondomů.

„Nejsi troškař,“ konstatovala jsem.

„Nechci sem zítra jet znovu,“ mrkl na mě. Pobaveně jsem se natáhla blíž a mlaskavě ho políbila na ucho. Rychle ucukl a na oko zamračeně mě peskoval:

„Nerozptyluj řidiče za jízdy!“

„Ještě jsi ani nenastartoval,“ bránila jsem se. Usmíval se a mně bylo skvěle.

O něco později jsme seděli v jedné restauraci v zadním rohu a navzájem se krmili, olíbávali a užívali si své přítomnosti. A já měla pocit, že s každou vteřinou, kterou trávím v jeho společnosti, jsem z něj čím dál víc na větvi. Byla jsem jako opilá, přestože jsem tentokrát víno odmítla. Tiskla jsem se k němu a nechávala se objímat a držet za ruku. Přála jsem si, aby to takhle bylo napořád. Aby se nic nezměnilo, abychom tu zůstali sami dva, mimo dosah jeho rodiny a mé rodiny, užívali si jeden druhého a nemuseli nic řešit. Věděla jsem, že jednou, brzo, se to pokazí, objeví se Robert nebo jejich matka a já se budu muset rychle rozhodnout, co dál. Ale teď pro tuhle chvíli, pro tenhle den, tu byl jen Michael a já a touha, která nás zase zaplavovala a nenechala nás ani dojíst dezert.

Měla jsem chuť mu říct, ať zastaví někde na odbočce do lesa, protože nevydržím čekat až do srubu. Ale za to čekání a napínání jsme si určitě zasloužili víc než modřiny od řadicí páky a nechtěné troubení. Proto jsem mu jen lehce hladila ruku, měl ji na mém stehně, kdykoliv nemusel řadit. Žádná cesta mi nikdy nepřipadala delší.

Ani těch schodů nahoru nebylo nikdy tolik. A oblečení jsme na sobě měli tak zbytečně moc!

Tiskli jsme se k sobě, tělo na tělo, pokoj byl plný hlasitých vzdechů a já se třásla nedočkavostí. Rozbalit jednu z krabiček nešlo Michaelovi úplně snadno, možná proto, že jsem ho rozptylovala, tiskla se prsy k jeho zádům a jazykem mu objížděla lalůček. Ale povedlo se a za chvilku už jsem si zvykala na ten pocit z něj a na jeho rytmus. Bylo to vzrušující a tak přirozené a –

A najednou bylo po všem.

Vůbec jsem to nečekala, když Michael otevřel křečovitě sevřená víčka, viděl na mně překvapení.

„Promiň,“ hlesl.

„Eh… To je v pohodě,“ řekla jsem, ale asi to neznělo tak upřímně, jak mělo, protože se ušklíbl, zvedl se a odešel do koupelny. Netušila jsem, co jsem měla říct. Ani co v takovéhle situaci dělat. Mike se naštěstí během minuty vrátil, lehl si ke mně a oba nás přikryl.

„Mrzí mě to,“ zamumlal. „Je to tak dlouho a dopoledne a ta cesta byly taky dost náročný.“

„To je vážně dobrý,“ ujistila jsem ho. Jeho pochybovačný úšklebek jsem nemohla přehlédnout. „No dobře,“ zaúpěla jsem. „Bude to dobrý, když mi řekneš, že to takhle nebude pokaždý.“

Asi jsem konečně řekla tu správnou věc, protože se uvolnil a usmál se.

„Slibuju.“ Opřel si hlavu o dlaň a prsty druhé ruky mi přejel po tváři. „Jsi unavená?“

„Ani ne.“ Ve skutečnosti jsem se nestihla unavit.

„To je dobře.“ Pokračoval přes mou bradu a krk pořád níž.

„Jo?“

„Hmm,“ zamručel. „Trénink dělá mistry nebo tak nějak se to říká, ne?“

„Asi?“ Sykla jsem, když mi dlaní přejel přes stále ještě hodně citlivou bradavku.

„Určitě,“ ujistil mě.

V noci už jsem si byla stoprocentně jistá, že odpolední blesková akce byla opravdu jen výjimkou.

Následující tři dny jsme nevylezli ze srubu. Náramně jsme si to užívali. Objevovali jsme jeden druhého, nejen v posteli, ale hlavně mimo ni.

Byla jsem do něj blázen, totálně. Myslela jsem si, že jsem racionálně uvažující dospělá žena, aspoň co se vztahů týče, ale teď ze mě byla zamilovaná hromádka hormonů. Možná to bylo i tím, že mě neustále ujišťoval, že je to vzájemné. Dělal to, co sliboval: hýčkal mě, rozmazloval. Přestože jemu stačilo spát jen pár hodin denně, nechával mě spát dlouho a vítal mě kafem a snídaní. Společnými silami jsme připravovali obědy a večeře a mezitím jsme se dívali na filmy, které jsem vybrala v obchodě. Ale hlavně jsme si povídali.

Věděla jsem, že jsem ztracená. Jestli ho budu muset opustit, zničí mě to. Dokonce jsem si dokázala sama před sebou obhájit to, že chodím s mafiánem, vlastně prakticky exmafiánem. Nedělal to dobrovolně, a kdyby mohl odejít, odešel by. No tak, kolik lidí se snaží každoročně obelstít berňák? Kolik jich jezdí načerno a zahazuje pokuty za parkování? Michael nebude nikomu ubližovat. Všichni právníci hledají kličky, vždyť je to učí na školách! Navíc se Mike dušoval, že vážně není prvotním záměrem rodiny někoho fyzicky likvidovat. To, co se ve městě dělo teď, vzniklo tak, že si Rusové začali. Oni zabili Raye a pokusili se zabít Michaela. Oni se cpali tam, kde už léta pracují jen Italové.

Nechtěla jsem vědět žádné podrobnosti. Nepotřebovala jsem vědět, co přesně dělají. V tomhle případě určitě platilo, že čím méně toho vím, tím lépe pro mě.

Ráda jsem se nechala ukolébávat myšlenkou, že stavební firma je jen stavební firma a nadace je prostě jen nadace.

„Přísahám, že kdybych se z toho mohl vyvléct úplně, udělal bych to,“ šeptal naléhavě, když se nám další rozhovor zvrhl a já seděla obkročmo na něm a jazykem poznávala chuť jeho břicha. Věřila jsem mu. Absolutně.

Byla jsem si jistá, že až se odsud vrátíme, dokážu s klidným svědomím říct mámě a tátovi, že chodím s právníkem.

Náladu mi během těch dnů kazila jen jediná věc. Robertovy telefonáty. Jednou nás zastihl in flagranti a já přísahala, že ho zastřelím, což Mikeovi vůbec nepřišlo vtipné. Pokaždé se ptal, jak se máme, já si rychle vymýšlela, co jsme dělali, a snažila se, aby hovor probíhal úplně stejně jako předtím. Dřív jsem si s ním taky nepovídala o věcech, které nesouvisely s Mikeem, ale zároveň jsem ho neodbývala a nesnažila se to co nejdřív utnout. Michael považoval za důležité, aby to probíhalo stejně i teď. Ani Robert nezněl jinak, a když pak Michael do telefonu dělal malé dítě, dokázala jsem ocenit jeho herecký talent.

Při posledním telefonátu se Robert najednou zeptal:

„Nezajímá tě, co se tu děje? Kdy se budete moct vrátit?“

V hlavě se mi rozječel alarm – věděla jsem, že teď si musím dát sakra dobře pozor na to, co odpovím. Nakonec jsem se rozhodla pro částečnou pravdu:

„Nechci o tom přemýšlet.“

„Proč?“ Asi jsem ho překvapila.

„Až budeme zpátky, budu pod dohledem vaší matky. A při vší úctě – náš vztah není zrovna přátelský.“ Tohle byla pravda. Nedovedla jsem si představit, co udělá Robert, až se dozví, že Michael nějaký čas tajil své uzdravení – a co teprve paní Bavettová? Ta, která tak zuřivě chtěla, aby se její syn co nejdřív vrátil zpět do reality? Byla skoro posedlá přáním po zdravém Michaelovi, a já ho zdržuju od návratu do normálního života.

Michael se na mě povzbudivě usmál a pohladil mě po nártu, měla jsem nohu u něj na klíně. Téma paní Bavettová jsme spolu už probrali; tvrdila jsem, že do toho bytu v centru už nikdy nevlezu, a on mě ujišťoval, že když nebudu chtít, nebude mě do toho nutit. Jinak se ale o matce moc bavit nechtěl. Netlačila jsem na něj. Pamatovala jsem si, jak se jí jako dítě bál.

„Chápu,“ řekl Robert. Bylo mi jasné, že to chápe. On sám moc dobře věděl, jak nerada mě jejich matka vidí. A to netušil, že se věci trochu změnily. „No nic, nebudu vás rušit. Ozvu se.“

Automaticky jsem odpověděla Ty taky, protože většinou mi na konci hovoru kladl na srdce, abychom na sebe dávali pozor. Když mi to došlo, chtěla jsem zareagovat nějak jinak, ale telefon už byl hluchý.

„Nesnáším tyhle jeho nálady,“ zabručela jsem a Michael se ušklíbl:

„O tom mi povídej.“

„Jestli budeš taky takovej,“ zahrozila jsem na něj, „tak si mě nepřej!“

„Nebudu,“ zvedl dva prsty jako k přísaze. „A kdyby náhodou jo, máš povoleno po mně házet talířema.“

„Italská domácnost!“ rozesmála jsem se. „To si nechám líbit! Ale musíš ty talíře pravidelně dokupovat.“

„Vidíš, nákup!“ vzpomněl si. „Nemáme vajíčka a mám chuť na pizzu.“

„Což znamená?“

„Že jedeme na nákup,“ vysvětlil. Zakňourala jsem. Nikam se mi nechtělo.

„Nemohli bychom si objednat dovoz pizzy a poprosit je, ať se nám stavěj i pro vajíčka?“ navrhla jsem. Zavrtěl hlavou a sundal mi nohu, aby se mohl postavit a sklonit se ke mně.

„Co kdybych ti slíbil, že se ti pak za to večer královsky odměním?“ lákal mě a mezi každým slovem mě lehce políbil.

„No dobře,“ souhlasila jsem a nechala se postavit. „Asi bych si na sebe měla něco vzít, co?“ Moc oblečení jsem na sobě neměla. Navzájem jsme si nedopřáli příliš příležitostí k oblékání.

„Vem si na sebe něco, co nemáš moc ráda,“ řekl Michael tónem svůdníka. „Ať to pak z tebe můžu servat!“

„S plným břichem pizzy? To jsem zvědavá,“ smála jsem se. Za chvíli už jsme seděli v autě a mířili do North Havenu.

„Dám si zase Mafiosu,“ přemýšlel Michael nahlas. „Je fakt dobrá.“

„A já si pak dám jednoho mafiána,“ zazubila jsem se. To, že o té věci dokážu žertovat bez změny tepu, mě asi mělo varovat. „Miluju tě,“ vypadlo ze mě dřív, než jsem to stihla promyslet. Dal pravý blinkr a zajel ke kraji silnice, aby si mohl odepnout pás a zběsile mě políbit. Během chvilky jsem měla rozepnutou košili a on triko vytažené až ke krku. Byla jsem si jistá, že teď vyzkoušíme, nakolik je tenhle sedan vhodný k milování. Probralo nás troubení – míjelo nás nějaké auto. Bylo odpoledne, slunce ještě svítilo kus nad obzorem a my stáli na krajnici rušné silnice.

„Vidíš, co se mnou děláš?“ zeptal se Mike pobaveně a neohrabaně se mi pokusil zapnout knoflíky u košile. „Až do Havenu máš zakázáno na mě sahat, jasný?“

Spořádaně jsem si složila ruce do klína a on si povzdechl:

„To by mě zajímalo, jak to vydržím.“

28. kapitola

S plným žaludkem a lehkou špičkou jsem seděla v autě a snažila se udržet vážný výraz. Michael mi to moc neulehčoval, protože počínající hysterii hrál víc než dobře.

„Jak to myslíš, že nemůžem být pořád jen v posteli? Nechci se s tebou dívat na islandské drama!“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne, ne a ne. Takhle by to dál nešlo. Nejsme králíci, proboha! Dneska bude kulturní večer, a basta! Navíc to není islandský drama a určitě nás to bude bavit!“

„Rozvedu se s tebou!“ Teatrálně plácl dlaní do volantu. „Musíš plnit manželské povinnosti!“

„Když nebudu řešit fakt, že jsme nezez… Ne – sez – daní,“ zamotal se mi jazyk, „dneska už mám splněno!“

Kradmo se na mě podíval a já se zářivě usmála. Byl neuvěřitelný. Absolutně mě dostával a já si užívala každou vteřinu jeho přítomnosti. Celou cestu jsem pozorovala jeho profil, a když se na mě na chvilku otočil, rozbušilo se mi srdce.

„Dobře,“ řekl a hlas mu najednou zněl úplně jinak. Stačilo jedno jeho slovo, pronesené svůdným tónem, a byla jsem vzrušená. „Ty se podíváš na film a já se půjdu osprchovat.“

„Aha?“ polkla jsem.

„Svlíknu se ještě dole. A pak půjdu po schodech a ty z křesla krásně uvidíš na televizi, ale i na můj perfektní zadek,“ plánoval škádlivě.

„Ty si věříš,“ hlesla jsem, ale nezněla jsem tolik ironicky, jak jsem chtěla. Vyschlo mi v ústech.

„A nahoře si stoupnu do sprchovýho koutu.“ Zatočil doleva na příjezdovou cestu k chatám a při řazení se jakoby omylem dotkl mé nohy. Nadskočila jsem. „Pustím na sebe příjemně teplou vodu a tisíce kapek budu mít všude po těle. Všude, Stránečko. Co ty na to?“

„To budeš asi mokrej.“

„A ty?“ zeptal se. Dělal, že neví.

„Nezdržuj a jeď,“ rezignovala jsem a on se spokojeně usmál.

„Takže se půjdeš osprchovat se mnou?“ zajímal se.

„Hm,“ přikývla jsem až moc horlivě. Byla to ale hodně lákavá nabídka.

„No vidíš a je po kulturním večeru,“ řekl samolibě. Nadechla jsem se, protože jsem chtěla zahrozit, že ten film si můžeme dát hned po sprše. Nestihla jsem říct nic, protože Michaelovi najednou ztvrdly rysy a zaklel. Otočila jsem se dopředu a můj mozek během setiny vteřiny vystřízlivěl.

Na cestě před srubem stálo velké černé auto. Takové, jakým mě vozil Johnny. Ten Johnny, který teď stál ležérně opřený zády o dveře řidiče a něco vyprávěl Robertovi. Robert právě vyfukoval kouř z cigarety, který ve slabém světle žárovky nade dveřmi vypadal skoro pohádkově.

„Ne,“ zakňourala jsem. Moc brzo. Strašně brzo! Vždyť jsem si ho vůbec nestihla užít! Jak je možné, že mi před pěti vteřinami bylo nádherně, a teď je to všechno pryč? Měla jsem ledové ruce, srdce až v krku a začaly se mi lehce třást nohy. Chtěla jsem poprosit, ať ujedeme někam pryč. Že nechci zpátky do New Yorku. Že si přeju zůstat tady, ať nám celý svět dá pokoj. Chtělo se mi křičet zlostí a zároveň nešťastně fňukat. Bála jsem se, co udělá Robert, a zároveň ho chtěla poslat do háje. Prosit ho, ať o nás nikomu neříká, a seřvat ho za to, že mi celou dobu lhal.

Místo toho jsem jen Michaela vzala za ruku. Dlaň měl pořád teplou, a přesně to jsem potřebovala; křečovitě jsem mu ji sevřela.

„Neboj se,“ řekl rozhodně. Klidně. Nezdál se nervózní a já mu věřila, protože přece jen Roberta znal o dost déle než já. Navíc slíbil, že mi nikdo nic neudělá. Že patřím k němu a všichni mě tak budou brát.

Bude to dobrý, přesvědčovala jsem samu sebe a ani si nevšimla, že jsem to řekla nahlas. Až Michaelův souhlas mě na to upozornil.

Zastavili jsme hned za jejich autem. Nevěděla jsem, kam se dívat; oba s kamennými výrazy hleděli na naše auto, Robert zahodil nedopalek cigarety někam za cestu k vodě.

„On kouří?“ napadlo mě scestně. Překvapilo mě, že teď dokážu myslet na takové hlouposti. Mike byl na tom stejně, protože se na mě pobaveně podíval a jeho úsměv, přestože nepatrný, mi dodal odvahy.

„Jen občas. Má pocit, že ho to uklidňuje, ale bývá mu potom blbě,“ zašeptal spiklenecky.

„Takže už to ví?“ zeptala jsem se úplně zbytečně. Jistěže to věděl. Byli uvnitř, protože dům byl rozsvícený, takže viděli všechnu tu techniku a muselo jim dojít, že to není moje práce. Navíc jsme byli venku v době, kdy „malý“ Mike už spával. Ano, pokud si náhodou nebyli jistí, to, že řídil, je určitě přesvědčilo.

„Pojď, jdeme na to,“ vyzval mě a otevřel dveře.

„Já tu počkám?“ zkusila jsem.

„Neboj se, Stránečko,“ řekl trochu důrazněji. Aby těch šoků nebylo pro Roberta a Johnnyho málo, naklonil se ke mně a políbil mě. Když se odtáhl, střelila jsem pohledem k těm dvěma. Johnny měl zvednutá obočí, ale Robertův výraz se nezměnil. Sklopila jsem oči a s hlubokým nádechem jsem vzala za kliku dveří a otevřela. To už byl Michael venku. Zabouchl a rovnou se vydal k Robertovi. Já za sebou dveře jen přivřela a pak se je snažila doklapnout bokem, abych nadělala co nejméně rámusu. Nějak jsem si myslela, že když budu potichu, všechno se to přežene kolem mě a já to přežiju mnohem snáz.

„Měl bych tě zabít,“ zahučel Robert, když se Michael zastavil krok od něj. Viděla jsem ho jen zezadu, ale stále byl vzpřímený a působil na mě stejně jako první den, když za mnou přišel na břeh. Hrdě. Sebevědomě. Dospěle. Napadlo mě, že jestli na něj Robert vztáhne ruku, budu ječet.

„Asi jo,“ řekl Michael a já měla chuť zaúpět. Zaslechla jsem Johnnyho uchechtnutí a podívala se na něj. Vesele se zubil a mrkl na mě.

Mafián. Nejspíš to byl on, kdo…

Pevně jsem zavřela oči. Ne. Nechci na to myslet. Nechci!

Otevřela jsem oči právě ve chvíli, kdy Robert udělal prudký pohyb směrem dopředu. Než jsem se stihla leknout, pevně objal Mikea a on to objetí opětoval.

„Ty jeden mrňavej smrade!“ zvýšil hlas Robert, ale Michael se rozchechtal.

„To už právě ne, tak si nevyskakuj!“ Robert se od něj odtáhl a zkoumavě ho přejel pohledem od hlavy až po boty. Zavrtěl hlavou a pak se ušklíbl:

„Takže jak dlouho ze mě děláš pitomce?“

Teď byl pravý čas na to, abych se stala neviditelnou. Protože nejen Michael tu někoho vodil za nos.

„Necelý týden,“ přiznal Michael klidně a obrátil se ke mně. Natáhl ruku. Dalo mi hrozně moc práce sebrat se a udělat těch pár rozklepaných krůčků k němu. Celou tu dobu jsem zírala jen na jeho dlaň, nechtělo se mi zvednout hlavu a podívat se Robertovi do očí. „Potřeboval jsem chvíli volno,“ dodal, když jsem se ho konečně chytila. Přitáhl mě k sobě a objal jednou paží kolem pasu.

„Necelý týden? Hm, jsi dobrá. Ještě předevčírem jsem ti věřil.“ Zvedla jsem hlavu a sledovala jeho znovu pokerovou tvář. Jestli se na mě zlobil, nedal to na sobě znát. Na druhou stranu, neskákal nadšením.

„Promiň,“ zamumlala jsem jediné, co mi přišlo vhodné. Michael mě povzbudivě přitáhl ještě blíž k sobě.

„A volno už nepotřebuješ?“ zeptal se Robert. Michael zavrtěl hlavou:

„Už to mám všechno rozmyšlený. I když, kdybyste nás tu nechali ještě pár dní, byl bych ti vděčný.“

„Potřebuju tě doma,“ řekl rozhodně Robert. „Už zatraceně dlouho, jestli mi rozumíš.“ Polkla jsem. Já rozuměla moc dobře. A nelíbilo se mi to.

„O tom s tebou potřebuju mluvit,“ přikývl Michael. „Nepůjdeme dovnitř?“

„Jestli se mnou potřebuješ něco probrat, bude lepší, když zůstaneme tady, ne?“ Robert významně zvedl obočí. Už chybělo jen takové to okaté kývnutí bradou směrem ke mně.

„To je v pořádku,“ nedal se Mike. „Paige to ví.“

„Ty vole!“ vylétlo z Johnnyho. Doteď byl úplně zticha. Dokonalý bodyguard, nebo co to přesně je.

„Co ví?“ zeptal se Robert mrazivě a já měla pocit, že se mi vnitřnosti scvrkly do malého klubíčka.

„Všechno,“ odpověděl Michael a ten zvláštní důraz se nedal přeslechnout. Ohromeně jsem sledovala, jak se Robertovi mění výraz ve tváři. Doteď jsem znala jen tu kamennou, nic neříkající variantu a pak toho normálního a pohodového Roberta. Teď ale stiskl čelisti tak pevně, že mu cukaly svaly na tváři, a při každém hlubokém nádechu se mu rozšířily nosní dírky. Vypadal děsivě – že snad každou chvíli vybouchne, jako doopravdy vybouchne, a tlaková vlna nás všechny smete na zem.

„Johnny,“ procedil Robert skrz zuby, „odveď Paige dovnitř.“

„Ne!“ vyjekla jsem, vyděšená představou toho, co by se tu mohlo stát. Nehodlala jsem se od Michaela hnout. On byl jiného názoru.

„Běž,“ pobídl mě a políbil do vlasů. Popostrčil mě směrem ke srubu a kývl na Johnnyho. Se srdcem až v krku jsem udělala dva kroky, ale pak jsem se otočila zpátky a pohlédla na Roberta.

„Jestli mu něco uděláš, zabiju tě!“

A myslela jsem to smrtelně vážně.

Poprvé se na mě usmál. Trochu křečovitě, ale úsměv to byl bez pochyb. Nic neřekl, ale otočil se k Michaelovi a zněl překvapeně, když řekl:

„Ty víš, koho si vybrat, co?“

Michael ledabyle pokrčil rameny. „Jestli chceš, budu ti dávat lekce.“

„Pojď, neboj,“ poplácal mě po zádech Johnny. Čekala jsem, že mi jeho dotek bude nepříjemný, ale nebylo to tak. „Oni si nic neudělaj. Maximálně si rozbijou hubu, ale to dělaj všichni sourozenci.“

„Já teda bráchovi nikdy nic nerozbila,“ ohradila jsem se. Zakřenil se:

„Ty seš moc hodná. Teda pokud zrovna někomu nevyhrožuješ fyzickou likvidací.“

Naposledy jsem se ohlédla a viděla jsem, jak Michael vede Roberta dozadu k posledním chatám. Doufala jsem, že zůstanou pod okny, abych na ně viděla, ale nejspíš přesně z toho důvodu zamířili jinam.

„Co budou řešit?“ zajímala jsem se, když jsme se s Johnnym pokoušeli oba najednou v malé chodbičce sundat bundy.

„Hlavně tebe. Teda předpokládám.“

„Proč?“ pípla jsem. Johnny mi pokynul, abych vešla do obývací části. V krbu hořel oheň a já si šla ohřát ledové ruce.

„Jsi potenciální nebezpečí, Paige,“ řekl, jako by to snad mělo být jasné i mně. „Myslel jsem, že se mi podařilo ti to podezření vymluvit, a on ti všechno vyklopí. Řeklas mu, žes chodila s policajtem?“

„Hm,“ zabručela jsem. „Ale to s tím nemá nic společnýho.“

„No, nemělo by, kdyby Kevin nestrkal čumák do věcí, do kterejch mu nic není. Dáš si kafe?“

S otevřenou pusou jsem na Johnnyho zírala. Byla jsem si jistá, že jsem Kevinovo jméno nikdy nezmínila, právě pro případ, že by jeho podezření bylo pravdivé.

„Co? Nedáš?“ usmál se, když viděl můj výraz.

„Jak o něm víš?“ Jak asi, husičko. Tak, jak topí pokuty a maří případné vyšetřování.

Johnny pokrčil rameny a nalil kávu do dvou hrnků.

„Ptal se na nás docela dost, takže nám naše kontakty daly vědět. Nemusíš se bát, jen si na něj dáváme pozor pro případ, že by se v tom chtěl vrtat nějak hlouběji. Naštěstí nemá moc volnýho času. Mimochodem, ta jeho blondýna je docela stíhačka, co?“ uchechtl se.

„Neuděláte mu nic, že ne?“

„Nemáme důvod. Ale pro případ, že by se chtěl nějak víc angažovat – nevíš, jestli se dá podplatit?“

Zavřela jsem oči a nervózně si přejela rukou po čele. Zavrtěla jsem hlavou. Co to tu řeším? Johnny si moje gesto vysvětlil po svém.

„Nedá? Škoda, tak je to vždycky jednodušší.“

„Ježišmarjá, já nevím!“ vykřikla jsem. „Nikdy jsem se ho na to neptala!“

„Promiň,“ zahuhlal dotčeně. „A šlo by to zjistit?“ dodal po chvilce. Zamračila jsem se, ale nic si z toho nedělal. „Jen se snažím zjistit, k čemu by ses nám mohla hodit, Paige,“ mrkl na mě významně. Než jsem stačila zařvat, že se nehodlám hodit k ničemu, zvedl ruce: „Dělám si srandu, ženská!“

„Mně to moc vtipný nepřijde!“ zlobila jsem se. „Snažím se dělat, že o tom nevím!“

Konečně se zatvářil úplně normálně a přistoupil ke mně. Přátelsky mě objal kolem ramen, málem jsem zapomněla, jak je obrovský, a tiše řekl:

„To děláš dobře. Je lepší nevědět víc, než je nezbytně nutný. Neřeš to. Až přijedeme domů, pokecáš si se Sue. Ta k tomu taky přišla jak slepej k houslím.“

„Nevěděla to o tobě?“ Vidina rozhovoru s jeho ženou mi dodala energii.

„Myslela si, že jsem opravdový bodyguard. Pak to začalo být vážný, takže jsem musel s pravdou ven. Málem mě nechala.“

„Jak jsi ji přesvědčil?“ Lišácky se na mě usmál:

„Pozval jsem na večeři i Roberta s Michaelem. Takoví hodní kluci. No, tak jsou trochu na hraně, no. V podstatě ji ukecali.“

„Jo?“ zeptala jsem se pochybovačně. Protočil panenky a trochu míň nadšeně řekl:

„A koupil jsem jí barák, no.“

Vyprskla jsem smíchy, konečně.

„Jo, jste hrozný potvory,“ usmíval se. „Pojď si sednout a vypít si to kafe, než si to kluci dořešej.“

Cestou ke gauči mě napadla ještě jedna neodbytná myšlenka.

„Johnny?“ Asi poznal, že jsem zase znervózněla, protože se trochu sklonil, aby mi viděl do obličeje, a krátkým zamručením mě pobídl, abych pokračovala.

„Zabíjíš lidi?“ vyhrkla jsem s pohledem upřeným k zemi.

„Ne,“ řekl okamžitě. Ta rychlost mě zaskočila, takže jsem na něj chvilku zírala s pusou dokořán. Pak mi to došlo:

„Lžeš.“

„Chceš, abych ti lhal?“ zeptal se potichu. Zaváhala jsem, ale nakonec jsem kývla. Spokojeně se usmál. „Chceš cukr? Mlíko?“

S každou další minutou jsem byla nervóznější. Stála jsem u okna a snažila se dohlédnout dál, až za oblast, kterou osvětloval dům. Byli pryč už moc dlouho, aspoň mi to tak přišlo.

„Jestli mu něco udělá,“ povzdechla jsem si.

„Co by mu dělal,“ chlácholil mě Johnny. I když, Michael byl teď mimo, tak nevím, v jaký bude formě, jestli dojde i na rvačku.“

„Robert se na nás zlobí, viď?“ zjišťovala jsem.

„Ani ne,“ nesouhlasil Johnny. „Jen si teda nejdřív myslel, že to Mike hraje i na tebe, takže ho asi docela překvapilo, žes mu dokázala tak dlouho a tak dobře lhát.“

„No, radost jsem z toho neměla,“ bránila jsem se. „Chtěla jsem mu volat hned, když se probral. Ale přemluvil mě. Že potřebuje čas.“

„Jo, Mike je dobrej ukecávač. Nevěřila bys, z čeho všeho dokázal naše lidi vysekat. Soudkyně Grayová ho miluje a sežere mu úplně všechno, takže vždycky jen stačilo naše jednání procpat k ní a byli jsme za vodou. Takže je super, že je zpátky a v pořádku. Ti ostatní ňoumové jsou fakt leda na zakládání šanonů!“

„Soudkyně Grayová?“ zamračila jsem se. Představa Michaela, jak flirtuje s nějakou ženskou, mi způsobila menší záchvat žárlivosti.

„Je jí asi šedesát,“ rozesmál se Johnny. „Buď v klidu, Mike má dobrej vkus. Podívej na sebe.“

„Hm,“ zamumlala jsem. Nedovedla jsem si představit, co mě, nás, bude čekat ve městě. Zrovna když jsem přemýšlela, jak přežiju setkání s paní Bavettovou, protože se mu nejspíš nevyhnu, objevili se ti dva na osvětlené cestě. Vypadali naprosto živě a zdravě a mně se obrovsky ulevilo. O pár okamžiků později se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Michael. Nedokázala jsem zůstat stát. Popoběhla jsem k němu a objala ho. Byl studený, ale bylo mi to úplně jedno.

„Johnny? Jedeme,“ houkl z předsíňky Robert. Naklonila jsem se do strany, abych na něj přes Michaela viděla, ale stál ke mně bokem a neotočil se.

„Mám tu rozpitý kafe!“ bránil se parťák.

„A?“

„A už jdu,“ zabručel a poloprázdný hrnek položil do dřezu. Tázavě jsem se podívala na Michaela.

„My jedeme zítra,“ usmál se. „Vyhádal jsem nám ještě jednu noc.“ Zabořila jsem mu obličej do svetru, ulevilo se mi. Návrat do reality se odkládá na ráno.

„Nech mi tu klíčky,“ promluvil Michael na Johnnyho. „Jedete zpátky fordem, potřebuju velký auto na všechny věci.“

„Mám se krčit v tom malým autě?“ Johnnyho zděšení bylo nelíčené. „Možná jsem byl radši, když jsi mě poslouchal,“ zabručel, ale podal Mikeovi klíčky a na mě mávl. Robert se beze slova otočil a odešel ven.

„Blbý?“ zašeptala jsem s obavami a zvedla obličej k Michaelovi. Usmíval se.

„Skvělý.“

29. kapitola

Zírala jsem z okénka auta a snažila se tvářit, že je všechno naprosto v pohodě. Že já jsem v pohodě. Michael mi to ani na chvilku neuvěřil a každých pár kilometrů se mě snažil uklidnit. Marná snaha, měla jsem na krajíčku.

