Kateřina Petrusová

Bavettovi 02. Nepřítel mého nepřítele

1. kapitola

Stála jsem u zdi, levou půlku obličeje bolestivě přitisknutou k hrubé omítce. Jednu ruku jsem si váhou vlastního těla drtila o budovu, druhou mi ten parchant zkroutil za zády tak, že jsem jen čekala, kdy mi rameno povolí a vykloubí se. Jenže rameno nebylo to, co mě teď trápilo nejvíc.

Přesně ve výši srdce se mi do zad zarývala hlaveň.

Věděl zatraceně dobře, co dělá.

Zato já netušila, co jsem udělala špatně. Nebylo to poprvé, kdy jsem pracovala venku v utajení, ale bylo to poprvé, kdy mě někdo odhalil. A zrovna ve chvíli, kdy byla celá jednotka připravená k zatýkání a jediné, co jsme potřebovali, byl záznam o předání zboží. Stačilo, aby mi řekl Nazdar, tady je tvých deset gramů, rozporcuj si to a zítra mi přines prachy, jinak tě zabiju. Pak rychlá akce a kromě sebevědomého Tora, který byl mezi místními narkomany čím dál oblíbenější, bychom dopadli i většinu jeho dealerů.

Mělo to vyjít. Stokrát jsme to se šéfem procházeli, stokrát jsme krok za krokem plánovali a řešili, co by se mohlo podělat. Než jsem dneska odešla z mrňavého bytu, který se na poslední tři týdny stal mým domovem, Kennedy několikrát zkontroloval, jestli není z žádného úhlu poznat, že jsem ozbrojená a mám odposlech.

Do prdele, mělo to klapnout!

Tak proč mi teď Toro prostřelí srdce zezadu mým vlastním rugerem?

„Taková hezká holka by se neměla zahazovat s policajtama.” Jeho dech mi byl nepříjemný. Jednala jsem s ním už několikrát, prověřoval si mě, zpovídal, ale vždycky z dostatečné vzdálenosti. Až teď jsem si uvědomila, jak moc mi vadí, že se na mě tak lepí. Dělalo se mi z toho fyzicky špatně. I když, určitě v tom velkou roli hrála i hrůza, která mě ochromovala.

„Podcenilas mě, viď?“ Vyžíval se v tom. Vychutnával si mě, zatímco jeho poskoci ve zmatku utekli pryč a já mohla jen doufat, že je někdo pochytá.

Nespěchal. Přestože věděl, že ho slyší mí kolegové. Nebo možná právě proto.

„Víš, možná kdybych bral tyhle sračky, prošlo by ti to. Ale já si nehodlám ničit zdraví. Tobě maminka neříkala, že zdraví máme jen jedno?“

Jo. Předpokládala jsem, že bude sjetý. Působil tak. Věčně se šklebil, pochechtával, trousil nesmyslné poznámky, se spokojeně unaveným úsměvem civěl dlouhé minuty do blba. Hrál to. Přes hlaveň v zádech a bolest v rameni jsem potřebovala jednu odpověď.

„Věděl jsi o mně od začátku?”

„Ne,” řekl bez zaváhání. „Ale neškemrala jsi o dávky pro sebe, ačkoliv jsi vypadala sjetě. Myslel jsem, že okrádáš mě nebo šidíš zákazníky, tak jsem si tě začal hlídat.”

Evidentně nejsem tak dobrá herečka, jak jsem myslela. Prosit o dávku zdarma mě vážně nenapadlo. No, teď už je to stejně všechno v hajzlu.

I přes vyděšený tlukot svého srdce jsem postřehla, že se blíží sirény. Teď se mě zbaví. Čekala jsem, že mi hlavou prolétne celý život - mluví o tom všichni, kdo se dostali do podobné situace, ne? Místo toho jsem si uvědomila, že máma s tátou budou úplně zničení a Zack nejspíš nebude vědět, že chci kremaci. Protože k tomuhle tématu jsme se za ten rok ještě nedostali.

„Je dobře, že se bojíš.” Jeho hlas zněl spokojeně, tlak na mých zádech povolil a ruger se poděl neznámo kam. Pohladil mě po tváři. Pohladil. Sráč. Neuvědomila jsem si, že mi tečou slzy, dokud je nerozetřel. „Jak se jmenuješ?”

„Lena,” zopakovala jsem svoje aktuální jméno.

„Ne,“ zarazil mě. „Jak se jmenuješ doopravdy, policajtko!” Pokusila jsem se zavrtět hlavou, což způsobilo jen to, že mě začala od povrchových odřenin pálit další část tváře. Ruger byl zpátky, tentokrát na mých bedrech.

„Buď mi řekneš, jak se jmenuješ, nebo ti prostřelím břicho. Bude to hodně bolet. Nerozmýšlej se dlouho, musím zmizet.”

Znělo to, jako by mi dával nějakou nabídku. Přestože jsem věděla, že dělám hroznou blbost, věřila jsem, že moje jméno mě zachrání. A Tora pak chytíme, ne? Stejně by se dozvěděl, jak se jmenuju. Chytrý je na to dost.

„Joan Vestová.” Úplně jsem viděla, jak šéf mrštil sluchátky o stěnu auta. Bylo mi to jedno. On tu nestál.

„Hodná, Joan. Pamatuj si, že tohle mám u tebe. Jednou si to vyberu.”

A najednou byl tlak pryč. Nohy mi podklesly v kolenou a sjela jsem na zem, neschopná jakkoliv zareagovat. Slyšela jsem jen dupot jeho bot, pitomých skejťáckých kecek. Toro vypadal, jako by mu bylo šestnáct. Oblékal se tak. Velmi snadno splynul s místním prostředím. Jestli ho nemají na mušce chlapi ze střechy, po svých ho nikdo nechytí. Zmizí za prvním rohem, seběhne do metra a bude pryč.

A já ležím v tom bordelu na zemi a brečím jak malá holka.

Další dupot, hodně bot, těžkých. Zásahovka. To brzo.

„Jsi v pořádku?” Teplé ruce mi zvedly hlavu a otočily ji. Zkoumavý pohled hnědých očí, nic víc z něj nebylo vidět.

„Jo,” hlesla jsem téměř neslyšně. Přestože měl zajistit místo, odložil zbraň, volnou rukou si vytáhl kuklu na čelo a vypadal ustaraně. Zrovna od něj bych to nečekala; potkali jsme se párkrát na střelnici a on se choval jako hulvát, namyšlený blb. Moc rád se chlubil tím, že je ze zásahovky. Hlavně ženám.

„Kevin Idiot Palbot,” zachraptěla jsem. Pobaveně se zazubil.

„Teď machruješ, viď? Já nevím, kdo tu právě prozradil svoje jméno novýmu drogovýmu králi.”

„Už král?” Pokusila jsem se posadit. Pomohl mi a choval se nečekaně ohleduplně. „Když jsem nastoupila do terénu, byl to jen budoucí princ.” Vtípky, byť sebetrapnější, pomáhají. Většina policistů by z fleku mohla dělat komediální výstupy, jen nevím, jestli by nám někdo tleskal.

„To bylo před odhalením a odzbrojením policistky, víš?” mrkl na mě vesele.

„Ježíši, Jo!” Podařilo se mi pohnout hlavou a uviděla jsem Kennedyho. Běžel ke mně a motal se do cesty sanitce, kterou někdo poslal až sem. Kdo asi. Šéf trval na vyšetření v nemocnici při každém pracovním úrazu. I Jackova nehoda se sešívačkou se dostala do oficiálních statistik, protože co kdyby dostal tetanus, že.

„Uhni, Kenny!” houkla jsem. „Jestli tě přejede sanitka, šéf se zblázní!” Štíhlý, drobný černoch s vlasy zapletenými do copánků těsně u hlavy se otočil a vypadal překvapeně, že je za ním blikající auto.

„Nechápu, jak je možný, že jste v té vaší jednotce ještě všichni naživu,” ušklíbl se Palbot a postavil se. Podal mi ruku, abych se mohla zvednout, ale zavrtěla jsem hlavou. Bylo mi zle. Motala se mi hlava a nohy jsem měla jako z tvarohu. Tentokrát se vyšetření nebudu bránit. Tentokrát jsem vážně mimo.

„Jsi celá, Jo?” Kennedy už dřepěl u mě. Zavrtěla jsem hlavou. A pak jsem začala zvracet. Stihla jsem otočit hlavu, abych neohodila Kennyho, ale Palbotovy boty dostaly přímý zásah.

V nemocnici jsem po telefonátu Zackovi zvracela podruhé. Pak jsem asi hodinu brečela. Zdál se doopravdy zaskočený tím, že jsem si doma neposlechla vzkazy na záznamníku. Jeden z nich byl o tom, že už vážně nemá náladu na věčné čekání a že nedokáže žít s někým, kdo je tři týdny pryč s hromadou kolegů a dělá v policejním bytě kdoví co.

A ráno jsem zvracela potřetí. Podle lékaře, co přinesl výsledky všech těch nočních testů, to zcela odpovídalo pátému až šetému týdnu těhotenství, které ukazovala hodnota nějakého hormonu.

Po propuštění z nemocnice jsem dala výpověď. Nastoupila jsem jako bezpečnostní specialistka do agentury Davida, bývalého policisty z protidrogového; odešel dřív, než jsem nastoupila, ale Jack s ním pravidelně chodil na pivo a vlastně mu mě vnutil.

Amy se narodila o tři týdny dřív, ale jinak na ní stres, kterým jsme si prošly v samém začátku těhotenství, nezanechal žádné následky.

Tora se chytit nepodařilo. Zdálo se, že zmizel z města. Nedokázala jsem se tvářit, že se nic nestalo a že je to za mnou. Nechal mě jít, ale řekl, že si to jednou vybere. A já mu věřila.

O tři roky později

Ten den stál za prd už od samého rána. Zaspaly jsme, nenastartovala jsem auto, takže jsme musely autobusem. Nechaly jsme doma toho nešťastného malého růžového poníka, takže Amy předvedla v šatně školky obrovsky dojemnou scénu a matka jednoho ubrečeného kluka si mě pohrdavě měřila. Velký modrý kůň prostě nestačil. Do práce jsem dojela skoro o dvě hodiny později. Dave jako na potvoru zrovna něco potřeboval u sekretářky Katie, která navzdory svému něžnému jménu měřila přes metr osm desát a měla černý pás v karate. Fungovala v podstatě jako reklama: Vidíte? I naše sekretářka vás dokáže ochránit před jakým koliv nebezpečím.

„Mám to říct nahlas?” ušklíbl se na mě. Prošedivělé vlasy měl ostříhané úplně nakrátko a s hustým knírem vypadal jako mrož, ale u svých zaměstnanců včetně mě měl takový respekt, že se nikdo neodvážil mu tak říkat. Aspoň ne nahlas.

„Omlouvám se. Mám v háji auto.” Nemohla jsem přiznat, že jsme zaspaly. Dave se ke mně vždycky choval výborně, ale byl pedant. Vycházel mi vstříc, jak jsem potřebovala, ale na oplátku chtěl perfektní práci. A k ní patřila i dochvilnost.

„Tak si ho nech spravit,” řekl ledově. Vzal si od Katie nějakou složku a odešel do své kanceláře. Nahlas jsem vydechla.

„Dneska je den debil,” povzdechla si Katie. „Od rána na mě všichni ječej. Chceš si taky zařvat?”

Poprvé za ten den jsem se usmála.

„Ne, děkuju. Ale ty si klidně posluž.”

Se smíchem se se mnou rozloučila a já zamířila k sobě. Oficiálně se moje pozice jmenovala Bezpečnostní konzultantka, ale ve skutečnosti jsem byla spíš něco jako koordinátor. Měla jsem na starosti větší akce, na které bylo potřeba tři a více našich lidí. Domluvila jsem s klientem průběh zakázky, ať už to bylo hlídání prostor, přeprava osob nebo zboží, nebo výuka sebeobrany. Pokud šlo o hlídání, prohlédla jsem si místo, kde se akce měla konat. Často si nás najímali bohatí lidé na zabezpečení oslav, svateb a večírků. Potom jsem připravila podklady a poslala je Davidovi. On sám vybíral lidi pro každou zakázku. Byl vzorným šéfem a v tomhle ohledu byla jeho důkladnost jedině vítaná. Nikdy jsme nepřišli o žádného člověka. Nikdy nebyl nikdo těžce zraněn. Žádná z hlídaných osob nepřišla k úhoně. Byli jsme prostě newyorská jednička.

Sundala jsem si kabát, zula se z kozaček a zamířila do kuchyňky pro kafe a něco k snídani. Péče o zaměstnance byla další věcí, kterou jsme si tu nemohli vynachválit. Dave po mnoha letech ve státních službách věděl, že kafe a pár croissantů a koblih zdarma dokáže, že vás vaši lidé budou milovat.

Právě když jsem lila do hrnečku smetanu, objevila se ve dveřích Katie:

„Volají ze školky. Prý tam manžel zapomněl modrého My Little Ponny, tak jestli se pro něj jeden nebo druhý stavíte, nebo jestli ho mají schovat a vyzvednete si ho, až se vrátíte.”

Nechápavě jsem se na ni podívala. O čem to mluví?

„Nevěděla jsem, že máš manžela,” mrkla na mě. „Je to vážně manžel, nebo jen s někým chodíš, a aby mu dali Amy, říkáš, že je tvůj muž?”

Smetana mi vypadla z ruky a krabička ten náraz neustála a praskla. Bílá tekutina se rozprskla po dlažbě, ale to už jsem neviděla na vlastní oči. Běžela jsem k recepci.

Prosím, prosím, ať je to omyl, ať je to omyl! Ať si spletli dítě! Musí tam být jiná Amy, co má ráda poníky, ne?

Ale když jsem popadla do náhle úplně ledové ruky sluchátko, věděla jsem, že to omyl není.

„Haló?” vyhrkla jsem.

„Dobrý den, paní Westová. Nevím, jestli vám to sekretářka vyřídila, ale manžel tu zapomněl -”

„Jak vypadal?” přerušila jsem učitelku. Zněla naprosto klidně, určitě se do telefonu ještě usmívala. Teď jsem doslova slyšela, jak se zarazila.

„Byl vysoký, tmavovlasý, v kabátu.”

„Hispánec?” skočila jsem jí do řeči.

„Ano,” souhlasila. „Tvrdil, že večer odjíždíte na dovolenou k rodičům a on se rozhodl vzít si volno už teď a vyzvednout Amy.”

„A ona s ním šla dobrovolně?” Zvyšovala jsem hlas. Cítila jsem, jak každý kousek mého těla prostupuje hysterie. Věděla jsem, kdo ji vyzvedl. Nebo kdo zařídil, aby ji ten muž vyzvedl.

„No … Ano.” Zaváhala. „Je pravda, že vypadala zmateně, ale váš muž říkal, že netušila, že pro ni přijde.”

„To nebyl můj muž,” zařvala jsem už nahlas. „Dali jste moje dítě někomu úplně cizímu! Panebože, celou dobu pro ni chodím já, nikdo jiný! To vás nenapadlo to ověřit? V přijímacích papírech jsem jako osoba, která bude vyzvedávat Amy, napsaná jen já a naše chůva Marianne!”

Uvědomovala jsem si, že se kolem mě shlukli kolegové a David na mě něco gestikuluje, ale nebyla jsem schopná zareagovat. Bála jsem se. Hrozně jsem se bála. Učitelka něco koktala, ale nerozuměla jsem jí. Pak mi Katie položila ruku na rameno, a upoutala tak mou pozornost.

„V kanceláři ti zvoní mobil,” upozornila mě. Křikla jsem do sluchátka něco o žalobě a zahodila ho na stůl, abych se mohla rozběhnout k sobě.

Než jsem telefon vyhrabala z kabelky, zvonění přestalo.

„Ne! Ne!” úpěla jsem se slzami v očích. Konečně jsem ho držela v ruce a vytáhla na světlo; jeden zmeškaný hovor. Potvrdila jsem ho, ale objevilo se, že volající měl skrytou identitu. Samozřejmě. „Panebože, ještě jednou, prosím,” drmolila jsem zoufale.

„Co se děje, Jo?” Skupinka lidí se přesunula k mému pracovnímu stolu. Nadechla jsem se, abych řekla, co se stalo, ale mobil znovu začal vyzvánět.

„Ven!” řekla jsem rázně. „Hned!” Nechtěla jsem, aby ten hovor ještě někdo slyšel. Poslechli bez ptaní, ale podle Davidova výrazu mi bylo jasné, že to nenechá jen tak. Po třetím zazvonění jsem byla v místnosti sama. Když jsem potvrzovala přijetí hovoru, prst se mi chvěl.

„Prosím.” Spíš zašeptání.

„Ahoj, Joano.” Nikdo mi neříkal Joana. Pro všechny, kdo mě znali, jsem byla Jo. Navíc jsem ten podivně pobavený tón poznala, přestože to byly skoro čtyři roky. Domlouvala jsem si s ním těch schůzek tenkrát několik.

„Kde je Amy? Dej mi Amy.”

Rozesmál se. „Jsi chytrá. To je dobře, proto jsem si tě vybral. Něco mi dlužíš, pamatuješ?”

„Vrať mi Amy a já udělám, co budeš chtít.” Zkusila jsem to, přestože mi bylo jasné, že je to marné. I Toro byl hodně chytrý. Celou tu dobu byl prakticky neviditelný.

„Ale no tak. Podceňuješ mě, nebo se mě snažíš naštvat? Nečekáš, že ti ji vážně dám, že ne?“ Pokořeně jsem zavrtěla hlavou, ačkoliv mě nemohl vidět.

„Neboj se. Amy je v pořádku. Je na bezpečném místě a stará se o ni žena, která vychovala čtyři děti. Nechci jí ublížit, ale musí ti být jasné, že potřebuju něco, kvůli čemu jistě poslechneš. Potřebuješ mít důvod pro to, abys udělala, co po tobě budu chtít.“

„A co chceš?” zeptala jsem se. Zase mi po tvářích tekly slzy a já si neuvědomovala, že brečím. Tohle dokázal jen on.

„Maličkost, Joano. Potřebuju, abys pro mě někoho zabila.”

„Den na hovno.”

„Jo, to teda jo,“ souhlasil Johnny. Seděl vedle mě na sedadle spolujezdce a držel se madla na dveřích.

„Řekl jsem to nahlas?”

„Jo. A nejezdi jako prase. Nepotřebuju se nechat zabít v autě. Já ne.“

„Ha ha.” Rozchechtal se. „Ne, opravdu to není vtipný,” dodal jsem důrazně.

„Ale jo,” nedal se. „A myslel jsem vážně, abys zpomalil. Jestli mě zmrzačíš, Sue tě zabije.”

„Ne,” zavrtěl jsem hlavou. „Nemůže mě zabít. Jsem Tomův kmotr, a ona mě navíc má ráda.”

„No, to bys ji měl slyšet, když mi zavoláš uprostřed noci,” zakřenil se Johnny. Ten chlap byl nezmar. Po celodenním jednání a vyjednávání, řešení a hádkách se všemi strýčky pořád ještě dokáže mít dobrou náladu. Nezdolný optimista. Dlouhým výdechem jsem vypustil vzduch z plic a zkontroloval v zrcátku, že se za nám i neděje nic, co by mě mělo zajímat. Zařadil jsem se do odbočovacího pruhu a sjel z dálnice.

„Při těchhle podělanejch dnech se fakt těším do důchodu,” řekl najednou Johnny.

„Jo.” Naprosto jsem s ním souhlasil. Jen si ještě počkáme.

V přihrádce palubní desky se rozsvítil displej mobilu okamžik předtím, než začal zvonit. Bylo skoro jedenáct v noci a já vážně neměl náladu na nějaký další hovor.

„Můžu to hodit z okna, jestli chceš,“ nabídl se Johnny. Zamračil jsem se na něj, ale nevypadal, že by si z toho něco dělal.

„Slyším,” ohlásil jsem se. Číslo patřilo azylovému domu.

„Pane Bavetto?” Nervózní ženský hlas. V pozadí nějaký hysterický jekot. Tak tohle mi rozhodně chybělo.

„Co se tam děje?”

„Je tu nějaká žena a chce, abychom ji tu ubytovali, ale vůbec ji neznám. Odmítá se hnout a tvrdí, že jestli ji necháme umrznout, bude nás chodit strašit. Chce mluvit se šéfem.” Poslední slova už skoro šeptala. Asi jí došlo, co to říká za blbosti. Johnny se pobaveně šklebil.

„Vyhoďte ji. Ať jde do Armády spásy, do útulku nebo do Červenýho kříže. Řekněte jí, že je plno.”

„To jsme zkoušeli, ale je neodbytná,” pípla žena.

„Tak ji nechte vyhodit! Hlídá tam někdo, ne?”

„Ano. Ale…“

„Ale co?” Neříkal jsem to? Den debil.

„Pán z ochranky se ji snažil vyvést a ona mu asi vykloubila prst,” zamumlala. Takovéhle lidi zaměstnáváme. Výborně.

„Jedem tam, nejsme zas tak daleko,” zahučel Johnny.

„Fajn. Jsme u vás do půl hodiny, tak jí řekněte, ať nikoho nemrzačí a počká.” Hodil jsem telefon zpátky a vztekle praštil do volantu. „Nějaká kráva blbá bude dělat problémy o půlnoci?”

„Vysvětlíme jí to a někam ji pošleme,” pokrčil rameny Johnny. „A ty se na ni můžeš vyřvat! Takže je to vlastně dobrý, ne?”

„Jdi do prdele, Johnny,” zavrčel jsem. Dočkal jsem se jen dalšího chechotu. „Za ten tvůj optimismus tě jednou někdo zastřelí.”

„Jo. Ale jestli to budeš ty, tak mě nasereš.”

Zavrtěl jsem hlavou, a jakmile to šlo, otočil jsem se do protisměru.

Azylový dům bychom rozhodně měli zrušit.

2. kapitola

Nebylo těžké hrát hysterickou, zničenou ženu, která se potřebuje ukrýt v azylovém domě. Ne když ten sráč měl Amy. Ne když jsem strávila většinu dne v nenápadném motelovém pokoji v Queensu a střídavě brečela bezmocí a zuřila neovladatelným vztekem. Toro byl celou dobu ledově klidný, a dokonce mi v jednu chvíli nabídl kapesník.

Kdyby tam nebyly další tři gorily a kdybych věděla, kde je Amy, v tu chvíli bych ho zabila. Takhle jsem ho mohla jen poslat do hajzlu, což ho pobavilo.

Jeden z těch jeho kumpánů byl Rus jako poleno. Čtyřicátník, malý, tak metr pětašedesát, ale mohutný, se světlými nazrzlými vlasy a prasečím nosem. Ten typ, o kterém víte, že se od něj nedá čekat nic dobrého. A byl vzteky bez sebe. Myslel, že Jo, co má tu špinavou práci udělat, je chlap. Místo toho jsem na adresu, kterou mi nadiktoval po telefonu, dorazila já v kancelářském oblečení, na podpatcích a s kabelkou. Ječel na Tora, že se asi posral. Byl úplně brunátný, na moment dokonce zfialověl, až mě scestně napadlo, že možná dostane infarkt a budou tu na mě už jen tři. Nakonec to rozdýchal, ale po zbytek dne mi říkal jen Ty děvko.

Další dva byli průměrní. Věkem, výškou, váhou, vzezřením. Neměli na sobě žádné snadno zapamatovatelné znaky a já si nebyla jistá, jestli bych je dovedla popsat při sestavování identikitu. Nejspíš asi ne. Celou dobu se drželi stranou a tvářili se nezúčastněně. Patřili k tomu Rusovi, možná přímo jemu, kdo ví, a jen čekali, až jim někdo řekne, co mají dělat.

Toro trochu zestárl. Pořád jsem netušila, kolik mu je. Už před těmi skoro čtyřmi lety vypadal mladší, než byl, a ani teď se jeho věk nedal odhadnout. Mohlo mu být něco mezi pětadvaceti a čtyřiceti, ale tipovala bych, že bude spíš někde kolem třicítky jako já. Potřebujete nějaký čas, abyste se dostali nahoru; na druhou stranu, těžko začnete prodávat drogy ve velkém až v pětatřiceti. Teď vypadal jako dokonalý úředník. Oblek, dlouhý kabát, decentní šála, kožená aktovka. Už mi nepřišlo tak neuvěřitelné, že mu ve školce dali Amy. Byla zvyklá na mé kolegy a nikdy jí nedělalo problém spřátelit se s někým dospělým. Byla moc malá na to, aby chápala, že se nesmí bavit s nikým, koho jí nepředstavím sama.A pokud jí Toro řekl, že jdou za mnou, pokud to učitelka odsouhlasila, nemohla jsem se divit.

Nenáviděla jsem toho chlapa.

Pokusila jsem se vyjednávat, ale zatrhl to hned v začátku. Byl tak sebejistý! A já, přes všechen výcvik, hodiny psychologie, přes všechny poučky a poznatky z knih, jsem nedokázala uvažovat logicky. Ne pořád, jen v takových záblescích, které ale hned přebil mateřský pud. Byla jsem k ničemu.

Toro byl úplně opačného názoru. Pro zabití nepřítele jsem údajně byla ideální. Ten by si k tělu nepustil žádného cizího chlapa, ne bez důkladného prověření. Jeho bodyguard prý byl ztělesněná podezřívavost. Dokonce ani mně se, podle Tora, nepodaří dostat se do jeho blízkosti nějak přímo.

„Jsou dvě možnosti. Luxusní kurva, ty si občas vezme domů.“ Zněl, jako by jen uvažoval nahlas. Seděl proti mně na rozviklané židli v malém pokoji, nohu přes nohu, ležérní, sebejistý. „Ale na to nevypadáš, to by ti nikdo nesežral.” Nebyla jsem si jistá, jestli se mám cítit polichoceně, nebo dotčeně. Nakonec jsem nereagovala vůbec. Pobavilo ho to. „Druhá možnost je přesně podle tvého gusta. Budeš v utajení. Řekni, nestýská se ti po práci v terénu? Když sis hrála na maminku a hlídala oslavy narozenin bohatejch dětiček, nebylo ti líto, že nemůžeš do ulic, dělat, že jsi někdo jiný? Byla jsi dobrá. Vážně ti to nechybí?”