Nechtěla jsem zpátky. Vůbec. Někdy nad ránem jsem dokonce Mikea vzbudila a nabídla mu, že ještě chvíli zůstanu ve srubu a on ať jede do města pozdravit rodiče, zařídit si věci v práci a o víkendu že zase může přijet. Řekl, že ani omylem, protože se nehodlá nechat připravit ani o jednu noc v mé společnosti. Namítla jsem, že až mě hned po příjezdu jeho matka zastřelí, přijde o všechny noci, ale zase mě jen sepsul, že bych neměla používat takovéhle výhrůžky.

Ráno jsme se při balení poprvé opravdu pohádali. Skládal věci do tašek tak, jak mu přišly pod ruku. Moje, jeho, všechno na jednu hromadu.

„Nehodlám si na chodníku před domem vyhrabávat z tašky svůj šampon!”

„Proč bys to dělala?“ divil se.

„Protože jsi ho právě hodil do tašky s tvýma věcma,“ vysvětlila jsem. „Takže si buď rozdělíme věci v autě, nebo na chodníku, anebo budeš muset se mnou nahoru a pak si zbytek věcí odnést zpátky.“

S překvapeným výrazem se na mě otočil. Škodolibě jsem se usmála:

„Aha, viď.“

Zavrtěl hlavou:

„Žádný aha. Jedeš ke mně.“

Poklesla mi čelist. Nemyslel to vážně, že ne? Nečeká, že s ním rovnou teď hned nakráčím k nim domů a tradá, tady mě máte?

„Ani omylem,“ řekla jsem přiškrceně. Tázavě zvedl jedno obočí a založil si ruce na hrudi. V tu chvíli jsem měla chuť na něj zaječet, ať se netváří tak stupidně sebevědomě.

„Proč přesně?“ zajímal se. Začala jsem rozzlobeně mávat rukama.

„Proč přesně? Jsi blázen? Nehodlám se k vašemu domu přiblížit ani na kilometr, dokud nebudu mít jistotu, že mě tvoje matka nezabije!“

Nadechl se, ale nenechala jsem ho promluvit. Potřebovala jsem to ze sebe dostat – jsem velmi trpělivý člověk, ale občas se napětí nastřádá a musí ven. A poslední dobou bylo toho napětí opravdu hodně.

„Já vím, že o tom nemám žertovat, ale já nežertuju! Ona mě nesnáší, chtěla mě vyhodit! A teď mě tam přitáhneš? Robert jim už určitě řekl, že jsi v pořádku a že už to trvá pár dní. Nikdy nepřekousne, žes hned nejel domů! A tam mě chceš vzít?“

„Ne,“ řekl klidně. Vykuleně jsem ho pozorovala. Čekala jsem nějaké argumenty, ale tímhle mě vážně zmátl.

„Ne?“ zopakovala jsem nevěřícně. Zavrtěl hlavou. Rozmáchla jsem rukama. „Tak proč jsi říkal, že jedu k tobě?“

„Protože jedeš ke mně,“ zopakoval.

„To není –“ vtipný, chtěla jsem dodat, ale skočil mi do řeči.

„Ke mně není k našim.“

Docházelo mi to trochu pomaleji. V noci jsem toho moc nenaspala, nechtěli jsme si nechat ujít žádnou z posledních chvil o samotě a v klidu, takže jsem teď fungovala sotva na poloviční výkon. Ale došlo mi to.

„Aha,“ broukla jsem. Usmál se. Jenže pak mi došel i ten zbytek. „Ne, moment. Já mám svůj byt,“ bránila jsem se.

„Je tvůj? Nebo pronajatý?“ zeptal se věcně.

„Můj. Teda pronajatý, ale –“

„Tak ho můžeš pustit. Jen co bude chvíli klid, přestěhuješ si věci ke mně, ale teď ti bude stačit to, cos měla s sebou tady. A kdyby ti něco chybělo, koupíme to.“ Zněl klidně, sebejistě a spokojeně. Zamračila jsem se. Nelíbilo se mi, že dělá, jako bych byla nesvéprávná a sama se neuměla rozhodnout. Nevadilo mi, že bych se měla nastěhovat k němu, vlastně mi ta představa přišla naprosto přirozená, protože věci budou dál skoro stejné, jako byly. A pokud se nebudu muset vídat s jeho rodinou, bude to všechno úplně ideální. Vadilo mi, že automaticky počítal s mým souhlasem. Čekal, že budu hopsat nadšením. Vůbec se nezeptal, co na to já.

Prevít! Rozhodla jsem se dělat drahoty, aspoň na chvíli. Dokud si neuvědomí, že se měl zeptat.

„Budu bydlet u sebe,“ odsekla jsem. Dokončil sbírání věcí v koupelně, došel ke mně a dostrkal mě na chodbu.

„Dobře, jestli ti na tom bytě tak záleží, můžeš si ho dál platit.“

„Já tam budu bydlet! A když se budeš chovat slušně, pozvu tě na návštěvu!“ prskala jsem. Vydal se dolů po schodech a vypadal, že je mu to úplně jedno. Zafuněla jsem a šla za ním. „Slyšel jsi mě?“

„Jo,“ přikývl. Mrskl taškou k ostatním a pak se otočil ke mně. Stála jsem na předposledním schodu, rozzuřená, uražená. Chmátl po mně, a než jsem stihla zareagovat, stáhl mě dolů k sobě, jednou rukou mě chytil za bradu a donutil mě zvednout k němu obličej. Vypadal klidně, ale všimla jsem si, že se trochu mračí.

„Poslouchej mě, Paige,“ řekl vážným hlasem. „Můj byt je v hlídaném domě. Stejně jako u našich se nikdo nedostane nahoru, aniž by prošel přes recepci. Každá návštěva musí být schválená. Chci vědět, že se ti nic nestane. Že se k tobě v noci nikdo nevloupá a nepodřeže tě. Že tě nikdo před vchodem nepřepadne, neokrade a nezastřelí. Rozumíš mi?“

„Proč by mě někdo střílel? Bydlím –“

„Bydlíš na pěkně pitomým místě a je s podivem, že se ti doteď nic nestalo! Víš, co se tam kolem potlouká za lidi? Jen čtyři bloky od tebe sídlí hlava mexickýho gangu, vědělas to? A to ani nemluvím o obyčejnejch zlodějích, feťácích a úchylech, co se všude vyrojí, hned jak se setmí!“ Už nezněl klidně, skoro mi křičel do obličeje. Nechtěla jsem slyšet, že je kolem mého bytu nebezpečno. Vždycky jsem se tam cítila naprosto v pořádku. Při žádném nočním příchodu se mi nic nestalo, nikdy jsem neměla jediný problém s někým nepříjemným. I když jsem klopýtala domů skoro namol, jedinou potíží bylo trefit se klíčem do zámku.

A Kevin by mi určitě řekl, že jsem někde, kde je nebezpečno. Musel by to vědět. Nebo ne? Možná Michael jen přehání…

„Mám o tebe strach.“ Už zněl zase klidně. Pustil mi bradu a přitiskl mě k sobě pevněji. „Nechci, aby se ti něco stalo.“

Řekl mafián.

„Ale mně se tam vážně nikdy nic nestalo,“ vyhrkla jsem, než mě stihl zase přerušit. Teatrálně si povzdechl a pak zabručel:

„A taky už nestane. Protože tam sama nebudeš.“

„Mikeu, žijou tam rodiny s dětma,“ nedala jsem se.

„Zahrávaj si,“ nedal se on. „Prostě pojedeme ke mně, ano? A konec debat!“

„Nemůžeš ukončit debatu!“ bránila jsem se. „Co když s tebou nechci bydlet, sakra?“

„Ale chceš,“ řekl škádlivě a v dalším brblání mi zabránil jazykem.

Balení jsme museli dokončit o něco později.

„Stejně ses mohl nejdřív zeptat,“ probrala jsem se ze zamyšlení až v autě. Před sebou už jsem viděla panorama New Yorku, a přestože jsme nejeli k Bavettovým, ale k Michaelovi na Upper West Side, měla jsem nervozitou zkřehlé prsty.

„Příště se zeptám,“ zazubil se na mě.

„No, to si děláš legraci,“ vydechla jsem omámeně, když jsme vystoupili z výtahu a on zamířil chodbou, která vypadala jak z nějakého luxusního hotelu, ke dveřím po pravé straně.

„To je jen chodba,“ nechápal moje myšlenkové pochody a odemkl. Na dveřích byl jen jeden zámek, žádné další řetízky nebo horní a dolní zámky. Otevřel dveře a položil tašky za práh. Pak se ke mně otočil, a když viděl, jak zblízka studuju výzdobu z čerstvých květin, která stála na luxusním stolku vedle výtahu, rozesmál se nahlas.

„Já ti nějaký kytky koupím, Stránečko. Neber je,“ rýpnul si. Zamračila jsem se a vydala se za ním.

„To se vám tu o to někdo stará?“ nechápala jsem.

„Asi jo,“ pokrčil rameny. „Někdo tu na chodbách uklízí, ale nenapadlo mě řešit kdo. Ke mně chodí někdo od našich.“

„A ty kytky?“ Nedovedla jsem pochopit, proč by někdo platil za čerstvé květiny u výtahu. Jemu ale byly kytky ukradené.

„Neměl bych tě přenést přes práh?“ zeptal se laškovně.

„To teda neměl!“ odstrčila jsem ho a nechala se jen vzít kolem pasu a odvést do bytu. Tedy, do chodby. Víc toho vidět nebylo. Snažila jsem se nechovat jako idiot a netvářit se překvapeně, ale byt byl evidentně něco podobného, jako měli Bavettovi. Jen nebyl patrový, takže žádné hnusné skleněné schody nahoru. Dobrá zpráva.

„Kdo tu bydlí?“ zajímalo mě.

„Já,“ šklebil se. Plácla jsem ho do paže.

„Myslím celkově, v tomhle domě.“

„Se mnou na patře bydlí madam Parkerová. Bývala operní pěvkyní nebo možná herečkou – moc ji neposlouchám,“ vyprávěl a vedl mě chodbou dál do bytu. „Pak jsou tu nějací podnikatelé, diplomati a tak.“ Před námi se objevil obývací pokoj: téměř celou jednu stěnu tvořila veliká okna, ale místo velkolepého výhledu jsem koukala na jiný dům. Trochu mě to zamrzelo, ale ve třetím patře se nedalo čekat nic jiného.

„Proč nebydlíš až nahoře?“ nadhodila jsem. Michael zamířil do kuchyňské části a otevřel lednici. Byla prázdná a vypnutá, což mu zjevně udělalo radost, protože spokojeně přikývl. Pak se na mě otočil:

„Nesnáším pocit, že mi kdokoliv může propadnout střechou do bytu.“ Rozesmálo mě to. „To není vtipný.“

„Ale jo, je. Kdo by ti sem padal?“

Pokrčil rameny a dřepl si, aby lednici zapojil do sítě. Totéž pak udělal i s ostatními spotřebiči, které byly vypnuté. Až když se narovnal, odpověděl:

„Třeba letadlo. Vrtulník. Cokoliv.“

Zarazila jsem se. Tahle narážka pořád bolela, doteď jsem měla noční můry. Najednou se mi jeho strach nezdál tak iracionální. Dům nepřesahoval okolní zástavbu, ale přímo seshora by něco klidně spadnout mohlo. Tady jsme víc než kde jinde věděli, že se nikdy nemá říkat nikdy.

„To je chytrý,“ zamumlala jsem. Michael vypadal potěšeně.

„Pojď,“ natáhl ke mně ruku. „Ukážu ti ložnici.“

„Máš tu hrozně málo věcí,“ došlo mi, když jsem se cestou zpátky na chodbu rozhlédla. Jen velká sedačka, elektronika a u jedné stěny police s knihami, cédéčky a DVD.

„Tomu se říká minimalismus,“ smál se.

„Máš rád minimalismus?“ zajímalo mě. Pokrčil rameny a otevřel další dveře. Objevila se ložnice, jen o něco menší než obývací pokoj.

„Je mi to jedno. Nechal jsem to tu zařídit matku, aspoň se chvíli nenudila.“

„Hm,“ broukla jsem a snažila se neznít nabroušeně.

„Ano?“ opáčil laškovně. „Moje postel,“ ukázal jen tak mimochodem k velkému letišti.

„Asi ti sem budu muset natahat nějaký zbytečný věci, abych ten minimalismus zničila,“ plánovala jsem. Nemyslela jsem to vážně. Vlastně myslela. Určitě by mi udělalo radost zaplnit to tu hromadou naprostých hloupostí, které by zmařily práci jeho matky.

„Je úžasně pohodlná,“ pokračoval dál v ódě na postel a dotáhl mě až k ní. „Nebo aspoň byla, když jsem v ní spal naposledy.“

„Chceš jít spát?“ zeptala jsem se zmateně.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a potutelný úsměv mi měl napovědět, co přesně hodlá dělat. „Chci zkusit, jestli je pohodlná i na jiný věci.“

„Třeba na skákání?“ nadhodila jsem a potlačila nutkání se jedovatě zeptat, jestli si vážně myslí, že mu uvěřím, že v téhle posteli vždycky jen spal, úplně sám. Než jsem se nadála, byl nahoře.

„To jsem zvědavej, jestli to vydrží!“

„Nehodláš –“ Hodlal. Na vteřinu jsem měla déja vu, protože pohled na hopsajícího Michaela mi připomněl Mikeeho, a já se najednou cítila dost nepatřičně – co tu s ním, sakra, dělám?! Ale než se mi stihl vyplavit do krve adrenalin, přestal a slezl ke mně. Oddechla jsem si. Překvapilo mě, že mu došlo, co se mi honí hlavou. Objal mě a tiše mi zamumlal pod ucho, že je v pořádku.

A měl pravdu. Postel byla vážně pohodlná. Na všechno.

Přestože mi byt přišel sice nádherný, ale kvůli zařízení spíš cizí, zvykla jsem si během pár hodin. Asi to bylo tím, že Michael tu byl se mnou a pořád byl slyšet on nebo hudba, kterou pouštěl. Vybalovali jsme věci a já si konečně mohla zase vyprat. Byl to nezvyk, zase třídit své i mužské oblečení, ale na druhou stranu mě to těšilo.

Byla jsem tu. S ním. Počítal se mnou.

Dělalo mi to neskutečně dobře.

S přihlouplým úsměvem jsem nacpala do pračky světlé oblečení a pak jsem pátrala po pracím prášku. Koupelna byla velká asi jako můj byt, nebo mi to tak aspoň připadalo. Vypadala jako z katalogu a do sprchového koutu by se vešla menší africká vesnice. Pod umyvadlem nebyla skříňka, ale jednu jsem našla vedle okna. Na první pohled nebyla vidět, protože měla stejný povrch jako obklady. Ušklíbla jsem se. Můj byt byl každý pes jiná ves a tohle mi přišlo tak nějak neosobní. Vážně sem budu muset natahat nějaké věci a trochu to zlidštit.

Vyndala jsem prací gel, šťastná, že ten, kdo sem chodil uklízet, ho tu nechal. Pak jsem se otočila k pračce a až teď si všimla, jak divně vypadá.

Hodila se sem. Vypadala jako šedý kamenný kvádr, jen s kulatým otvorem, velkým displejem a jedním tlačítkem. Zamračila jsem se na ni. Kde se ta mrcha asi pouští?

Napadlo mě nejdřív zkontrolovat, jestli je v zásuvce. Nebyla, takže jsem na sebe byla hrdá.

„Ten noťas, co jsme koupili, si necháš ty, chceš?“ překřikoval Michael jakési kytarové sólo. Spokojeně jsem se usmála. Na jeho štědrost bylo tak snadné si zvyknout.

„Tak jo!“ křikla jsem. „Děkuju!“ Ale pak už jsem se zase musela soustředit na pračku. Opatrně jsem stiskla knoflík. Displej se modře rozzářil. Dobře. To by bylo. Teď jen zapnout. Zkusmo jsem prstem pomačkala displej, jestli není dotykový. Nebyl. Napadlo mě, že možná musím tlačítko zmáčknout víckrát a postupně tím navolím program. Přišlo mi to jako pěkně hloupý systém, ale zkusila jsem to. Pračka se vypnula. Po dalším stisknutí se znovu modře rozsvítila.

Nechtělo se mi jít za Mikem a přiznat, že nevím, jak se zapíná pračka. Chvilku jsem ji okukovala ze všech stran, ale nebyla jsem o nic moudřejší.

A pak na mě promluvila.

„Vložte prací prostředek,“ řekla příjemným ženským hlasem. Vyjekla jsem. A vycouvala z koupelny.

„Michaele?“ nakoukla jsem do jeho pracovny hned vedle. Zvedl oči od monitoru a usmál se. „Tvoje pračka mluví.“ Rozchechtal se.

„Jo, je vtipná, viď?“

„No, nevím,“ zamračila jsem se. „Chce prášek, ale netuším, jak zadat program.“ Vstal a vydal se se mnou do koupelny.

„Ona má nějaký senzory a pozná, cos tam dala za prádlo a jak se to pere. Vážně tam dáš jen prášek a ona pak všechno zařídí sama,“ vysvětloval a já si připadala jak Alenka v říši divů. Sledovala jsem, jak otevřel násypku pro prášek, nalil dovnitř gel a zase ji zavřel. Pustil přívod vody a otočil se na mě.

„A teď,“ mrkl, „kouzlo!“ Ušklíbla jsem se. Pračka po chvilce potichu hrkla a najednou jsem uslyšela šumění. Naklonila jsem se blíž a na modrém displeji stálo, že pere na čtyřicet stupňů a očekávaná doba doprání je v šest večer.

„Ona je chytřejší než já!“ vyjekla jsem. Michael mě vesele líbnul na čelo a namítl:

„To těžko. Jsem s tebou, ne s ní.“

Milovala jsem ho. Pořád víc a víc.

„Za chvíli vyrazím k našim. Nebudu tam dlouho, ano?“

Chtělo se mi lítostivě zakňourat. Idylka skončila.

„Přivezu ti večeři od Theresy, chceš?“ lákal mě. Souhlasila jsem.

„I dezert!“ dodala jsem.

„Ty nenasyto,“ řekl na oko pohoršeně a na chvíli se nechal přitáhnout blíž, abych ho mohla políbit. Pak se ale odtáhl s tím, že se musí obléct a vyrazit.

Když se se mnou o chvíli později loučil, měl na sobě oblek s tmavě modrou košilí. Jako malé holce mi řekl, ať nikoho nepouštím nahoru a nikam nechodím, líbl mě na čelo a odešel. Vypadal jinak. Nemohla jsem se toho pocitu zbavit. Znovu se mi vybavil Robert Jekyll a Robert Hyde.

Jestli bude stejný, budu ho muset zbít.

A když jsem ještě o půlnoci marně čekala na jídlo od Theresy, ale hlavně na Mikea, sama v tom velkém a skoro prázdném bytě, říkala jsem si, že tu opravdu nemám co dělat.

30. kapitola

Když se ozvalo šramocení zámku, málem jsem se rozbrečela úlevou. Byly skoro dvě ráno a já poslední čtvrthodinu žmoulala v ruce mobil a hádala se sama se sebou, jestli zavolat Robertovi a riskovat, že ho vzbudím a pošle mě do háje, nebo radši trpělivě čekat.

„Ty jsi vzhůru,“ konstatoval Mike, když mě našel sedět v kuchyni. „A piješ?“ dodal překvapeně. Při marném hledání něčeho hodně čokoládového, čím bych si obalila nervy, jsem našla malou vinotéku a jedno z červených vín otevřela. Na poslední chvíli jsem si rozmyslela škodolibou degustaci deset let starého vína, protože jsem si nebyla jistá, jestli fakt prostě zapomněl, že tu jsem, nebo se mu něco stalo.

Zamířil ke mně. Jakmile se sklonil, aby mi dal pusu, odtáhla jsem se a málem spadla ze židle.

„Bála jsem se!“ vyjela jsem na něj. Začal mě hladit po zádech.

„Tady se nemusíš bát. Nikdo se sem bez mého vědomí nedostane.“ Měla jsem chuť ho praštit.

„Bála jsem se o tebe, ty pitomče!“ zaječela jsem, posilněná vínem. Usmál se, jen na chvilku. Hned se snažil tvářit vážně.

„Asi tě nesnáším,“ zabručela jsem unaveně. Vzal mi z ruky hrníček a vytáhl mě na nohy.

„Jsi děsnej barbar, Stránečko. Sklenice na víno jsou tamhle.“ Vůbec nezněl kajícně. Málem jsem tu zešílela strachy, skoro jsem odešla, protože jsem si říkala, že mi to udělal naschvál a čeká, jestli tu na něj budu poslušně čekat. A pak jsem brečela, protože jsem se vážně děsila toho, že ho jeho matka zabije. Nežertuje se o tom, já vím.

„Měl jsi mi zavolat, sakra!“ vztekala jsem se cestou do ložnice.

„Měl, já vím.“

„Tohle už mi nikdy nedělej, rozumíš?“ Mračila jsem se a pořád jsem měla chuť ho zaškrtit. Takhle mě vystresovat!

„Vždycky zavolám, slibuju. Nevěděl jsem, jestli už nebudeš spát. Nějak jsem nestíhal sledovat čas, bylo to náročné. Sjela se hromada lidí,“ vysvětloval, zatímco mi pomáhal z oblečení.

„I kdybys mě měl vzbudit, krucinál!“ brblala jsem.

„Neklej,“ políbil mě na čelo. Nestihla jsem uhnout a zavrávorala jsem.

„Co to pijete?“ povzdechla jsem si. „Proč to piju? Nedělá mi to dobře.“

„Budeš zvracet?“ zeptal se starostlivě. Znovu jsem dostala vztek:

„Jistěže nebudu! Ty budeš zvracet, jestli mi příště nezavoláš!“ Rozesmál se.

„Jak bys to chtěla udělat?“ zajímalo ho. Otráveně jsem mávla rukou a zapadla do postele. „Tady na té straně spím já,“ upozornil mě. Otevřela jsem jedno oko a doufala, že vypadám tak zle, jak chci. Naklonil hlavu na stranu a svlékal si sako. „Myslím to vážně.“

Ještě chvilku jsem ho pozorovala a napadlo mě, že to víno muselo být vážně nějaké divné, protože místo abych měla radost, že ho vidím, nejradši bych mu něco provedla. A on ještě klidně provokuje s postelí.

„Teda…,“ zafuněla jsem. „Nenapadlo by mě, že to řeknu, ale lezeš mi na nervy.“ Vůbec mu to nevadilo. Sundal si kalhoty a zůstal tam stát v polorozepnuté košili, černé ponožky vytažené do půlky lýtek. Vypadal komicky. Zahihňala jsem se. Michael protočil panenky a zamumlal něco o tom, že se musí zbavit alkoholu. A pak popošel k posteli a naprosto bez skrupulí mě odsunul ke středu.

„Já spím u dveří,“ řekl a už nezněl vesele. Nabroušeně jsem se k němu otočila zády a odšoupla se až na druhý kraj. Slyšela jsem, jak se svléká, a za chvilku zhaslo světlo na chodbě. Pak si lehl a na zádech jsem ucítila jeho prst.

„Omlouvám se, Stránečko,“ zašeptal. Nevydržela jsem dlouho mlčet:

„Já taky.“

Matrace se prohnula, jak si lehl blíž ke mně a přitulil se.

„Chtěl jsi spát tam na tom konci, ne?“ rýpla jsem si. Mlaskl a povzdechl si.

„Potřebuju být blíž ke dveřím. Nebudu tě přeskakovat, kdybych potřeboval rychle vyběhnout.“

„Na záchod?“ zeptala jsem se na oko naivně. V hlavě už mi ale nabíhaly důvody, které by donutily Michaela vystřelit z postele tak rychle, že by mu pár kroků navíc bylo na obtíž. Jediným neškodným, který jsem byla schopná vymyslet, byl pošťák. Přejel mi mráz po zádech.

„Ne. Přece kdyby hořelo, například,“ oplatil mi to stejně.

„Ty bys mě tu nechal?“

„Jo. Měl bych svatej klid.“

Ušklíbla jsem se. A pak škleb přešel do unaveného úsměvu. Michael byl doma.

Vzbudilo mě vyzvánění, které jsem v polospánku nebyla schopná identifikovat.

„Co to je?“ zaskuhrala jsem. Matrace se zase rozhýbala a pak jsem z chodby slyšela Mikeův hlas:

„Ano, Robe?“

Rozhodně bylo lepší, když neměl mobil.

V ložnici byla tma, kvůli těžkým tmavým závěsům jsem nebyla schopná určit, jestli je ještě noc. Jindy bych podle toho, že někdo volá, tipovala, že je den, ale u Roberta si člověk nemohl být jistý. Musela jsem vstát, potřebovala jsem na záchod. Dveře do pracovny byly zavřené a Michaelovu tlumenému hlasu jsem neměla šanci rozumět. Venku ale už bylo světlo. Povzdechla jsem si. Žádný další spánek.

Na dnešek jsem měla naplánované kafe s Rhondou a taky jsem chtěla zavolat našim, že jsem zpátky ve městě. Na to první jsem se těšila, ale z druhé položky seznamu jsem radost neměla. Bylo mi jasné, že mě bude čekat výslech a pár výčitek ohledně toho, že jsem se neozvala dřív. Taky budu muset slíbit, že zase brzo přijdu.

A říct jim o Michaelovi.

Takže křížový výslech. To člověku dovede zkazit den.

Ve sprše jsem se rozhodla, že to nechám na později. Že si dneska budu užívat samých příjemných věcí. Kafe s Rhondou, stěhování věcí, nákup něčeho, co by pořádně zaplnilo tenhle byt. Rozhodně kytky. Hodně kytek. A doprostřed obýváku bych mohla dát ten oranžovobílý dopravní kužel, který jsem měla doma v kuchyni. Pocházel z jedné oslavy ještě na koleji, a kdybych nebyla tak sentimentální, dávno bych ho vyhodila. Místo toho jsem v něm skladovala čokoládové tyčinky. Teď se bude hodit.

Při čištění zubů jsem si vzpomněla, že musím Michaela poprosit o doporučení. Při dalších pohovorech bude určitě vypadat skvěle, že jedno z doporučení mi napsal sám pacient. Doufala jsem, že tentokrát už se mi skutečně povede najít něco podobného jako Rhondě. Nehodlala jsem nikde pracovat na směny, abych mohla trávit co nejvíc času s Mikem. Dokonce mě napadlo, že teď už bych se dost možná nechala přemluvit k práci v ordinaci.

Jenže když jsem se s ním pak potkala v kuchyni, zkazil mi radost. Položil přede mě kafe a talířek s několika sušenkami, protože kromě trvanlivých potravin tu nebylo nic, a zcela vážně mi oznámil, že s hledáním práce budu muset chvíli počkat. Nadechla jsem se k protestu, ale umlčel mě jednou větou:

„Ještě to není všechno úplně vyřízené.“

Chtělo se mi položit si čelo na stůl a prostě tam tak zůstat. Na jednu stranu jsem hořela touhou zeptat se, co přesně se tedy jako ještě bude dít a proč bych já neměla kvůli tomu chodit do práce, na druhou stranu jsem si ovšem byla jistá, že to vlastně vědět nechci. O ničem nevím. Jde to mimo mě. A znovu se ve mně roztočil vnitřní kolotoč výčitek, vysvětlování a omluv a ignorance.

Je to právník, je to právník, je to právník!

„A až bude, budu si moct najít práci?“ zakňourala jsem.

„Když budeš chtít, tak klidně,“ souhlasil. „Anebo můžeš dělat něco, co tě baví,“ navrhl. Nechápala jsem, co tím myslí.

„Mě baví moje práce.“

„Nechtělas někdy dělat něco, co by tě třeba ze začátku neuživilo?“ nadhodil.

„Jako třeba?“ Pořád jsem nevěděla, kam míří.

„Nevím,“ pokrčil rameny. „Malovat, fotit, psát, zpívat. I když zpívat asi ne, to by se mi nelíbilo.“

„Zpívám docela dobře,“ ohradila jsem se. Zakřenil se.

„Ale pak bys chtěla jezdit na turné a já bych musel všude s tebou.“ Jen jsem pobaveně zavrtěla hlavou a zakousla se do sušenky. Nechal mě sníst tu první a pak pokračoval:

„Až pak budeš hledat tu práci…“

„Hm?“ podívala jsem se na něj. Důležitě pozoroval, jak si míchám kávu, a jakoby jen tak mimochodem utrousil:

„Nech se najmout k nějaký ženský. Nebo k dítěti, jo?“

Zamračila jsem se, jak jsem přemýšlela, co má za lubem. Pak se mi rozsvítilo:

„Ty žárlíš?“

„Prosím tě,“ ušklíbl se. Uchichtla jsem se a dala si druhou sušenku.

„A co starci?“ zahuhlala jsem s plnou pusou. Zašklebil se:

„Jen němí a nepohybliví. Vlastně ne, to bys na ně sahala. Tak ani ti.“

„Nechám tě někoho vybrat,“ mrkla jsem na něj. Vypadal spokojeně a mně dalo hodně práce se nezačít smát.

Po snídani jsem dostala klíče od bytu a od schránky dole u recepce. Recepční prý vědí, kdo jsem, takže se nemusím ničeho bát. Michael musel dopoledne odjet do práce zjistit rozsah škod, jak tomu zamračeně říkal, ale domluvili jsme se, že po obědě zajedeme na nákup. Měla jsem dost času na dostaveníčko s Rhondou. Tentokrát jsem dostala pusu od fešáka v tmavě šedém obleku a světle modré košili. A znovu se mi zdálo, že jakmile se do těch šatů obleče, je z něj někdo trochu jiný. Začínala jsem si vůči oblekům pěstovat docela slušnou averzi.

Opuštěná a rozladěná jsem vylovila mobil a zavolala Rhondě. Vyčetla mi, že ji ruším při vyučování, ale jedním dechem přidala, že je moc ráda, že mě slyší, a nemůže se dočkat, až mě uvidí. Když zjistila, že můžu být někde poblíž už za hodinu, domluvila se s asistentem jiného handicapovaného žáka, že na chvíli zvládne obě děti najednou.

„Kdybys věděla, jak já ti závidím!“ zaúpěla jsem jí do telefonu, když jsem slyšela, že s tím její kolega nemá vůbec žádný problém. Rhondina práce se znovu dostala do čela žebříčku mých vysněných zaměstnání. Rozloučila se se mnou typickým hlasitým smíchem a já se oblékla a šla vyzkoušet, jestli klíč vážně pasuje do zámku a jestli mě recepční doopravdy pozná, nebo na mě zavolá policii. Obojí proběhlo bez problémů a starší pán mi dokonce sehnal taxi. Vypadal úplně jinak než gorila u Bavettových a hned si mě získal. Jen jsem si nedovedla představit, jak by chtěl někomu zabránit, aby se dostal k bytům, ale to už nebyl můj problém.