Hned na začátku mé návštěvy mi dal dost důrazně najevo, že nemá rád, když ho někdo přehlíží. Odmítla jsem mu odpovědět a naprosto nečekaně jsem dostala facku. Ne ránu pěstí, jen pořádný pleskanec. Aby bylo jasno, kdo je tu pánem. Proto jsem teď odpověděla. On určoval pravidla hry, ať se mi to líbilo, nebo ne.

„Ne. Nestýská se mi po tom.” Byla to lež. Často se mi zdávalo o akcích v utajení, ať už opravdových, nebo nějakých fiktivních, čistě snových.

„Nevadí. I tak si to teď budeš moct připomenout.”

„Musíme se s tou děvkou takhle vybavovat? Proč jsem tu?” Rus nebyl moc trpělivý. Toro se na něj usmál, na tváři blahosklonný výraz, a pokynul rukou k posteli.

„Udělej si pohodlí, Sašo. Před Jo je těžký úkol a potřebuje vědět, co se od ní čeká.”

„Neříkej jí moje jméno!” Byl nervózní, hodně nervózní. Netušila jsem, co mají ti dva společného, ale Saša evidentně nebyl zvyklý na to, že by měl něco rozhodovat sám - a zároveň nesnášel pocit, že by měl mít Toro navrch. Kdyby byl Toro trochu normální, a ne sociopat bez špetky emocí, dalo by se toho využít a pár poznámkami bych je možná dokázala poštvat proti sobě, ale Toro byl vážně chytrý. A vypadalo to, že jemu osobně o nic nejde. Jako by celou tu věc domlouval pro někoho jiného.

„Věc se má tak,” obrátil se zpátky ke mně. „Potřebujeme se zbavit jednoho velmi nepohodlného a zlého chlapíka. Kazí nám byznys, dělá naschvály, zabíjí naše lidi. Je to ten špatný, rozumíš mi?”

„A vy jste ti hodní,” konstatovala jsem. Neznělo to sarkasticky, spíš překvapeně. Vnímání dobra a zla mají někteří lidé trochu pokřivené.

„Přesně tak.” Odměnil mě úsměvem. Klidně rozepnul aktovku a vytáhl složku z recyklovaného tvrdého papíru. Podal mi ji. „Tohle,” řekl a otevřel ji, než jsem ji stihla vzít do ruky. Uvnitř vypadala podobně jako policejní spis: fotka tmavovlasého muže v tmavě šedém obleku, nastupujícího do auta. Moc z něj vidět nebylo. Další fotky a papíry s ručně psanými poznámkami; než jsem se stihla podívat blíž, Toro pokračoval a já si všímala jeho. Nejdřív musím zjistit, o co tu jde. Pořád jsem si nepřipouštěla, že to všechno myslí vážně. „Tohle je Robert Bavetta. Říká ti to jméno něco?”

Zavrtěla jsem hlavou. Přikývl.

„Myslel jsem si to. Tím lip pro tebe. Bavetta je součástí místní mafie. Talián.”

Zamračila jsem se. Když jsem byla ve službě, mluvilo se o tom, že z Balkánu se sem dováží ve velkém pervitin, ale o Italech ani slovo. Pokud nedělali do drog, byli mi úplně ukradení. Nevěděla jsem o nich nic.

„Všechno, co o něm a jeho rodině a spolupracovnících potřebuješ vědět, máš v těch papírech. Dám ti čas, aby sis je pročetla, pak je tu budeš muset nechat. Večer tě dovezeme k jejich azylovému domu a ty uděláš všechno pro to, aby si tě tam nechali.”

„On bude v azylovém domě?” nechápala jsem.

„To těžko. Jen tě dostanu někam blíž, abys byla po ruce.” Nechápala jsem, co tím myslí. Chce, abych ho zabila? Proč bych měla být jen po ruce? K čemu to bude? Zeptala jsem se ho. Vypadal zklamaně, asi čekal, že budu důvtipnější.

„Nedostaneš se k němu hned. Zabil by tě. On nebo jeho pobočník. Moc se s tím neserou, jsou to vrahové, víš? Počkáš v tom domově a já zařídím, aby tě potřeboval mít u sebe. Má sekretářku a té se zbavíme. Bude nutně potřebovat záskok, někoho, komu bude moct věřit, což budeš ty. Chudinka zničená, zlomená. Týraná žena, které on a jeho nadace,” to slovo spíš pohrdavě odfrkl, „zachránili život a pomůžou jí postavit se na vlastní nohy.”

Pocit, že je něco mnohem horší, než jsem myslela, se objevil z ničeho nic. Jednak mi s definitivní platností došlo, že to všechno myslí vážně. Pokud chci vidět Amy, musím zabít italského mafiána. Druhá věc, kterou jsem si uvědomila, mě vyděsila ještě víc. Čas. Tohle nebude věc, která se vyřídí za pár hodin.

„Jak dlouho to bude trvat?” Nedokázala jsem mluvit normálním hlasem, jen šeptem. Žmoulala jsem v rukách tu složku a zírala na Tora s vykulenýma očima. Rozhodně jsem nevypadala jako někdo, kdo si s tím vším bude vědět rady. Saša zaklel, nerozuměla jsem mu ani slovo.

„Tak dlouho, jak bude potřeba,” řekl Toro úplně klidně. „Spěcháš někam?”

Spěchala jsem. Bylo třetího prosince. Spěchala jsem nakoupit dárky pro Amy, spěchala jsem zařídit několik vánočních večírků a pak jeden náš vlastní firemní, spěchala jsem sbalit věci a odletět na svátky k našim. Odpočinout si od všeho a být jen s rodinou.

Spěchala jsem za Amy.

„Ale Amy,” hlesla jsem. Víc jsem říct nedokázala, zase jsem se rozbrečela.

„Neboj se.” Něco v jeho hlase mě donutilo otřít si oči hřbetem ruky a zvednout hlavu. Přestože byl celou dobu dobrý herec, všechny ty jeho úsměvy, úšklebky a obličeje, teď vypadal upřímně. Jenže - věřte někomu takovému. „Když to půjde dobře, do Vánoc budeš s Amy spokojeně doma.

A o ni bude do té doby dobře postaráno. Neublížil bych dítěti, to ti přísahám.”

„Unesls ji.” Popotáhla jsem a bočním pohledem jsem zahlédla Sašův znechucený výraz.

„Je v pořádku a má si s kým hrát. Ber to jako zimní tábor, nebo tak něco.”

„Co když to nedokážu?”

„Řekl jsem, že dítěti bych neublížil.” Pořád stejně přímý tón. Žádné divadýlko.

„Ale mně jo,” doplnila jsem ho. Přikývl. Myslela bych, že se v tomhle okamžiku sesypu, místo toho mi došly slzy a já se dokázala narovnat.

„A co uděláš s Amy?”

„Když to nezvládneš nebo když na tebe přijdou a postarají se o tebe sami, Amy zůstane tam, kde je. Bude mít novou rodinu. Časem si nevzpomene, že měla nějakou jinou matku.“

„A když ho zabiju? Když to dokážu a zmizím odtamtud a nikdo po mně nepůjde?”

„Tak ti Amy přivezeme a už mě nikdy neuvidíš. Nepůjdeš na policii, protože bys byla obviněná z vraždy. Oni nepůjdou na policii, protože nechtějí mít žádné další potíže. A my, my už vůbec nikam nepůjdeme. Všichni budeme jedna velká spokojená rodina.”

Ušklíbla jsem se. Rozesmál se nahlas, už zase hrál.

„No dobře, asi nebudeš chtít trávit Vánoce s námi, že.” Pak se zase uklidnil. Ukázal prstem na složku. „Teď si to prostuduj. Ale ještě předtím buď tak hodná a použij koupelnu. Potřebujeme tvou fotku na řidičák a takhle flekatá bys nevypadala moc dobře.”

Vždycky jsem si myslela, že bych udělala cokoliv, abych mohla ochránit nevinné lidi před padouchy a zločinci. I když už jsem nebyla ve službě, ctila jsem zákon a nikdy jsem neprojela ani pitomou stopku. Nikdy jsem si nesedla do auta opilá. Nikdy jsem nikoho nenapadla, pokud nepočítám zásahy u policie.

A teď půjdu hrát někoho jiného, a jakmile budu mít příležitost, zabiju cizího chlapa.

Na chvilku mě napadlo, že je to možná tím, že je podle Tora mafián. Ale pak mi došlo, že i kdyby to byl makléř, lékař, učitel nebo reverend, šla bych do toho taky.

Už jsem chápala, co přesně znamená, když jste odhodlaní pro své dítě udělat cokoli.

Ostříhali mě. Jeden z těch dvou tichých hlídacích psů odněkud vytáhl kadeřnické nůžky a zkrátil mi vlasy jen po bradu. Vypadala jsem, jako bych se stříhala sama. Vypadala jsem jako debil, ale oběti domácího násilí nemívají dlouhé vlasy, aby je jejich trýznitel neměl za co vláčet a držet. Myslela jsem, že to je celé, ale ošklivě jsem se spletla. Držet, neuhýbat před ranami, tentokrát přesně mířící pěsti, bylo těžké. Léta tréninku mi nedovolila jen tak sedět a držet, takže mě nakonec museli ti dva průměrní, nenápadní chlápci pevně držet, abych po Torovi nevystartovala.

„Neboj, Jo. Nemám ti to za zlé. Chápu tě,“ uklidňoval mě, když si otíral ruce do kapesníku. „Ale ty musíš taky pochopit mě. Je to pro tvoje dobro.”

„Neříkej mi Jo,” zasípala jsem. Obličej jsem měla rozbolavělý, dolní ret napuchlý, pod pravým okem mi cukalo. Teprve teď jsem vypadala jako oběť napadení. Ne. Toro rozhodně nebyl můj přítel a nebude mi říkat Jo.

„Máš pravdu, zapomněl jsem se. Hodně štěstí, Jane.”

Jane Potterová, to bylo jméno na mém novém řidičáku. Nikdy by mě nenapadlo, že Toro je fanoušek Harryho.

Vyhodili mě z auta blok od azylového domu pro matky s dětmi vedeného nadací Italské slunce. Šla jsem čekat na okamžik vhodný k vraždě muže jménem Robert Bavetta.

Čekal jsem, že dveře do domu budou zavřené a zamknuté. Odemykaly se na dálku z recepce, aby se sem nemohl dostat nikdo nevhodný, zvlášť ne muži těch, co se tu schovávaly. Jenže dveře byly dokořán a zevnitř se ozýval jekot, který nezněl moc lidsky. Johnny se na mě překvapeně podíval a browning se mu v tlapě objevil dřív, než mě napadlo, jestli je vhodné se tam objevit s pistolemi v rukou. Pokrčil jsem rameny.

Hlasitá rána, jako by někdo mrsknul něčím velkým a dřevěným o zeď, nás oba zarazila.

„Ty vole,” řekl Johnny tázavým tónem, „ještě pořád jsme tu kvůli hysterický ženský, nebo sem mezitím vtrhla banda fotbalovejch chuligánů?”

Neodpověděl jsem, byla to jen řečnická otázka.

„Já ani nevím, která z těch dvou možností by se mi líbila míň,“ ušklíbl se a vydal se dovnitř.

Byl tam bordel. Rozházené papíry a tužky, převrhnuté židle, spolu se stolem určené pro nově příchozí. Hlavou mi blesklo, že by nebylo marné nechat je přivrtat k podlaze, nebo už to tu rovnou zrušit. Nikdy jsem úplně nepochopil, proč tenhle objekt vlastníme. Nedaly se přes to prát peníze, protože tudy žádné peníze netekly. Jen jsme platili zaměstnancům a starali se o elektřinu, vodu, teplo a plyn. Táta vždycky tvrdil, že to odvádí pozornost od těch méně přijatelných aktivit, ale podle mě bychom vypadali stejně bezúhonně, i kdybychom dvakrát za rok uspořádali bezplatnou žranici pro všechny potřebné a umyli bezdomovce.

Stůl byl u zdi. Pořád byl na nohách, takže s ním nikdo nehodil, ale rozhodně se s ním hýbalo. Za stolem stál člověk v jakési uniformě, vypadal jako hlídač z obchodního centra. Držel před sebou elektrický paralyzér a ječel. To on vydával zvuky, které zněly jako ženský řev. Vřískal i teď, protože si ještě nevšiml, že jsme v místnosti. Křičel na ženu, která byla na druhé straně stolu zády k nám. Oháněla se po něm klávesnicí od počítače.

„Co to tu, do prdele, děláte?” zahulákal Johnny dostatečně hlasitě, aby ho bylo slyšet. Zajistil browninga a schoval ho do podpažního pouzdra. Nadechl jsem se, abych se zeptal hlídače, proč ječí, ale tmavovláska s klávesnicí se otočila a já uviděl, že je zmlácená do krve. Pravou polovinu obličeje měla opuchlou a modrofialovou, na oko kvůli otoku nemohla vidět.

Nikdy jsem nepraštil ženu. Nikdy. Táta nás vychovával k úctě k ženám, k úctě k matce, což bylo občas docela těžké, ale dalo se to. Kdyby se Theresa někdy dozvěděla, že jsem já nebo Michael vztáhli ruku na holku, umlátila by nás pánví, tím jsem si byl jistý. Když jsem viděl, jak zrasovaná tahle nebožačka je, dostal jsem neuvěřitelný vztek. A bylo mi jasné, že Johnny je na tom stejně.

Udělal krok k ní, automaticky, bezmyšlenkovitě. Natáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit. „Kdo ti to -

Nestihl větu doříct, protože se rozmáchla a vzala ho klávesnicí přes obličej. Naprosto nelogicky jsem si uvědomil, že je pravačka a že do toho dala dost síly. Jako by ten pohyb měla natrénovaný. Jako by se uměla ohnat třeba pálkou. Tak proč někoho nechala, aby ji tak zmlátil?

„Kurva,“ zaúpěl Johnny a zacouval vedle mě. Zpoza napevno přidělaného recepčního pultu vykoukla jedna z našich zaměstnankyň, Paula, Pauline, nebo tak nějak, a když nás uviděla, viditelně se jí ulevilo.

„Pane Bavetto!“ vykřikla. „To je ona!“ Ukázala přes pult na zbitou tmavovlásku.

„Jo, to mi došlo,“ ušklíbl jsem se. „Dobrý?” Johnny kývl, ale držel si tvář. Tmavovláska mě pozorovala s vytřeštěným okem, pak zavrávorala. Pustila klávesnici a složila se na zem. V tom pohybu bylo znát, jak moc je vysílená a vystrašená, a já netušil, jestli bude lepší zkusit ji uklidnit, nebo zůstat daleko od ní a nesahat na ni.

Něco zamumlala.

„Cože?“ Nerozuměl jsem jí ani slovo a chlap s paralyzérem začal překotně vyprávět, jak ho napadla. Mávl jsem rukou, abych ho umlčel, a čekal. Zvedla hlavu, všiml jsem si, že má čerstvou modřinu i na bradě, a zopakovala to:

„Omlouvám se.“ A pak začala brečet a drmolila: „Nechtěli mě sem vzít. Mrzí mě to. Nemůžu jít pryč. Nemůžu jít odsud!“

„Ježíši, ona brečí, dělej něco.“ Johnny vypadal zaskočeně.

Jestli nás něco dokáže zaručeně sejmout, je to zmlácená a brečící ženská. Tenhle den se rozhodně dostane mezi deset nejhorších v mém životě.

3. kapitola

Když mi ta protivná ženská na recepci doporučila najít si útulek pro bezdomovce, protože tohle je azylový dům pro matky s dětmi, a na slovo děti dala zvláštní důraz, měla jsem chuť vybít si na ní tu hrůzu, která mě od dopoledne ledově svírala. Chtělo se mi ječet, že jsem matka a mám dítě, ale dokázala jsem se ovládnout. Znovu jsem jí zopakovala, že potřebuju místo, na které se za mnou můj přítel nedostane, a oni přece mají ochranku, ne? A ona znovu hluše trvala na tom, že je to tam pro matky s dětmi. Ať okamžitě opustím budovu.

Pořád jsem se snažila být hodná. Zlomená, zbitá, týraná žena. Pokorná a poslušná. Taková jsem měla být, jenže ta kráva mi to vůbec neulehčovala. Nakonec jsem se uchýlila k nereálným výhružkám, aby mě nemohla nechat zatknout; třeba že ji budu chodit strašit. S tímhle na policii zavolat nemohla. Když ani to nezabralo, dožadovala jsem se nadřízeného. Každý má nadřízeného a nadřízení nesnášejí, když musejí jednat s prostým lidem. Doufala jsem, že i její šéf raději řekne, ať mě tam pár dní nechá, než aby musel něco řešit osobně.

Místo toho na mě zavolala ochranku.

Ne. Takhle jsem si svůj příchod sem rozhodně nepředstavovala. Všechno to mělo proběhnout v poklidu, já bych uronila pár zoufalých slz, které by ani nebyly nuceně vytlačené, a pak bych už jen čekala, až odpadne recepční. Toro slíbil, že jí bude jen velmi špatně, ale nezemře. A o pár dní později, až se ukáže, jak schopná jsem asistentka, se udělá podobně zle i Bavettově osobní asistentce a já se k němu dostanu. Prý. Toro řekl, že se nemusím bát. Pokud udělám všechno tak, jak naplánoval, klapne to. Nakonec už jen počkám na správnou dobu a na zbraň a toho chlapa se zbavím.

Jenže se to všechno podělalo hned na začátku. Když na mě naběhl ten člověk v pytlovité uniformě a popadl mě za paži, aby mě vyvedl ven, zareagovala jsem bezmyšlenkovitě. Neměl žádný výcvik, neuměl žádné bojové umění. S heknutím sebou třískl o zem, ani jsem se nemusela moc snažit. A pak se mu v očích objevil vztek. V tu chvíli jsem měla chuť si povzdechnout. Jakmile se při sebemenší potyčce necháte ovládnout vztekem a proti vám je někdo, kdo dokáže zůstat klidný, jste jasní. Stejně jako teď on. Zatímco se hrabal na nohy, klidným hlasem jsem se mu omluvila a vysvětlila, že tu vážně zůstanu. A že mu nechci ublížit. Tu poslední větu jsem si asi mohla odpustit, protože ho rozzuřila ještě víc. Když se mým směrem pohnul tentokrát, bylo jasné, že mě hce dostat ven a zároveň mi ublížit.

Jako Jo bych mu nakopala zadek.

Jako Jane jsem byla neschopná chudinka. Ale nehodlala jsem se nechat znovu zmlátit. Takže jsem se s ním prala, ale jako ženská. Nehty, zuby, nefér údery a kopy. Nějak se mu povedlo chytit mě pod krkem a zatraceně pevně mě stiskl. V tu chvíli jsem se vykašlala na svou roli a sundala ho ze sebe jedním nacvičeným chvatem. Zbrkle se bránil, zřetelně jsem cítila, jak mu lupnul kloub prostředníčku. Pak už jen vím, že řval něco velice nehezkého a oháněl se paralyzérem. Natlačil mě k recepci, kde ta pitomá husa konečně někomu zatelefonovala, aby se mi dostal na tělo. Tak jsem se natáhla po klávesnici a praštila ho poprvé. Do toho na mě ječela ta ženská a já si vybavila Amy s jejím malým růžovým notebookem, který přeříkává písmenka a zpívá písničky.

Nevím, jestli jsem to byla já, kdo rozházel židle. Jestli jsem se ho snažila zahnat do rohu tím stolem. Asi jo. Musela jsem být vážně psychicky v háji, když jsem nevěděla, co dělám. Pokud by se něco takového stalo, dokud jsem ještě byla ve službě, hned by následovalo neplacené volno a psychotesty.

Nebyla jsem ve službě, takže jsem klidně mohla být labilní. A když se za mnou ozval hluboký mužský hlas a já uviděla hodně velikého chlápka, rozklepala jsem se. Za ním stál druhý, o něco mladší a o něco menší, i tak ale o kus vyšší než já. Ten blíž ke mně právě schovával do podpažního pouzdra zbraň. Nedokázala jsem zachytit, jaká je to značka. Pak napřáhl ruku a pohnul se mým směrem. Zareagovala jsem automaticky a praštila ho klávesnicí. Doteď jsem si neuvědomila, že ji ještě pořád svírám v rukou.

A pak ta ženská zavolala pane Bavetto. A ten tmavovlasý, který se držel vzadu, jí odpověděl. Až teď jsem se na něj podívala pořádně, jedním okem jsem vnímala podivně zkresleně. Jo. Přestože Torovy fotky nikdy nebyly zblízka a ten chlap na nich nebyl vidět úplně nejlíp, byla jsem si jistá.

Tohohle člověka mám zabít.

Najednou jsem seděla na zemi. Na chvíli jsem měla pocit, že se vážně zhroutím, zblázním, rozbrečím se, všechno jim řeknu a pak budu mít celý život na to, abych oplakala Amy. Právě myšlenka na ni mě ale posunula dál. Najednou jsem zase byla schopná uvažovat čistě logicky. Došlo mi, že jsem se nechovala jako týraná žena. Že jsem udělala obrovskou chybu, když jsem se nechala vyprovokovat k boji s tím podělaným hlídačem, a že jsem rozhodně neměla trefit toho vyššího chlapa, nejspíš Bavettova bodyguarda, úderem, za který by se nemusel stydět profesionální hráč baseballu.

A udělala jsem jedinou správnou věc: rozbrečela jsem se.

Najednou to šlo. Najednou bylo možné mi přidělit pokoj. Recepční skákala, jak Bavetta pískal, ale dokázala se vzbouřit a prosadila, že budu v samostatném pokoji s vlastní koupelnou a vařičem, abych nemusela v kuchyni potkávat ostatní matky a děti a neděsila je. Spěšně dodala, že samozřejmě měla na mysli moje zranění. Dala jsem jí svůj řidičák, svůj nový řidičák, a huhňavým, pokorným hlasem se jí omlouvala, stejně jako sekuriťákovi. Vůbec nevím, co to do mě vjelo, vážně mě to mrzí, jen jsem se hrozně bála a tak dále.

Bodyguard byl nejspíš tupec. Dostal ode mě ránu - už za to by ho měl Bavetta vyhodit, ten chlap vůbec nedělal svou práci - a teď dřepěl metr ode mě a tvrdil, jak ho mrzí, že mě tak vyděsil. A že jestli mu to dovolím, zvedl by mě a odnesl do pokoje. Ale jestli nechci, aby na mě sahal, může mě odnést Bavetta.

Napadlo mě, jak moc jsem si to všechno usnadnila. Čekala jsem, že Bavetta bude podezřívavý, paranoidní člověk s perfektně vycvičenou ochrankou, ale kdybych teď kývla, ten dobrák mě vezme do náruče a dopraví do pokoje.

Dokážu to. V tu chvíli jsem si byla jistá. A obrovsky se mi ulevilo. Amy bude v pořádku. Budeme v pořádku. Zmizíme z pitomého New Yorku a už nikdy se sem nevrátíme.

„Madam , můžu vás vzít? zopakoval bodyguard. Jen jsem zavrtěla hlavou. Přestože mně osobně by to nevadilo, týraná Jane na sebe nenechá sahat cizí chlapy. Zvedla jsem se ze země. Až teď, když se adrenalin vyčerpal, jsem si uvědomila, jak moc mě všechno bolí. Neměla jsem nic zlomeného ani přeraženého, na to si dával Toro pozor. Potřeboval, abych byla schopná fungovat. Ale naraženiny jsou mnohem bolestivější a ten tělocvik s hlídačem mě dodělal. Bolestivé zasténání jsem ani nemusela hrát.

„Máme zavolat sanitku?” zeptal se Bavetta.

„Ne!“ vyhrkla jsem až moc rychle. Musím zůstat tady, rozhodně nepotřebuju odvézt na pohotovost na rentgeny a kdo ví co. Navíc si nejsem jistá, jak by se jim líbilo, že Jane Potterová nezná číslo svého sociálního pojištění. Bavetta se zamračil a zkoumal můj zraněný obličej. „Nic mi není,“ zamumlala jsem. To týrané ženy říkají, ne? Že zakoply a zřítily se ze schodů. Že jim na záda spadla rozžhavená žehlička, několikrát. Nebo se omylem praštily litinovou pánví tak, že si přerazily čelist.

Naklonil se ke mně blíž, takže jsem si mohla levým okem prohlédnout jeho tvář pěkně zblízka. Vypadal dobře. V takovém obleku by vypadal dobře každý muž, ale z něj sebejistota přímo sálala. Dovedla jsem si představit, jak si omotá kolem prstu slečny, a když jim ukáže svou peněženku, s radostí se mu omotají i kolem něčeho jiného. Toro měl pravdu, luxusní šlapka by mi neprošla.

„Když mi řeknete, kde ho najdu, postarám se, aby už vám neublížil,” řekl potichu. Překvapil mě. Vlastně mě dostal už tím, že sem přijel, ale tahle nabídka rozhodně nebyla tím, co se dalo čekat od mafiánského synka. Nedovedla jsem si vybavit nikoho, kdo by tohle nabídl. Možná David, pedantský a vždycky spravedlivý šéf. Kluci od policie by to neudělali, protože věděli, co by jim hrozilo. Pokud bych vážně byla týraná žena, nedovedla bych si jako úkryt představit lepší místo. Mafián Bavetta, co se kromě konkurence s radostí zbaví i kreténských násilnických manželů.

„Nevím, o čem mluvíte,” hlesla jsem nakonec. Ta chvilka váhání vypadala uvěřitelně. Mám, nebo nemám prásknout, kdo mi tohle udělal? Nemám, jistě že nemám.

Podíval se stranou a odfrkl si. Pak nařídil recepční, aby mě odvedla do pokoje.

Když jsem se za ní vyploužila na chodbu, slyšela jsem, jak hlídač dostal padáka. Bylo mi ho trochu líto.