Rhonda mě málem umačkala. A pak jsme seděly v kavárně nedaleko školy a já musela podrobně vyprávět, jak proběhla Michaelova proměna, co řekl, co já odpověděla, co udělal a jak jsem zareagovala. Pořád mi skákala do řeči, nadšeně spráskla rukama a děkovala pánubohu, že mi přihrál takovýho chlapa. Poprvé jsem si vyzkoušela, že dokážu zcela klidně říct, že Mike je prostě právník. Rhonda to věděla od začátku a o mafii neměla ani ponětí, takže to bylo snadné. Odmítla jsem poskytnout podrobnosti intimního rázu a schytala za to uražený pohled a šťouchanec do žeber. Musela jsem ji obejmout.

„Vůbec mi nedošlo, jak moc se mi po tobě stýskalo,“ přiznala jsem.

Před polednem jsem už byla zpátky v domě a pán na recepci mě s úměvem pozdravil. Vesele jsem mu to oplatila a těšila se, až Michaelovi řeknu, že být chvíli bez práce je vlastně skvělý nápad. Budu mít hromadu času na cokoliv, co budu chtít dělat. Budu moct celé dny jen ležet a číst nebo trávit přestávky a obědy s Rhondou. Jen kus od domu je Americké přírodovědné muzeum a Metropolitní muzeum umění, v obou jsem naposledy byla jako malá. A za Central Parkem jsou další galerie a muzea, navíc jsem nikdy neměla čas se prostě jen tak toulat po dolním Manhattanu a prostě si užívat. Čekaly mě prázdniny a já si je hodlala užít naplno.

Vystoupila jsem z výtahu a všimla si, že na stolku jsou jiné kytky. Dneska byly do fialova. Nechápala jsem, proč tu nezůstaly ty včerejší, když ještě nemohly být zvadlé, ale nakonec jsem nad tím mávla rukou. Strčila jsem klíč do zámku, a než mi došlo, že je odemčeno, přestože jsem zamykala, někdo mi doslova vytrhl dveře z ruky.

„Kde jsi, sakra, byla?!“

Řval na mě. A vypadal vážně děsivě. Lekla jsem se ho a automaticky o krok ucouvla. Natáhl ruku, popadl mě za loket, a než jsem se nadála, byla jsem v chodbě a dveře se za námi s prásknutím zavřely.

„Co tě to napadlo, krucinál?“ hulákal. Už ne tak rozzuřeně jako předtím, ale i tak byl v obličeji rudý vzteky. Nikdy jsem ho neviděla takhle rozzlobeného, ani když vyhazoval ze srubu Stakese.

„Byla jsem za Rhondou,“ kuňkla jsem. Na chvilku vypadal překvapeně, ale pak se znovu zamračil. Natáhl ruku s otevřenou dlaní a štěkl:

„Klíče!“

„Cože?“ Nevěřila jsem, že to vážně řekl. On ale netrpělivě zakýval prsty.

„Nemůžeš mě tu držet,“ namítla jsem. Snažila jsem se znít klidně, ale v tuhle chvíli jsem teď ze všeho nejvíc chtěla odejít za obrovského řevu a pořádně třísknout dveřmi.

A už se nikdy nevrátit.

„Nebudeš nikam chodit sama,“ řekl mrazivě. Do očí mi vhrkly slzy. Můj Michael byl pryč. Zavrtěla jsem hlavou.

„Nemůžeš mě tu zamykat. Nejsem tvůj majetek. Jsem dospělá a svéprávná a můžu si chodit, kam chci. A s kým chci. A zrovna teď chci bejt někde jinde.“ Otočila jsem se ke dveřím, když tu ze sebe Michael vyrazil:

„Cože?“ Už vůbec nezněl naštvaně. Spíš překvapeně a zmateně, ale možná jsem si to jen namlouvala. Urputně jsem se snažila se nerozbrečet a jen jsem z toho pitomého bytu chtěla co nejdřív vypadnout. A pak se někde zhroutit do kouta a brečet, protože právě teď mi mezi prsty unikal můj sen o Michaelovi.

„Stůj, Paige!“ Robert měl pořád ještě autoritu šéfa. Zarazila jsem se. „A ty na ni už nikdy neřvi!“

Zatímco já se nevěřícně obrátila zpátky, Michael se prudce nadechl. Jeho bratr stál za námi v chodbě u vstupu do obýváku a tvářil se taky nepříjemně. Nevěděla jsem, co si myslet. Vážně se mě zastal?

„Nefuň. Kdybys jí to v klidu vysvětlil, nemusela ti tady málem prásknout dveřma,“ vyčetl Mikeovi. Potom se podíval na mě a rukou máchl k obýváku. „Pojď si sednout, prosím.“

Poslechla jsem ho. Mohl za to i Michaelův zkroušený výraz, se kterým mi podal ruku. Pořád ještě jsem se cítila uraženě a naštvaně, ale přijala jsem ji.

„Hrozně jsem se o tebe bál,“ zabručel, když si mě přitáhl k sobě.

„Myslela jsem, že jsi v práci. A mohl jsi zavolat,“ namítla jsem hned.

„Tys měla zavolat.“

„Ty bys mi to zakázal,“ nedala jsem se.

„To si teda piš.“ Ušklíbla jsem se a vešla za ním do obýváku. U kuchyňské linky stál Johnny a cpal se sušenkami. Když mě viděl, zazubil se. O parapet přímo proti dveřím se opíral další velký chlap s rukama založenýma na hrudi. Zdál se mi povědomý, asi jsem ho už někdy viděla u Bavettových. Kývl na mě.

„Měl bys je seznámit,“ navrhl Robert. Muž se vydal k nám, a když mi podal ruku, měla jsem pocit, že se v ní ta moje ztratí. Zdál se mi ještě větší než Johnny. Zajímalo by mě, kde takové obry berou.

„Tohle je Paige. Paige, tohle je Henry.“

„Těší mě.“ Pokusila jsem se o úsměv, ale moc mi to nešlo. Henry mi lehce sevřel ruku a pak mi ukázal zuby. Pochopila jsem, že to nebyla výhružka.

„Henry tě bude hlídat,“ dodal Michael. A já v tu chvíli měla pocit, že mu doopravdy jednu vrazím.

31. kapitola

Poslechla jsem si všechny jejich argumenty. Michaelovi bych možná dokázala vztekle oponovat, ale vložil se do toho i Robert a na něj jsem si štěkat netroufla, protože jsem byla úplně střízlivá. V přítomnosti čtyř mužů, z nichž dva měli velikost jednoho a půl normálního, jsem si nedokázala stát za svým. Odkývala jsem jim, že jsem pochopila, že se o mě Michael bojí. Odkývala jsem, že pro to má logické důvody, které mi ale raději neřeknou. Robert podotkl, že jsem inteligentní ženská a dovedu si je odvodit. Souhlasila jsem s tím, že když budu chtít někam jít, dám to vědět Michaelovi a počkám, až pro mě přijede Henry. Pokud se mi náhodou nepodaří dovolat se Mikeovi, zavolám Robertovi. Když se nedovolám ani jemu, počkám, až se mi jeden z nich ozve zpátky. Sama se nehnu z domu, nejdál můžu ke schránkám.

Naštěstí nikdo z nich nepoužil větu Je to pro tvoje dobro. To bych začala ječet. Seděla jsem na pohovce, kolena pod bradou, pohled upřený do podlahy kus od Henryho obrovských bot. Chtělo se mi ječet a zároveň brečet, chtělo se mi je poslat někam a odejít středem, nikdy se nevrátit. A zároveň jsem potřebovala, aby odsud Michael vykopal ty tři, pořádně mě objal a všechno mi to vysvětlil ještě jednou.

Přestože jsem ho právě teď nesnášela a nadávala si za to, že jsem ho v tom srubu radši pořádně nepraštila, aby se zase vrátil zpátky Mikee.

Byla jsem zvyklá být sama, všechno si zařizovat sama. Chodit si, kdy a kam jsem chtěla, dělat si, co jsem uznala za vhodné. Pak přišli Bavettovi a najednou jsem se ocitla někde u lesa a nemohla se hnout od chlapa, co byl jako malé dítě. Moje svoboda byla v háji už tenkrát. Nikdy jsem tu práci neměla brát. Nikdy. Teď mě chtějí nechat zamčenou v bytě a bez jejich vědomí si ani nedojdu na záchod.

Měla jsem utéct. Měla bych utéct.

„Paige?“ vyrušil mě Robertův hlas. Zněl netrpělivě. Došlo mi, že jsem propásla nějakou otázku.

„Hm,“ broukla jsem bez zájmu. Stačilo mu to. Netušila jsem, co jsem právě odkývala, ale bylo mi to jedno. Věděla jsem, že návrat zpátky do normálního života bude těžký. Jenže já se nevrátila do normálního života, ale do Michaelova života.

Prý skvělý.

Ani náhodou.

„Takže se uvidíme zítra,“ řekl Robert.

„Hm,“ zopakovala jsem. Jdi do háje, chtělo se mi dodat. Vy všichni jděte do háje, nesnáším vás!

„Tak čau, Paige,“ zahlaholil Johnny a pohladil mě po rameni. Chtěla jsem se zlobit i na něj, ale nedovedla jsem to. On byl taky jen figurka. A jestli mu pan Bavetta pomohl k penězům, na které by se jinak nezmohl, jestli ho v tom celou dobu podporovala i vlastní matka, nemůžu se divit, že s radostí dělá, co mu kdo řekne. Byl v tom tak dlouho, že mu to přišlo normální.

Nebo jsem prostě jenom nebyla vychovaná k tomu, abych žila s mafií, že.

Jejich hlasy se přesunuly do chodby a pak jsem je přestala vnímat. Když jsem věděla, že gauč je prázdný, pomalu jsem se položila na bok a zavřela oči. Chtěla jsem všechno vrátit zpátky. Chtěla jsem zpět. Chtěla jsem Michaela, toho Michaela ze srubu, co mě neustále okouzloval a vzrušoval a rozesmíval a vařil mi. Byli jsme tu čtyřiadvacet hodin, pitomý jeden den, a všechno bylo jinak.

Možná, že kdyby Michael přišel zpátky a řekl něco nepříjemného, zlomilo by mě to a já bych odešla. Místo toho jsem poslouchala, jak jde do koupelny a pak do ložnice. Nechce mě vidět? Má mě dost? Přišla jsem si uražená, pokořená, smutná. Prázdná.

A pak jsem najednou slyšela, že si ke mně dřepl. Otevřela jsem oči a spatřila ho v tričku s límečkem, všechny tři knoflíky rozepnuté, takže mu bylo vidět chloupky na hrudi. Tvářil se kajícně a mlčel. Nepatrně jsem zavrtěla hlavou a zkroutila rty. Nechtěla jsem brečet. Chtěla jsem zase cítit vztek a odstrčit ho a odejít.

Jenže on na sobě neměl oblek.

Viděl do mě. Tušil, co se mi honí hlavou. Věděl, co mi vadí.

„Nesnáším tě,“ řekla jsem. Hlasivky mi vypověděly službu a vyšlo ze mě spíš chraptivé zašeptání.

„Já vím, miláčku,“ zamumlal. Posunul se blíž a položil se hlavou a rameny na pohovku hned za mojí hlavou. Objal mě a dlaněmi mi hřejivě přejížděl po zádech a po paži.

„Já tohle nezvládnu,“ hlesla jsem a z očí už mi tekly slzy. „Nemůžu tu být zavřená. Nebudu skákat podle toho, jak pískáš. Já nejsem žádná pipina, co bude plnit tvoje rozkazy.“ Kdybych na něj ta slova ječela, asi by se mi neulevilo tak jako teď, když jsem to šeptala. Přitiskl se ke mně blíž a s obličejem v mých vlasech řekl:

„Já to vím, Paige. Vím, že taková nejsi. A miluju tě za to. Ale teď potřebuju, abys chvíli vydržela. Jen chvíli. Přísahám, že to bude všechno dobrý. Jen pár dnů, slibuju.“

Jen pár dní byl zřejmě jejich oblíbený časový pojem. Jen pár dní jsem měla být s Michaelem pryč. Jen pár dní musím vydržet.

„A pak?“ zeptala jsem se.

„Pak budeme mít klid. Stránečko, věř mi, prosím. Potřebuju, abys mi věřila. Slib mi, že budeš silná a vydržíš to.“

„Nenávidím tvoji rodinu,“ vyhrkla jsem. Chtěla jsem říct práci, ale ta slova se mi podvědomě zaměnila. Mlčel. Vlastně to bylo dobře. Mohl začít křičet, ať mu na rodinu nesahám. Mohl mě třeba praštit. Měl to udělat. Měla bych důvod odejít. Jenže Michael byl právě teď neuvěřitelně empatický doktor Jekyll v tričku a džínách a já se posunula zády blíž k opěradlu. Okamžitě toho využil a natáhl se celý vedle mě, přimáčkl se ke mně a kolenem se nacpal mezi má stehna, takže jsem si přes něj musela přehodit nohu. Přitiskla jsem mu obličej ke krku a bylo mi jedno, že jsem celá ubrečená a on bude upatlaný. Jeho problém, ne můj.

„Všechno to bude dobrý,“ opakoval pořád dokola. „Jenom buď, prosím, strašně moc silná. Já vím, že taková jsi, tak vydrž.“ Chtěla jsem mu říct, že toho může nechat, že neodejdu. Že jsem slaboch a nechám se ukecat pár větami. Že ve skutečnosti jsem pipina, co sebou nechá manipulovat. Ale neměla jsem sílu říct cokoliv a nechat se konejšit jeho slovy bylo přesně to, co jsem potřebovala.

„Miluju tě. Paige, rozumíš? Miluju tě.“

Já tebe taky, ty idiote.

Druhý den ráno mě odvezl k nim domů. Nejdřív jsem ho nařkla z toho, že se pomátl, ale když vytáhl telefon a zavolal tam, aby mi Theresa potvrdila, že paní Bavettová tam není a nevrátí se dřív než večer, souhlasila jsem. Den s Theresou je právě to, čeho je mi teď nejvíc třeba. V bytě bych se jen utápěla na střídačku ve vzteku a sebelítosti.

„Víš, že když jsem Theresu poznala, říkala jsem si, že je jak z filmu o mafii? Taková ta, co všechno ví, a zároveň vypadá naprosto nenápadně?“ svěřila jsem se mu cestou. Rozesmálo ho to.

„Měla jsem utéct, jen co mě to napadlo,“ zamračila jsem se. Pohladil mě po tváři a já se k jeho ruce automaticky přitiskla. „Nesnáším tě,“ zabručela jsem.

„Ano, drahá,“ řekl tónem, který používají muži po mnoha letech manželství. Cukly mi koutky, ale vydržela jsem se nesmát.

„Nejvíc tě nesnáším za to, že přesně víš, co na mě platí,“ dodala jsem. Právě jsme zastavili na červenou, takže se mohl naklonit a přitáhnout si mě blíž pro pusu.

„Protože jsi dokonalá,“ ujistil mě.

„Jestli večer přijdeš a budeš zase hnusnej, tak budeš spát na gauči!“

„Večer nebudu hnusnej. Večer tě budu bránit,“ zasmál se. Zmátl mě.

„Před čím bránit?“

„Na té večeři,“ odpověděl. Pořád jsem nevěděla, o čem mluví, a o žádné večeři jsem nic netušila.

„Ty mě bereš na večeři?“

Podíval se na mě a povzdechl si:

„Tys Roba neposlouchala, viď? Jdeme na večeři s tátou a mámou. A s ním. Dohodl to. Bude lepší, když se to dozvědí co nejdřív. Táta se na tebe ptal, má tě rád.“

Zůstala jsem na něj zírat s otevřenou pusou. V obraně zvedl ruce:

„Já nic! Za tohle může Robert!“

„Blbec,“ ulevila jsem si.

„Odsouhlasilas mu to,“ zastal se ho. „Ptal se tě, jestli se na to cítíš.“

„Řekla jsem jo?“ divila jsem se.

„Řekla jsi hm,“ přikývl. Aha. Tak to byla ta otázka.

„Tvoje máma mě zabije,“ mračila jsem se. Povzbudivě na mě mrkl a rozjel se.

„Jdeme ven. Mezi lidma bude v pohodě. Vždycky se chová jako dáma, když má publikum.“

Vydržela jsem mlčet jeden blok.

„Proč je taková? Je to jen kvůli mně? Byla hnusná i na tebe… A přivezla tu mrchu!“

Michael pokrčil rameny.

„Ona za to nemůže.“ Pohrdavě jsem se ušklíbla. „Ne, vážně,“ zarazil mě. „Hm, tohle ti asi můžu říct. To táta se do rodiny přiženil.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že tentokrát rodinou nemyslel jen rodinu. Přeběhl mi při tom označení mráz po zádech a vzpomněla jsem si na včerejšek, kdy jsem tvrdila, že nesnáším jeho rodinu. Vlastně jsem tím taky myslela rodinu.

„Děda sem přijel z Itálie a rozjel to tu ve velkém. Jenže s babičkou měli jen mámu, žádného syna. Dva jim umřeli ještě jako malí a mámin porod babička málem nepřežila. Nemohla mít další děti. Takže děda od mámina narození věděl, že nemá komu předat všechno to, co bude celý život budovat, a prý jí to často vmetl do tváře. Vyrůstala a slyšela, že je k ničemu, že její bratři umřeli a ona to celý pokazila.

Jako ženská nemohla nic. Jen se vdát. Táta byl jeden z dědových lidí a děda si ho oblíbil tak, že oznámil mámě, že se vezmou. Že jeho si vychová jako svého nástupce. Nemohla si ani vybrat manžela, víš?“

„Myslím, že dopadla výborně,“ utrousila jsem. Nedovedla jsem ji litovat. Michael se zašklebil:

„Jo. Nevím, jaká by byla, kdyby jí děda vybral nějakýho pitomce.“

„Váš táta musí být světec,“ podotkla jsem. Teda kromě toho, že je mafián.

„On ji má rád,“ usmál se. Asi jsem vypadala překvapeně, protože dodal: „Byl do ní zakoukanej už dlouho předtím, než si ho děda všimnul. Ona nemohla být pořád jen zahořklá, ani teď není. Mívá jen takový období. A když jsem byl mimo, bála se o mě, a proto byla taková. Všichni se strachovali, že tak zůstanu.“

Zoufale jsem si povzdechla. Nedokázala jsem si představit, že bych se s ní mohla normálně bavit. Michael mlčel a soustředil se na řízení. Najednou byl vážný a já ho bezděky chytla za ruku, kterou měl na řadicí páce. Usmál se, ale jen trochu.

„Bude to v pohodě,“ vyhrkla jsem. Překvapeně se na mě otočil. „Budu se chovat slušně,“ slíbila jsem. Tentokrát se zazubil upřímně.

„Po obědě tě vyzvedne Henry,“ řekl mi, když mi v garáži odemykal výtah. „Zaveze tě někam pro něco na sebe, jo?“

Podívala jsem se na svoje černé manžestrové kalhoty a podzimní bundu s kapucí a ušklíbla se:

„Něco se ti nezdá?“

Políbil mě a vážně pronesl:

„Miluju tvoji větrovku, ale tam, kam jdeme, by tě v ní nepustili.“

„No nazdar,“ zaúpěla jsem při představě nóbl restaurace. „Pletu si vidličky! Nemám ráda takový ty malý jídla! To bude průšvih.“

„Neboj. Jen si kup nějaký hrozně drahý a svůdný šaty, ano? Večer si je pak z tebe svlíknu.“

„No, to už ale budou politý vínem, co na mě chrstne tvoje ma–“ Zarazila jsem se. „Ne, promiň. Nebudu se do ní navážet. Omlouvám se.“ Zavrtěl hlavou a naklonil se ke mně:

„Jen se navážej. Dělá mi to dobře.“ Pak mě strčil do výtahu a zamával. Veselý výraz, který jsem na něm milovala, mu zůstal celou dobu, než se zavřely dveře.

Theresa mě málem umačkala.

„Pulcino!“ vykřikla, a než jsem se stačila nadechnout, byla u mě a drtila mě v objetí. Přitáhla si k sobě můj obličej a vlepila mi na tvář mlaskavou pusu. „Tys ho přivedla zpátky! Věděla jsem, že to dokážeš, ten mizera tě miloval, ještě než věděl, co to znamená!“ Když mě pustila, slzela.

„Já za nic nemůžu,“ bránila jsem se a cítila se skvěle. Už jen to, že jsem byla v Theresině kuchyni, mě zahřálo.

„Ale neříkej,“ mávla rukou s kapesníčkem a utřela si oči. „Tak honem, sedni si. Snídala jsi? Nesnídala, viď?“

„Snídala,“ bránila jsem se. Nakonec jsme včera odpoledne na nákup jeli a užila jsem si ho, protože Michael se choval normálně. Skvěle.

„To nevadí, určitě máš hlad,“ nedala se.

„Snídala jsem před hodinou!“ Musela jsem se smát nahlas. Založila si ruce v bok a zamračila se.

„Máš hlad,“ rozhodla potom a otočila se k lince.

„Kafe bych si dala, prosím,“ ozvala jsem se. „Po něm se mi stýskalo.“

„No jistě!“ přikývla radostně. „Musíš Michaelovi říct, aby vám domů koupil taky tenhle kávovar. Vypadá složitě, ale naučila jsem se s ním i já, takže je to jednoduchý. A to kafe je vážně lepší, než bych ho udělala já sama!“ Brebentila a spokojeně přecházela po kuchyni. V troubě se peklo nějaké maso a koření už vonělo, po chvilce se přidala vůně toho úžasného zabijáckého minikafe a přede mnou přistál talíř s nějakým obloženým a zapečeným pečivem. Vzdychla jsem si, ale blažeností. Jen co jídlo trochu vychladlo, pustila jsem se do něj.

„Thereso?“ oslovila jsem ji.

„Copak je?“

„Nechceš se tady na to vyprdnout a jít pracovat k Michaelovi? Měla bych tě jen pro sebe,“ navrhla jsem. Znovu se vesele rozesmála.

„Hned bych šla, holčičko,“ ujistila mě, „ale oni by tu beze mě pošli hlady!“

„Objednávali by si pizzu a čínu,“ zkusila jsem to ještě a znovu ji rozesmála.

„Leo a čínu? Děvče! To před ním neříkej nahlas, nesnáší to jejich jídlo!“

Dopoledne uběhlo neuvěřitelně rychle. Slyšela jsem, jak do bytu občas někdo přišel nebo z něj odešel, ale v kuchyni se nikdo nezastavil, a ani když jsem šla Therese pomoct vyndat prádlo ze sušičky, která byla zjevně od stejného výrobce jako Michaelova pračka, protože na nás volala, že prádlo je připraveno, nikoho jsme nepotkaly. Vůbec mi to nevadilo, nebyla jsem zvyklá mít kolem sebe víc lidí.

Pak se ve dveřích kuchyně objevil Henry a zabručel pozdrav. Rozpačitě jsem mu odpověděla.

„Bože můj, Henry, netvař se takhle!“ Theresa se mračila a přišla k němu blíž. Sahala mu po prsa, ale založila si roce v bok, což bylo jedno z jejích oblíbených gest, a zahrozila: „Jestli se budeš pořád tvářit jako vrah, nasadím ti dietu! Chceš, aby se tě Paige bála?“ Snažila jsem se svoje hihňání skrýt dlaní, ale Henry po mně střelil pohledem a obočí se mu ještě víc nakrabatilo.

„Můžeme jet?“ zeptal se. Přikývla jsem a rozloučila se s Theresou. Znovu mě objala a nabídla, že tu s ní klidně můžu trávit celé dny. Byla jsem rozhodně pro, ale musela jsem jí říct, že netuším, jestli večeře nedopadne tak, že sem budu mít do smrti zakázaný přístup. Rozesmála se tolik, až jí zase tekly slzy. Mávla rukou:

„Běž už, prosím tě.“

Když jsem byla skoro u Henryho, Theresa si na něco vzpomněla:

„Henry! Honem, pojď sem!“

Slyšela jsem, jak si povzdechl, ale poslušně zamířil za ní k lince. Prakticky hned se vrátil a ve tváři měl spokojený výraz.

V ruce držel kousek nějakého koláče.

„V tomhle obchodě si nic nekoupím!“ zaúpěla jsem, když jsem si všimla, před čím jsme zastavili.

„Sem nejdeme,“ zabručel Henry. Poslušně jsem počkala, až vystoupí z auta a obejde ho, aby mi mohl otevřít dveře. Ještě v garáži mě proškolil v tom, jak se mám chovat. Vypadal sice hodně nabroušeně, ale jednal se mnou na rovinu a řekl, že chápe, že je mi to nepříjemné, a že se mi to bude snažit co nejvíc ulehčit.

„Jdeme sem,“ mávl rukou před sebe. Pohlédla jsem na čtyři písmena nad vchodem a zavřela oči.

„Kdo to rozhodl?“

„Michael,“ řekl, jako by nechápal, proč se ptám. Zavrtěla jsem hlavou. Michael chce, abych si koupila šaty u Diora? Přemýšlí ten chlap vůbec?

„Zabiju ho,“ hlesla jsem a Henry vydal jakýsi zvuk. Podívala jsem se na něj a zahlédla první opravdový úsměv.

„Doufám, že ti dal i kartu, protože já na účtu určitě nemám dost na šaty z tohohle pitomýho obchodu,“ vztekala jsem se, když jsme došli před výlohu.

„Ne,“ řekl prostě.

„Ne?“ vytřeštila jsem na něj oči a snažila se otočit a couvnout, ale už mě strkal do dveří. „Henry, nemůžeme sem lízt! Já nemám peníze! Musíme pryč!“

„Dobrý den,“ ozvalo se a já se podívala dopředu. Dvě prodavačky, které vypadaly spíš jako modelky, stály přímo před námi a na tvářích měly profesionální úsměvy. Vzpomněla jsem si na své oblečení a cítila, jak rudnu. Zamumlala jsem pozdrav, ale to už jedna ze slečen ladným pohybem paže ukázala doprava a řekla:

„Pojďte se mnou, prosím.“

Dala jsem se do pohybu a bylo mi jasné, že mě vede k nějakému zadnímu vchodu, abych jim nedělala ostudu. Měla jsem na Michaela hrozný vztek. A ještě větší na Henryho, protože mi nedovolil sem nejít.

Jenže pak jsme vešli do další místnosti a tam seděl na bílé pohovce Michael se spokojeným úsměvem. Na stolečku vedle něj stálo kafe a sklenice s vodou, u zdi byla převlékací kabinka a velké zdrcadlo a uprostřed místnosti čekal pojízdný stojan a na něm na ramínkách několik šatů různých barev i délek.

Vstal a došel ke mně.

„Ahoj, Stránečko,“ broukl a políbil mě.

„Nesnáším tě!“ zamračila jsem se. Strojeně si povzdechl:

„Já vím.“ Pak mi pomohl z bundy a zeptal se: „Obědvala jsi?“ Zavrtěla jsem hlavou, byla jsem sytá ještě od dopoledne. „Tak vybereme šaty a pak si někam zajdeme.“

„Můžeme začít?“ zeptala se prodavačka. Zmohla jsem se jen na přikývnutí.

„Hlasuju pro ty červený,“ mrkl na mě Michael a zase se šel posadit. „Budeš dokonalá.“

„Říkal jsi, že už jsem dokonalá,“ ušklíbla jsem se a prodavačka se uchichtla. Michael se zazubil:

„Tak ještě víc dokonalá. Nejdokonalejší. Úplně…,“ odmlčel se a se šibalským úsměvem přemýšlel. „Úplně dokonalá.“ Pak mávl rukou. „Musím si natrénovat nějaký lichotky,“ usoudil nakonec a spokojeně si přehodil nohu přes nohu.

32. kapitola

Za tři minuty sedm jsem měla vystoupit z auta před restaurací Red&White někde na kraji Chelsea. Tři minuty na přivítání s Mikem a přesně v sedm vstoupit dovnitř.

Ještě v pět jsem se v jeho bytě hroutila, protože jsem s sebou měla pouze krém, řasenku a lesk na rty. Na vlasy jen kartáč, sponu a pár gumiček různých druhů a barev. Na skříni v ložnici visely ve vaku červené šaty, které bych si dobrovolně nikdy nekoupila, a ani spona, ani žádná z gumiček se k nim rozhodně nehodila. Řasenka možná jo. Já ne.

Michael řekl, že to zařídí. K pocitu, že ho nesnáším a musím ho zabít, se nakonec přidal i hysterický smích. No, tak vkráčím do restaurace v šatech a lodičkách, co stály víc, než byl můj měsíční plat, a budu mít jen vyfoukané vlasy a řasenku a lesk, a co. Stejně bude všem jasné, že tam nepatřím a vůbec se tam nehodím. Paní Bavettová se zalkne uspokojením.

Jenže pak se ozval zvonek a za dveřmi stál Henry a nějaké dvě slečny.

„He?“ vyrazila jsem ze sebe ne příliš chytře. Henry pokrčil rameny. Když nemusel, nemluvil. Aspoň v mé přítomnosti.

Ze slečen se vyklubaly kadeřnice a vizážistka, Terry a Harriet nebo Tory a Henrieta, tak nějak. Byt je ohromil, stejně jako mě ten první den. Na rozdíl ode mě neměly pocit, že je moc prázdný. Vyčetly mi, že jsem se dlouho nenechala ostříhat a ani na kosmetice jsem nebyla, dozvěděla jsem se, že mám špatně vytrhané obočí a moje barva vlasů se ke mně vlastně ani příliš nehodí. Vůbec jsem je nestíhala, ale když mě začaly česat a líčit, hodila jsem všechno za hlavu a konečně cítila úlevu.

„Váš pan manžel je nějaký herec?“ vyzvídala kadeřnice. Zavrtěla jsem hlavou.

„Nevrťte se!“ peskovala mě vizážistka.

„Sportovec?“ navrhla ta od T.

„Ne,“ zamumlala jsem.

„No tak!“ zlobila se ta od H. Rozesmála jsem se a pustily se do mě obě. Dál už jsem se opravdu nehýbala a nemluvila, a když jsem se pak uviděla v zrcadle, měla jsem škodolibou radost z jednoho malého vítězství.

Vypadala jsem skvěle.

Pět minut před sedmou Henry zastavil před restaurací. Už zvenku byla červenobílá. U dveří stál člověk v obleku a tvářil se zle, takže to mohl být buď vyhazovač, nebo někdo od Bavettových. Protože ale Michael postával kus od něj a neznal se k němu, došlo mi, že muž patří k zaměstnancům restaurace.

„Maj vyhazovače, jo?“ prohodila jsem. Henry suše odpověděl:

„To je dveřník.“

„Dveřník?“ zopakovala jsem sarkasticky, zatímco Henry vystupoval z auta a Michael zamířil k mým dveřím. Jistě. Takhle jsem si vždycky představovala portýra. Pak už jsem ale na přemýšlení o tom člověku neměla čas, protože mi Michael otevřel a já se musela soustředit na to, abych vystoupila bez karambolu.

„Vypadáš nádherně,“ pochválil mě Michael, když jsem pevně stála na chodníku. „Můžu ti dát pusu?“

„Musíš!“ souhlasila jsem a pobavila ho. Přitáhl si mě k sobě za klopy kabátu, který mi kvůli jedné pitomé večeři taky musel koupit, a zamumlal, že je to praktický držák na ženy.

„Jestli se ze mě snažíš setřást nervozitu,“ začala jsem, ale pak jsem se chvíli musela věnovat jen jeho rtům.

„Tak co?“ zeptal se, když jsme se od sebe odtrhli.