Pokoj byl ve skutečnosti miniaturní garsonka. Vešel se sem rozkládací dvoumístný gauč, skříň a sklápěcí jídelní stůl, přišroubovaný ke zdi. Dál tu byly dvě židle a malá chladnička, na které stál dvouplotýnkový vařič, a mikrovlnka. A vedle koupelna se sprchovým koutem, záchodem a umyvadlem. Nad umyvadlem bylo zrcadlo a já se mohla podívat, jak vypadám.

Hrozně. Teď, když jsem si mohla prohlédnout oteklé pravé oko a modřinu, která rozkvetla kolem něj, přes spánek až do vlasů a pod ním prakticky až na úroveň horního rtu, jsem se docela divila, že to ustála jak kost, tak oko samotné. V obočí jsem měla nějaký škrábanec, ze kterého muselo téct docela dost krve, soudě podle té zaschlé. Vypadalo to, jako kdyby tam byla hluboká rána, ale ve skutečnosti jsem o ní ani nevěděla, splynula s ostatní bolestí. Tohle Toro musel někde trénovat. Levé oko bylo v pořádku, i když modrá duhovka vypadala ve fialovočerveném a hodně bledém obličeji trochu přízračně. Vlasy jsem měla neuvěřitelně oškubané, doopravdy to vypadalo, jako bych se stříhala sama. Zkusila jsem si je shrnout za uši, ale o to víc byly vidět modřiny. Došlo mi, že s tím nic neudělám, spíš se budu muset ostříhat úplně nakrátko, až se odsud dostanu.

Až zabiju člověka.

Zatřepala jsem hlavou, abych tyhle myšlenky zahnala. Blbý nápad - málem jsem omdlela. Podél zdí jsem dotápala k oknu a byla vděčná, že se dá otevřít. Trocha studeného vzduchu mi udělá dobře. Pokoj měl okno na čelní straně budovy, takže jsem měla jako na dlani velké tmavé SUV, nejspíš mercedes, ale ve tmě jsem to nedokázala určit jistě. A taky už jsem pár let nepotřebovala mít přehled o značkách aut. Bavetta se svým nepovedeným bodyguardem právě nasedali.

Kdybych měla pistoli, mohlo teď být po všem.

Opřela jsem si pravou tvář, rozpálenou vší tou bolestí, o okenní tabuli a hned se mi ulevilo. Stála jsem tam a uvažovala - kdybych měla pistoli, mohla bych ho zabít právě teď, ale jeho bodyguard by poznal, odkud šel výstřel, a já bych se odsud nedostala živá.

Ten hajzl Toro to měl všechno zatraceně dobře promyšlené. Takže tu opravdu musím sedět a čekat.

Když jsem za sebou zabouchl dveře, měl jsem pocit, že už ani nedojdu do postele. Pekelně dlouhý den. Jednání se strýčky o blbostech, přerozdělování pravomocí, řešení přestupků a provinění, vymýšlení strategií na další roky - kde to jsme? Štvalo mě, že jsem tam musel být, i tátovo předstírání, jak nemá čas, aby mě tam dostal. Abych se plně zapojil, aby si ostatní zvykli jednat se mnou. Měl jsem to, po čem třeba Tony Galiani toužil už tak deset let: plnou důvěru svého otce. A bylo mi to fuk.

A když už jsme se konečně rozloučili a já měl za sebou všechny ty rádoby přátelské chlapské stisky rukou a ramen a pár fakt otravných objetí, musel jsem řešit tu zbitou holku. Holku, co v sobě měla dost síly a odvahy, aby seřezala hlídače a praštila Johnnyho do obličeje, ale přesto se nechávala nejspíš už delší dobu mlátit od někoho, s kým žila. Nechápal jsem to. Nabídl jsem jí, že se o to můžeme postarat, ale odmítla. Ne, neodmítla. Zaváhala a pak řekla, že neví, o čem mluvím. Bála se ho. Pobavilo mě, že se ho bála víc než mě. Ale nepobavilo mě to natolik, abych se zasmál.

Do postele jsem se dostal skoro ve tři.

Byly dny, kdy jsem svou práci nesnášel.

Druhý den jsem musel za tátou, zpravit ho o průběhu setkání. Čekal na mě doma, jako bychom se nemohli setkat v kanceláři, v jedné z mnoha. Na druhou stranu, Sue z toho určitě měla radost. V noci jsem jí vysadil Johnnyho doma a řekl mu, že ho chci vidět nejdřív po víkendu. Na schůzku s tátou jsem ho nepotřeboval a o víkendu jsem měl v plánu prostě jen spát.

Když jsem vystoupil z výtahu a ucítil vůni jídla, nálada se mi trochu zlepšila. U mě doma to voní leda tak osvěžovačem vzduchu, který tam nechává uklízečka. Zamířil jsem rovnou do kuchyně ke kávovaru. Theresa si broukala nad hrncem s nějakou omáčkou a nezaznamenala, že jsem přišel, dokud jsem nezaklapl dvířka od skříňky s hrnky. Nadskočila a vyjekla jako někdo o mnoho desítek let mladší.

Tohle mě dokázalo rozesmát.

Na oko vztekle si založila ruce v bok, v pravé pořád vařečku. Mračila se a já měl na chvíli pocit, že jsem zase malý kluk a právě jsem jí snědl kastrol čokoládové polevy. Zrovna teď je mi skvěle, ale za půl hodiny budu zvracet a nebude to hezký pocit.

„Jsem vážně ráda, že se bavíš, Roberte,” sepsula mě, ale pak naklonila hlavu na stranu a usmála se. Celý život jsem ji vnímal jako člena rodiny. Čas ukázal, že se toho naučila opravdu dost, když vymyslela, kam schovat Michaela a Paige. Zírali jsme na ni s bráchou jako solné sloupy a ona se svým typickým úsměvem koukala z okna a počítala, kolik je právě hodin v Itálii a jestli svého synovce, nebo co vlastně je, nevzbudí uprostřed noci.

A my měli pocit, jak jsme nenápadní, neprůstřelní, nezjistitelní a nevystopovatelní.

„Omlouvám se, fakt.“

„Nemyslíš to tak, pořád se směješ! Nedělej ze mě starou husu, Roberte.”

„Směju se, protože jsem si vzpomněl, jak jsem snědl tu polevu,” přiznal jsem. Znovu na mě zahrozila, přestože to bylo určitě dvacet let.

„Měl jsi štěstí, že ti bylo tak zle, jinak bych tě seřezala.”

Věděl jsem, že by to neudělala. Hartusila v podstatě pořád, a nebylo se čemu divit, ale v životě by na nás nevztáhla ruku. Theresa byla laskavá a velmi hlasitá.

A já jsem patetický.

„Co včera, jak jsi to zvládnul?” Opravdu ji to zajímalo. Řekl jsem jí ve zkratce, jak to probíhalo. Vztahy, které byly doteď v pořádku, jsou v pořádku dál, ty napjaté jsem nejspíš svým ignorantstvím a nedostatkem úcty k ostatním ještě víc vyostřil. Bylo mi to vcelku jedno. Theresa, dlouhé roky skrytá odbornice na vztahy ve městě, mi potvrdila, co jsem si myslel. Nemělo cenu řešit vztahy s lidmi, na kterých mi nezáleželo. Jedna z rodin v životě nehnula prstem, aby pomohla komukoliv dalšímu - vážně jsem nechápal, proč je tolerujeme. Nad espressem a pistáciovým zákuskem jsme se shodli, že si mám všímat jen Galianiho a Sarta, ostatní nakonec stejně udělají to, co budou chtít tihle dva a táta. Potažmo já.

Nakonec jsme jen tiše seděli a zírali z okna. Byl jsem sentimentální, ale poslední dva roky jsem s ní trávil čas ještě raději než kdy dřív. Ona a Johnny. S ním jsem o nich mluvil, občas se zeptal a já odpověděl. S Theresou nikdy. Věděl jsem, že zrovna teď, zatímco koukáme z okna, na ně myslíme oba.

Když jsem z chodby uslyšel podpatky, povzdechl jsem si. Theresa, vzhledem ke svému věku a postavě neuvěřitelně mrštně, sklouzla z vysoké židle a zamířila k lince. Vzala do ruky nůž a rajče přesně ve chvíli, kdy se mi za zády ozval nabroušený matčin hlas:

„Čekáme na tebe. Až se dodíváš z okna a budeš mít chvíli čas, byl bys tak laskav a dorazil za námi?“

„Zkus se vytratit před obědem,” řekla Theresa, když zvuk podpatků zmizel v dálce. „Dostala jsem za úkol uvařit něco ne moc kalorického.”

„Takže mi to nebude chutnat? Nebo proč mám zmizet?” Hodila po mně utěrku.

„Jistěže by ti to chutnalo, ale přemýšlej trochu.” Když jsem nereagoval dostatečně rychle, zamračila se: „Roberte Bavetto, někdy vážně nechápu, že si dokážeš sám zavázat tkaničky!”

„Nemluv se mnou jako s dítětem,” zavrčel jsem. Občas to s péčí trochu přeháněla.

„Nízkokalorické jídlo mám uvařit pro štíhlou slečnu, co moc nejí,” řekla nevinně. A mně to konečně docvaklo.

Další namlouvací oběd.

4. kapitola

Dřív mi čekání nikdy nevadilo. Před pár lety jsem dokázala sedět v autě a čekat hodiny. Čekat v bytě, až budu moct nastoupit do akce, jsem zvládala i celé dny. Pořád jsme na něco čekali a mně to nevadilo, byla to součást práce.

Až teď jsem pochopila přirovnání jako lev v kleci.

Pět kroků od dveří k oknu. Otočit, pět kroků zpátky ke dveřím. Nebo čtyři kroky od dveří do koupelny ke zdi. A když jsem si otevřela dveře do koupelny, měla jsem další krok k dobru. Sem, tam. Sem, tam. Jen zvuk podrážek a hysterie, která mě pozvolna sžírala.

Pomalu jsem přestávala zvládat pozitivní myšlení. Snažila jsem se většinu noci myslet jen na Amy a na to, jak se sebereme a zmizíme co nejdál odtud, dokud mě někdy nad ránem nepřemohl spánek, podobný spíš bezvědomí. Jenže v sedm už jsem zase byla vzhůru a nedokázala zůstat klidná. Nešlo si říct, že prostě počkám a pak udělám, co se po mně chce. Takhle to nefungovalo. Už jsem chápala, proč bylo v metodických příručkách prakticky všech oddělení policie uvedeno, že jakmile je do případu kdokoliv osobně zainteresován, musejí ho okamžitě stáhnout. Pokud jde o rodinu, všechno ostatní přestává být důležité.

Byla jsem si jistá, že kdyby se tu teď Bavetta objevil, zabila bych ho bez ohledu na následky. Nejspíš bych byla schopná se odtud dostat i přes jeho bodyguarda nebo přes kohokoliv dalšího, kdo by se mi postavil do cesty.

Sama sebe jsem za to zjištění nenáviděla. Proboha, opravdu si představuju, že holýma rukam a zpacifikuju mnohem větší a těžší chlapy, kteří se navíc určitě umějí bránit?! Vážně si maluju, jak Bavettovi lámu vaz? Ano, já vím, před bojem je dobré si útok nejdřív představit, aby se člověk mohl dostatečně připravit - ale tohle?

Popírala jsem vše, co jsem se kdy naučila. V co jsem věřila.

Jenže to všechno vůbec nebylo důležité. Šlo jen o jednu jedinou bytost, šlo o Amy a o to, abych ji dostala do bezpečí. Nic dalšího pro mě nemělo smysl.

Stačilo pět hodin.

Po poledni už jsem si nebyla jistá, jestli ještě mám sama sebe. Zírala jsem do zrcadla na obličej, který měl být můj, ale vypadal cize. Křečovitě jsem svírala umyvadlo a opakovala si, kdo jsem.

Napadlo mě, že by možná bylo mnohem jednodušší, kdybych to vzdala rovnou. Slíbil, že se o Amy postará. Ale představa Amy, jak vyrůstá v cizí rodině s cizími lidmi, spřaženými s tím sráčem, mě zase probrala. Na chvilku.

„Vzchop se!“

Je to možné? Za necelé čtyři roky, co jsem pryč od sboru, se ze mě stala takováhle troska?

Ale oni mají Amy…

Toro musel vědět, jak mi bude. Tohle mučení mi k němu naprosto sedělo.

Z hrozného odpoledního spánku, ve kterém se střídala jedna noční můra s druhou, ještě horší, mě vytrhlo zaťukání na dveře. Byla jsem zmatená a trvalo mi dobrých deset vteřin, než mi došlo, kde jsem, a všechno zapadlo do správných souvislostí. Deset vteřin naprostého chaosu, který ale byl mnohem příjemnější než uvědomění. Než jsem se stihla znovu začít utápět v zoufalství, klepání se ozvalo ještě jednou.

A s ním i ženský hlas: „Paní Potterová? Jste v pořádku?”

Samozřejmě ze nejsem.