„Tak se ti to daří,“ usmála jsem se. Spokojeně přikývl a otočil se na Henryho:

„Zpátky si vezmeme taxi. Jeď domů. A díky.“

Henry kývl a prohlásil:

„Tak se hezky bavte.“ Zdálo se mi, že jsem v jeho hlase zalechla škodolibý podtón, takže jsem zvedla obočí, ale tvářil se pořád kamenně.

„Jestli mi někdy řekne vtip, asi to nerozdýchám,“ zamumlala jsem.

„Nemůže být vtipnej a zároveň spolehlivej,“ zastával se ho Mike. „To bys toho po něm chtěla moc.“

„Johnny je,“ nadhodila jsem.

„Johnny je přírodní úkaz,“ nedal se. Dveřník s vizáží nájemného vraha – jak příhodné pro dnešní večer – nám otevřel a ocitli jsme se v příjemném teple. Slečna za pultíkem hned u dveří, která měla na starosti rezervace a obsazení stolů, se na nás profesionálně usmála a upozornila, že šatna je po její levé ruce.

„Krásně sem ladíš,“ liboval si Michael. „A vážně ti to moc sluší.“ Viděla jsem, jak při pohledu na můj vcelku nenápadný výstřih polkl, a rozesmála jsem se. Zamračil se, ale pak mi podal ruku. V tu ránu jsem se přestala cítit dobře, protože mi bylo jasné, že teď už bude následovat jen nepříjemné posezení.

„Už tam jsou?“ zeptala jsem se a doufala, že řekne, že uvízli v zácpě a nepřijedou dřív než v lednu. Jenže on přikývl, takže jsem zafuněla. Povzbudivě mi stiskl ruku. Když jsme míjeli pultík u dveří a mířili do restaurace, naklonil se ke mně a potichu řekl:

„Zeptej se číšníka, co by ti doporučil.“ A s úsměvem a významně zvednutým obočím ještě přikývl.

„Hm.“ Víc jsem ze sebe nedostala.

Interiér restaurace byl přesně ve stylu jeho matky. Moderní, sladěný, minimalistický. Neosobní.

„Vypadá to tu jak v čekárně u doktora,“ vyhrkla jsem. Michael se snažil nesmát. Zamířil až na druhý konec velkého prostoru, a až když jsme minuli jakýsi moderní červený vodotrysk, uviděla jsem pana Bavettu v čele stolu a Robertova záda.

A paní Bavettovou v tmavě zelených šatech. Vypadala skvěle a usmívala se. Jenže pak si nás všimla a úsměv jako mávnutím proutku zmizel.

Než jsem stihla pozdravit, ledově řekla Michaelovi:

„Jdeš pozdě.“

„Zácpa v šatně,“ pokrčil rameny. Se vzrůstající nervozitou jsem sledovala, jak se pan Bavetta zvedá a usmívá se na mě. Nic neřešil a podal mi ruku. Nejspíš jsem pozdravila, ale nebyla jsem si tím úplně jistá. Celou dobu jsem se snažila nerozklepat se a nevšímat si pocitu, že jsem malá myš a ta zelená kobra mě každou chvíli celou sežere. Michael mě posadil mezi sebe a Roberta, takže jsem seděla prakticky naproti jejich matce. U stolu zůstala ještě dvě místa volná. Mike si toho všiml taky.

„Dorazí někdo další?“

„Nevím o tom,“ zavrtěl hlavou Robert. „Nechám ty židle odnést.“

„Jen je tu nech,“ oponovala paní Bavettová. „Neobtěžuj personál zbytečnými výmysly!“

„Od toho tu snad personál je, ne?“ řekl Robert jízlivě.

„Dáte si víno, Paige?“ zeptal se pan Bavetta a ukázal na otevřenou láhev červeného.

„Ráda,“ kníkla jsem přiškrceně. Michael mi přejel dlaní po předloktí. Vražedného pohledu, který k němu vyslala matka, si nešlo nevšimnout.

„Jsem rád, že jsme se tu takhle sešli. Michaelovo uzdravení je ten nejlepší důvod k oslavě, jaký si dovedu představit,“ usmíval se.

„Měli bychom to slavit v rodinném kruhu,“ řekla jeho žena. Cítila jsem, jak rudnu.

„To přesně děláme,“ zastal se mě Michael. Měla jsem chuť utéct.

„Na Michaelův návrat.“ Pan Bavetta zvedl sklenici. Když jsem jeho pohyb napodobila, všimla jsem si, jak se mi třese ruka. Všimli si toho všichni. Nervózně jsem usrkla vína a ani jsem nevnímala jeho chuť. Jen jsem si v duchu opakovala, že ho nesmím vypít moc. Jedna sklenička a dost. Víc ani omylem. Věděla jsem moc dobře, jak mi dokáže rozvázat jazyk.

Najednou se u nás objevil číšník, starší šedovlasý muž, a zeptal se, jestli nám smí donést jídelní lístky.

„Není třeba,“ uzemnila ho paní Bavettová a já na poslední chvíli zastavila vyděšené hýknutí. Došlo mi, proč mi Michael radil, abych se zeptala číšníka na doporučení. Znal svou matku velmi dobře.

„Dám si linguine alla arabiatta a lardo di colonnata,“ nadiktovala. A pak se podívala na mě. „A vy, slečno Adamsová?“

Srdce mi bušilo tak hlasitě, že muselo být slyšet až do šatny. I přesto jsem se dokázala nadechnout, dokonce se na ni usmát a pak se otočit na číšníka a požádat ho:

„Ráda bych si od vás nechala něco doporučit.“

„Jistě.“ Oplatil mi úsměv. „Dnes bych vám jako předkrm nabídl výběr z italských sýrů a uzenin nebo špenátový krém s ricottou. Pak tu máme výborné šafránové rizoto nebo orecchiette carbonara, velmi chutné těstoviny. A jako hlavní chod dnes máme vepřovou panenku s grilovanou polentou, zeleninou a citronovou omáčkou.“

Doufala jsem, že neudělám botu, když si nevyberu od každého všechno. Nervozitou jsem měla žaludek scvrklý do velikosti vlašského ořechu a nebyla jsem si jistá, jestli dokážu pozřít jediné sousto bez toho, že bych se zadusila.

„Špenátový krém zní výborně. A vepřová panenka také, děkuji.“ Číšník přikývl a já měla chuť se úlevou zhroutit pod stůl. Místo toho jsem se otočila na Michaela a užívala si jeho pobavený výraz. Další malé vítězství. Nevnímala jsem, co si objednávali ostatní, konečně jsem sebrala odvahu a zvedla hlavu, připravená čelit pohledu kobry.

Jenže ona dělala, že tam nejsem. Vyprávěla svému muži o jakémsi člověku, až po chvilce jsem pochopila, že je to nějaký malíř, od kterého koupila obraz do galerie. Potom se zeptala Roberta, jestli zařídil, co po něm chtěla, a Michaela, jestli se už objednal na kontrolu k lékaři. Michael odpověděl, že ne, a ona ho začala peskovat jak malé dítě.

„Zvládáš to skvěle,“ ozvalo se najednou u mého levého ucha, až jsem nadskočila. Robert pobaveně zavrtěl hlavou. Pan Bavetta využil toho, že jsem se dívala jeho směrem, a dal se se mnou do řeči. Stačily dvě věty a uvolnila jsem se, protože bylo jasné, že od něj žádný úskok nehrozí. Děkoval mi za to, že jsem se starala o Mikea, a prohlásil, že je rád, že si tak rozumíme. Zaskočil mě, až když s úsměvem řekl, že doufá, že v případě rozchodu se budu chovat dospěle. Věta zněla dvojsmyslně. Nejspíš bych na něj zůstala civět s pusou dokořán, ale naštěstí zasáhl Michael.

„Nemáme v plánu se rozcházet, děkuju za optání.“ Zněl vesele. „Nejsem Robert, abych musel řešit hysterický bývalky na každým kroku.“

„Sklapni,“ doporučil mu Robert, ale netvářil se naštvaně. Pan Bavetta se napil vína a prohlásil, že Robert aspoň všem slečnám hned neříká, čím se živí.

Zaskočila mi slina a rozkašlala jsem se, a zatímco se Robert i otec hlasitě smáli, Michael mě lehce plácal po zádech, dokud jsem nekývla, že už je to dobré.

„Nic si z nich nedělej, občas jsou na zabití,“ uklidňoval mě.

„No tak!“ pokáral ho pan Bavetta a já už věděla, odkud je to věčné O tomhle se nežertuje. Naštěstí nám přinesli předkrmy a já si mohla oddechnout. Z toho šíleného alla arabiatta, kterým mě paní Bavettová málem donutila utéct, se vyklubaly placaté špagety s rajčatovou omáčkou a já měla nutkání udělat otrávený obličej. Michael mě pořád hladil a nakláněl se ke mně, aby mně mohl povzbudivě tvrdit, že všechno je super a zvládám to skvěle. Robert mlčky jedl a rodiče spolu něco řešili. Nechápala jsem, proč jsem čekala nějakou obrovskou scénu. Otci jsem zjevně nevadila, a když se nebudu muset vídat s matkou denně, zvládnu to. Tolik stresu, a úplně zbytečně!

Jenže když ostatní jedli těstoviny, za zády se mi ozvalo:

„Ale, to je překvapení! Dobrý večer!“ A paní Bavettová se zářivě usmála, protože ona a její muž už viděli, kdo za námi stojí. O vteřinu později jsem si byla jistá, že to ví i Michael, protože hlasitě třískl vidličkou o talíř a zaťal čelisti.

„Podívej, Leo,“ zacvrlikala Bavettová. „To jsou Jewel a Treasure!“ Podívala se na mě, aby si ověřila, jestli vidím její široký úsměv.

Moje reakce nebyla vůbec taková, jak bych čekala. Místo vzteku se dostavilo upřímné veselí.

„Jewel a Treasure?“ zopakovala jsem a skousla si ret, abych se nezačala chechtat nahlas. K Pokladu se přidala slečna Šperk. Musela jsem si opřít loket o stůl a přikrýt si ústa dlaní, protože jsem své pobavení nedokázala skrýt. Cítila jsem, jak mě Robert pozoruje, a Michael mě objal kolem ramen.

„Jsi v pořádku?“ šeptl, zatímco paní Bavettová pozvala obě drahé slečny ke stolu a právě se s nimi vítala teatrálním objetím.

„Diamond dneska nepřijde?“ zeptala jsem se nahlas. Robert vyprskl a Michael se zašklebil.

„To je ale náhoda, že tu byly dvě židle navíc, že, mami?“ řekl pak ironicky. Kobra jen pokrčila rameny a naklonila se k Treasure:

„Michael už zase pracuje a je naprosto v pořádku,“ informovala ji.

„Aha,“ řekla ta bytost překvapeně.

„Tohle vážně nebylo nutné,“ přidal se Robert.

„Nechápu, o čem mluvíš,“ odsekla paní Bavettová.

„Samozřejmě,“ prskl Michael. Treasure se na mě široce usmála:

„Tebe si pamatuju!“ uvědomila si. „Tys mě vyhodila z tý chatrče!“ Přikývla jsem. Nedokázala jsem se neusmívat, tenhle pokus o to, abych se cítila trapně nebo možná se rozbrečela a utekla, tedy vůbec nevyšel. Slečny mě bavily už od pohledu a Michael a Robert mi dávali najevo, že já tu nejsem ta divná.

„Ona tě vyhodila z cha–,“ začala Jewel, která byla Treasure náramně podobná, i hlasový projev měly prakticky totožný. „Počkej,“ zarazila se. „Tys byla v nějaký chatrči?“

„Alesso?“ Pan Bavetta se zarazil s vidličkou před ústy. „Co přesně se tu teď děje?“

„Co by se dělo?“ Překvapilo mě, jak nevinně dokáže ta ženská vypadat.

„Pozvala jsi sem ty dvě šlapky?“ zeptal se její muž se stoickým klidem, a zatímco Jewel a Treasure dotčeně mlčely a já znovu skrývala úsměv, klidně začal žvýkat další sousto.

„Proč ne?“ ušklíbla se paní Bavettová a podívala se na mě. „Už u stolu jednu takovou máme. Říkala jsem od začátku, že jí jde jen o peníze. Tyhle dvě se aspoň netváří jako starostlivé ošetřovatelky.“

Všechna má malá vítězství byla tatam, stejně jako dobrá nálada. Michaelova židle zavrzala.

„Pojď,“ vyzval mě. „Jdeme.“

„Omlouvám se, Paige, Michaele,“ řekl Bavetta. Najednou nevypadal jako ten usměvavý a dobrosrdečný chlapík, za jakého jsem ho od začátku měla. Už jsem si dovedla představit, jak se mu tak snadno dařilo získat si respekt. Když chtěl, dokázal vypadat velmi nadřazeně.

A naučil to své syny.

„Nic se nestalo,“ řekla jsem, a dokonce se na něj dokázala usmát. „Na shledanou. Ahoj,“ dodala jsem a dotkla se Robertova ramene. Přikývl. Nezáviděla jsem mu, že tu zůstane.

Michael se ani nerozloučil. Položil mi dlaň na záda a lehce mě odmanévroval k východu. Nevěděla jsem, co říct. Tvá matka je vážně taková kráva? Jsem zvědavá, koho přivede příště? Řekni své matce, že si všichni můžete svoje prachy nacpat do… Takže jsem radši mlčela. Když se slečna u pultíku chtěla zeptat, jestli jsme spokojení, zpražil ji takovým pohledem, že ani nedokončila větu. Až venku se zeptal, jestli se chci jít najíst někam jinam.

„Můžeme jet radši domů?“

Znovu si mě přitáhl za klopy kabátu a vzal mi obličej do dlaní. Prohlížel si mě a já z něj začala být nervózní. Když se mi nakonec podíval do očí a s úšklebkem zavrtěl hlavou, vyděšeně jsem polkla. Ona je jeho matka, krucinál. Je to jeho rodina a to slovo u nich váží dvojnásobek!

Pak se naštěstí úšklebek změnil v úsměv a Michael se sehnul, aby mě mohl políbit.

„Mrzí mě to,“ omluvil se zkroušeně. Přimáčkla jsem se k němu a do košile mu zamumlala, ať to nechá být. Stejně ale celou cestu taxíkem mlčel a jen mě držel za ruku. Přestože normálně mi ticho mezi námi vůbec nevadilo, teď jsem se necítila dobře. Ale nedovedla jsem vymyslet žádnou smysluplnou větu, která by dokázala nějak prolomit ledy.

Naštěstí nebylo potřeba mluvit. Jakmile se za námi zavřely dveře bytu, Michael se líně a pomalu usmál a řekl:

„A teď si pořádně prohlídnu ty šaty, Stránečko.“

Později večer jsem poprvé v životě večeřela nahá. Připravili jsme si obloženou mísu, otevřeli víno a krmili se navzájem. Nepovedlo se nám to sníst všechno najednou: najednou bylo všude kolem dusno a horko a my se zalykali vzrušením.

„A všechny ty pracně nabytý kalorie jsou zase v háji,“ stěžoval si pak Michael zadýchaně.

„Tak dáme druhý kolo,“ navrhla jsem. Na chviličku se zatvářil vyděšeně. „Jídla,“ upřesnila jsem. Zazubil se na mě. Zase to byl ten nejlepší chlap, jakého jsem kdy potkala.

Ze spokojeného válení se nás vyrušil jeho mobil.

„Zrovna jsem si říkala, jak jsi úžasný – takže jestli se teď zvedneš a pojedeš něco hrozně důležitýho zařizovat, stejně jako to dělal Robert, tak tě –“

„Zabiješ, já vím,“ mrkl na mě. Hovor ale přijal.

„Ano?“

„Jste v pohodě?“ ozval se Robert.

„Naprosto,“ odpověděl Michael a přejel očima po mém nahém těle.

„Tak to se máte líp než já,“ řekl kysele. „No nic, kašlu na to, vypínám mobil.“

„Zavolám ráno,“ slíbil Mike. Než se hovor přerušil, uslyšeli jsme snadno rozpoznatelný afektovaný ženský hlas:

„Potřebuju čurat, Robbie!“

„To byla Treasure nebo Jewel?“ zeptala jsem se sarkasticky. Michael pokrčil rameny:

„Možná Diamond.“

33. kapitola

Během následujících dní jsem využila Henryho a postupně si k Mikeovi přestěhovala věci. Ne všechny, zatím jen ty, o kterých jsem si myslela, že se bez nich neobejdu. Oblečení, knížky, filmy. Nakonec jsem zjistila, že toho vlastně moc nepotřebuju a spoustu věcí jsem ochotná bez truchlení odnést k popelnicím.

„Mám knížky,“ volala jsem Michaelovi.

„Gratuluju,“ zlobil mě.

„Nemám je kam dát,“ vysvětlila jsem.

„Jak moc?“

„Hodně.“

„Definuj hodně, Paige.“

„Moc?“ smála jsem se. „Já nevím, dvě bedny, není jich zas tolik. Ale nemám je kam dát. Mám přivézt i police?“

„Hoděj se sem?“ zeptal se.

„Vůbec,“ odpověděla jsem po pravdě. Rozesmál se nahlas.

„Tak je přivez, bude legrace.“

A byla. Kvůli mým policím jsme s Henrym museli koupit sadu nářadí i aku šroubovák, rozebrat je, naložit do velkého auta, které jsme celé tak nějak zašpinili, pak je za pobaveného pohledu jednoho z recepčních nacpat do výtahu a dovézt do bytu. Při té příležitosti jsem se seznámila s madam Parkerovou, která se šla podívat, jestli náhodou nejsme zloději. Zalíbila jsem se jí o dost víc než Henry, kterého pořád popoháněla do práce a mračila se na něj. Nakonec jsem od ní dostala plnou náruč milostných paperbacků ze sedmdesátých let a pozvání na kafe.

„Má mě ráda,“ posmívala jsem se Henrymu, jen co za námi zaklaply dveře.

„Gratuluju,“ řekl suše.

„Henry,“ dala jsem si ruce v bok, když jsem složila románky na zem. „Asi spolu ještě strávíme nějakou dobu, co.“

„Hm,“ zamručel, ale tvářil se obezřetně.

„Řekneš mi o sobě něco?“ navrhla jsem. Zamračil se.

„Co?“ zajímalo ho.

„Všechno?“ zkusila jsem.

„Ne.“

„To jsem tušila,“ uchechtla jsem se. „Fajn, buď si pan tajemný, když tě to baví.“ Trochu jsem doufala, že odpoví, že teda dobrá, a spustí, ale jen vyrovnal police ke stěně a vylovil z kapsy telefon, aby se zeptal Michaela, kam přesně je má přivrtat. Netušila jsem, co mu Mike řekl, ale najednou jaksi chrochtl, a když jsem k němu zvedla hlavu, zase jsem zahlédla stopy úsměvu.

„Co se děje?“ nechápala jsem.

„Prý to udělá sám,“ pronesl s už zase vážnou tváří.

Večer jsem pak pochopila, proč se smál. Michael mě vyhnal, že je to chlapská práce a ať se mu tam nemotám a radši si jdu třeba číst.

„Když ti to madam P. dala, tak asi chce, abys to přečetla. Evidentně si myslí, že jsem nedoceněný a málo mě hýčkáš nebo tak něco!“

Místo čtení jsem si na gauči zalezla pod deku a pustila si zprávy, ale vrtání, bouchání a občasné nadávky mi nedovolily se soustředit.

„Nepotřebuješ pomoct?“ zavolala jsem.

„Ne!“ odpověděl vztekle. „A nechoď sem!“

Vydržela jsem být potichu sotva dvě minuty:

„A co když budu potřebovat na záchod?“

„Paige, jestli se mi hodláš smát, vyhodím tě na mráz!“ vyhrožoval. „A nezajímá mě, že nemrzne! Najmu si mrazírenský auto!“

Místo abych se rozesmála, naskočila mi husí kůže. Koho by něco takového napadlo? Dá se takové auto vůbec najmout? Možná už to má otestované…

Zavrtěla jsem hlavou přesně ve chvíli, kdy nakoukl do dveří, jestli se mu nesměju.

„Je ti něco?“ ptal se a už nezněl naštvaně.

„Ne,“ vyhrkla jsem. „V pohodě.“

Nevěřil mi. Položil nářadí na zem a přišel si sednout vedle mě. Pohladil mě hřbetem ruky po tváři a pobídl mě:

„No tak. Nic mi nezatajuj, prosím.“

Ještě chvíli jsem váhala, ale pak jsem zamumlala:

„To to mrazírenský auto.“

„Co s ním?“ nechápal. Vyčítavě jsem se na něj podívala:

„Je to stejný jako s hromadou ledu, co?“ Došlo mu to bleskově, ale místo kajícného přístupu se začal smát.

„Ale ne,“ uklidňoval mě. „Proboha, jak jsi na to přišla? Nepoužíváme mrazírenský auta. To se dělá jen ve filmech.“

Měla jsem na jazyku dotaz, co za auta používají oni, ale nakonec jsem pevně stiskla víčka a mlčela. Každý den jsem si několikrát musela vzpomenout na to, co se děje kolem mě a co naschvál nechci vidět. Ale stačil jeden pohled na Michaela, jedno jeho slovo, dotek a všechno mi to bylo jedno.

„Asi se opiju,“ povzdechla jsem si.

„Já taky,“ přikývl. „Tak debilní police jsem nikdy neviděl. Netvrď mi, že se někomu podařilo je někam přivrtat?“

„No jistě,“ ohradila jsem se. Neprozradila jsem, že jsem si je v bytě připevňovala sama, protože brácha usoudil, že to nejde, tátu bolela záda a Kevin musel nečekaně do práce.

„Blbost. Koupím nový.“ Vstal a zamířil do kuchyně k baru. „Anebo víš co? Prostě ty knížky dáme tady všude, pěkně na hromádky, a budeme tvrdit, že je to naschvál.“

Opět dokonale a spokojeně ztracená.

„Vážně ti přísahám, že se nikdy nebudu chovat jako moje matka,“ šeptala jsem, ještě když jsme jeli výtahem na sobotní oběd. Nahlásila jsem, že jsem zpátky a že nemůžu hned teď přijet, protože bydlím u svého nového přítele a mám to trochu z ruky. Pak jsem nabyla dojmu, že mámu by měli zaměstnat u FBI, protože takový výslech jsem ještě nezažila. Jak je možné, že jsem si našla přítele, když jsem byla zavřená kdesi v lese s nějakým mentálem? Odpověděla jsem, že jsem začala chodit s tím mentálem. Dosáhla jsem tím dobrých dvaceti vteřin ticha. Potom začala křičet, že jsem se dočista zbláznila a že mi ta práce leze na mozek. Přestože jsem jí vysvětlila, že je Michael v pořádku, nevěřila mi a byla ochotná se s ním seznámit jen v případě, že bude pod sedativy.

„Já vím, že nebudeš,“ uklidňoval mě. Chtěl si vzít oblek, ale zakázala jsem mu to. Nakonec si k džínám a triku s límečkem stejně vzal aspoň sako, aby prý vypadal reprezentativně. Vzhledem k očekáváním, jaká máma měla, by vypadal reprezentativně i v tom spidermanovském pyžamu, které teď získalo čestné místo hned vedle kravat.

Pak jsem sáhla na zvonek, a když jsem slyšela, jak máma hudrá, že jestli jí tu ten dement něco rozbije, bude se vážně zlobit, měla jsem chuť utéct. Michael mě ale pevně držel a já ho nedokázala odtáhnout.

Dveře se otevřely: sledovat, jak máma mění výraz, mi působilo škodolibou radost. Od podmračené zloby se přes nevěřícný údiv dostala až k okatému okouzlení.

„Dobrý den,“ zavrněla pak a usmívala se.

„Ahoj, mami,“ ušklíbla jsem se. „To je Michael. Ten dement, co jsem se o něj starala, víš?“

„No tak, Paige! Takhle nemluv!“ obořila se na mě. Stisk Mikeových prstů mi napověděl, že se náramně baví.

„Moc rád vás poznávám, paní Adamsová.“ Michael se zářivě usmál a vytáhl kytici, kterou koupil u stánku kousek od domu. Podal ji mámě a dodal: „Už je mi jasné, po kom je Paige tak okouzlující.“ Měla jsem chuť ho praštit.

„Ale to jste nemusel,“ řekla ohromeně a ustoupila, abychom mohli vejít. Seznámila jsem Mikea s tátou, a když má rodička v kuchyni připravovala stůl a táta u minibaru naléval panáky na tykání, Michael se ke mně naklonil a šeptl:

„Žádný společnice? To je teda seznamovací mejdan…“ Máma přišla přesně ve chvíli, kdy jsem ho šťouchla loktem do žeber a on s trpitelským výrazem ve tváři zaúpěl.

„Proboha, jak se to chováš?“ vyjela na mě. „Ona je normálně hodná, nevím, co to do ní vjelo,“ omlouvala se Michaelovi. Dotčeně jsem odfrkla a šla za tátou.

„To je v pořádku,“ slyšela jsem toho mizeru. „Zasloužil jsem si to.“

„Ale kdepak!“ nedala se máma. „Takový člověk jako vy! Právník! Paige! Koukej se chovat slušně!“

„Já nevím, kdo hulákal pinďour na celej dům,“ uculila jsem se a vypila brandy na ex. Mámě ztuhl výraz, ale táta a Mike se rozesmáli a nastalo mezi nimi nějaké chlapské porozumění nebo co, protože si pak spokojeně povídali během oběda i po něm. Já zatím musela vyslechnout tisíce rad, jak si takového právníka udržet.

„Měla jsem jí říct, že jsi mafián a držíš mě doma pod zámkem. Byla by spokojená, že mi neutečeš,“ brblala jsem cestou domů. Nevěděla jsem, kdy jsem Mikeovu bytu začala říkat doma, ale přišlo mi to stejně samozřejmé jako to, že se ráno vzbudím a on je vedle mě.

Postřehl hořký podtón a chlácholivě mě vzal za ruku.

„Už jen chvilku, slibuju. A teď tou chvilkou myslím vážně chvilku.“

„No, hlavně že jsi neřekl jen pár dní.“

„Měl jsem to na jazyku,“ přiznal pobaveně.

O tři dny později jsem byla na návštěvě u Bavettových, protože Kobra byla mimo město. Celý den jsem si užívala Theresiny společnosti a žasla nad tím, co všechno hodlá vyrobit na štědrovečerní hostinu, která podle ní už klepala na dveře. Nabídla jsem svou pomoc a loudila, aby mi od každého jídla trochu schovala. Nechápala, proč by mi měla dávat stranou, a když jsem se jí svěřila, že počítám s tím, že zůstanu doma, vyhubovala mi jako malému děcku.

„Nemůžu se jim sem nacpat. Zas by musela pozvat nějaký slečny,“ mrkla jsem na ni. Plácla mě utěrkou.

„Nepřijdeš ty, nepřijde Michael, to je jednoduché. Nepřijde Michael, nepřijde Robert. Nebo přijde, ale bude celý večer pít a vrčet. To radši bude Alessa dělat, že tě nevidí, ale pozve tě. Nebo spíš zařídí, aby se k tobě pozvání nějak dostalo,“ převědčovala mě. Pokrčila jsem rameny.

„Uvidíme. Kdybych nedorazila, schovej mi kousek.“

„Slibuju,“ povzdechla si. „Ochutnáš štědrovečerní večeři.“

„Výborně,“ zajásala jsem a vytáhla z kapsy zvonící telefon. Michael.

„Ano?“ řekla jsem podezřívavě. Na pozadí bylo slyšet ruch, jako kdyby mluvilo hodně lidí najednou. Hodně mluvilo.

„Lásko!“ křikl Michael a zněl divně.

„Co?“

„Dneska nepřijdu. Asi,“ řekl a mně došlo, jakým tónem to řekl.

„Ty jsi opilej?“ zeptala jsem se pobaveně. Theresa se rozesmála.

„Cože? Ne!“ odpověděl rozhodně.

„Polož ten telefon, nebo ti ho vyhodím,“ uslyšela jsem Roberta.

„To je Paige!“ bránil se Mike. Pak bylo chvíli slyšet nějaké šustění a cvakání a znovu se ozval Michael: „Tak, a má to!“

„Takže budeš spát někde jinde?“ ověřovala jsem si. Představa noci o samotě v tom velkém bytě se mi moc nelíbila, ale když jsem věděla, že na něj nemusím čekat, mohla jsem to klidně zaspat.

„Já budu spát?“ zeptal se překvapeně. Pořád skvěle artikuloval, ale bylo jasné, že za pár minut už toho schopný nebude. V telefonu se znovu ozvaly zvuky a Robert, který byl zjevně opilý méně, mi vysvětlil:

„Bude spát u mě. Až vystřízlíví, dovezu ti ho. Nebo někdo.“

„Dobře,“ souhlasila jsem. „Dávej na něj pozor,“ vyhrkla jsem, ani jsem nevěděla jak.

„Pche,“ odfrkl si Robert. „Co asi dělám celou dobu?“ Zvuk tříštícího se skla na pozadí a hurónský smích mě ale nedokázaly přesvědčit o tom, že to dělá dobře.

„Jo. Hm. Takže asi musím jít,“ usoudil.

„Nepořezal se?“ ptala jsem se. Theresa se na mě tázavě podívala, ale jen jsem pokrčila rameny.

„Ne. Já ho seřežu,“ rozhodl Robert a pak mobil ohluchl.

„Jsou namol,“ oznámila jsem. Theresa se spokojeně usmála. A pak pokývala hlavou.

„Víš něco, co nevím?“ zkusila jsem.

„Já?“ Vypadala jako neviňátko. „Já tu jen vařím, pulcino.“

„No jistě,“ zašklebila jsem se. Nechala jsem se od Henryho dovézt domů, několikrát pozorovala mobil, jestli náhodou nepřijde nějaká, jakákoliv, zpráva, třeba Jsem naživu nebo aspoň prázdná SMS, ale před jedenáctou jsem zalezla do postele s jedním z románů od madam P. a za chvíli už jsem spala.

Byla úplná tma, když mě něco vzbudilo. Otevřela jsem oči a snažila se uvědomit si, co to bylo. Pak se z druhého konce bytu ozvala dutá rána a ve mně by se krve nedořezal. Někdo se sem snaží dostat?! Naočkovaná Michaelovými pokyny jsem šmátrala po mobilu, ale pak jsem si uvědomila, že teď nejspíš nebude ani jeden z nich schopný vzít mi telefon. Srdce mi vyděšeně bušilo, ale mozek pracoval na plné obrátky a já přemýšlela, jestli bude lepší zamknout se tady a v případě nouze se zkusit dostat oknem na římsu a nějak po ní přelézt k madam Parkerové nebo jestli se mi povede dostat do kuchyně k nožům a bránit se. Šumění deště venku mě přesvědčilo, že lepší bude druhá varianta. Vstala jsem a s roztřesenými koleny klopýtala na chodbu.

Když se od vstupních dveří ozval další šramot, skoro jsem zařvala.

A pak se ozval zvuk klíče zasouvaného do zámku a cvaknutí.

Mají klíče?!

A další tupá rána. Dveře se rozlétly dokořán a já se pokusila schovat do pracovny.

„Sthůj povdám!“ zahřměl hlas, který jsem i přes značné mezery ve výslovnosti identifikovala jako Robertův. Vykoukla jsem do chodby ve chvíli, kdy se Michael začal hihňat. Nahmatala jsem vypínač a rozsvítila.

„Málem jsem se podělala strachy!“ vyhrkla jsem místo pozdravu. Robert právě pomáhal Mikeovi přes práh a vypadal překvapeně, že mě vidí.

„Tso tu děáš?“

„Bydlím,“ ušklíbla jsem se. Všiml si mě i Michael a široce se usmál.

„Sráneška!“ zajásal a nejspíš chtěl jít ke mně. Moc se mu to nedařilo.

„Tsos mu řek za ad-adresu?“ zamračil se Robert.

„Hehe,“ udělal Michael. Promnula jsem si obličej.

„Aha.“ Robert se podrbal na hlavě a zavrávoral. Opřel se o zeď. Oba vypadali šíleně. Byli celí zmačkaní, uválení a špinaví. Robertovi čouhala kravata z kapsy saka a Michael ji neměl vůbec a měl rozepnutý poklopec. Táhl z nich alkohol a doutníky a pach ze záchodů, nad kterým jsem ani nechtěla uvažovat.

„Tak asi abyste šli spát, co?“ navrhla jsem. Nebylo potřeba je přemlouvat. Robert dokázal do ložnice dojít po svých, opřít se musel jen dvakrát. Michael byl těžší oříšek; nohy ho neposlouchaly a chvíli jsem byla rozhodnutá nechat ho spát v chodbě na zemi, ale pak zahuhlal, že mě má rád, takže jsem zatnula zuby a dovlekla ho k posteli. Pomohla jsem mu ze saka a bot a usoudila, že zbytek oblečení mu radši nechám. Pak jsem strávila několik minut marnými pokusy o rozvázání Robertovy zauzlované tkaničky. Nakonec jsem musela dojít pro manikúru a ustřihnout ji. Celou dobu huhlal, že děkuje.

„Budete zvracet?“ zeptala jsem se.

„Fuuj,“ oklepal se Michael.

„Už ne,“ rozhodl Robert.

„Jestli jo, tak si to uklidíte!“ vyhrožovala jsem. Odpovědi jsem se nedočkala. Michael jen vysunul z postele nohu, aby se přestal motat, a Robert už nahlas chrápal.

Rozchichotala jsem se až v obýváku. Byli neuvěřitelně vtipní a těšila jsem se na to, až jim to budu ráno moct vylíčit.

I ráno mě vzbudila rána, tentokrát ale zněla spíš skleněně než dřevěně. Šla z koupelny.

„Sakra!“ ozvalo se vzápětí. Robert byl vzhůru. A neměl moc přátelskou kocovinu.

„Co je to za debilní zrcadlo nad tím umyvadlem?“ zabručel místo pozdravu, když vlezl do obýváku. Držel se za čelo.

„Udělal sis něco?“ zeptala jsem se. Zavrtěl hlavou, ale vzápětí hekl a zavřel oči. Obličej mu změnil barvu z bledé na šedou.

„Co chceš? Kafe? Vodu? Kolu? Čaj? Mlíko?“ Zašklebil se a odpověděl:

„Narkózu, tak na tři dny.“

„Po tý by ti nebylo líp.“

„To je jedno,“ mávl rukou. „Promiň, že jsme tě vzbudili. Nenapadlo mě, že Mike řekne adresu sem. I když je docela s podivem, že něco řekl,“ dodal a usmál se. „Vůbec nic nevydrží, jak byl mimo.“

„A žije vůbec?“ Hrklo ve mně. Odfrkl si a vypadal, že pochybuje o mé inteligenci.

„Jen mu bude pěkně blbě,“ ujistil mě.

„No, to budete dva,“ vrátila jsem mu to. „Jdu se na něj podívat.“

Nemusela jsem. Jen co jsem se otočila ke dveřím, slyšela jsem, jak jde do koupelny. Došla jsem se do ložnice převléct, a když jsem se vrátila, seděli oba u stolu a vypadali jako trosky.

„Dobré ránko,“ zazubila jsem se na něj. Zvedl ke mně krví podlité oči s tmavými kruhy a zachraptěl:

„Pomoc.“

Vzala jsem mobil a zapla foťák. „Tohle musím zdokumentovat,“ řekla jsem škodolibě a vyrobila krásný portrét ještě ne úplně střízlivého Mikea.

„Jsi zákeřná,“ zamračil se. „Jednou ti to oplatím. Až mi bude líp.“

Po několika litrech vody a kafi, které bylo tak husté, že se téměř muselo kousat, vypadali oba trochu živěji.

„Takže co jste slavili?“ zeptala jsem se. Michael se přestal tvářit tragicky a unaveně se usmál. Podíval se na Roberta a ten kývl.

„Paige,“ pronesl Mike slavnostním hlasem, „můžeš si začít hledat práci.“

Vykulila jsem na něj oči.

„Jako že…“

„Hotovo. Vyřízeno. Zařízeno. Konec. Klid. A tak,“ přikývl Robert.

„Můžu ven?“ vyhrkla jsem.

„Jako teď?“ zamračil se Michael. Zatvářila jsem se netrpělivě:

„Jako celkově.“

„Hm,“ zakručel. „Jen když slíbíš, že na sebe budeš dávat pozor. A nebudeš se bavit s cizíma lidma. A nebudeš sedat do cizích aut a chodit někam, kde to neznáš. Sepíšu ti seznam lokalit, který nejsou v pořádku, a tam tě nechci vidět.“

„Ano, tati,“ řekla jsem kysele, ale měla jsem radost. Měj se, Henry! Sbohem, sezení doma. Můžu za Rhondou, aniž by na mě koukala jako na blázna, že s sebou táhnu nějakýho cizího chlapa.

„Já mám takovou radost!“ zajásala jsem. Michael sykl a přimhouřil oči.

„Potichu, lásko. Jen potichu.“

„Hele,“ kývl na něj bradou Robert. „Sleduj, jak jí udělám ještě větší radost.“ Podíval se na mě a ledabyle pronesl:

„Nechce se ti dojít do pekařství tady přes ulici pro snídani?“

V první chvíli jsem málem nadšeně zaječela, že ano. Ale pak mi došlo, že se mi nikam nechce. Že chci zalézt pod deku a dospat se. A že nechci jásat nad tím, že mi Robert velkoryse dovolí dojít mu pro pečivo.

„Ani ne,“ zavrtěla jsem hlavou. Michael se začal hlasitě smát, ale když zjistil, že mu to nedělá dobře, hned přestal. Robert mě pozoroval s tím svým pokerovým výrazem. Pokrčila jsem rameny, ale škodolibý úsměv už jsem nedokázala skrývat.

„Pojď sem,“ roztáhl ruce Mike.

„Až se vysprchuješ, smraďochu,“ uzemnila jsem ho. „Jdu spát. Zkuste už do ničeho nemlátit.“

Když jsem odešla na chodbu, ještě jsem zaslechla Mikea, jak spokojeně říká:

„Vidíš?“

Netušila jsem, co měl vidět, a bylo mi to jedno. Jsem svobodný člověk!

Ze spánku mě o něco později vytrhl Robertův naštvaný výkřik:

„Někdo mi přeřezal tkaničky!“

34. kapitola

Uprostřed noci mě vzbudil telefon. Můj. Rozespale jsem ho začala hledat, přitom se mi povedlo do Mikea nešetrně žďuchnout nohou, takže otráveně mlaskl. Pak jsem na displeji uviděla Kevinovo jméno a hrklo ve mně. Bála jsem se, že zprávy od něj nechci slyšet.

„Nevezmeš to?“ zeptal se Michael, když viděl moje váhání. Ležel zády ke mně, takže zatím ještě nevěděl, kdo volá. Nadechla jsem se a přijala hovor.

„Co se děje?“

„Ještě pořád jsi v tom zapadákově?“ zeptal se Kevin a mně došlo, že jsem mu to měla radši típnout. Nedělo se nic. Zněl unaveně a naštvaně, určitě byl pít, protože se něco pokazilo.

„Ne, jsem ve městě,“ řekla jsem.

„Můžu přijít?“

„Nejsem doma,“ vysvětlila jsem a doufala, že to bude stačit. Spletla jsem se.

„Kde jsi? Přijedu za tebou,“ rozhodl se. Michael se ani nepohnul, ale bylo mi jasné, že slyší každé slovo. Měla bych si začít telefon na noc vypínat. Zvyk ještě z doby, kdy jsem pracovala u Russoových a mohlo se stát, že ten, kdo má noční, bude potřebovat vystřídat.

„Přestěhovala jsem se,“ přiznala jsem. „Nebydlím sama.“ Došlo mu to rychle:

„Ty někoho máš? Jak sis zvládla někoho najít, když jsi byla zavřená s tím retardem?“

„Hele,“ řekla jsem rezignovaně. Neměla jsem nejmenší chuť to s ním řešit v noci a při téhle jeho náladě.

„Počkej,“ zarazil mě. „Dala ses dohromady s někým od nich?“

„Co?“ vyhrkla jsem okamžitě. Nechtělo se mi přiznat pravdu. Ne jemu, když strkal nos tam, kam neměl. Kdyby zjistil, že žiju s Mikem, neudělalo by mu to radost. Možná by začal žárlit a rozhodl by se mi to osladit.

Moje drobná lest zabrala, zarazil se a pak zamumlal:

„Nic. Jsem utahanej.“

„Jo. Běž spát,“ vybídla jsem ho. Zavěsil bez rozloučení. Položila jsem telefon a otočila se na bok k Michaelovi. Pořád byl ke mně zády.

„To je normální, že za tebou jede uprostřed noci?“ zeptal se a jeho hlas zněl naprosto střízlivě. Nemělo smysl zapírat a ani jsem nechtěla.

„Dřív bylo.“

„Kdy naposledy?“ chtěl vědět. Zamračila jsem se. Tohle jsem mu asi říct nechtěla. Jenže moje zaváhání způsobilo, že se rychle otočil ke mně a i přes téměř úplnou tmu se nadzvedl na lokti, aby na mě viděl. „Paige? Kdy naposledy?“

„Už jsme byli v Havenu,“ přiznala jsem. „O tom víkendu, kdy jsem měla volno.“ Neřekl nic. Zase si lehnul a nastalo mrazivé ticho. Začínala jsem se cítit provinile, přestože jsem k tomu neměla důvod. „Michaele, byl jsi ještě mimo.“

„To je v pořádku,“ odsekl. Nebylo to v pořádku, ale nechtělo se mi hádat se uprostřed noci. Doufala jsem, že ráno bude moudřejší, přesně jak tvrdí lidová moudrost. Zachumlala jsem se do deky a zavřela oči. Takhle si nechat zkazit spaní!

Když vír naštvaných, dotčených a zmatených myšlenek utichl a já byla jen krůček od úlevného spánku, Michael se posunul až ke mně, vlezl si pod mou deku a propletl se se mnou, jak jen to šlo. Jeho ruka mě pod hlavou spíš tlačila a bylo mi jasné, že mě za chvíli začne brnět noha, kterou jsem měla mezi těma jeho ne právě pohodlně ohnutou. Dýchal mi zezadu na krk, což lechtalo, a bylo jen otázkou času, kdy nám začne být protivně horko.

Bylo mi to jedno.

„Jestli ho uvidím v tvý blízkosti, rozbiju mu hubu,“ zašeptal.

„Tak jo,“ zamumlala jsem a během pár vteřin jsem o sobě nevěděla.

Zažívala jsem další déja vu. Seděla jsem na plastové židličce proti Johnu Dwightovi a doufala, že pro mě bude mít nějakou práci.

Práci podle mých představ.

Jenže tentokrát jsem nemusela být nervózní a doprošovat se. Michael se mě snažil několikrát přesvědčit, ať radši zůstanu doma a prostě si najdu nějakou zábavu. Pak nabídl, že navrhne tátovi a Robertovi, aby zařídili nějaké rehabilitační centrum, stacionář nebo tak něco, abych měla kde pracovat. Pozice ředitelky by mi prý slušela. Když jsem mafiánský stacionář okamžitě odmítla, neurazil se, ale rozesmál. Prý jsem nezklamala.

Takže dnes jsem se na Dwighta usmívala a s nohou přes nohu jsem čekala, až si přečte doporučení od Roberta a hlavně od Michaela.

„Hm,“ přikývl nakonec. „Působivé.“ Ale pak se zamračil. „Bohužel se obávám, že podobný případ tu mít nebudeme. Tenhle jste koneckonců také nezískala přes naši agenturu, že.“

„Nechci podobný,“ opravila jsem ho. „Ráda bych denní asistenci, pouze denní. Pokud možno u nějakého dítěte.“

„Takové místo tu nemáme,“ řekl okamžitě. Ušklíbla jsem se.

„Ani jste se nepodíval,“ ukázala jsem na počítač.

„Vím, jaké nabídky máme v databázi,“ nedal se. Bylo jasné, že mi prostě nechce pomoct. Kdybych práci doopravdy potřebovala, asi bych ho začala prosit a jeho postoj by mě zneklidnil, ale takhle mi to bylo jedno. A ten pocit byl neskutečně uklidňující.

„V tom případě jich tam asi moc nemáte, že. Když si to dokážete zapamatovat i vy,“ rýpla jsem si. Pobaveně jsem sledovala, jak se mu rozšířily nosní dírky.

„Obávám se, že pro vás nemůžu nic udělat, slečno Adamsová.“ Vyložila jsem si to správně jako pokyn k okamžitému odchodu. Široce jsem se na něj usmála a postavila se. „Nikdy,“ dodal zamračeně.

„Tak co?“ Michaelův zájem byl upřímný. Čekal na mě přede dveřmi do agentury. Odskočil si z práce, aby mě mohl vyzvednout doma a odvézt sem. Pořád ještě trochu brblal, když jsem chtěla někam jet sama, a prohlídku Přírodního muzea mě donutil přeložit na sobotu, aby mohl se mnou. Jakmile nepracoval, byl skutečně dokonalým mužským. Sundal oblek, a když za sebou neměl nějaký těžký den, během chvíle se uvolnil a po právníkovi nezůstalo ani stopy. Místo něj jsem vedle sebe měla toho Mikea ze srubu. Už jsem si na tyhle jeho, vlastně jejich, proměny zvykla. Věděla jsem, že je k tomu vedl otec a že je to v podstatě maska, převlek, součást pracovního vybavení. I tak jsem se ale radši klidila z cesty, když občas Michael dorazil domů a bez pozdravu zamířil do pracovny, kde se ještě na chvíli zavřel.

„Nic,“ usmála jsem se. „Už pro mě nikdy nic nemůže udělat,“ napodobila jsem Dwightův odměřený tón. Michael se zamračil:

„Proč přesně?“

„Protože jsem byla drzá a nesnášeli jsme se od samýho začátku,“ vysvětlila jsem. „A protože jsem mu řekla, že nechci nic jinýho než denní asistenci u dítěte. Už minule pro mě nic neměl a asi ho naštvalo, že jsem si našla něco sama. Teda, ne že bych se snažila, že. Spadl jsi mi do klína.“

Vedl mě k autu, zaparkovanému půl bloku odsud, a druhou ruku si teatrálně přiložil na srdce.

„Spadl jsem ti z nebe! Jsem anděl!“

„No jistě,“ smála jsem se. „Jen to kopyto ti při chůzi klape moc nahlas.“

„Na veřejnosti anděl, v posteli ďábel,“ rozvíjel dál své teorie. „Jsem prostě dokonalej! Že jo?“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem. Tvářil se spokojeně. U auta se zamyšleně podíval směrem, odkud jsme přišli.

„Copak?“

„Mám jim zařídit daňovej audit?“ zeptal se. Zněl škodolibě, ale očima se nesmál. Naklonila jsem hlavu na stranu:

„Pomstychtivej ďábel. Nech je na pokoji. Najdu si něco sama.“

Bylo na něm vidět, že by s radostí udělal to, co nabízel.

„Nemůžeš dělat takovýhle věci každýmu, kdo se na tebe křivě podívá,“ řekla jsem vážně. Tohle přesně byl okamžik, kdy vyplouvalo na povrch to, kým byl.

„O mě nejde,“ zavrtěl hlavou. Nasedli jsme do auta. „A navíc, daňovej audit je naprosto legální, Stránečko,“ dodal. Zavřela jsem oči.

„Už radši mlč,“ poprosila jsem ho. „A nech je na pokoji, slib mi to!“

Neochotně zamručel na souhlas, ale zněl, jako bych mu zakázala nějakou zábavu.

„Pan bratr by tě rád poznal,“ houkla jsem od notebooku. Michael vařil. Vonělo to nádherně a věděla jsem, že to bude něco, co mě donutí spokojeně přivírat oči. Michaelovo vaření večeří totiž spočívalo v ohřívání jídla, které nám každý všední den poslala Theresa. Nejdřív mi přišlo zbytečné a skoro nemravné nutit někoho, aby jezdil buď za Mikem, nebo přímo sem s několika miskami s jídlem, ale byla to taková dobrota a ti chlapi vždycky vypadali naprosto v pohodě, že jsem si během pár dnů zvykla. O víkendech jsem byla zaskočená, že nic není a musím nastoupit já. Proti Theresiným byly mé výtvory jak jídlo z konzervy, ale Michael si nikdy nepostěžoval.

„Mám se ho bát?“ ozvalo se od linky. Vyprskla jsem smíchy.

„Upije tě k smrti!“ děsila jsem ho.

„To dokáže průměrně zdatný teenager.“ Mikrovlnka znovu cinkla a Michael vytáhl druhý talíř s houbovým rizotem.

„Jo, průměrně zdatným teenagerem je bratr už několik let,“ souhlasila jsem.

„Tak nám domluv rande,“ vybídl mě. „Jsem na něj zvědavěj.“

„Pátek? Sobota?“ zjišťovala jsem. Pokrčil rameny.

„Kdy může on?“

„Bude venku oba večery.“ Znala jsem Petera moc dobře. Michael přišel se dvěma porcemi a počkal, až dopíšu. Zaklapla jsem notebook, položila ho na zem a vzala si už od pohledu lákavé jídlo. A když jsem pak ochutnala, opravdu jsem přivřela oči a zavrněla.

„Jestli nenajdu práci,“ rozhodla jsem se, „budu se u Theresy učit vařit. Protože s tímhle by udělala díru do světa, kdyby si otevřela restauraci.“ Michael se na mě zamyšleně podíval.

„Ne?“ znejistěla jsem. Probral se, zavrtěl hlavou a usmál se:

„Jen jsem se zasekl. Restaurace, jo?“

„Žádná mafiánská!“ zašermovala jsem před sebou vidličkou. Rozesmál se, ale pak zase zvážněl:

„Paige, ale to je skvělý nápad. Vykašli se na hledání práce a nauč se vařit. Teda, samozřejmě nechci naznačit, že bys to neuměla, ale Theresa má jistý fígle a jsem přesvědčenej o tom, že ti je s radostí předvede.“

„Chceš mě jen kvůli jídlu!“ obvinila jsem ho naoko rozhořčeně.

„Samozřejmě.“ Dělal, že mi to mělo být naprosto jasné.

„Domluvím se s ní,“ rozhodla jsem se. „Ale hledat práci budu. Fakt by mě nebavilo…“ Odmlčela jsem se, protože jsem si tím najednou nebyla tak jistá. Kdy se stalo to, že se mi začalo líbit flákat se? Došlo mi, že bych se klidně smířila s tím, že bych nic nemusela, trávila dny u Theresy a učila se vařit jen tak pro radost. Asi ne napořád, ale na pár týdnů… měsíců?

„Hm,“ broukla jsem překvapeně a Michaelovi se na tváři objevil spokojený úsměv.

„Malování, psaní, focení nebo vaření. Je to úplně jedno,“ mrkl na mě.

V pátek jsem přes oběd byla za Rhondou a cestou domů jsem se stavila na nákup. Theresa byla mou žádostí o lekce vaření dojatá, ale během chvíle se změnila v generálku a dala mi domácí úkol. Měla jsem udělat obyčejné tagliatelle. Jenže ručně. Proto jsem teď táhla papírovou tašku s moukou, olejem, vejci a strojkem na těstoviny, což byl jediný Theresin ústupek. Původně chtěla, abych těsto válela ručně. Byla jsem na sebe zvědavá. Na těstovinách přece nemohlo být nic těžkého, tak proč se tvářila tak pobaveně, když jsem plánovala, že k nim pak udělám omáčku a bude to oficiálně první pravá italská večeře, kterou Mikeovi vyrobím?

Vystoupila jsem z výtahu a chtěla odemknout, ale dveře už odemčené byly. Tentokrát jsem se nelekla, ale pusa se mi roztáhla do úsměvu. Skončil dneska brzo a už je doma! Toho chlapa miluju!

V chodbě jsem se rychle svlékla z bundy a svetru, boty skopla někam vedle botníku a tašku s nákupem nechala vedle dveří, ta počká. Mně se čekat nechtělo. Měla jsem v plánu se na něj vrhnout a dokázat mu, jak ráda ho vidím.

Obývák byl prázdný, koupelna otevřená a opuštěná. Došla jsem do ložnice, ale ani tam nebyl. Vrátila jsem se k zavřeným dveřím pracovny a bez klepání vtrhla dovnitř.

Robert zmlkl uprostřed slova. Stihla jsem jen zachytit, že auto bude připravené. Tvářili se vážně a Robert se zamračil:

„Co tu děláš?“

„Pokaždý, když tě tu potkám, se mě ptáš na to samý,“ ušklíbla jsem se. Čekala jsem, že se probere a pozdraví mě, ale ani on, ani Michael se nezasmáli. „Aha,“ zahučela jsem otráveně.

„Potřebujeme něco probrat, Paige,“ řekl Michael. Ani nevstal z křesla. Měla jsem chuť na něj vypláznout jazyk, ale ovládla jsem se. Místo toho jsem tak mile, jak jsem dokázala, popřála, ať se jim hezky pracuje, a zavřela za sebou dveře.

Těsto to pak odskákalo za ně. Tomu už se nedalo říkat hnětení, spíš těstovražda. A když se mi pak při cpaní do strojku trhalo a rozpadávalo, nadávala jsem pěkně nahlas. A některé nadávky v mužském rodě nepatřily jen strojku.

Jenže jakmile se za Robertem zavřely dveře, Mike byl zase Mikem a kuchyňská linka se ukázala jako skvělé místo pro způsob, jak se velmi důkladně přivítat.

„Připadám si s tebou jak puberťačka,“ vyčítala jsem mu, když jsem se oblékala na posezení s bratrem a on pobaveně přehraboval moje pokusy o tagliatelle. „Chvíli mám pocit, že při pohledu na tebe začnu slintat, a pár hodin nato bych tě nejradši praštila.“

„To je v pořádku,“ usmál se. „Jsem na tom úplně stejně.“

„Cože?“ vyjekla jsem. „Ty? Mě? Praštit? Surovče!“

„Nech toho, nebo ti naplácám tagliatellema!“ vyhrožoval rozchechtaně. „A těmahle by to bolelo!“

„Ty jsi hnusák!“ Nedařilo se mi zachovat vážnou tvář.

„Musíme je v pondělí vzít ukázat Therese, jsem si jistej, že něco takovýho nikdy neviděla!“ rýpal dál.

„A tebou přidělané police bychom rozhodně měli vzít tamhle do muzea, protože popírají veškeré fyzikální zákony!“ oplatila jsem mu to.

„Nesnáším tě, ženská!“ zahrozil na mě. Teď už jsem ten jazyk vyplázla. Založil si ruce na hrudi a chvilku mě pozoroval. Pak se stejně rýpavým tónem zeptal: „Vezmeš si mě?“

„Teď?“ Přestala jsem si nandávat náušnici. „Mám se převlíct do svatebního?“

„Teď ne, teď se jdeme nechat opít,“ křenil se. „Až pak někdy.“

„Tak jo,“ pokrčila jsem rameny. A pak jsem se škodolibě zasmála: „Budeš to mít za trest.“

O dvě hodiny později jsem sledovala Petera brečícího smíchy.

„Tys ji požádal o ruku?“ Chtěla jsem mu říct, že to bylo jen z legrace, ale Michael do něj šťouchl a zamračil se:

„Hele, to není vtipný!“

„Je!“ nedal se Peter. „Protože je to Paige!“

„Nenavážej se do ní,“ bránil mě Michael a i přes značnou společenskou únavu se najednou netvářil tak uvolněně jako před pár minutami.

„Já můžu, je to moje ségra,“ odfrkl si Peter a zhluboka se napil piva. Michael se nadechl, ale zastavila jsem ho tím, že jsem ho chytla za bradu a otočila si ho k sobě.

„Je to jen brácha,“ zavrtěla jsem hlavou. Nechápala jsem, proč mu to tak vadí.

„Promiň,“ zamumlal a zhluboka se nadechl a vydechl.

„Hele!“ vyjekl najednou Peter a bylo vidět, že už zapomněl, co říkal předtím. „Víte, kdo bude hrát příští tejden v Blackhillu?“

„Nevíme,“ přiznala jsem.

„Ty,“ navrhl ve stejnou chvíli Michael. Peter na něj vykulil oči:

„Zbláznil ses?“ Michael jen pokrčil rameny. „Firefly!“ zahlaholil slavnostně Peter. Z kapely z Jersey, na kterou jsme chodili ještě na škole, se postupně vyklubal nový objev. Teď sjížděli celé Státy a měli hromadu takových těch uječených fanynek.

„To je bezva, ale neseženeme lístky,“ povzdechla jsem si. „Znáš je?“ otočila jsem se na Mikea. Kývl.

„Já je mám.“ Peter se spokojeně opřel o stůl a mrkl někam mezi mě a Michaela. „Co mi dáte, když vás vezmu s sebou?“

„Nedáme ti ránu,“ zazubil se na něj Michael. Ještě pořád mi ten úsměv nepřišel úplně přirozený, proto jsem do něj šťouchla kolenem. Chytil mě za něj a začal hladit. Bratr si ho chvilku měřil a pak pokrčil rameny:

„Tak jo, děcka. Přemluvili jste mě.“

„Juchú!“ výskla jsem si nadšeně. „Firefly! Kdy přesně to je?“

„V úterý v devět.“

„V úterý?“ zopakoval Michael.

„Něco máš?“ Doufala jsem, že řekne ne. Teď, když nemuseli řešit tamtu věc s Rusy, prý měli v podstatě volno a Mike v práci maximálně kontroloval smlouvy. I proto trávil doma víc času než hned po našem příjezdu. Jenže polední scénka s nabroušeným Robertem a auty mi v hlavě zase rozblikala majáček.

„Vydrž,“ poprosil mě a vytáhl telefon. Zkontroloval si kalendář a usmál se. „Tak ne, v pohodě. To je až další úterý.“

„Já se těším jak malý dítě!“ oznámila jsem mu nadšeně.

„Budeš taky ječet?“ zeptal se pobaveně. Chvíli jsme dělala, že přemýšlím, ale nakonec jsem ho netrápila a slíbila, že se budu chovat slušně.

„Pozvete mě na svatbu?“ ujišťoval se Peter, když jsme ho po půlnoci před jeho domem vykopali z taxíku.

„Prosim tě, zapomeň na to! To byl hec! Hlavně nic neříkej před mámou, nebo se z ní zblázním!“ varovala jsem ho. Poslušně přikývl a vzápětí škobrtl na schodech.

„Takže ty si mě nechceš vzít?“ fňukl Michael uraženě cestou k nám.

„Říkal jsi, že teď ne, že až pak. Tak pak jo,“ smála jsem se. „Pěkně popořadě: Firefly, naučit se vařit, koupit vaší matce k Vánocům živou kobru, opít se na Silvestra ještě před půlnocí a zaspat ji, vzít si tě.“

„Dobře, píšu si. Druhýho ledna.“

„Jo, to už bych nemusela mít kocovinu,“ souhlasila jsem.

V posteli před spaním mi to ale nedalo:

„Nemyslels to vážně, že ne?“

Místo odpovědi jsem ale slyšela už jen jeho pravidelný dech.

35. kapitola

„Někdo mi ukradl víkend,“ brblala jsem v pondělí, když jsem z postele sledovala, jak se Mike obléká. Přišlo mi, že když jsme spolu sami, čas letí hrozně rychle.

„Jo, to je teď novej druh kriminality, možná do toho taky půjdeme,“ přikývl na oko vážně.

„To není vtipný,“ řekla jsem, ale usmívala jsem se. V některých chvílích mi tyhle věci prostě nevadily, ovšem sama jsem ještě nedokázala přesně určit, kdy mě takové náznaky naštvou a kdy ne.

„Ale jo. Zahrnu tě víkendama! Víš, co se za víkendy navíc bude platit na černým trhu?“

„Netuším,“ chichotala jsem se.

„Určitě víc než za orgány.“

„Ty víš, kolik se platí za orgány?“ ztuhla jsem.

„Jo,“ mrkl na mě přes zrcadlo, zatímco si vázal kravatu. „Zjišťoval jsem, kolik vydělám, až mě přestaneš bavit. Jestli bude lepší tě prodat vcelku, nebo na náhradní díly.“ Hlasitě jsem si povzdechla. Najednou jsem se zase cítila v pohodě.

„Uděláš ze mě schizofrenika,“ obvinila jsem ho.

„Promiň,“ šeptl těsně před pusou na rozloučenou. „V poledne ve Friday‘s, ano?“

„Hm,“ kývla jsem. Dneska jsem nemohla k Bavettovým za Theresou, pondělky většinou trávila Kobra doma a přijít tam by bylo… No, opravdu jako dráždit hada bosou nohou. Takže mě čekal druhý pokus o domácí těstoviny, oběd s Mikem kousek od sídla Bavettovic firmy a pak jen flákání až do večera, dokud nedorazí domů.

Dalo se na to zvyknout velmi snadno.

Ještě jsem na hodinku usnula a pak se po snídani pustila do těsta. Když jsem byla klidná a nepotřebovala jsem si na nikom vybíjet vztek, šlo to překvapivě snadno. Těsto se mi tentokrát netrhalo a za chvíli jsem už měla vál pokrytý pláty, které jsem pak krájela na širší dlouhé nudle.

„Jsem prostě dobrá,“ pochválila jsem se. Byla jsem si jistá, že až v úterý dovezu ochutnávku Therese, nevysměje se mi. Ono to nakonec půjde, nejsem úplně levá. Jednou budu bez sebemenší námahy vyrábět jehněčí s rozmarýnem a naprosto snový čokoládový koláč s mascarpone. Jo.

Na obědě už na mě kromě Mikea čekal i Robert, což mi trochu zkazilo náladu. Nic jsem proti němu neměla, tedy pokud na mě zrovna nevrčel a nebylo na něm vidět, že by mě nejradši někam zamkl, abych se jim nepletla pod nohy. Jen jsem prostě čekala, že budu s Michaelem sama.

„Nazdar, chlapci,“ pozdravila jsem je vesele a sklonila se k Mikeovi, abych mu mohla dát pusu.

„Chlapci?“ zeptal se, ale nezněl moc vesele. Robert pozdrav jen zabručel.

„Koukám, že máte skvělou náladu,“ rýpla jsem si. Michael se na Roberta významně podíval, ale bratr se dál tvářil nezúčastněně. „Mám odejít?“ zeptala jsem se sklesle.

„Ne!“ vyhrkl Michael a přitáhl si mě i se židlí blíž k sobě. „Jen máme hlad. Víš, že my, páni tvorstva, jsme nepříjemní, když máme hlad.“

„No jasně,“ ušklíbla jsem se. Nevěřila jsem mu.

„Co těstoviny?“ zajímal se.