„Už jdu.“ Hlas jsem měla slabý a ochraptělý. Uvědomila jsem si, že naposledy jsem jedla a pila před víc než čtyřiadvaceti hodinami. Jasně, k šílenství ještě navíc dehydratace. Jsem fakt pitomá.

Odemkla jsem a opatrně pootevřela dveře. Žena za nimi se tvářila obezřetně, asi jí řekli, co jsem zač, přesto vypadala mile. Dokonce se usmívala. Byla menší než já, což nebylo nic nezvyklého. Věk nejspíš mezi třiceti a pětatřiceti a už na první pohled vypadala italsky. Italské slunce si evidentně dávalo záležet na tom, kdo pro ně pracuje.

„Jak vám je?“ zeptala se. Chtělo se mi vychrlit, že hrozně. Že se cítím jako mrtvá. Místo toho jsem jen pokrčila rameny a zachraptěla:

„Jde to.“

„Byla jste si pro něco k jídlu? Paula z noční směny mi ráno líčila, jak nemáte povolený vstup do kuchyně, ale klidně si tam zajděte. Nebo chcete přinést seznam restaurací, které rozvážejí jídlo? Máte nějaké peníze? Jestli ne, dá se to zařídit.”

Normálně by mi asi vadilo, že na mě takhle chrlí tolik věcí prakticky bez nadechnutí. Že předpokládá, že jsem úplně neschopná a nemožná. Jenže tentokrát jsem neschopná a nemožná opravdu byla - a její starost o mě byla přesně to, co jsem potřebovala. Víc toho říct nestihla. Najednou jsem jí visela kolem krku, ačkoliv jsem si na doteky a objetí nikdy moc nepotrpěla, a vzlykala jsem jí na rameni. Neřekla ani slovo, jen mě chlácholivě hladila po zádech a šeptala, že teď už bude všechno v pořádku.

Jmenovala se Helena. Kromě práce recepční byla také vedoucí celého azylového domu. Vzala mě s sebou do kanceláře a nenaléhala, abych jí o sobě něco řekla. Objednala pizzu, nejlepší, jakou jsem kdy jedla. Nevím, jakou měrou za to mohl můj obrovský hlad, ale měla jsem chuť zlíbat nohy tomu, kdo ji vytvořil. Když jsem se najedla, vypila půllitr přivezené koly a v pořád ještě rozklepaných rukou svírala hrnek s kafem, položila na stůl balíček s mým jménem. Tedy s tím náhradním. Nestihla jsem uvažovat o správné reakci. Ztuhla jsem a s podezřením tu věc pozorovala.

„Ví někdo, že jste tady, Jane?“ zeptala se naléhavě. Netušila jsem, co odpovědět. O nějaké poště nepadlo ani slovo. Ale ten balík se mi měl dostat do rukou, takže jsem přikývla. „Váš manžel?“

„Ne, ten neví, kde jsem.“

„Dobře,” přikývla. „Tak to tak nechte, prosím. Je lepší, když o vás bude vědět co nejméně lidí z vašeho okolí, než se situace nějak upraví. Máte v plánu ji nějak řešit, že? V noci jste prý odmítla policii i záchranku.”

Zavřela jsem unaveně oči. Taky jsem odmítla jejich šéfa - jestlipak ví o tom, že to není žádný svatoušek?

„Vyřeším to. Jen si potřebuju chvíli odpočinout,” slíbila jsem.

„Nevracejte se k němu, Jane. Pokud vám byl schopný udělat tohle, udělá to znovu.” Přikývla jsem s pohledem upřeným na balíček. Co v něm asi je? Co mi poslal? Jane?” Zvedla jsem k ní oči, otok na pravém víčku splaskl a už jsem ho dokázala trochu otevřít. „Nikdy, prosím vás, nikdy to nezkoušejte urovnat tím, že byste otěhotněla. Prosím.”

Chvíli to vypadalo, že se zase rozbrečím. Nakonec jsem to rozdýchala a hořce se zasmála.

„Ne, to rozhodně nehodlám.”

S balíčkem v ruce jsem se odvlekla zpátky do pokoje. Dveře jsem za sebou zamykala s úplně ledovýma rukama. V té zásilce mohlo být cokoliv a mě až cestou sem napadlo, že u Tora pod pojmem cokoliv musím rozumět opravdu… cokoliv. A plíživá hrůza byla zpátky. Tvrdil, že Amy neublíží, ale co když… Jestli se na ni jen křivě podívá, zabiju ho. Přísahám. Jedna nebo dvě vraždy, to už je jedno.

Papír z balíčku jsem strhávala se slzami v očích. Tak moc jsem se bála toho, co najdu. Jídlo a kafe mi pomohlo jen na chvíli. Teď byla všechna ta úzkost zpět.

Když se z krabice ozvalo zvonění mobilu, ulevilo se mi tak, až jsem si kecla na zem.

Vypadala dobře. Vlastně vypadala víc než dobře. Světlé vlasy, trochu do zrzava, velké modré oči a postava, která vyloženě lákala. Čekal jsem, že se objeví některá z Drahocenných, co daly jméno prvnímu vrhu štěňat na Hidden Vineyard. Naštěstí už zřejmě matka pochopila, k čemu vlastně šlapky jsou. Nejnovější návnada byla kurátorkou kontroverzní výstavy evropských umělců. Žena, která s nadšením vystavuje plastovou hromadu hoven a fotky lidí s chybějícími částmi těl.

Milovnice umění se jmenovala Elizabeth a krásně si rozuměla s máti. Zatímco táta mlčel a jedl, ony dvě cvrlikaly o komsi, kdo má podle nich zářnou budoucnost na dosah ruky.

Ve většině rodin by byl fakt, že si potenciální tchýně a snacha rozumějí, důvodem k oslavě. V našem případě to byl spíš důvod k útěku. Jasně, ať si Treasure myslí, jak si s matkou rozumí - u ní je to jedno. Ale Elizabeth a její pohledy a úsměvy, Elizabeth, která se se mnou vyspí zadarmo, ale pro mě to bude mít mnohem dalekosáhlejší důsledky… Proto jsou slečny Drahocenné tisíckrát lepší. Až na Treasure vědí, kde je jejich místo. A taky vědí, že Pretty Woman je jen pohádka.

Dojedl jsem, jak nejrychleji to šlo. Ignoroval jsem matčiny nenápadné posunky i následné velmi nápadné odkašlávání, dokonce jsem odmítl dezert. To už nevydržela a zeptala se:

„Někam spěcháš, Roberte? Dnes nejsi zrovna společenský.”

Polkl jsem první větu, co mi málem vylítla z pusy. I tu druhou jsem radši zapomněl. Nakonec jsem jen zabručel, že mám práci, a dopil vodu. Mnohem radši bych teď pil něco silnějšího, ale ještě jsem se potřeboval dostat domů.

„To nemyslíš vážně?“

„Alesso,” zasáhl táta. Vztekle se k němu obrátila:

„Co? Máme společnost!”

„Ty máš společnost,” řekli jsme oba najednou. Udělalo mi to škodolibou radost. Čekal jsem, že vybuchne a začne ječet, ale před návštěvou chtěla zachovat dekorum. Bylo mi jasné, že i táta se pokusí zmizet co nejdřív, ještě před Elizabethiným odchodem. Trochu jsem litoval Theresu, která to bude poslouchat. Naštěstí jen z dálky, matka si nikdy nechodila stěžovat zaměstnancům.

„Elizabeth tu bude celý víkend a nemá se jak zabavit.” Pořád ještě se snažila znít relativně mile. Věděl jsem, že nejlepší by bylo mlčet, ale nemohl jsem si pomoct:

„Tak to má štěstí, že ty taky nemáš o víkendu nic na práci.” Jeden zářivý úsměv, ze kterého by se každé normální mámě rozklepala kolena. Ta moje se zamračila. Elizabeth vypadala, že neví, co dělat. Nedivil jsem se - tahle komedie nebyla moc zábavná.

„Roberte, chovej se jako člověk,” nedala se máti. „Dobře víš, že Elizabeth tu není kvůli mně. Líbíš se jí a hodili byste se k sobě.”

Musel jsem se uchechtnout. Podíval jsem se na Elizabeth, zoufale porcující svůj zákusek na mikročástice, jen aby byla něčím zaměstnaná, a omluvil se jí:

„Vážně mě to mrzí. Nic proti tobě nemám, jen nesnáším, když mi matka někoho dohazuje.” Usmála se, ale mlčela. Postavil jsem se a naklonil k matce:

„Jsem vážně zvědavý, jestli jsi slečně Elizabeth řekla, čím se živím.”

Neviděl jsem, jak se zatvářila. Nečekal jsem na její reakci. Stiskl jsem tátovi rameno, koneckonců, on je její manžel, tak ať si to nějak srovná, a vypadl jsem z jídelny.

„Počkej.” Už jsem byl skoro ve výtahu, když mě doběhla Theresa s dřevěnou přepravkou od zeleniny.

„To mám vzít do popelnice?” zeptal jsem se, a kdyby řekla ano, byla by to ta nejvtipnější věc za dnešní den. Zamračila se. „Dobře, už mlčím,” vycouval jsem, když přišla blíž a já zjistil, že bedýnka je plná plastových dóz na potraviny. Nabalila mi jídlo na celý víkend. Chvilku jsem na ni zíral a přemýšlel, jak moc divné by bylo, kdybych ji objal.

„Stejně si tě jednou vezmu,“ mrkl jsem na ni nakonec. Rozchechtala se:

„To by ti Paolo dal!“

„Podplatil bych ho,“ navrhl jsem. Její manžel byl na pohled tichý a klidný starší pán, ale bylo mi jasné, že aby vydržel takovou dobu s Theresou, muselo v něm být mnohem víc. „Určitě by si od tebe rád odpočinul.”

„Ještě chvíli mě zlob a zařídím, aby se slečna Elizabeth dozvěděla, kde bydlíš!”

„Jsi podlá,” obvinil jsem ji. Vypadala spokojeně.

Domů jsem dorazil tak brzo, že jsem potkal denního recepčního. Oba jsme vypadali velmi zmateně. Položil jsem přepravku na linku v kuchyni, a jakmile jsem si sundal sako a kravatu a povolil vrchní dva knoflíky u košile, s klukovským nadšením jsem otevřel všechny ty krabice a prozkoumal, co jsem dostal. Theresa na víčka dokonce nalepila lístky s nápisy jako sobota - snídaně, neděle - večeře. Ve stoje jsem spořádal nedělní snídani a bylo mi to jedno. Stejně musela vědět, že to tak dopadne.

Pak jsem ze sebe shodil zbytek obleku a natáhl triko s logem AC/DC, které mělo svá nejlepší léta už dobrou dekádu za sebou. Venku začalo sněžit, ale svátky a zima celkově mi byly tak nějak ukradené. Při představě Vánoc u našich mi nebylo úplně nejlíp a čím dál častěji se mi vybavovala Johnnyho rada, ať se do prdele seberu a někam vypadnu. Někam do tepla, dodával a významně zvedal obočí. Jo, teplo by bylo fajn, ale nedovedl jsem si představit, že zamířím do Florencie. Bylo to zbytečně riskantní. Přestože se tu za poslední dva roky řešily jen potíže s feťáky a podělanými dealery, člověk si nikdy nemohl být jistý. Bylo by zatraceně zbytečné přivléct někoho k Mikeovi a Paige. Kdyby se to provalilo, kdyby se zjistilo, že to všechno bylo nahrané, táta by mě nejspíš zabil.

Takže do tepla klidně, ale někam na druhý konec světa. Dají se touhle dobou sehnat ještě nějaké zájezdy? Po chvíli hledání jsem našel to pravé. Ideální místo ke strávení svátků plných pohody, lásky a ostatních keců.

Thajsko.

Přes den si vyčistit hlavu na pláži nebo na výletech po okolí a večer… No, večer si vyčistit hlavu úplně jinak.

Na chvilku mě napadlo, že bych se nad sebou měl možná zamyslet. Pak mě to přešlo. Zasloužím si dovolenou. Pořádnou dovolenou. Tohle všechno už mi vážně leze na mozek. Lezlo to už dlouho, jenže nebyla šance, jak z toho ven. Brácha ji dostal, a já tu jsem, pořád, stejně nasraný a utahaný. Semletý, vyhořelý, a ještě ke všemu sebelítostivý. Jo. Nechat si vyšukat mozek z hlavy naštěstí ještě zabírá. Otázka je, na jak dlouho.

Objednal jsem pobyt a zaplatil zálohu. Vědomí, že se matka zblázní, až zjistí, že nebudu doma, mě bavilo. A když budu pryč, Johnny bude mít volno, takže si užije Sue a Tommyho. Aspoň někomu bude dobře.

Zaklapl jsem notebook, abych se nepodíval na jejich web. Místo toho jsem se pohodlně usadil do velkého koženého křesla v obýváku, které bych si s sebou stoprocentně vzal na opuštěný ostrov. Vzal jsem do ruky ovladač od playstation a šel na setkání s Vetřelci.

Sex a hry.

Tomu říkám život.

5. kapitola

Zavolal mi jen proto, aby se zeptal, jak se mám. V tu chvíli jsem měla pocit, že kdybych toho hajzla měla po ruce, zabila bych ho po velmi, velmi dlouhém mučení. Telefon mi poslal proto, abychom mohli být ve spojení. Chce, abych se připravila, protože se prý blíží moje nasazení do akce.