„Dobrý,“ broukla jsem. Přišla číšnice a zeptala se, co si dáme. Vlastně se ptala spíš jen Roberta, na nás se ani nepodívala. Ten bubák ale neprojevil sebemenší náznak zájmu a slečna od nás odcházela docela zklamaná. Přemýšlela jsem, jestli do něj mám šťouchnout a říct mu, že kdyby se chvíli nechoval jako idiot, mohl mít večer úplně normální rande, ale jako by to tušil, obdaroval mě jedním z těch zamračených pohledů a já se radši otočila zpátky k Michaelovi.

Oběd nestál za nic. Michael se zdál nervózní a Robert prakticky nic neřekl. Chvíli jsem se snažila zapříst hovor, ale nakonec jsem to vzdala a hned po jídle se zvedla.

„Nedáš si kafe?“ divil se Mike. Zavrtěla jsem hlavou.

„Zajdu si pořídit nějakou hezkou výbavu na zítřek,“ řekla jsem a šla si k věšáku pro bundu. Koupě nového trička na koncert mi určitě vynahradí tuhle zakaboněnou hodinu.

„Kam zítra jdeš?“ zeptal se Robert. Neznělo to, že by se doopravdy zajímal o to, kam jdu. Spíš jako by chtěl mít přehled o tom, kde se nacházím. Měla jsem chuť poslat ho do háje. Nakonec jsem se ale přemohla a odpověděla:

„Večer jdeme na Firefly.“

„Hm,“ kývl a dál se díval z okna na ulici. Využila jsem toho, že mě nemohl vidět, a zaksichtila jsem se na něj. Michael se konečně upřímně uchechtl a zvedl se, aby mě mohl vyprovodit. Robert se na něj podíval, ale než stihl něco říct, Mike ho zarazil:

„Hned jsem zpátky.“

„Co mu přelítlo přes nos? Vám oběma?“ divila jsem se venku. Pokrčil rameny:

„Pokoušíme se najít mi někoho k ruce. Není to úplně jednoduchý.“

„Místo Raye,“ došlo mi. Pobočníka. Přikývl. „Co Henry?“ navrhla jsem. Michael zavrtěl hlavou: „Potřebuju někoho tvárnýho.“

Musela jsem se usmát. Henry tedy rozhodně tvárný není, to je pravda.

„Někoho mladýho?“ nadhodila jsem. Michael znovu přikývl, ale pak se usmál a naklonil se ke mně.

„To je v pohodě, jen jsme mysleli, že to bude snazší,“ řekl a políbil mě. „Běž. Kup si něco hezky pankáčskýho.“

„Počkej, pojď sem.“ Nenechala jsem ho odtáhnout se a políbila ho ještě jednou. „Ty půjdeš v obleku, že?“ zeptala jsem se jízlivě.

„Dobře, tak sežeň něco i mně. Ale zas to nepřeháněj, jo?“ přimhouřil oči. Slíbila jsem mu to a odcházela s lepší náladou.

Trika jsem mu koupila dvě. Jedno naprosto úchylné, černé s koženými záplatami, masivním zipem na rameni a ocvočkovaným dolním lemem. Druhé bylo neškodné, tmavě modré s obrázkem obalů od cédéček narovnaných na sebe. Místo kapel na nich byly napsány obskurní druhy hudby jako instrumental hip hop a skate folk. Měla jsem v plánu mu s vážnou tváří dát to první a po záchvatu hysterie, který nejspíš přijde, ukázat to druhé.

Překvapil. Netušila jsem, jestli mě nechtěl urazit, chtěl mi udělat radost nebo mou fintu prohlédl, ale navlékl si na sebe to černé a se spokojeným výrazem se prohlížel v zrcadle.

„Jak vypadám?“ otočil se na mě.

„Jako úchyl,“ povzdechla jsem si a zpod polštáře vylovila to druhé. „Takhle mi zkazit radost!“

Vyžehlil si to sakra dobře. Večeře od Theresy byla výborná, víno ještě lepší, ale zbytku večera a částečně i noci se to nevyrovnalo. Když jsem utahaná jako kotě usínala, místo přání dobré noci jsem oznámila, že mu asi budu kupovat oblečení pravidelně.

Ráno mě dovezl k rodičům. Celou cestu jsem nadšeně brebentila o tom, jak odpoledne odjedu domů a uvařím sama večeři. Jak jsem zvědavá, co Theresa řekne na ty tagliatelle. A jak moc se těším na Firefly. Ne proto, že bych tu kapelu nějak zvlášť milovala; bylo to tím, že jsme měli na dnešní večer úplně normální plán jako úplně normální pár. Půjdeme na koncert a v davu lidí budeme jen on, já a muzika, nic dalšího.

„Asi bych měla zmlknout, co?“ došlo mi v půlce cesty. Připadala jsem si nabitá energií, možná jsem si to kafe ráno udělala moc silné.

„To je v pořádku, jen pokračuj,“ usmál se Michael.

„Chce se ti tam, že jo?“ Najednou mi došlo, že jsem se ho ani nezeptala, jestli třeba nemá jiné plány. V hospodě s bratrem jsem ho tak nějak postavila před hotovou věc.

„Určitě,“ přikývl. „Firefly!“ napodobil moje jásání a několikrát pohodil hlavou, jakoby do rytmu hudby.

„No dobře,“ uklidnila jsem se. „Příští koncert vybereš ty, jo?“

„Jsi na mě moc hodná, to si nezasloužím,“ zašklebil se na mě.

V garáži se mnou šel jako vždycky až k výtahu.

„Ne abys přišel pozdě!“ hrozila jsem. „Kdyby se tě někdo pokusil zdržet v práci, tak se nenech. Uteč oknem nebo tvrď, že hoří, a nech evakuovat budovu.“ Naschvál jsem přeháněla, ale pravdou bylo, že jsem měla strach, aby ho táta nebo Robert nepotřebovali a já nezůstala trčet doma.

„Evakuovat budovu?“ divil se. „Kam na to chodíš?“ Pokrčila jsem rameny a usmála se. Zvedla jsem k němu obličej, aby mi dal pusu. Místo obligátního polibku na rozloučenou si mě k sobě přitáhl a za chvíli jsem měla pocit, že mě začne svlékat. Nakonec se ode mě udýchaně odtrhl a úplně omámenou mě postrčil do výtahu. Než se zavřely dveře, zvedla jsem ruku a mávla na něj, ale jen mě s téměř neznatelným úsměvem pozoroval.

„Jsi nějaká rozčepýřená,“ usmála se Theresa, když jsem s přihlouplým výrazem vplula do kuchyně. Zastrčila jsem si za uši uvolněné prameny vlasů a mlčela. Přišla ke mně a poplácala mě po zádech:

„Jo jo, děvče. Mám radost.“

Taky jsem ji měla. A ještě větší o chvíli později, když mě pochválila za těstoviny.

„Neříkáš to jen proto, že mě máš ráda, že ne?“

„Právě proto, že tě mám ráda, bych ti s klidným srdcem řekla, kdybys vyrobila nějakej paskvil,“ poučila mě. Pak mi pokynula: „Pojď se podívat, jak se špikuje maso.“

Navečer jsem si připadala jako správná žena v domácnosti. Pobíhala jsem po kuchyni jen v tričku a kalhotkách, protože jsem nepochopila systém vytápění a klimatizace a radši jsem na krabičku v chodbě nesahala, abych ještě víc nepřitopila. Na plotně se mi vařily brambory, v troubě se peklo maso a já s vydatnou pomocí bílého vína, které jsem koupila cestou domů, krájela zeleninu do salátu. Z věže mi hráli Firefly, abych se dostala do správné nálady, a kdyby někdo mohl vidět mé taneční kreace, určitě by se náramně bavil.

V sedm bylo maso upečené, brambory uvařené, rozšťouchané a smíchané s jarní cibulkou, salát připravený a víno skoro vypité. Michael nikde. Počtvrté jsem si už cédéčko nepustila, místo toho jsem zapla televizi a nervózně pohupovala nohou.

Jako bych to přivolala! Kdybych se tak netrápila kvůli tomu, že přijde pozdě, určitě by tu už dávno byl. Zákon schválnosti.

V půl osmé jsem mu napsala esemesku, ve které jsem ho informovala, že má smůlu a najíst dostane až po koncertě. A že jestli do tří minut nepřijde, měl by s sebou mít kytku a tvářit se kajícně. Doručenka mi nedorazila. Zaraženě jsem vytočila jeho číslo a spadla do hlasové schránky.

„Kde jsi?“ zakňučela jsem, když se ozvalo pípnutí. „Jestli to nestihneme, tak si mě fakt nepřej!“

Ve tři čtvrtě na osm jsem byla oblečená a víceméně namalovaná. Jeho oblečení leželo připravené na posteli, aby ze sebe mohl jen shodil oblek a natáhnout si ho.

Pak se ozvalo zaťukání na dveře. Vydechla jsem úlevou a rozběhla se ke vchodu.

„Já tě zastřelím, ty sklerózo!“ mumlala jsem si pro sebe, protože jsem věděla, že kdybych to řekla nahlas, zase bych si vyslechla, že to není vtipný. Otevřela jsem, připravená na to, ho seřvat a zároveň obejmout, ale za dveřmi stál Robert.

„Do háje!“ zaklela jsem. A než stihl položit otázku, která ho trápila pokaždé, když se se mnou potkal v tomhle bytě, rovnou jsem mu s kyselým úsměvem odpověděla: „Já tu bydlím.“

„Jo,“ řekl zaraženě.

„Kdes nechal Michaela?“ zeptala jsem se, zatímco jsem ustoupila ode dveří, aby mohl jít dál. „Má vybitej telefon a už teď skoro nestíháme! Tvůj bratr mě vážně štve!“

Zavřel za sebou dveře a neodpovídal.

„Co potřebuješ? Nabídla bych ti kafe, ale jakmile dorazí, musíme běžet, promiň.“ Když ani teď nic neřekl, konečně jsem zmlkla. Najednou mi došlo, že se chová divně, a dostala jsem jakýsi nelogický a neodůvodněný strach. Podíval se na mě a jeho výraz mi nahnal husí kůži. Tohle nebyl Hyde, takovýhle pohled jsem u něj ještě neviděla. Vykročil proti mně a já před ním automaticky začala couvat do obýváku.

„Co se děje?“ zaskřehotala jsem. Hlavou mi blesklo, že jsem možná něco podělala a on se mě teď bude chtít zbavit.

„Posaď se,“ kývl ke gauči a hlas mu zněl cize. Poslechla jsem ho, ale nervózně jsem zamumlala, že Michael přijde každou chvilku. Hořce se zasmál a pak si typickým gestem prohrábl vlasy.

„Paige,“ řekl pak a já si všimla, že se mu chvějí rty. „Michael měl nehodu.“

„Už zase?“ hlesla jsem nevěřícně. „Není znovu mimo, že ne? Vrátilo se to?“ Nedovedla jsem si představit, že bych vedle sebe najednou měla zase Mikeeho. Nemohlo se to vrátit, byla to psychická obrana. Neměl důvod se zase stát dítětem, ne? Ne, jistěže ne. Určitě někde spadl, padal přece pořád, a teď má sádru na ruce a bude mít radost, že nebude muset nic dělat a já kolem něj budu běhat.

„Ne. Nevrátilo se to,“ potvrdil mi Robert. Chabě jsem se usmála.

„Tak co se stalo? Kde je?“

Nevěděla jsem, kdy mi to došlo. Ale už jsem viděla dost truchlících lidí, takže jsem si byla jistá, ještě než to vyslovil. Chlap jako on se nezačne třást, když si jeho brácha zlomí ruku.

„On umřel,“ vyhrkl a rozklepala se mu brada. Zašklebil se a zatřepal hlavou, jako by se chtěl vzpamatovat.

„Ne,“ vyhrkla jsem. „Ne,“ zopakovala jsem pak rozhodně. „Blbost.“ Zamračil se na mě a nacpal si ruce do kapes. Mlčel, a to bylo mnohem horší, než kdyby něco vysvětloval.

„Ne!“ řekla jsem zlostně. „Ne! To je nesmysl!“ Jen zavrtěl hlavou.

Najednou jsem dostala hrozný vztek. Jedním pohybem jsem vyskočila z pohovky a oběma rukama do něj vrazila.

„Cos mu udělal?!“ zaječela jsem na něj. „Co jste mu udělali?“

„Nic, Paige,“ vydechl a nechal mě, abych ho praštila do ramene.

„Nic? Tak kde je? Co se mu stalo?“ Ty jejich tajnosti, něco s auty, to, jak se poslední dobou scházeli čím dál častěji a Robert se pořád choval nepříjemně! Věděla jsem, že se něco děje! Měla jsem se zeptat! Proč jsem věřila, že teď bude klid? „Co mu udělali?“ ječela jsem. Když jsem ho chtěla znovu praštit, chytil mi ruce a donutil mě sednout si.

„Měl bouračku. V autě. Nikdo…“ Popotáhl a já si uvědomila, že má doopravdy v očích slzy. Začala jsem mít pocit, že se dusím. Dýchala jsem rychleji, ale přitom jsem nedokázala dostat do plic dost vzduchu. Každé jeho slovo jsem vnímala ostře, ale zároveň jsem si připadala tak nějak mimo, jako kdyby ho za mě poslouchal někdo jiný a já to celé sledovala odjinud.

„Nikdo mu nic neudělal. Byla to nehoda.“

„Ne,“ zopakovala jsem hluše mezi jednotlivými nádechy. „Bude v pohodě.“

„Do háje, nebude!“ zařval na mě Robert a já nadskočila. „Sejmul ho kamion! Najel přímo na stranu řidiče! Nebude v pohodě, Paige!“

Nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem… Sípala jsem a lapala po dechu. Robert se probral a odešel do kuchyně. Slyšela jsem, že otvírá skříňky, ale nebyla jsem schopná pohnout hlavou, jen jsem se zuřivě soustředila na to, abych přes všechnu tu zlobu, která mě dusila a tlačila, dokázala provést aspoň jeden normální nádech.

A pak jsem měla před ústy papírový pytlík, Robertův hlas mi říkal, že mám pořádně dýchat, a před očima jsem měla Michaela, jak mě tím samým způsobem uklidňuje ve srubu.

A všechno to povolilo. Najednou jsem seděla na zemi a vydávala ze sebe nelidské zvuky. Řvala jsem a brečela nahlas a měla jsem pocit, že mě to rozdrtí. Robert mě objímal, mačkal, tiskl k sobě a cítila jsem, že se otřásá vzlyky. Zvonil mu telefon, pak mně, ale nikdo z nás nedokázal udělat jakýkoliv pohyb. A vždycky, když jsem si myslela, že už jsem schopná se narovnat a něco, cokoliv, udělat, mě ten žal znovu zavalil.

Byl pryč.

Michael byl pryč.

„Potřebuju ho vidět,“ dostala jsem ze sebe po hrozně dlouhé době.

„Ne,“ řekl Robert. Konečně jsme se dokázali od sebe odtáhnout. Pomohl mi zpátky na gauč a donesl roli kuchyňských papírových utěrek.

„Potřebuju ho vidět,“ zopakovala jsem a tvář se mi zase zmačkala do nešťastné grimasy.

„Ne,“ odsekl Robert. „Ty ho neuvidíš!“

„Jdi do hajzlu!“ zakřičela jsem na něj.

„Ne, ty jdi do hajzlu! Já tam byl! Já ho musel identifikovat! Říkám ti, že ty ho neuvidíš!“

Zůstala jsem na něj civět s otevřenou pusou, bez vzlyků, jen slzy se mi po tvářích valily pořád dál.

„Jo,“ přikývl. Zasténala jsem a znovu se hystericky rozbrečela. Do toho pořád zvonily telefony a z televize se linul smích a v Blackhillu hráli Firefly.

Nedovedla jsem si představit, že se někdy dokážu zvednout. Pohnout. Nadechnout, aniž by to bolelo.

Nakonec se Robert vzpamatoval a začal hovory příjmat. Slyšela jsem, jak domlouvá s Johnnym, aby někoho přivezl, slyšela jsem, jak mluví s otcem a zní téměř klidně. Pak několika lidem jen pár slovy potvrdil, že ano. Že to bylo Michaelovo auto. A děkoval. Zněl tak zatraceně klidně a smířeně, že jsem měla chuť ho praštit. Ale nedokázala jsem se pohnout.

Pak přijel Johnny a přivezl s sebou Sue. Když jsem se ztratila v jeho veliké náruči, zastihla mě další vlna pláče. Sue mě donutila vypít nějakou tekutinu, až v půlce sklenice mi došlo, že je to čistá vodka.

„Hodláš ji opít?“ zeptal se Robert chraptivě.

„Jo,“ odsekla mu. Bylo mi to jedno. Chtěla jsem jen na chvíli nemuset myslet. Jen usnout. Jenže představa probuzení mě děsila.

Pak Johnny odvezl Roberta k nim domů. Bylo mi ho líto. Nedovedla jsem si představit, co se tam teď děje. Sue mě pořád hladila a ptala se, co může udělat, ale já nebyla schopná mluvit. Nakonec jsme se jen objímaly a ona mlela hromadu nesouvislých hloupostí, dokud se Johnny nevrátil a neodvezl nás k nim domů.

V rukách jsem žmoulala to tričko, které si měl vzít na sebe, a nevěděla jsem, co budu dělat.

36. kapitola

Vzbudila jsem se v cizím pokoji, ale než jsem si stihla uvědomit, že nevím, kde přesně jsem, věděla jsem, že Mike už není. Přestože jsem měla těžká a opuchlá víčka a oči mě pálily, prakticky okamžitě jsem začala znovu slzet.

Proboha, jak se to stalo? Proč se to stalo? Proč nám? Byla to jen taková chvilka! Nebyli jsme spolu ani měsíc, ale stejně jsem věděla, že z tohohle se jen tak nevyhrabu. Tohle bylo tisíce mil daleko od truchlení za pacienta. Tohle mě trhalo na kusy.

Suzie slyšela, že jsem vzhůru; huhňavé kvílení jsem dusila pod polštářem marně.

„Co chceš jíst, zlato?“ Sedla si ke mně na postel a hladila mě po vlasech. Dokázala jsem se převalit na druhý bok a podívat se na ni.

„Nic,“ řekla jsem, ale neznělo to jako lidský hlas, prostě jsem jen skřípala.

„Musíš jíst,“ přesvědčovala mě. „Nebo aspoň pít. Měla jsi jen tu vodku.“

„Tu bych si dala,“ došlo mi. Sue se zamračila:

„Zapomeň na to. Nepomůže ti to.“

„Tak proč jsi ji do mě včera lila?“

„Včera pomohla.“

Neměla jsem ten pocit. Pamatovala jsem si toho mnohem víc, než jsem potřebovala. Vzpomínky na brečícího Roberta mi znovu způsobily svírání v hrdle a tlak na hrudi. Nevěřila jsem, že to někdy bude lepší.

„Co budu dělat?“ zamumlala jsem nešťastně. Sue mě objala, v očích měla slzy.

„Budeš dělat všechno pro to, aby z tebe měl Mike radost,“ šeptala mi. Nechtěla jsem, aby ze mě měl radost. Byla bych mnohem radši, kdyby na mě měl vztek, zlobil se, křičel, ale byl tady. Naživu.

„Začneš jídlem, ano?“ Prstem mi shrnula vlasy za ucho a ten pohyb mi připomněl, jak jsem si takhle zastrčila prameny vlasů včera po tom polibku u výtahu. Ani jsem mu neřekla ahoj. Nebo že ho miluju. Kdybych to mohla vrátit zpátky, nikam bych ho nepustila. Nebo bych jela s ním.

„Uvařila jsem silný vývar, ten ti bude chutnat,“ pokračovala dál Sue. „A pak se opláchneš. Přijede Debbie. Neměla bych někomu zavolat? Tvé mamince? Kamarádce?“

Zavrtěla jsem hlavou. Máma byla poslední člověk, se kterým bych chtěla sdílet svůj žal. Věděla jsem, že by jí chvíli bylo Michaela líto, ale pak by mi řekla, že jsme spolu byli jen chvíli a ať nepřeháním. Malou částí svého paralyzovaného vědomí jsem si uvědomovala, že by měla pravdu. Mnohem větší část mé hlavy ale pořád křičela, že Michael byl jiný. Že to všechno s ním bylo jiné. Že jsem si dovedla představit, že s ním strávím zbytek života. Byla jsem si tím jistá.

Potřebovala jsem Rhondu, ale ta nemohla nechat malou ve škole bez dozoru, nemohla ji hodit na krk kolegovi na celý den. A kdybych jí zavolala a řekla, co se stalo, jen bych ji tím rozhodila. Byla jsem tam, kde jsem měla být.

Zvládla jsem si dojít na záchod. Dokázala jsem se napít. Za Sueina dohledu jsem do sebe dostala pár lžic polévky, aniž bych byla schopná říct, jak chutnala. Pak jsem ji nechala, aby mě učesala.

Byla jsem prázdná. Absolutně prázdná. Od toho dlouhého pláče jsem měla dokonce namožené hrudní a břišní svaly, což by mě za jiných okolností překvapilo. Teď jsem si to uvědomila – a prostě to nechala zase být.

O něco později se ozval zvonek a do domu vtrhla Johnnyho matka. Neřekla nic, jen si přitáhla mou hlavu na prsa a téměř neznatelně se se mnou pohupovala ze strany na stranu. Na chvíli jsem se cítila téměř klidně. Jenže pak konečně promluvila:

„Udělala jsi z Michaela nejšťastnějšího mužskýho pod sluncem, holčičko. Neumřel sám.“

Na zlomek sekundy jsem si myslela, že ji praštím. A pak se mi zase vynořily některé záblesky – jeho unavená tvář těsně před usnutím; to, jak dělal, že neví, že ho pozoruju ráno při holení a užívám si pohledu na jeho nahé tělo; oči, kterýma se smál a do kterých jsem vydržela mlčky zírat dlouhé minuty, prostě jen tak.

Další záchvat žalu. Pomohly mi zpátky do postele, přestože jsem se bránila a tvrdila, že nechci. Že neusnu.

Vzbudila jsem se a venku se začínalo stmívat.

Možná bych mohla zbytek života jednoduše prospat. Nebo aspoň pár měsíců, týdnů. Netušila jsem, kdy budu schopná normálně fungovat.

Dveře do chodby byly pootevřené, asi aby mě slyšely, kdybych něco chtěla. Jejich starost mě ještě víc rozesmutnila. Jsou to úplně cizí ženské, a přitom mi právě teď zachraňují zdravý rozum. Pak jsem zaslechla zvonění telefonu. Sue volajícího oslovila miláčku, takže jsem věděla, že volá Johnny. Řekla mu, že pořád spím, a ptala se, jak to zvládá on. Pochopila jsem, že myslela Roberta. Za celou dobu jsem si na něj nevzpomněla. Teď mi znovu, už po milionté, vyhrkly do očí slzy. Tentokrát za něj.

Vstala jsem a zjistila, že někdo přivezl z bytu tašku s věcmi. Neměla jsem ponětí, kdo tam byl a co mi sbalil, ale na vrchu položený notebook mě praštil do očí. Sedla jsem si s ním zpátky na postel, a když naběhl, zadala jsem do adresového řádku adresu svého oblíbeného zpravodajského portálu.

Třásla jsem se, když jsem klikala na odkaz Černá kronika. Nevěděla jsem, proč to dělám. Proč to hledám. Doufala jsem, že nic nenajdu, a zároveň jsem potřebovala vědět, že se to vážně stalo.

O půl minuty později jsem s bušícím srdcem dvojklikem zvětšila fotku. Auto už bylo odtažené na stranu k chodníku. Dveře, nebo možná jen jejich část, byly odstřižené a ležely pohozené u zadní nápravy. To velké černé auto, ve kterém jsem na Michaela skoro nedosáhla, když jsem seděla vedle něj na sedadle spolujezdce, bylo zmačkané jako papírová hračka. Splasklý airbag zplihle visel z torza volantu. Masochisticky jsem otevírala další a další fotky, záběry z různých stran, a věděla jsem, že kdybych zahlédla něco, cokoliv, umřela bych. Nebylo vidět nic. Přes sedadlo řidiče, nebo spíš to, co z něj po zmačkání zbylo, už byly natažené igelity, které splývaly s lakem auta. Bylo to jen sedadlo. Nechtěli, aby byla vidět krev.

Řidič kamionu nadýchal necelé promile. Prý si nevšiml semaforu.

Napadlo mě, že se Robert určitě postará o to, aby trpěl. A vůbec jsem se nad tou myšlenkou nepozastavila. Nevyděsila se jí.

„Jsi vzhůru?“ nakoukla do dveří Sue. „Ježiši, Paige, co to děláš? Dej mi to, tohle nesmíš!“

„Myslíš, že to věděl?“ zeptala jsem se dutě. Neodpověděla hned. Až po chvíli rezignovaně hlesla:

„Ne. Prý si to neměl šanci uvědomit.“

Jel za mnou a možná se těšil na večer. Přikývla jsem.

Robert mi zavolal ve čtvrtek odpoledne. V klepající se ruce jsem držela telefon s jeho jménem na displeji a nevěděla, co mám dělat. Vyděšeně jsem se podívala na Deb.

„Copak se děje?“ nechápala.

„Robert,“ zamumlala jsem. Smutně se usmála:

„Neboj se. Jen mu to vem.“ Nadechla jsem se a poslechla ji.

„Ahoj.“

Naposledy jsem s ním po telefonu mluvila v Havenu. Zajímal se, proč se neptám, kdy se dostaneme zpátky.

„Ahoj,“ zopakoval po mně. Zněl opatrně. Odkašlal si. „Jen jsem ti chtěl říct, že byt máš normálně k dispozici.“

„Hm,“ zahuhlala jsem. Nedovedla jsem si představit, že se tam vrátím. A neměla jsem dost odvahy, abych mu to řekla.

„Ale nemusíš tam, jestli nechceš.“ Věděl, jak mi je. Sue to musela říct Johnnymu a ten jemu. „Můžu zařídit, aby ti přivezli věci.“

„Děkuju.“ Už zase jsem měla slzy v očích; člověk by řekl, že touhle dobou už nebudu mít co brečet.

„Kdyby sis chtěla něco nechat, klidně můžeš.“ Něco po Michaelovi. Jediné, co jsem měla, bylo triko, které nikdy neměl na sobě, a jednu fotku v mobilu. Vypadal na ní příšerně.

Sráneška!

„Ježiši,“ zakňourala jsem bezmocně a vzlykla. „Promiň.“

„To je… To počká,“ snažil se mě uklidnit. Ze všech sil jsem se pokoušela dát dohromady, nechtěla jsem mu brečet do telefonu.

„Pohřeb bude v sobotu,“ vyhrkl najednou. Okamžitě jsem zmlkla. Na pohřeb jsem doteď nemyslela, ani jednou. Vůbec mě nenapadlo to řešit.

„Bože můj, pohřeb,“ zopakovala jsem vyděšeně. „To mě… Já jsem…“

„Vyzvednu tě. Pojedeš se mnou,“ oznámil mi. Vehementně jsem vrtěla hlavou.

„Ne, to nejde. Já tam… Nemůžu se tam… Ježiši, Roberte, ona mě zabije!“ Představa osobního setkání s Kobrou mě vyděsila tak, že Debbie vstala a dostrkala mě k židli, abych se nesložila na zem.

„Budu tam s tebou,“ řekl důrazně.

„Já to nezvládnu,“ přiznala jsem a v ruce studené strachem jsem málem neudržela mobil.

„Zatraceně!“ zabručel. Panickou hrůzu vystřídal stud. Dvakrát jsem se zhluboka nadechla a vydechla a zavřela jsem oči. Nemůžu tam nejít. Musím tam být. Nemůžu ho tam nechat.

„Omlouvám se.“ Zněla jsem už docela normálně.

„Ne,“ zarazil mě. „Paige, tohle je vážně na nic.“ Dokázala jsem se uchechtnout.

„Jo. Promiň. Budu v pohodě. Budu… Můžeš…“ Další nádech a výdech. „Pojedu s tebou.“

„Děkuju,“ řekl a rozloučil se. Bylo mi jedno, že nevím, kdy v sobotu. A v kolik mě vyzvedne. Kolem sebe jsem měla dost lidí, kteří to nějak zařídí.

Dokázala jsem se Sue dojet do H&M a koupit si obyčejné černé šaty. Věděla jsem, že už si je na sebe nikdy nevezmu. Chtěla jsem poprosit Johnnyho, aby mi dovezl z bytu ten kabát, ale představa, že oblečení, které se Mikeovi tak líbilo a které mi koupil, si vezmu na jeho pohřeb, mě rozplakala znovu. Sue mi půjčila svůj. Byl mi velký v ramenou, ale bylo mi to jedno.

„Neboj se. Budeme tam s tebou. Nejradši bych byla, kdybyste oba jeli s námi, ale asi je to takhle lepší,“ uklidňovala mě potom, když jsme čekali, až se objeví Robertovo auto. Johnny si nervózně popotahoval kravatu a občas potichu zaklel. Nemluvila jsem. Nedokázala jsem to. Čekalo mě něco strašného.

Potom už to bude definitivní. Doteď to pořád ještě mohl být nějaký omyl. Mohlo se mi to zdát. Pořád jsem si někde v koutku duše schovávala víru v to, že Michael prostě přijde. Jenže pohřeb to všechno zničí. Rakev, panebože, bude tam rakev a v ní bude Mike!

Zavrávorala jsem a Johnny mě hned zachytil.

„Dobrý?“ zeptal se starostlivě. Přikývla jsem, přestože bych nejradši udělala opak.

A pak přijel Robert. Vystoupil a vypadal, jako by šel do práce. V tom černém obleku se zdálo, že se nic nestalo. Jenže přišel ke dveřím, my se vydali za ním ven a já viděla, že je pobledlý a unavený. Měla jsem chuť se k němu vrhnout a obejmout ho, nechat se obejmout, ale dokázala jsem se jen chabě usmát. A zase ty slzy.

Položil mi ruku na záda a vedl mě k autu. Mlčel a ani já nevěděla, co říct.

Nevšimla jsem si, kde přesně jsme se zařadili do smuteční kolony. Uvědomila jsem si to, až když jsme projeli branou hřbitova. Cítila jsem, že na mě jde další záchvat paniky. Rychle jsem polykala, protože žaludek jsem cítila až v krku, a bála jsem se, že budu muset říct, ať zastaví, a vyzvracím i to málo, co jsem měla k snídani. Robert mě neobratně poplácal po rameni a zabručel, ať jsem v klidu. Překvapivě to zabralo.

Pomohl mi vystoupit a nabídl mi rámě. Byla jsem mu vděčná – nohy se mi klepaly a měla jsem zúžené zorné pole. V duchu jsem si opakovala, že nesmím omdlít. Že to musím zvládnout. Míjeli jsme náhrobky a já se snažila dělat, že je nevidím. Že jsme na procházce někde venku, prostě proto, že zrovna neprší. Shluk postav v černém, ke kterému jsme mířili, jsem ale nedokázala přehlédnout. Neuvědomila jsem si, že Robertovi křečovitě svírám nadloktí, dokud mi druhou rukou jemně neodtáhl prsty.

A najednou jsem stála před rakví. Uvnitř byl Mike? Byla obrovská, temně hnědá a naleštěná. Zasypaná kyticemi a věnci. Sykavě jsem se nadechla – nenapadlo mě řešit nějakou kytku! Robert si všiml mého vytřeštěného výrazu a znovu mě poplácal po ruce. Myslí, že nedokážu snést pohled na rakev, napadlo mě, ale pak jsem si uvědomila, že na jedné z těch velkých kytic vidím stuhu se svým jménem. Znovu jsem mu zaryla prsty do ruky. Kdo to udělal?

Udělal krok stranou a donutil mě ho následovat. Otočili jsme se zády k rakvi a já zjistila, že se dívám na krk pana Bavetty. Zvedla jsem k němu hlavu, a když jsem viděla jeho obličej, došlo mi, jak jsou si všichni tři podobní.

Jak si byli podobní.

Roztřásla se mi brada.

„Paige,“ řekl prostě a objal mě. Chtěla jsem říct, že je mi to líto, ale vyšel ze mě jen jakýsi zvuk. Pustil mě a usmál se.

„Odveď ji odsud,“ uslyšela jsem. Na jedné z židlí hned před námi seděla Kobra. V černém kostýmku a klobouku s širokou krempou a náznakem závoje přes oči vypadala ledově dokonale. Měla jsem pocit, že samou úzkostí začnu zvracet.

„Bude sedět vedle mě,“ rozhodl Robert a vedl mě ke krajní židli.

„Nebude tu s námi. Nemá tu co dělat.“ Zněla pořád klidně, ale všimla jsem si, že ruce v černých rukavicích má sevřené v pěst.

„Bude sedět vedle mě,“ opakoval hluše Robert. Otevřela jsem pusu a chtěla promluvit, ale napoprvé se mi to nepovedlo. Až když paní Bavettová zvedla hlavu a podívala se na mě s takovou nenávistí, že jsem bezděky zalapala po dechu, vyhrkla jsem:

„Půjdu dozadu.“

„Táhni,“ zasyčela. „Všechno je to tvoje vina!“

Nevnímala jsem, co jí Robert odpověděl, nedovedla jsem rozlišit jednotlivá slova. V hlavě mi dunělo její obvinění. Je to všechno moje chyba. Jel za mnou, na koncert, který jsem si vymyslela já. Kdybych ho nenutila, aby spěchal, kdybych ho nechala, ať si dodělá, co potřebuje, kdyby se stavil u Theresy pro jídlo, kdybych mu během dne zavolala a o tři minuty ho zdržela jedním pitomým hovorem, o pár vteřin esemeskou…

„Neposlouchej ji.“ Robert mě postrčil před sebe a hned mě od něj převzaly jiné silné ruce. Henry mě přidržoval a muž, ve kterém jsem až za chvíli poznala pana Russoa, odkudsi vykouzlil další židli, kterou postavil vedle té Theresiny.

Plakala. A já taky. A když začalo drobně mrholit a všichni ti velcí chlapi v černém rozevřeli deštníky, bubnování kapek přehlušilo slova kněze.

Nechala jsem se odvézt k sobě do bytu. Jen jsem si u Johnnyho a Suzie vyzvedla svoje věci. Chtěla jsem zajet i do Mikeova bytu a vzít si tam něco, cokoliv, co bych měla po něm, ale ještě jsem to nedovedla. Robert mi řekl, že byt je teď jeho. Oba už kdysi sepsali závěti, že v případě úmrtí přejde majetek na toho druhého. Nechá ten byt tak, jak je, dokud neřeknu, že ho nechci.

Nechápala jsem, jak si mohl myslet, že tam budu bydlet.

Nevěděla jsem, co budu dělat.

Měla jsem úspory na pár měsíců bez práce, ale vidina poflakování byla v háji. Neměla jsem Michaela, aby mě rozmazloval a živil.

Nemohla jsem za Theresou. Neměla jsem tam co dělat, už jsem tam nepatřila. Kdyby mě uviděla Kobra, nejspíš by mě roztrhala holýma rukama.

Stála jsem ve dveřích svého starého bytu a dívala se na zeď s dírami, kde byly přivrtané police. I tady mi ho všechno připomínalo, přestože tu se mnou nikdy nebyl. Povzdechla jsem si.

„Kdybys něco potřebovala, cokoliv, zavolej mi,“ ozval se za mnou Robert. Kývla jsem. „Myslím to vážně. Kdykoliv.“

„To je dobrý,“ šeptla jsem. A ušklíbla se: „Teď už ode mě budeš mít pokoj.“

„Nesmysl,“ odsekl okamžitě. „Jsi pořád v rodině.“

„Jo, jasně,“ řekla jsem nesoustředěně. Došlo mi, že teď už jsem zase sama. Na všechno. Naši ani brácha nevědí, co se stalo. Nevolali mi a já jim to taky nedala vědět. Rhonda nic neví. Jsem sama.

„Myslím to vážně.“ Najednou zněl jeho hlas jinak. Otočila jsem se na něj.

„Cože?“ zamračila jsem se.

„Tohle už je napořád, Paige. Pořád tu bude někdo, kdo na tebe bude dávat pozor. Patříš k Michaelovi a všichni to vědí.“

Nebyla jsem si jistá, co mi říká. Zavrtěla jsem nechápavě hlavou a krčila čelo, jak jsem se snažila jeho slova pochopit. Mávl rukou:

„To je jedno, dneska je toho na nás už moc. Ozvu se ti. Pošlu ti sem někoho s nákupem. A ty volej, kdyby se něco dělo. Slibuješ?“

Slíbila jsem mu to.

Až večer, když jsem dlouho brečela ve sprše a pak celá unavená ležela a zírala do stropu, mi konečně došlo, co říkal.

Pořád si hlídáme i vysloužilé členy. Dáváme na ně pozor. Dáváme si na ně pozor.

Patřila jsem k nim.

37. kapitola

Dny mi splývaly. Vzbudila jsem se, umyla, nasnídala. Seděla. Dívala se skrz televizi. Spala. Hodně jsem spala.

Nebrečela.

A každý den se ozvalo zaťukání na dveře, a když jsem otevřela, byl tam Johnny nebo Suzie, chlápek, co se jmenoval Angelo a byl ze mě hrozně nervózní, Henry, který pořád skoro nemluvil, ale díval se jinak. Donutili mě obléct se a jít ven, jít nakoupit, jít se projít. Dvakrát mě dovezli k Bavettovým a mně bylo jedno, jestli se tam potkám s Kobrou. Pozorovala jsem Theresu, jedla jsem, pila jsem.

Ale všechno to šlo mimo mě.

Celou tu dobu jsem přitom věděla, že tohle je průšvih, že se chovám naprosto nesmyslně, a jestli nepřestanu, nakonec mě nechají někam zavřít. Sama ze sebe jsem byla zoufalá – ale bylo mi to jedno.

A každý den se za mnou stavil Robert. Sedl si do mého neuklizeného bytu a řekl si o kafe, pak ho nechtěl pít, protože bylo hnusné, rozpustné. Snědl něco z toho, co mi ostatní přinesli, a plkal o naprostých hloupostech. Snažil se chovat nenuceně, ale když jsem se mu podívala do očí, uhýbal.

Jeden den jsem se podívala na datum v televizi a zjistila, že je konec listopadu. Naštvalo mě to. Zatracený Vánoce. Jak jsem byla v ráži, zavolala jsem Robertovi a řekla mu, že si nepřeju, aby mě pořád někdo otravoval a že nechci, aby za mnou denně chodil. Ať si všímá svého a nechá mě na pokoji.

Rozesmál se.

„Myslím to vážně!“ zaječela jsem na něj.

„Já vím,“ uklidňoval mě. Pořád se smál.

„Jsi magor,“ obvinila jsem ho a zavěsila.

Druhý den jsem šla poprvé sama ven. Zavolala jsem Rhondě a domluvila si s ní kafe o polední pauze. Obvinila mě z toho, že si jí vůbec nevšímám, ale hned se uchichtla, že kdyby měla doma někoho jako já, taky by nevylezla z postele. V poledne si pak nabrečela do oběda a mně se v jejím objetí konečně trochu ulevilo.

„Mám na něj vztek,“ přiznala jsem se. „Hroznej.“

„To je dobře,“ uklidnila mě. „To přejde.“

Věděla jsem to. V duchu jsem Michaela proklínala a dýchalo se mi líp.

Cestou zpátky jsem měla pocit, že jsem v metru zahlédla Henryho. Když jsem se na eskalátorech znovu otočila, nenašla jsem ho. Zaskočilo mě to – nejenže se vztekám na mrtvého přítele, ale ještě mi začíná regulérně hrabat. Konečně mi došlo, že se vážně musím vzpamatovat a začít se chovat normálně. Měla jsem před sebou jednu věc, která mi rozhodně měla pomoct s návratem do normálního života.

Mámu a tátu.

„Proč jsi nepřišla?“ nechápala a hladila mě po vlasech. Táta nám nalil, ale pak se zaraženě zeptal, jestli jsem náhodou nezačala pít. Zavrtěla jsem hlavou a až do večera seděla na gauči a sledovala s nimi sitkomy. Styděla jsem se, že jsem jim nezavolala. Nechápala jsem, proč jsem to neudělala. Proč jsem mámě křivdila a myslela si, že mě nedokáže podržet.

Začalo sněžit. Později než jindy. Seděla jsem na vnitřním parapetu a sledovala, jak si lidé venku užívají, koulují se a učí své děti dělat sněhové andělíčky. V protějším domě byla vánočně vyzdobená všechna okna a byla jsem si jistá, že i mí sousedi se snažili. Jedině já to bojkotovala a bylo mi to jedno. Pořád jsem měla zapnutou televizi, nesnesla jsem ticho. A nesnesla jsem hudbu, protože se mi vybavil křepčící a pobrukující si Michael u kuchyňské linky. Přistihla jsem se, že mu to vyprávím, jen v duchu, ale mluvím s ním.

Představila jsem si, jak by vypadalo, kdybych rozvěsila žárovky do oken u tebe. Vsadím se, že nikdo jiný by tam výzdobu neměl a madam Parkerovou by z toho trefilo. Je to hroznej kýč, viď?

Pomáhalo to. Vždycky mi vyhrkly slzy, ale už jsem nebrečela. Ne přes den.

Ozvalo se zabušení na dveře. Otráveně jsem si vzdychla a zvedla se. Došourala se k nim a odemkla, otevřela jen na řetěz. Na chodbě stáli Robert a Johnny. Zamračila jsem se.

„Co je?“

„Otevři,“ nařídil mi Robert.

„Proč? A ahoj, mimochodem.“ Johnny se slabě usmál, Robert pořád vypadal jako bubák.

„Paige, otevři.“ Nezněl moc trpělivě. Zavrtěla jsem hlavou a ušklíbla se. Fakt by mi bylo příjemnější, kdyby mi pořád nestál za zadkem.

Jen co jsem povolila řetěz, bez pozvání vešli dovnitř a zabouchli za sebou. Najednou mi můj byt přišel ještě menší než obvykle.

„Děje se něco?“ zeptala jsem se a založila si ruce na prsou. Robert přikývl:

„Potřebuju tě odsud dostat.“

„Co, prosím?“ vyhrkla jsem. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem dobře rozuměla. „Cože?“

„Kde máš cestovní tašku? Musíš si sbalit,“ řekl přísně a Johnny se rozhlédl po bytě a zamumlal, že se na to může vybodnout. „Nech toho,“ napomenul ho Robert.

„Proč balit?“ nechápala jsem. „Já nikam nejedu.“ Ne, rozhodně jsem neměla v plánu opustit tenhle byt. Nehodlala jsem se nechat přestěhovat někam jinam, kde by mě mohl mít pod dozorem pořád. V tu chvíli se mi rozsvítilo: „Hlídali jste mě? Poslal jsi za mnou Henryho? Nezdálo se mi to, viď?“

Netrpělivě mlaskl a snažil se znít klidně, když mi odpověděl:

„Ano, poslal jsem za tebou Henryho. Když jsi někam jela, dávali na tebe pozor.“

„Jdi do háje, Roberte!“ vztekala jsem se. „Já na vás nikomu nic neřeknu, nejsem pitomá! Nemusíš mě hlídat! Co čekáš? Že nakráčím na policejní stanici a začnu jim vyprávět, jak jsem se skamarádila s italskou mafií? To si o mně vážně myslíš, že jsem tak slabomyslná?“

„No vida,“ broukl Johnny pobaveně.

„Ty mě taky neštvi!“ zahrozila jsem na něj.

„Nic takovýho si o tobě nemyslím, proboha!“ Už zase si Robert prohraboval vlasy. „Nehlídali, abys něco neudělala. Hlídali tebe, aby se ti nic nestalo.“

„Já nejsem nesvéprávná!“ zavrčela jsem. „Umím chodit po městě sama! Dělala jsem to dlouho předtím, než jsem vás poznala, a dokážu to i teď. Dej mi pokoj, slyšíš? Zmiz, nech mě. Když se budu chtít ozvat, ozvu se!“ Popadla jsem ho za rukáv saka a chtěla ho odtáhnout ke dveřím. Chytil mi zápěstí a sklonil se.

„Sbal si věci, jedeš pryč.“ Byla jsem takhle malinká. Nemusel křičet a vyhrožovat, stačil jeden pohled, jeden výraz a naprosto klidný hlas.

„Proč?“ zeptala jsem se přiškrceně. Zavrtěl hlavou a uhnul pohledem.

„Trochu se to pokazilo,“ řekl nakonec.

„Jasně, trochu se to pokazilo,“ zopakoval Johnny ironicky. Robert se na něj otočil a asi se netvářil příjemně, protože jeho kolega omluvně zvedl ruce: „Už mlčím.“

„Já ale nikam nechci,“ hlesla jsem překvapeně. Neznělo to, jako že to myslím vážně. Robert mě pustil a smutně se usmál:

„Neboj se. Bude to v pohodě. Je to jen na pár dní.“

Zatmělo se mi před očima a vybuchla jsem:

„Jen pár dní? Jdi do hajzlu! Co se mi tady asi tak může stát, když mám pořád někoho za zadkem?“

„Přestaň ječet a konečně udělej, co po tobě chci!“ vyjel na mě. Johnny za ním důrazně přikyvoval.

„Ale co když –,“ začala jsem, pořád ještě rozzuřená. Přeřval mě:

„Poslouchej mě! Nenechám nikoho, aby ti něco udělal. Tak se začni balit a konečně jednou přestaň odmlouvat!“

Zmlkla jsem a poslechla.

Když v sedm večer zastavil náš taxík u letiště Newark, už mi zase bylo na zvracení.

„To nemyslíte vážně, že ne? Letět?“

„Pojď,“ vyzval mě netrpělivě Robert. Celou cestu se mračil na řidiče a bylo vidět, že mu tenhle typ přepravy nevyhovuje. Netušila jsem, proč jsme nejeli jejich autem.

„Mně je špatně,“ skuhrala jsem. Už od chvíle, kdy jsem si do tašky naházela pár věcí, jejichž složení nejspíš vůbec nedávalo smysl, jsem měla žaludek jako na vodě a pořád zápasila s pocitem, že omdlím.

„Bojíš se lítat?“ zeptal se Robert. Zavrtěla jsem hlavou. „Dobře,“ přikývl.

„Bojím se,“ přiznala jsem. Zastavil se před vchodem do haly a chytil mě za paže. Naklonil se ke mně tak blízko, že jsme se skoro dotýkali nosy.

„Přísahám, že to všechno bude dobrý. Věř mi.“

Zakňourala jsem, asi si to vyložil jako souhlas. Když jsme zamířili k přepážkám pro mezinárodní odlety, rozbušilo se mi srdce.

„Kam letíme?“ zasípala jsem. Johnny pokrčil rameny. V průběhu cesty jsem pochopila, že toho neví o moc víc než já. Všechno naplánoval Robert. „Nemám pas!“ vykřikla jsem najednou nadšeně a úlevně se rozesmála.

„Ticho,“ napomenul mě Robert a dál mě vedl k odbavení.

„Nikam nemůžu,“ bránila jsem se. Povzdechl si a z kapsy vytáhl pas.

„Ten není můj,“ řekla jsem rozhodně. Zastavil se a podal mi ho. Přísahala bych, že se smál očima. Otevřela jsem ho a překvapeně vyjekla, když jsem uviděla svou fotku. Znala jsem ji, byla to ta, kterou jsem měla na životopise. Ale životopis jsem k Bavettovým nenesla, nebo ano? Naposledy k Russoovým… Aha.

„Paige Turnerová?“ Nevěřícně jsem se na něj podívala. Johnny se plácl do čela a pak si dlaní přejel přes obličej.

„Tohle Suzie nemůžu říct. Zabila by mě.“

„A teď buď zticha, prosím.“ Robert zněl skoro mile, když mě před sebou strkal k odbavovací přepážce za Johnnym. Byla jsem si jistá, že to neprojde. Že to všem dojde. Že na mně poznají, že lžu, že zjistí, že nejsem Paige Turnerová. Že se najednou přiřítí zásahová jednotka a jeden z těch chlapů bude Kevin a udělá mu ohromnou radost, že měl pravdu. Právě když jsem začínala panikařit, Johnny mě pevně objal a dal mi pusu do vlasů.

„Neboj, ženo,“ zabručel. „Dám na tebe pozor.“

„On neletí?“ vyhrkla jsem.

„Ne. Nemůže někam jen tak odjet.“

Obrátila jsem se na Roberta a do očí mi znovu vyhrkly slzy. Usmíval se. Nedokázala jsem určit, jestli se víc děsím toho, že tu zůstává, nebo toho, že se najednou spokojeně směje. Se sevřeným hrdlem jsem nemohla promluvit ani slovo a nebýt Johnnyho, který mě držel, svalila bych se na zem. Nevěděla jsem, co to znamená. Strašně jsem se bála.

„Opatruj se,“ řekl Robert.

„Kam letíme?“ dostala jsem ze sebe. Jeho úsměv se rozšířil:

„Do Florencie.“ Vykulila jsem na něj oči. Florencie? Itálie?

„Zbláznil ses?“ zaúpěla jsem.

„Bude se ti tam líbit,“ ujistil mě. A pak se za nás postavili nějací dva kluci a já se musela natáhnout do strany, abych na něj viděla. Ale už mi neměl co říct. Johnny mě dovlekl k přepážce, vesele zahlaholil, že jeho manželka se bojí létat, proto se předem omlouvá za případné komplikace, a než jsem se nadála, mířili jsme k bráně.

Nikdo se nezarazil. Nikdo se na nás podezřívavě nepodíval.

Z překvapeného a hysterického transu jsem se probrala až v letadle. Vážně mě ten člověk donutil odletět do Evropy? A já se nebránila?

Co když…

„Johnny?“ hlesla jsem. Naklonil se ke mně a s povytaženým obočím přikývl. Musela jsem nejdřív polknout.. „Máš mě tam zabít?“ zašeptala jsem tak potichu, že jsem málem nerozuměla sama sobě. Johnny vytřeštil oči:

„Ne, panebože! Jsi normální?“ Viděl, jak jsem mimo, a dodal: „Jsi to jediný, co mu po bráchovi zbylo. Nikdy by ti neublížil.“

„Tak proč tam letíme?“ nechápala jsem. „Proč letíme pryč?“ Pokrčil rameny:

„Já tě tam mám jen doprovodit. Robert řekl, že tam jsou lidi, kteří se o tebe postarají, dokud se všechno neuklidní.“

„A ty je znáš?“

„Ani nevím, kam jedeme,“ zavrtěl hlavou. „Asi tě někdo sledoval, když kolem toho Rob dělá takový obstrukce. Bude to jako honba za pokladem, jen v dospělácký verzi,“ zahihňal se.

„Co to meleš?“ povzdechla jsem si.

„Hele,“ řekl, zněl nadšeně. Podal mi papírek, na kterém byl tří-a čtyřmístný kód. 110 a 0315.

„Moje narozeniny,“ zamumlala jsem.

„Jo?“ zeptal se se zájmem. „Kód zámku od skříňky na letišti. Nic víc nemám.“

„Ty vážně nevíš, kam jedeme,“ došlo mi. Zavrtěl hlavou a tvářil se spokojeně.

„Bude to sranda,“ usoudil.

„Asi se zhroutím,“ napadlo mě.

Během letu do Mnichova, kde jsme přestupovali, mi nesčetněkrát proběhlo hlavou, že jsem se zbláznila. Protichůdné emoce mě nutily chvíli se hystericky pochechtávat a chvíli mít na krajíčku; Johnny letuškám statečně tvrdil, že se vážně moc bojím, a pak potichu mumlal, že má Robert štěstí, že nás nechal letět první třídou.

Měl pravdu, bála jsem se. Ne letu, ale toho, co se bude dít, až přistaneme. Johnny mě odveze k cizím lidem a vrátí se zpátky a já tam budu sedět a čekat, až se mi Robert ozve, že můžu domů?

Měli jsme se sebrat a někam jim zmizet, lásko. Teď jsme mohli být někde inkognito, ty bys byl naživu a já bych neseděla v letadle. Nesnáším tě, víš?

Ve Florencii už jsem byla smířená a připravená na cokoliv. Vůbec mě netěšilo, že jsem v Itálii, že jsem se dostala tak daleko od domova.

„Dej mi telefon,“ natáhl Johnny ruku, když jsme z pásu sebrali moji tašku a já se chystala zapnout mobil, abych se podívala, jestli mi někdo nevolal nebo neposlal esemesku.

„Proč?“ zeptala jsem se obezřetně.

„Nemůžu ti ho nechat,“ přiznal. Hrklo ve mně:

„No to ne! Mám tam všechna čísla! A jedinou Michaelovu fotku!“

Povzdechl si a rezignovaně mávl rukou:

„Tak jen vyndej sim kartu. Asi dostaneš italskou.“

„Můžu Robertovi zavolat?“ napadlo mě. Johnny zavrtěl hlavou:

„On se ozve. Když to půjde. Dám mu tvoje číslo, až nějaký budeš mít.“

Došli jsme k úschovně zavazadel a po zběžném pohledu Johnny zamířil ke skříňkám hned na kraji. Ta s číslem sto deset byla první v horní řadě. Když na číselném zámku zadával měsíc a den mého narození, zatajila jsem dech. Netušila jsem, co bude uvnitř. Kus papíru, klíčky od auta, pár bankovek a nějaký přístroj, pravděpodobně navigace, mě docela zklamaly.

„To je všechno?“

„Čekalas transparent Vítej, Paige?“ uchechtl se Johnny. Jen jsem pokrčila rameny. Vlastně jsem čekala, že někdo hned na letišti přijde, nejspíš takový ten typ, jakých bylo kolem Bavettových vždycky dost, a řekne, že mě teď má na starosti a ať jdu laskavě s ním. Místo toho si Johnny na papírku přečetl, na které parkovací místo máme jít. Poslušně jsem šla za ním.

„Hele,“ řekla jsem tázavě. „Nepřijde ti, že to beru nějak moc v klidu?“ Překvapovalo mě to, už jsem se nevztekala, nezlobila, nedivila, nebála. Prostě jsem byla připravená akceptovat, co přijde.

„Jsi ideální ženská, Paige,“ usmál se na mě přes rameno a pak obdivně hvízdl.

„No tak,“ rozhodila jsem ruce při pohledu na náš dopravní prostředek. „To si vážně nemůžete jednou pořídit normální auto? Musí to být vždycky něco velkýho a černýho?“

„Tohle je z půjčovny,“ podotkl Johnny, jako by to nějak mohlo změnit mou nechuť k těmhle korábům. Viděla jsem na první pohled, že je to jiná značka než ta, se kterou jezdil Michael, ale stejně jsem se mračila. Johnny se uvnitř okamžitě zabydlel a do držáku dal navigaci. Nabíječka byla samozřejmě připravená v autě. S povzdechem jsem si svlékla bundu a dala ji na zadní sedadlo, pak jsem se posadila na místo spolujezdce.

„Předvolená trasa číslo jedna,“ mumlal si a prstem volil v menu. Já se snažila pohodlně usadit. Pod nohama mi něco překáželo.

„Co to, sakra…“ Sklonila jsem hlavu, abych viděla, co mám pod sedadlem. Malý hasicí přístroj. „Budeme hořet?“ zeptala jsem se. Už mi to ani nedokázalo zrychlit tep, byla jsem úplně laxní.

„Cože?“ zareagoval Johnny a podíval se, na co ukazuju. Pokrčil rameny: „To bude součást výbavy kvůli pojišťovně.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem a pohodlně se opřela. „Kam jedeme?“

„To úplně přesně nevím,“ řekl zamračeně. „Místo výchozího a cílovýho bodu tu jsou jen souřadnice a já netuším, jak to přepnout. To je přístroj na hovno, tohle.“

„No jistě. Proč mě to nepřekvapuje?“

„Honba za pokladem, no,“ zazubil se na mě a nastartoval. Vyjeli jsme z parkoviště a hned na první křižovatce nám před auto hodil myšku nějaký idiot v dodávce. Kdybych nebyla připoutaná, rozplácla bych se o palubní desku.

„Ty debile!“ zařval Johnny. Za námi se ozvalo netrpělivé zatroubení a dodávka před námi v klidu projela křižovatku na červenou. Udělalo se mi špatně.

„Jezdí se tu vůbec vpravo?“ napadlo mě.

„To není vtipný!“ zahučel Johnny a nervózně se rozhlédl, přestože na semaforu už byla zelená. „Málem jsem se podělal!“ Auta za námi znovu troubila a on zaklel a rozjel se. Než jsme se dostali na dálnici, třikrát nás někdo vytroubil a jednou auto před námi blikalo doleva, ale pak zahnulo doprava. Johnny měl orosené čelo.

„Italové!“ štěkl Johnny – rozhodně to znělo jako nadávka.

„Tví zaměstnavatelé,“ ušklíbla jsem se. Zamračil se na mě, a než přejel do vedlejšího pruhu, asi šestkrát zkontroloval všechna zpětná zrcátka.

„To je něco jinýho,“ odpověděl, když jsme konečně byli na dálnici a auta se začala chovat tak, jak jsme předpokládali. „Ti jsou Italové jen vzdáleně. A uměj řídit!“

„Jak dlouho pojedeme?“ Pohledem zkontroloval navigaci a řekl, že v cíli budeme za necelou hodinu. Poprvé od přestupu se mi sevřel žaludek. Za hodinu mě předá nějakým cizím lidem a zmizí.

Ach jo… Asi nesnáším tvého bratra. Já vím, že to dělá proto, aby se mi nic nestalo. Jen mě štve, že nevím, proč jsem musela odjet. Vadí mi nevědět a zároveň nechci vědět. Jsem divná, viď?

„Škoda, že nemůžu Sue říct, kde jsem byl,“ zamyslel se Johnny nahlas. „Nejradši bych jí něco přivezl, ale je to na prd… Tak snad až se pro tebe budu vracet, jestli se budu vracet já.“

„Ty Robertovi absolutně věříš, co?“ došlo mi. Jen přikývl. Uchechtla jsem se. Bylo to pro mě něco nepředstavitelného. Prostě s klidným srdcem poslechnout šéfa a odletět na blind přes půl světa. Nechápala jsem to. Opřela jsem si čelo o okénko a pozorovala okolí dálnice. Bylo zataženo, ale nesněžilo. Kolem se rozprostíraly velké kopce, možná to byly už malé hory, těžko říct, kde je hranice. Projeli jsme tunelem a všechno to bylo tak nějak cizí.

Byl jsi někdy v Itálii?

Pak jsem na návěstidle uviděla nápis Lucca. Usmála jsem se a vzpomínka na starého pana Russoa ve mně vyvolala klid.

Navigace nás vyzvala, abychom sjeli z dálnice. Zaplatili jsme mýtné a Johnny s očima upřenýma k nebi děkoval za normální a logické dolarové bankovky, když se snažil vyznat se v eurech. Drobné, které mu obsluha vrátila, mi mrskl do klína. Místo pohodlné dálnice jsme se dostali na ne zrovna širokou silnici a podle navigace jsme mířili na jih. Čas do cíle byl sedmnáct minut a já začínala mít ledové ruce.

„Co když tam bude čekat někdo, kdo není hodnej?“

„Nedám tě nikomu, kdo by nebyl hodnej. Nejdřív zjistím, o co jde, a ty počkáš v autě.“ Zahučela jsem na souhlas a sledovala holé kopce kolem nás.

„To jsou vinice?“ došlo mi. Johnny pokrčil rameny.

Pak jsme přijeli k městečku a uvítala nás cedule s nápisem San Leonardo.

„No jasně, ještě starýho šéfa mi připomínejte!“ zabručel Johnny. Nervózně jsem se zasmála:

„Teď nám tu chybí něco jako San Roberto, co?“

„Ten by pak nosil nos nahoru, prevít,“ souhlasil Johnny. Projeli jsme městečkem a navigace hlásila čtyři minuty do cíle.

„Bolí mě žaludek,“ kníkla jsem.

„Mám zastavit?“ staral se. Zavrtěla jsem hlavou. „Zkus je nepozvracet,“ podotkl pak. „Neudělalo by to napoprvé dobrej dojem.“

„Ty se nebojíš?“ nechápala jsem. Po chvilce mlčení přiznal:

„Jsem nervózní. Nechci tě nechat někomu, koho neznám. Michael by Roberta nejspíš seřezal, kdyby to věděl.“

Zavřela jsem oči.

Dávej na mě pozor. Prosím.

„Dojeli jste na místo určení,“ oznámil ženský hlas, který nás sem vedl. Otevřela jsem oči. Stáli jsme na kraji silnice a kolem byly pořád jen vinice.

„No tak to jdi do prčic!“ zahřměl Johnny. „Já ti dám dojeli jste na místo určení, ty šmejde!“

„Nic tu není!“ vyjekla jsem nervózně.

„Jo, děkuju za upozornění!“ otočil se na mě. „Promiň,“ omlouval se hned. „Jen jsem tak nějak doufal, že přijedeme k nějakýmu baráku nebo hospodě. Ale uprostřed pole? Co to jako je?“

„Myslíš, že jsme tu dobře, nebo ta navigace nefunguje tak, jak má?“

„Asi zajedu zpátky do města a odněkud zavolám Robertovi, že jsme trochu v háji,“ bručel a vyndal přístroj z držáku. „Ale nejdřív to zkusím nějak resetovat, třeba to jen leželo v tý skříňce moc dlouho.“

„Když už nám to takhle nachystali, mohli nám dát něco, co není šmejd,“ souhlasila jsem. Sledovala jsem, jak zápasí s krabičkou, a napadlo mě, že možná budu moct letět zpátky. Když nenajdeme místo, kam máme dojet. Když se nedostaneme k lidem, u kterých mám počkat. Robert bude asi naštvaný, ale přece nezůstanu trčet sama někde uprostřed Itálie?!

„Šmejde mizernej,“ mračil se Johnny na elektroniku. Pak jen tak mimochodem zvedl oči a navigace okamžitě letěla ke mně na klín. „Do prdele!“

Podívala jsem se dopředu: pár metrů před námi zastavilo auto podobné tomu našemu, jen s tmavými skly. Ztuhla jsem.

„Tak to jsme tu asi dobře,“ usoudil.

„Proč tady?“ nechápala jsem. Pokrčil rameny.

„Chtěli vidět, jestli za náma někdo nejede. Jsou chytrý,“ pochválil je. Chvíli jsme zírali na auto a čekali, jestli se bude něco dít. Nedělo se nic. Johnny si povzdechl: „Fajn. Vždyť už jdu.“ Chmátla jsem po jeho rukávu.