Nasazení do akce. Parchant jeden namyšlenej psychopatickej!

O Amy mi nechtěl říct nic. Zvládla jsem nebrečet, ale jakmile zavěsil, zábrany šly do háje a já ležela na zemi, telefon v úplně ledových rukou, a zvuky, které jsem ze sebe vyrážela, byly spíš zvířecí.

V tomhle stavu mě našla Helena. Asi jsem někoho rušila i přes zavřené dveře a zavolal ji na mě. Pomohla mi dostat se do postele a zeptala se, jestli má někoho zavolat. Zavrtění hlavou jí stačilo a já ji za to milovala.

Navečer, než šla domů, mi přinesla nákup. Zírala jsem na ni z postele, pořád ještě psychicky i fyzicky neschopná čehokoliv, a nechápala jsem, proč to dělá. Jen se usmála, popřála mi klidnou noc a odjela domů. Když jsem se po několika minutách tupého zírání na papírovou nákupní tašku konečně dokázala zvednout z postele a přijít blíž, našla jsem v ní pár základních věcí jako chleba, máslo, sýr, mléko, ale i čokoládu, kafe a čaj a čtyři mražená hotová jídla. A hlavně šampon, hřeben a sprchový gel.

Místo abych se radovala a šla se konečně pořádně umýt, stála jsem u stolu a brečela. Ničil mě strach, že Toro Heleně něco provede. Mám přece nejdřív pomáhat tady a až pak se dostat k Bavettovi. Musím se jim osvědčit na zdejší recepci, aby někdo mohl říct: Podívejte, tady slečna Potterová ví, co dělá, tak si ji tam na chvilku vezměte. Nechtěla jsem, aby Toro nějak odklidil z cesty Helenu. Přestože jsem se bála o všechny lidi v okolí, jí jsem život rozhodně nijak zkazit nechtěla.

Sprcha, jídlo a kafe ze mě zase udělaly aspoň trochu myslící bytost. Zakázala jsem si další hroucení, protože se mohlo stát, že se v návalu hysterie prořeknu. Bylo nutné, abych se sebrala a začala se chovat podle vzorců naučených na akademii a pak v praxi. Vzpomněla jsem si na Kennedyho a šéfa, vzpomněla jsem si i na Daveovu výchovu a výcvik. Pokud jsem chtěla uspět, musela jsem Amy ve své hlavě na chvilku odsunout a schovat. Byla to nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělala.

Strávila jsem večer na židli před oknem a pozorovala okolní domy a ulici, kterou sem tam projelo nějaké auto. Když jsem šla před půlnocí spát, měla jsem stejný pocit, jaký jsem mívala dřív.

Už zase jsem doopravdy čekala.

Ten pocit mi vydržel až do rána, udělalo mi to obrovskou radost. Byla jsem zpátky a věděla jsem, že teď už to bude hračka. Chvíli si budu hrát na vystresovanou a vyděšenou, ale schopnou recepční. Pomohlo mi vědomí, že jsem Heleně za celý ten den hrozně moc dlužila. Jak jinak bych jí mohla vyjádřit vděčnost než tak, že pro ni něco udělám. A na rozdíl od ostatních matek, které tu byly ubytované, jsem neměla dítě. Jane nemá dítě. Takže rozhodně nebude vadit, když budu sedět celý den nebo noc za stolem. A pak se přesunu do kanceláře pana Bavetty a jen si počkám na správný okamžik… No dobře, tady už jsem si nebyla tak jistá, že všechno dobře dopadne.

Nebyla jsem si jistá sama sebou, že jen tak poruším všechno, co jsem kdy bránila, a zabiju člověka. Ale pokud na něj budu celou dobu koukat jako na bídáka, který určitě taky není bez viny, snad nebudu sama sobě dělat problémy. Uvidím. Musím to zvládnout.

Přišlo to mnohem dřív, než jsem čekala. Helena dorazila do práce na devátou a pět minut poté u mě zaklepala, aby se podívala, jak mi je. Když viděla, že dělám snídani a kafe, bylo zřejmé, že má radost. Nabídla jsem jí, ať se přidá, ale odmítla. Nebylo jí úplně dobře. „Co se stalo?” zeptala jsem se a snažila se znít naprosto normálně. Zvědavě a soucitně.

„Vůbec netuším. Jsem malátná a zvedá se mi žaludek, možná na mě něco leze.“

„Nesnědla jste něco zkaženého?” nadhodila jsem. Zavrtěla hlavou.

„Měla jsem jen kafe u Stánku cestou na metro. Dávám si ho tam pokaždé a nikdy mi nic nebylo.” Protože jí ještě nikdy nikdo do toho kafe nic nedal. „Budu v pořádku,” usmála se a šla se podívat na ostatní obyvatelky domu.

Chvilku po jejím odchodu zazvonil mobil od Tora, který jsem měla na kuchyňské lince. Rychle jsem ho popadla, ale byla to jen SMS, poslaná z nějakého neznámého čtyřmístného čísla. Nejspíš internetová SMS brána.

Do hodiny bude recepční špatně. Zprávu smaž.

Na malý moment jsem si vzpomněla na seriál „Mission: Imposible”. Tam se telefony po přehrání vzkazu samy zničily, ne? Možná to tak bylo i ve filmech, ale ani jeden z nich jsem neviděla. Vůbec jsem se nedokázala dívat na filmy o agentech a policajtech bez toho, aniž bych znechuceně nekomentovala každý nevěrohodný zákrok, souboj, zadržení, výstřel nebo výbuch. Na to jsem neměla nervy. Ale seriál dávali někdy na konci osmdesátých let a tenkrát mi to ještě bylo úplně jedno. Při mazání zprávy jsem se zařekla, že se na pár dílů zase podívám, až se dostaneme domů.

Před tři čtvrtě na devět jsem sešla ze schodů a zamířila k recepci. Helena seděla na židli schoulená do klubíčka a byla tak bledá, že její pokožka měla skutečně nazelenalý nádech.

„Vypadáte hrozně,” konstatovala jsem. Otevřela oči a podívala se na mě.

„To říká ta pravá,” utrousila unaveně. Uklidnilo mě, že zvládá žertovat. Pokud by jí bylo zle tak moc, že by ji to nějak ohrožovalo na životě, rozhodně by neměla čas mi připomínat moje modřiny.

„Myslím to vážně,” nedala jsem se. „Potřebujete k doktorovi. Zavolám sanitku.”

Bránila se. Nechtěla volat sanitku kvůli tomu, že je jí zle od žaludku. Díky tomu, že nesnídala, neměla co zvracet, ale i tak podle svých slov strávila dávením na záchodě dobrou čtvrthodinu.

„Tak seženeme někoho, kdo vás odveze domů,” domlouvala jsem jí. „Má se tam o vás kdo postarat?” Nepřekvapilo mě, když řekla, že žije sama. Tak nějak jsem tušila, že za jejím osobním nasazením a empatií nebude jen nadšení pro tuhle práci. Nikdo neví lip, jak je týraným ženám, než jedna z nich.

„Dobře, tak vás uložím k sobě,” rozhodla jsem.

„Někdo musí být tady na recepci.”

„Já tu zůstanu. Budu vás chodit kontrolovat, a kdyby někdo přišel, přijdu se zeptat, co a jak. Myslím, že můj příjem nebyl zrovna standardní procedurou,” dodala jsem sebekriticky. Slabě se usmála a už se nedohadovala. S pomocí hlídače, nového a o poznání většího, který se ale i tak na mě díval podmračeně, jsem ji odvedla nahoru. Když jsme míjeli společnou kuchyň s jídelnou, dvě ženy vyšly ven a zajímaly se, co se děje. Ukázalo se, že starší z nich je lékařka. Proč se proboha chytrá ženská, která vystuduje medicínu, nechá mlátit od muže a nakonec se musí schovávat tady? I když, kdo ví, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tu taky byla jen nastrčená. Možná jsem začínala být trochu paranoidní.

Zastrčila jsem si mobil do kapsy kalhot, nechala Helenu s doktorkou Sam a vydala se na recepci. Hlídač vypadal kompetentněji než ten původní, na druhou stranu, neměl na sobě uniformu, ale džíny a světle modrou košili. Došlo mi, že tohle není žádný zaměstnanec přes agenturu, ale jeden z Bavettových lidí. Vypadal, že je ze svého nového místa vyloženě nadšený. Seděl u stolu pro hosty a na notebooku sledoval nějaký akční film. Zamračeně se na mě podíval, když jsem se posadila.

„No co? Někdo tu sedět musí. Nebo to tu zvládnete sám ?“ zeptala jsem se opatrně a doufala, že nebude souhlasit. Neodpověděl, ale vytáhl telefon a komusi volal. Zajímalo by mě, jestli je běžné, že v sobotu ráno budí šéfa.

Nebylo to běžné. Poznala jsem to podle toho, jak si odtáhl mobil od ucha, když ho ten někdo místo pozdravu seřval. Zahuhlal omluvu a rychlým pohledem zkontroloval, jestli se dívám. Dělala jsem, že ne. Jsem přece stydlivá Jane, co se chlapů bojí.

„Té ženské, co přišla ráno se mnou, se udělalo špatně a teď tu sedí jiná. Ne, byla tu. Asi tu bydlí. No. Nevím. Taková…“ Odmlčel se a podíval se na mě, aby mě mohl popsat. „Zmlácená,” hlesl nakonec. Ještě víc jsem se na židli přikrčila. Ženy nemají rády, když jim někdo připomíná, že nevypadají skvěle. Netušila jsem, co mu osoba v telefonu řekla, ale znovu se na mě podíval a vypadal ostražitě. Možná se právě dozvěděl, že já jsem příčinou, proč je teď tady. Nakonec souhlasně zamručel, ještě jednou se omluvil a rozloučil se. A víc se o mě nestaral.

Zjevně jsem byla v roli náhradní recepční schválena.

Víkendy, kdy se nic nedělo, byly na jednu stranu úžasným relaxem. Spal jsem asi čtrnáct hodin a vzbudil se ještě zničenější, než jsem byl před usnutím. Snědl jsem oběd rovnou z plastového boxu, bez ohřátí, a znovu si zalezl do postele. Dokonce jsem vzal do ruky knížku o obléhání Stalingradu, a po pár stránkách zase usnul.

Na druhou stranu jsem se už v sobotu navečer nudil. Nakonec jsem se oblékl, vzal klíčky od auta a sjel výtahem do garáží. Ještě při nájezdu na rychlostní silnici jsem netušil, kam vlastně jedu. Stačilo jen, že jedu. A najednou jsem zjistil, že jsem na dálnici číslo 95, která vede k New Havenu. Z té se odbočí doleva na jednadevadesátku a za chvilku jste v North Havenu. Na svůj pomyslný seznam věcí, které jednou, někdy, řeknu Michaelovi, jsem připsal to, že se sentimentálně jezdím dívat na srub, kde s Paige chvíli byli. Bylo tam hezky, a co bylo důležitější, byl tam klid.

A tak jsem chvíli před jedenáctou večer seděl v autě na cestě u jezera, poslouchal vypálené cédéčko s názvem Mix do auta 3 a nechal se unášet vzpomínkami.

Ten prevít mi chyběl, samozřejmě. Byl jsem zvyklý na to, že v jakoukoliv denní nebo noční dobu stačilo vzít telefon a zavolat mu, a on tam byl. Sice brblal, ale pozorně si poslechl cokoliv, co jsem mu řekl. Věděli jsme, jak ten druhý přemýšlí, znali jsme se tak dobře, že stačilo se na toho druhého jen podívat, a bylo jasné,

co bude následovat. Dokázal jsem i po telefonu říct, jak se Mike zrovna tváří, a běžně se nám stávalo, že jsme třeba začali cestou v autě, po několika minutách mlčení, oba najednou mluvit o té samé věci.

Pamatuju si, jak jsem ho kryl, když se ve třinácti poprvé opil. Nejspíš měl tenkrát otravu alkoholem, ale bál jsem se, co mu řekne táta, tak jsem ho schoval u sebe v pokoji, a dokonce jsem ho dokázal osprchovat, když se celý pozvracel. Dobrá zkušenost pro nás oba; on se nejmíň deset let alkoholu prakticky ani nedotkl a i potom si většinou vystačil jen s vínem a nepil moc. A já zjistil, že vydržím mnohem víc, než by se zdálo.

Samozřejmě že táta věděl, co se stalo. Nic neřekl, až dlouho potom na to nenápadně zavedl řeč. To nás naučilo si dávat mnohem větší pozor a nepodceňovat ho. A jak se nám to hodilo.