„Já se bojím,“ zašeptala jsem.

„Neboj. Jen si s nima promluvím, a až budu vědět, že je to v pohodě, přijdu pro tebe. Jen zůstaň v autě, rozumíš? Myslím to vážně, Paige. Buď hodná holka a zůstaň v autě.“ Přikývla jsem. Vystoupil a mě ovanul studený vzduch zvenku.

„Vem si bundu!“ křikla jsem za ním. Podíval se na mě, jako bych po něm chtěla nějakou hroznou blbost, a jen ve svetru se vydal k autu. Bolely mě dlaně – uvědomila jsem si, že mám pevně sevřené pěsti a nehty se mi zarývají do kůže. Dveře druhého auta se u řidiče otevřely. Johnny na chviličku zaváhal, ale pak se vydal k nim. Našmátrala jsem rukou ovládání okénka a trochu ho stáhla. Doufala jsem, že zaslechnu, o čem mluví. Johnny došel k otevřeným dveřím a jeho postoj se najednou změnil. Viděla jsem, že se nahrbil, jako kdyby se chystal skočit, a vyděsila jsem se. Pak udělal krok blíž k autu a zmizel za otevřenými dveřmi, viděla jsem jen nohy někam pod kolena.

„Zabiju tě!“ zařval.

Chtělo se mi ječet hrůzou.

Na silnici z auta dopadly další nohy, klopýtly. Johnnyho hlava a pravá ruka se na chvíli objevily za okrajem dveří – jen proto, aby mi došlo, že se napřáhl.

„Zabiju!“ zopakoval rozzuřeně.

Dveře u spolujezdce se otevřely a vyběhl nějaký chlap. Zastavil se před předkem auta a v napřažených rukou držel pistoli. Tentokrát jsem vážně zaječela nahlas. Představa, že přijdu o Johnnyho, mě v tom samém okamžiku naprosto zničila, a zároveň mi vlila do žil takovou dávku adrenalinu, že se čirá hrůza změnila ve vztek. Jednala jsem automaticky. Sáhla jsem pod sedadlo a se zavrčením vytrhla z držáku hasicí přístroj. Johnny se znovu napřáhl k úderu. Ten druhý zařval, ať toho okamžitě nechá, a namířil na dveře, za kterými se Johnny rval. V tu samou chvíli jsem otevřela dveře u sebe a s hasičákem v ruce doslova vypadla z auta ven.

Ten s pistolí si mě všiml. Na moment ke mně otočil hlavu, ale pak si znovu všímal Johnnyho.

„Nech ho! Budu střílet!“ křikl a jeho angličtina zněla dost směšně. Dlouhými kroky jsem se k němu blížila a přehodila si přístroj do pravé ruky. Neměla jsem čas moc mířit, prostě jsem ho po něm mrskla. Chtěla jsem ho trefit do hlavy, jenže místo toho ho červená kovová láhev praštila do rukou. Zaklel.

A upustil pistoli.

Postřehla jsem, že Johnny s tím chlapem už nestojí. Pode dveřmi jsem viděla, že se na silnici válejí a zápasí dvě těla. Spolujezdec právě vstával z polokleku a držel si pravou dlaň v té levé. Tvářil se rozzuřeně, ale ve chvíli, kdy jsem se sehnula a vzala ze země jeho pistoli, se mu výraz změnil na vyděšený.

Namířila jsem na něj.

„Johnny!“ křikla jsem hystericky. Ozvala se rána a heknutí. Potřebovala jsem vědět, že je v pořádku. „Johnny!“

„Ona má pistoli!“ houkl ten, co se držel za ruku. Od auta se ozvalo plesknutí. „Přísahám, že jestli mě postřelí, vyřídím si to s tebou!“

„Johnny?“ zasténala jsem. Nikdy v životě jsem se tak nebála. Pořád jsem upřeně civěla na toho spolujezdce, protože jsem byla přesvědčená, že jakmile bych se podívala na bok toho zatraceného auta, skočil by po mně. Potřebovala jsem, aby Johnny zavolal, že je živý. Celý. V pořádku.

Místo toho jsem uslyšela zadýchané:

„Stránečko?“

Trvalo pět úderů mého vyděšeného srdce, než mi došlo, co je to za slovo. Na obličeji spolujezdce se objevila úleva.

Otočila jsem hlavu doprava, tam, kde se Johnny před několika vteřinami válel na zemi s řidičem. Vedle otevřených dveří stál člověk, který vypadal jako Michael. Měl roztržené triko a ránu vedle levého oka, ze které mu stékal tenký pramínek krve. Trhaně oddechoval. Stála jsem bez hnutí. Asi jsem nedýchala. Nedokázala jsem myslet. Jen jsem na něj zírala.

„Stránečko, zahoď to, prosím,“ řekl a rty se mu roztáhly do širokého úsměvu, zatímco oči měl najednou skelné.

Panebože.

Poprvé jsem to ani neřekla nahlas. Jen jsem artikulovala.

Michaele?

Přikývl a začal plakat.

„Michaele?“ zasípala jsem. Najednou jsem měla lehčí ruce. Došlo mi, že ten pleskavý zvuk byla pistole, kterou jsem pustila. Nedovedla jsem se pohnout. Zasmál se nahlas, taky to znělo hystericky, a udělal první krok směrem ke mně. Letmo jsem zahlédla Johnnyho, který se zvedl a nevěřícně vrtěl hlavou.

Druhý krok.

Třetí.

Panebože.

„Ahoj,“ řekl chraptivě, když byl na dosah ruky. Došlo mi, že taky slzím. Pak jsem natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. Nerozplynul se.

Zavřela jsem oči.

„Paige? Je ti dobře?“ zeptal se starostlivě. Něco se ve mně zlomilo a vybuchlo a já oči zase otevřela. Všechno jsem viděla jasně a přesně. Napřáhla jsem se a dala mu ránu pěstí přímo do nosu.

„Jo!“ zařval radostně Johnny.

38. kapitola

Odmítla jsem s ním jet autem, přestože jsem prahla po tom, abych mohla sedět vedle něj, dotýkat se ho, cítit jeho vůni a slyšet, že dýchá.

Protože jsem měla chuť umlátit ho holýma rukama.

A nic na tom nezmírnil fakt, že zatímco jemu krev z nosu už přestala téct, mě ruka pořád bolela. Nejvíc palec, který jsem schovala pod ostatní prsty, a teď mi v něm pulzovala tupá bolest. Johnny mi vyčinil, že se neumím prát. Předtím mě ale objal, nechal mě, abych se mu z toho všeho vybrečela do svetru a odháněl ode mě Michaela, který si na mě chtěl aspoň sáhnout.

Nakonec rezignoval, pochopil, že jsem ve stavu, kdy se mnou nic nezmůže. Viděla jsem, jak ho to mrzí, a mě samotnou to ničilo, ale přesně tohle jsem naprosto podle a hnusně potřebovala.

Trp, ty prevíte!

Nenáviděla jsem ho.

Tak moc jsem ho milovala!

Jeli jsme autem z půjčovny za nimi, pořád dál na jih. Navigace při mém překotném výstupu z auta zapadla vedle sedadla a teď protivně hlásila, že se máme obrátit. Johnnyho ruka byla moc velká a ta moje se pořád klepala, takže jsme ji nedokázali vyndat a po dvou kilometrech jsem měla chuť jít radši pešky.

Pak Johnny konečně promluvil:

„Jak je možný, že mi to nedošlo?“

Překvapeně jsem se na něj podívala:

„Co?“ ušklíbla jsem se. „Že nás všechny vodili za nos, oba dva? Že z nás udělali pitomce? Že jsem kvůli němu byla úplně na dně? Neboj, není nic divnýho na tom, že tě nenapadlo, že se tu mezitím opaluje.“

Johnny se významně podíval na šedou oblohu.

„Jo. Jsem si jistej, že trávil celý dny u vody.“

Znovu jsme mlčeli, ponoření do svých myšlenek. Ty moje křičely radostí, měla jsem pocit, že se v ní utopím. Sledovala jsem zadek tmavého auta před námi a najednou mě zasáhla lítost nad tím, že nesedím tam. Nadechla jsem se, abych Johnnyho přiměla zastavit, jenže v tu chvíli se probrala druhá část mého já a znovu se přese mě převalila vlna uraženého vzteku.

Dobře mu tak!

„Panebože, já se zblázním!“ zaúpěla jsem a uvolnila vlasy z neupraveného drdolu. Hned jsem si je zase nervózně uhlazovala zpátky, znovu je smotala a pak si se zafuněním založila ruce na hrudi a dlaně nacpala do podpaží, abych přemohla nutkání pořád něco dělat.

„Až to bude možné, otočte se,“ ozvalo se mezi námi.

„Zabiju ho,“ ujistila jsem Johnnyho. „Vážně jo. Aby viděl, jaký to je, když si z toho dokázal dělat legraci.“

„Opravdu se o tom nevtipkuje,“ usadil mě. Po vzoru Michaelova auta dal levý blinkr a sjeli jsme na uzounkou asfaltovou silnici. Vyjeli jsme na mírný kopeček a před námi se ukázal dům. Viděli jsme prakticky stejné cestou sem, světlé, zděné, jednoduché, s dřevěnými okenicemi. Ale tenhle byl jiný. Rozbušilo se mi srdce. Už proto, že od něj dál nevedla žádná cesta.

„Hm,“ broukl Johnny. „Vypadá to, že se podíváme dovnitř.“ V ten samý moment auto před námi zajelo na dvůr a zastavilo. Michael byl venku dřív, než jsme stihli zaparkovat vedle nich, a hned mi otevíral dveře.

„Pořád tě nesnáším!“ zamračila jsem se na něj.

„Já vím,“ řekl a snažil se tvářit vážně. Dělala jsem, že nevidím, jak mu září oči. Pak oslovil Johnnyho: „Gasparo potřebuje do nemocnice, Stránečka mu asi zlomila prsty. Odvezeš ho?“

„Ať se odveze sám, šašek jeden,“ uchechtl se Johnny. Naklonila jsem se do auta a tentokrát už se mi podařilo tu protivnou navigaci špičkami prstů zachytit a vylovit. Přitom mi pravděpodobně unikly nějaké významné pohledy, protože když jsem se narovnala, Johnny si něco mručel pro sebe a bral si od Michaela klíčky.

„No jistě,“ povzdechla jsem si. „To je náhoda, že tu budeme sami, že?“

Tentokrát se ani nesnažil neusmívat. Musela jsem uhnout pohledem, protože jinak bych na něj s bušícím srdcem a roztřesenými koleny civěla až do noci.

„Hele, sklapni, nebo tě bude bolet i druhá ruka!“ ozvalo se těsně předtím, než za sebou Johnny zabouchl dveře a nastartoval. Michael se rozesmál nahlas.

„Fajn, že se bavíš,“ zlobila jsem se.

„Promiň.“ Zatvářil se kajícně. „Gasparo se Johnnyho bojí, a on na něj ještě pouští hrůzu. Chudák kluk.“

„Chudák kluk?“ Nenávist rázem vedla. „Mířil na něj pistolí!“

„Tys pak mířila na něj,“ připomněl a vzal mi ze zadního sedadla tašku.

„Neumím s tím zacházet,“ bránila jsem se.

„On taky ne,“ překvapil mě.

„To nechápu,“ zavrtěla jsem hlavou. Michael se natáhl, aby mě vzal za ruku. Ucukla jsem. Ještě pořád jsem na něj měla zlost. Nijak to nekomentoval a vydal se k dřevěným dvěřím, stejně tmavě zeleným jako okenice. „On není mafián?“ zeptala jsem se, když se neměl k tomu, aby mi odpověděl.

„Ne.“ Odemkl dveře, ukročil stranou a pokynul mi, že mám vejít. „Je číšník. Teda byl.“

„Číšník,“ zopakovala jsem nechápavě, když jsem vkročila do haly a zjistila, že dům vypadá přesně tak, jak bych čekala. Musela jsem přiznat, že mě okamžitě okouzlil; napadlo mě, že tu chci zůstat, že chci prolézt všechny místnosti.

„Teď mi bude pomáhat,“ přikývl Michael. Probrala jsem se.

„S čím?“ Pokrčil rameny.

„Se vším. Je to takovej všeználek. Občas mi to trochu leze krkem, ale bez něj bych byl nahranej.“

„Kdes ho vzal?“ otočila jsem se na něj. „Kde se vzal tenhle dům? Kdes byl?“ Do očí mi vyhrkly slzy. Když se tentokrát pokusil přiblížit, nechala jsem ho. Potřebovala jsem ho. Visela jsem mu kolem krku a huhňavě mu nadávala bez špetky útočnosti v hlase. Vlastně jsem jen konstatovala, co všechno je zač. Hladil mě po zádech a po hlavě, občas se pokusil utřít mi tváře, ale nakonec prostě jen stál, držel mě a mumlal omluvy, pořád dokola.

Když jsem se o něco později byla schopná narovnat a rozhodla se, že už to stačilo, odvedl mě do kuchyně a pustil se do přípravy kafe. Mlčela jsem a pozorovala ho, užívala si pohledu na něj a byla si jistá, že už nikdy nezavřu oči, když budu v jeho blízkosti. Nikdy se nebudu koukat jinam, nezapnu si televizi, nebudu si číst. Nikdy neusnu dřív než on, abych nepřišla o jediný moment v jeho přítomnosti. Měla jsem ho zpátky a nehodlala jsem ho už nikdy nikam pustit.

Ještě mi nedal pusu.

Viděl, že ho sleduju. Usmál se.

„Gas je Theresin příbuzný,“ navázal na předchozí téma. Zvedla jsem obočí. Přikývl. „Je to složitý, ona je sestřenice jeho babičky nebo tak nějak. Theresa s rodiči odjela do Států, ale zbytek rodiny zůstal v Itálii. Theresa si s jeho babičkou pořád píše, takže má přehled o příbuzných tady. Dala mi na něj kontakt. Nevím, jak věděla, že ten kluk je v pohodě, ale trefila se.“

„Ona ví, že jsi tady?“ Kývl. Ztuhla jsem. „Ví, že jsi naživu?“ Znovu přikývl, tentokrát mu úsměv z tváře zmizel. Ve mně znovu stoupala zlost, smísená s bezmocí a nedůvěrou – neřekla mi to? Jak mohla?!

„To ne,“ vydechla jsem nešťastně. „Takovou dobu mě nechali myslet si, že… Takovou dobu!“

V tu ránu byl u mě, klekl si přede mě a nacpal se mi tělem mezi kolena. Objal mě kolem pasu a přimáčkl se ke mně tak silně, že to bolelo. Bylo mi to jedno. Právě teď jsem ho milovala.

„Museli jsme počkat. Nemohla jsi za mnou hned. Myslel jsem, že se zblázním. Kdybych nevěděl, že tě hlídá Robert, vrátil bych se zpátky,“ chrlil ze sebe.

„Kdo všechno to věděl?“

„Nikdo,“ zamumlal mi do krku. „Jen oni dva. Theresa to neměla vědět. Měl jsem v plánu zmizet víc na východ, někam do střední Evropy. A ona prostě počkala, až budeme s bráchou u ní a nikdo jiný nebude poblíž, a řekla mi, že bych se měl sebrat a vypadnout dřív, než se mi něco stane nebo než mi utečeš.“ Odmlčel se, trochu se ode mě odtáhl, aby na mě viděl. „Ta ženská je neuvěřitelná. Mysleli jsme si, jak jsme nenápadní, všechno se zjišťovalo a řešilo tolika oklikami, že nikdo neměl šanci přijít na to, co chystáme. A ona mi oznámí, že bych se měl sebrat a zmizet.“

„Proč zmizet?“ Pořád mi unikal ten důvod, proč ze všech udělali hlupáky a nechali nás myslet si, že je mrtvý.

„Abych měl pokoj. Abychom mohli žít v klidu a já se nemusel děsit, kdy se něco stane,“ řekl. Vybavil se mi náš rozhovor ve srubu. O tom, jak se nechce vrátit, ale že musí. Že nejde dát výpověď. Že se stáhne do kanceláře, ale nikdy toho nebude moct nechat. Že z mafie se odchází buď do důchodu, nebo…

Hlasitě jsem vyjekla. Správné neurony se konečně spojily a mně došlo, co znamená, že jsem tu, že jsme tady. Polkla jsem. Nadechla se, abych to řekla nahlas. Znovu vydechla. Michael se opět snažil nesmát, ale když viděl můj překvapený obličej, neudržel se.

„Tys utekl,“ hlesla jsem. „Od táty! Od nich!“

„Jo.“ Nepřestával se usmívat.

„Myslej si, že jsi mrtvej,“ zopakovala jsem zamračeně. Měla jsem chuť ho do toho napuchlého nosu praštit znovu. Došlo mu to, protože mě přestal objímat kolem pasu a položil svoje velké dlaně na ty mé, složené v klíně. Pořád do mě viděl víc než kdokoliv jiný. Udělalo mi to radost.

„Jedině tak jsem měl šanci zmizet. Kdybych prostě odjel, táta by mě hledal. Kdybych řekl, že chci skončit…“ Sklopil oči. Nechtěla jsem se zeptat, co by udělal pan Bavetta, ten příjemný muž, který si mě oblíbil. „Takhle se v tom nikdo nebude rejpat. Mají úmrtní list, mají hrob.“

„Celou dobu jsi mi lhal,“ došlo mi a odstrčila jsem ho od sebe. „Jak dlouho jsi to věděl?“ Nemyslelo mi to zrovna skvěle, byla jsem tolik unavená letem, stresem, žalem, do toho šok tam na silnici a Michael. Michael! „Jak dlouho jsi věděl, že mě necháš se takhle ničit?!“

Smutně se usmál. „Od toho posledního večera v Havenu. Tam jsem poprosil Roberta, aby mi pomohl.“

„Pomohl? Pomohl? On mě zničil! On se mnou brečel a ječel na mě, že tě viděl!“ Postupně jsem z nešťastného mumlání přešla do křiku. „Já ho nesnáším! Panebože, to je lump!“ Vybavil se mi jeho smutek, jeho žal, to, jak jsem trpěla i za něj, protože on byl ten, kdo viděl Michaelovo tělo.

A pak ve mně hrozně hrklo.

„Paige?“ zbystřil. Muselo být vidět, že se mi udělalo fyzicky špatně. Kdybych neseděla, asi by se mi podlomila kolena.

„V tom autě,“ hlesla jsem. „Vy jste někoho zabili…“

„Ne,“ řekl rozhodně. Podívala jsem se mu do očí. „Přísahám. Bylo to tělo z márnice, navlečené do –“

„Dost!“ přerušila jsem ho. Nechtěla jsem to slyšet. Nechtěla jsem vědět, jak ti dva dokázali zinscenovat tu hroznou nehodu, oklamat záchranáře, policii, všechny. „Dost,“ zopakovala jsem prosebně a už se to nevztahovalo jen k tomuhle. Znovu se ke mně naklonil, ale vstala jsem ze židle a ucouvla.

„Přísahám, že –“ Zarazil se a bavettovským gestem si prohrábl vlasy. „Vím, že jsem ti spoustu věcí zatajil. Kdybych mohl, řekl bych ti to, ale Robert nevěřil, že bys dokázala… Nemusela jsi nikdy nic předstírat, Stránečko. Jsi čistá, úžasná. Přišli by na to, že nejsi upřímná. Proto jsem ti nemohl nic říct a užíral se tím, co ti způsobím. Věděl jsem, že to bude bolet, sám jsem byl úplně na dně. Ale přísahám ti, slibuju, že ti už nikdy nebudu lhát. Věř mi. Zkus to, prosím.“

„Ježíši,“ zasténala jsem a otočila se k němu zády. Venku se začínalo stmívat a já už zase brečela. „Celou tu dobu!“ fňukla jsem nešťastně. „Vždyť já tě vůbec neznám!“ Rozhodila jsem bezmocně rukama.

Když mlčel, obrátila jsem se zpátky k němu. Pořád byl na zemi, seděl si na patách a sledoval, co udělám. Kdybych se rozhodla ho uškrtit, nejspíš by mi v tom nebránil.

Věděla jsem, že lžu. Že ho vlastně znám. Tady byl jen on. Žádné obleky, žádná práce, žádná rodina. Když jsme spolu byli sami, byl to on. Zavřela jsem oči a povzdechla si.

„Takže co. Ty jsi mrtvý. A já? Nikdo neví, kde jsem?“ zeptala jsem.

„Ne. Jen Robert a Johnny.“

„A co bude dál?“ Netušila jsem, jestli si uvědomoval, jak moc je pro mě odpověď na tuhle otázku důležitá.

„Dej mi dva týdny,“ řekl potichu. „Když pak budeš chtít odletět zpátky, koupím ti letenku a budu doufat, že nikomu neřekneš, kde přesně jsi byla.“

„A když budu chtít zůstat?“ Slzy mi tekly po tvářích. Cítila jsem úlevu, obrovskou. Dal mi na výběr. Zároveň s tím se dostavila i únava. Mohla jsem přestat být ve střehu. Poprvé od toho osudného úterý jsem se konečně mohla opravdu uvolnit.

„Nebudeš moct říct vašim, že jsi v Itálii. Budeme muset odvést tvoji stopu jinam, někam daleko.“

„Máš to naplánovaný i pro mě,“ došlo mi. Už mi to moc nemyslelo. Potřebovala bych se vyspat. „Já si to rozmyslím, Michaele. Jsem unavená.“

Dovedl mě do ložnice. Byla zabydlená, v přilehlé koupelně měl svoje věci. Bylo to jako vrátit se domů. Když jsem k němu natáhla ruku a chtěla si od něj vzít tašku, abych se mohla převléknout, chytil mě za ni, přitáhl si mě k sobě a políbil mě. Taška se žuchnutím dopadla na zem a já měla pocit, že ji budu následovat, ale nepustil mě.

„Běž si lehnout,“ vyzval mě ochraptěle, když jsme se od sebe odtrhli. Nebo spíš když mě od sebe odtrhl, protože jsem se ho rozhodně nechtěla pustit.

Ještě jsem zaslechla, že se Johnny s tím Theresiným prasynovcem, nebo co byl, vrátili zpátky a Michael jim řekl, že neví, jestli tu zůstanu.

Musela jsem se usmát.

Bylo čtyřiadvacátého prosince odpoledne. V Lucce byly ulice naprosto vymetené, nikde ani noha, ale snad všechny domy zářily výzdobou, která byla stejně kýčovitá jako ta v New Yorku.

I náš dům měl světýlka v oknech a vypadalo to jako pěst na oko.

Vraceli jsme se z vánoční procházky po Florencii. Nemohla jsem se jí nabažit, zamilovala jsem si to město na první pohled. Zajít si na oběd a sledovat přitom mumraj na náměstí u Santa Maria del Fiore, to pro mě byly Vánoce snů.

A ani tentokrát jsem si na Ponte Vecchio nevybrala žádný z těch šíleně drahých šperků. Mike se mračil.

Projeli jsme San Leonardem a zamířili na jih, k nám. Nechápala jsem jeho zvrácený smysl pro humor, když si našel dům u městečka, které neslo jméno jeho otce, před nímž vlastně utekl. Prý když viděl Luccu a Leonarda takhle vedle sebe, věděl, že tam nikoho nenapadne pátrat, ani kdyby se mu nepovedlo oficiálně umřít. Pod svícnem je největší tma, že.

A stejně tak mi nejdřív nedošlo to příjmení. Když mi podal mezinárodní řidičák s mou fotkou ze životopisu a já zahlédla jméno Paige Parkerová, nechápavě jsem svraštila čelo.

„Ty sis madam Parkerovou fakt oblíbil, viď?“

Rozesmál se:

„To není podle naší bývalý sousedky, Stránečko. Kdo byl ještě Parker?“

„Peter Parker,“ plácla jsem první, co mě napadlo. Než jsem to dořekla, došlo mi to. „Spiderman. Ty jsi cvok.“

„Hm,“ zamručel spokojeně a políbil mě.

I proto na něj bude pod stromečkem čekat nové spidermanovské pyžamo. Určitě ho ocení.

Přejeli jsme přes kopec a před domem stálo Gasparovo auto. Hrklo ve mně; asi si nikdy nezvyknu na to, že žiju vlastně na útěku. Gasparo tu dneska rozhodně neměl být. Michael se zdál být v klidu, věřil mu. Strávil s ním dost času před mým příjezdem, když pro něj Gasparo hledal dům a zařizoval všechno potřebné. Měla jsem toho kluka ráda a on mě taky, i když mi nikdy nezapomněl zamávat před obličejem sádrou na ruce.

„Vyhodili tě z domu, Gasi?“ zeptal se Mike, když jsme zastavili. Gasparo seděl v autě a kouřil. Ušklíbl se:

„Leda houby. Čekám tu na vás už půl hodiny, kde lítáte?“

„Byli jsme na obědě ve Florencii.“ odpověděla jsem. Protočil panenky k zamračenému nebi.

„Je to jen město, proboha.“ Nechápal, proč jsem z něj tak nadšená, a pořád trousil řeči o americké turistce.

„Takže s námi hodláš strávit Vánoce?“ zjišťoval Michael důvod jeho návštěvy.

„Mám tu pro vás dárek,“ řekl kysele. „A věřte mi, že kdyby mě sem poslal kdokoliv jinej než babička Rosa, nakopal bych ho do zadku. Ale babička Rosa řekla, že to musím přivézt ještě dneska, tak jsem tady.“

„My tvou babičku neznáme,“ namítla jsem zaskočeně.

„Ona vás v podstatě taky ne,“ usmál se na mě. Otevřel kufr a začal vyndávat plastové boxy na potraviny. „Nastav ruce, Mikeu, přece víš, že to s tou sádrou neunesu. Paige, nestůj tam a otevři, jste oba jak zamrzlí.“

„Co to je?“ nechápala jsem.

„Jehněčí, bramborová kaše, dýňový koláč, čokoládový koláč s mascarpone, já nevím, co ještě. Jídlo. A mám vyřídit tohle.“ Vylovil z kapsy papírek a četl: „Vím, že jsem ti slíbila, že ti kousek schovám, když tu nebudeš moct být. Jsem si jistá, že od Rosy vám bude chutnat stejně. Líbám vás, opatrujte se.“ Zamračil se. „Dává vám to smysl?“

„Naprosto,“ hlesla jsem a už zase jsem začínala slzet.

„Není na oběd trochu brzo?“ divila jsem se, když jsme vjeli do Florencie.

„Taky bude,“ uklidňoval mě.

O něco později jsme stáli před radnicí Palazzo Vecchio a Michael se potutelně usmíval.

„Je mi zima,“ skučela jsem. „Mohli bychom se jít radši někam najíst?“

„Jsi hrozná, Stránečko,“ obvinil mě. A pak mě vtáhl dovnitř.

„Co tu děláme?“ nechápala jsem. Začal mi rozepínat bundu. Zpoza rohu vyšel Gasparo a zubil se na nás. V ruce nesl kytici. „Michaele?“ vyjekla jsem.

„Je druhýho ledna. Slíbilas, že si mě vezmeš. Sice oficiálně už manželé jsme, ale obnovení slibu se taky počítá.“ Využil toho, že jsem údivem pootevřela pusu, a políbil mě velmi důkladně.

„Tak pojďte, Amíci,“ vyzval nás vždy netrpělivý Gasparo. Podal mi kytku. Zamračeně jsem se na Mikea podívala.

Vlasy si už neostříhal tak nakrátko, jak je nosil dřív. Trochu se mu vlnily a padaly přes obočí. Perfektně ladily k těm hnědým očím, do kterých jsem vydržela v tichu našeho domova zírat hodiny. Vedle levého oka měl čerstvou jizvu po zranění, které mu vyrobil Johnny. Nos už dávno nenesl stopy po mé ráně. A rty, které se mnou dokázaly dělat divy, které říkaly a šeptaly a smály se a chrápaly a poslušně jedly všechno, co jsem uvařila, se zrovna teď potutelně usmívaly.

„Nesnáším tě,“ povzdechla jsem si a natáhla ruku, aby mi do ní Gasparo mohl vložit kytici.

„Já vím,“ přikývl Michael a pak se ke mně ještě na chvíli přitiskl, opřel si tvář o mou; jeho dech mě lechtal na uchu.

Byl hladce oholený. Protože malí ani velcí kluci vousy nenosí.

Epilog

Robert seděl v kanceláři v sídle nadace a čekal, až sekretářka odejde domů a on zůstane sám. Ve skříni měl balík, který mu poslíček doručil během dne. Sekretářka věděla, že poštu ze zahraničí si pan Bavetta mladší otevírá sám, takže mu ho nechala na stole. Jakmile si byl jistý, že už musela sjet výtahem dolů a opustit budovu, vydal se ke dveřím a zamkl se. Pak vytáhl ze skříně balík. Byl těžký – Robert se spokojeně usmál.

Tentokrát byl z Ukrajiny. Nechápal, kde berou kontakty, které jim přeposílají zásilky, ale věděl, že jeho mladší bratr je stejně schopný jako on sám.

Nožem na dopisy chvíli zápasil s lepicí páskou a pak zanořil ruku mezi polystyrenovou výplň a vytáhl první láhev. Na etiketě byl jejich dům a jméno jejich vinařství: Hidden Vineyard. Vyrovnal si na stůl všech šest láhví a chvíli je pozoroval.

Byl na něj hrdý. Na ně oba, ale hlavně na Michaela. Dokázal to.

Když mu tehdy u jezera řekl, že má všeho plné zuby a chce pryč, Robert věděl přesně, jak se cítí. Kdyby on sám měl vedle sebe někoho jako Paige…

Nadechl se a sedl si. Otevřel notebook, svůj soukromý, ryze privátní, na který si nedovolil nikdo sáhnout. I tak si dával pozor, pečlivě mazal historii a používal anonymizéry. Ale nemohl odolat. Zvlášť když věděl, že Michael a Paige vědí.

Na www.hiddenvineyard.it byla výborně udělaná prezentace jejich malého vinařství. Jeho zajímala podstránka Co je nového. Když uviděl zprávu o tom, že se narodila štěňata, rozklikl odkaz. Přečetl si text a hlasitě se rozesmál.

Dnes ve dvě ráno se naší fence cane corso narodilo první štěně. Zatímco lidská část smečky byla nervózní a musela se posilňovat vínem, Haven si se vším poradila naprosto s přehledem a před rozedněním už byli na světě tři feny a jeden pes. Treasure, Jewel i Diamond jsou k dispozici, Hydea si necháváme.

Smazal historii, zaklapl notebook a sbalil ho do tašky. Když začal vracet do bedny vína, ozvalo se zaklepání na dveře.

„Jsi v pohodě?“

„Jo,“ houkl na Johnnyho. „Máš být doma.“

„Zapomněl jsem na výročí dne, kdy jsem ji požádal o ruku,“ přiznal jeho pobočník zkroušeně. „Zkusil jsem to ukecat, ale byla vážně naštvaná.“

„Sue tě vyhodila? Ještě že nebude těhotná dýl,“ řekl Robert pobaveně a odemkl. Johnny uviděl balík pod jeho paží a usmál se.

„Jak jim je?“ kývl bradou k vínům.

„Pojmenovala psa po mně,“ oznámil mu.

„Budou na psa volat Roberte?“ divil se Johnny.

„Ne. Hyde.“ Musel přiznat, že mu to udělalo radost.