Michael mě zase kryl před Carrie, neuvěřitelně hysterickou holkou. To snad bylo ještě na střední, ne? Vzal jsem ji ven a zkoušel to na ni, ale nenechala na sebe sáhnout a celou dobu jen mlčela. Odvezl jsem ji zase domů a nepředpokládal, že se věci nějak zkomplikují - jenže druhý den na mě čekala na parkovišti a hnala se ke mně, aby mě mohla chytit za ruku. A v poledne už se po škole vyprávělo, že se po maturitě vezmeme. Někdo takový kec vypustil mezi lidi. Možná byla trochu blázen, každopádně jsem jí ještě to odpoledne vysvětlil, že mě jaksi přestala bavit. Neudělala scénu, ale další den ráno na mě čekala znovu a tvářila se, jako by se nic nestalo. A pak od někoho zjistila, kde bydlíme, a chodila se dívat na náš dům. Čekala, jestli třeba nevylezu ven. Byl to Michael, kdo za ní chodil a pořád dokola jí opakoval, že tam nejsem, nebudu a nikdy jsem nebyl. Že s ní nechodím a nebudu, že si to nějak popletla a vidí něco, co neexistuje. Dokázal být už ve svých patnácti hodně přesvědčivý a trpělivý. Carrie to vydržela šest dní, a pak to prostě vzdala.

Mike mi pak řekl, že víckrát už mi od hysterek pomáhat nebude a že mám příště poprosit tátu, aby za další takovou krávou poslal svoje chlapy.

Jenže když se mi nedařilo zbavit se Heather, tak tam byl taky a pomáhal mi. A když si Lisa, Sartova dcera, usmyslela, že by bylo skvělé naše rodiny spojit jako v Romeovi a Julii, Michael mě zatloukal, a navíc mě vylíčil jako největšího kreténa a sráče pod sluncem. Jo, Lisa byla vždycky tak trochu tupá, takže to zabralo a doteď o mně trousí, že jsem násilník a hovado. Michael uměl být vážně hodně přesvědčivý.

A pak jsem si vybavil ten rozhovor, který jsme vedli tady, jen kus dál po cestě, na staré lavičce u vody. Ten rozhovor, kdy se mi omluvil za to, že se neozval hned, jak přišel k sobě. A kdy mi na férovku oznámil, že má těch rodinných záležitostí vážně plné zuby a dělat to nechce. Že potřebuje pomoc, potřebuje se z toho vyvlíknout. To byla neuvěřitelná hodina. Než jsem se stihl srovnat s tím, že jsem nebyl blázen a Paige v těch posledních telefonních hovorech opravdu zněla jinak, než jsem si stihl zvyknout na to, že Mike je zpátky a že byl ten prevít rychlejší než já a tu starostlivou holku sbalil sám, než jsem dokázal vstřebat fakt, že se chová trochu jinak, vyloženě teritoriálně a ochranářsky, jako doopravdy zamilovaný idiot, oznámil mi, že potřebuje, abych ho z toho všeho nějak vysekal.

A já litoval, že s sebou nemám láhev Jacka, protože to doopravdy nutně potřebovalo pořádného panáka. Stačily dvě nebo tři minuty, abych věděl, že pro něj udělám cokoliv, tak jako vždycky. Protože on byl nejbližší osoba, kterou jsem měl.

Naštěstí se z reproduktorů ozvaly hodně hlasité a třaskavé Prodigy, a to mě z toho ufňukaného rozjímání probralo. Otočil jsem to a vydal se zpátky domů. Příště radši vyrazím tunelem do Jersey a někam na západ.

V neděli jsem se vykopal ven. Sice jsem měl v plánu těsně před svátky odletět do Thajska, ale dárky jsem pořídit musel. Některé i chtěl. Vůle byla zatím všechno, co jsem měl, protože nápady mi chyběly. Strávil jsem dvě hodiny v jednom z těch několikapatrových obchodních domů a bloumal od výlohy k výloze. Někdy je k ničemu, že má člověk peníze prakticky na všechno, na co si vzpomene, když netuší, co vybrat. Opravdu jsem se snažil, ale skončilo to tím, že jsem nasraný a nerozhodný stál v hračkářství s mobilem v ruce a přemýšlel, jak moc je hloupé volat Johnnymu, aby mi řekl, kolik má Tommy let. Netušil jsem, jestli už mu byl rok, nebo ne - nedokázal jsem si vybavit, kdy se narodil. Nakonec jsem to vzdal a vrátil se domů s prázdným a rukama. Ne. Jsou věci, na které prostě nemám.

6. kapitola

Předání směny té ženské, co mě sem nechtěla vzít a volala Bavettu, bylo vážně vtipné. Čekala, že na recepci bude Helena, a když viděla mě, zalapala po dechu a pokusila se přimět ostrahu, aby mě zpacifikovala a někam odvlekla. Adam zvedl hlavu od notebooku, položil hrnek s kafem, které jsem mu uvařila, a ledovým hlasem se jí zeptal, jestli to myslí vážně. Na člena mafie byl překvapivě normální a po pár hodinách vzájemného nápadného okukování jsme spolu prohodili několik vět. Pak si došel pro oběd a mně vzal taky jednu porci. A já mu uvařila kafe a hrozně moc chtěla chvíli jen tak klábosit, plácat blbosti o počasí nebo o baseballu, jen abych se vyhnula těm hnusným představám v mé hlavě. Jenže nebylo dobré se s ním moc skamarádit, takže jsem se držela zpátky.

I tak dal jasně najevo, co si o Paule myslí.

Heleně bylo líp. Ulevilo se mi. Bála jsem se, aby jí neprovedl něco s dlouhodobými nebo trvalými následky. Podle doktorky Sam měla zůstat v posteli ještě minimálně do rána, a ani se tomu moc nebránila. Ustlala jsem si v posledním volném pokoji a do dvou do noci nedokázala uniknout vlastním myšlenkám. Pak jsem konečně usnula.

Vystoupil jsem z výtahu, automaticky zahuhlal pozdrav směrem k Vitině recepci a zamířil do kanceláře. Po volném víkendu jsem se cítil naprosto v pohodě, nabitý energií, odpočatý. Těšil jsem se na to, až odpoledne s Johnnym vyrazíme do posilovny a dám si trochu do těla. Když jsme před nějakou dobou zjistili, že už vlastně stárneme, docela nás to zaskočilo. Pořídili jsme si permanentky do posilovny a já musel Sue několikrát přísahat, že vážně chodíme cvičit, že to není zástěrka pro nevěru jejího muže a že jediný kurevník z nás dvou jsem já.

Než mi naběhl počítač, začal zvonit telefon. Podle hodinek na mém zápěstí bylo teprve za deset devět, takhle brzo nikdy nikdo nevolal. Jedině pokud by se stal nějaký průšvih. Tři zazvonění, čtyři. Co tam ta Vita dělá? Po pátém jsem to nevydržel a zvedl sluchátko sám.

„Bavetta.”

„Dobrý den, Roberte, tady Vita Johanssonová. Jen jsem vám chtěla říct, že dnes nepřijdu. Vlastně už nikdy nepřijdu.”

Překvapila mě. Na okamžik mě napadlo, že se jí zeptám, proč mi volá z chodby, ale pak mi to konečně docvaklo. Ve skutečnosti jsem se při příchodu ani nepodíval k jejímu stolu, jen jsem tím směrem zahuhlal pozdrav jako každý den. Nebyla tam.

„To znamená?” zeptal jsem se a snažil se, aby nebylo do telefonu slyšet, jak moc ve mně zrovna teď kypí vztek. Co si o sobě ta mrcha myslí?

„Dostala jsem nabídku, která se prostě nedá odmítnout. Bylo to všechno velmi narychlo a já vám nechtěla kazit víkend, proto volám teď. Mrzí mě to, já vím, že jsem vám asi způsobila komplikace, ale…“

Měl jsem chuť praštit do stolu. Vzali jsme ji sem hned po škole, neuměla prakticky nic. Trvalo několik měsíců, než byla schopná fungovat sama - a teď mi prostě zavolá, že má jinou práci?

„Přijeďte sem a podepíšeme dohodu o ukončení pracovní činnosti. Budete mít dvoutýdenní výpovědní lhůtu, abyste stihla zaučit svou nástupkyni,“ řekl jsem. Ne. Nakázal jsem. A měl jsem chuť na ni řvát něco o nevděčných krávách.

„Já jsem ale v práci,” pípla. Zavřel jsem oči. Na malou chvilku jsem se zaobíral myšlenkou, že ji najdu, seřvu a zadupu ji do země, ale pak jsem to vzdal. Nemá cenu se s ní srát. Je to pitomá holka.

„Zbytek peněz a doporučení vám pošlu poštou. Počítejte s tím, že v něm přesně popíšu, jak nespolehlivě a neloajálně jste se zachovala. Sbohem.”

Zavěsil jsem dřív, než se stihla nadechnout.

„Kráva blbá, pitomá!”

A pak jsem sluchátkem třískl ještě jednou.

Johnny přišel ve chvíli, kdy jsem si na papír psal, co všechno měla Vita na starost. Bylo toho docela dost - kromě běžné kancelářské práce pro mě dělala docházku všem zaměstnancům, na konci měsíce z ní vypracovala podklady pro mzdovou účetní. Sloužila jako podpora pro tři chlapy na obchodním oddělení a denně kontrolovala v novinách jakékoliv zmínky o některé z našich firem nebo mámině galerii, abych měl přehled, kdyby se někde začalo líhnout nějaké podezření.

Naštěstí nevěděla nic o rodinných záležitostech.

„Kam jsi poslal Vitu? Potřebuju kafe,” spustil hned mezi dveřmi. Chtěl jsem mu říct, co provedla, ale stihl jsem se jen nadechnout, než pokračoval: „Víkend na hovno, totálně. Tommymu rostou dva špičáky najednou a celý noci fňuká. V sobotu jsem šel spát v neděli nad ránem - a pak mi volal ten blb Giunta, co má dělat, že je na recepci v azyláku jiná ženská. Kdyby se dalo zabíjet po telefonu, tak bych to udělal. Vůbec nevím, proč jsem ho bral. Co to kafe? Kdy se vrátí?”

„Nikdy,” zavrčel jsem a poklepával hrotem tužky na papír. Co ještě dělala? Krucinál, ví tu někdo, kdo má co na starost?

„Jak nikdy?” Johnny konečně zbystřil. Musel jsem přiznat, že nevypadá úplně odpočatě.

„Volala mi, že dostala o víkendu nabídku, která se neodmítá.”

„Takže dala výpověď?”

„Ani ne,“ ušklíbnul jsem se. „Volala z nový práce. Vsadím se, že tu má ještě věci. Jestli si pro ně přijde, seřvu ji tak, že se odsud poplazí po břiše.”

„Děvka,” konstatoval Johnny po chvíli ticha.

„Jo.“ Až teď jsem si uvědomil, že říkal něco o jiné personální změně. „Zdrhla nám i ženská z azyláku?”

„Ne, jen se vyblila z podoby. Na recepci je teď ta, co jsme tam kvůli ní museli jet.“

„Myslíš tu do krve seřezanou?” Přikývl. Zamračil jsem se: „Jo, to je bezva vizitka. Doufám, že tam nepřijde nikdo cizí. Jestli jako první uviděj domlácenou ženskou a Adama, určitě nám budou věřit, jak jsme mírumilovní!”

„Giunta s sebou nemá pistoli. Řekl jsem mu, ať ji nechá v autě.”

„No, teď jsi mě uklidnil.”

„Nebuď nevrlej,” zazubil se. Dneska jsem na jeho zlepšování nálady fakt neměl:

„Jdi do hajzlu. Potřebuju sekretářku.”

„Tak nějakou přijmi, ne?” navrhl. Rozhodil jsem ruce v bezradném gestu:

„Jo, zájemkyň mám plnou chodbu!”

„Ježíši, ty jsi dneska teda na ránu,” zabručel a zvedl se.

„Jdi udělat kafe,” doporučil jsem mu a nezněl moc přátelsky. Stejně musel rýt:

„Já tu nejsem od dělání kafe!”

„Udělej kafe, nebo tě oddělám!” zařval jsem už naplno. Rozchechtal se. Ten magor se rozchechtal.

„Jsi vtipnej!”

Stačily dvě hodiny, a měl jsem toho všeho plné zuby. Seznam s věcmi, které měla Vita na starosti, se rozrostl na dvě stránky a já měl před sebou studené kafe, protože jsem pořád jen něco řešil po telefonu. Kontejner z Itálie čekal na proclení, jenže v průvodních dokumentech byla nějaká chyba a bylo potřeba, abych dojel do

přístavu a vyřešil to. Věděl jsem, že tam zase bude někde překlep, případně blbě spočítaná daň. Úkon na deset minut, ale musel jsem tam. A nešlo to, protože mi volal jeden z obchodníků a potřeboval dohledat, jak jsme na tom se skladovými zásobami. Než jsem zjistil, jak se s tím pitomým programem pořádně zachází, bylo půl hodiny v háji. A telefon zvonil pořád - volali cizí obchodníci, kteří se snažili nakoupit naše potraviny se slevou, nebo se mi pokoušeli vnutit své produkty. Jedna jako stroj mluvící ženská chtěla, abych nakoupil knížky. Knížky! Nestihl jsem najít nějakou personální agenturu, která by nám rychle poslala schopnou sekretářku, aspoň jako dočasný zástup.

„Johnny!“ zařval jsem po jedenácté. Seděl v recepci a byl připraven řešit osobní návštěvy, ale telefon okázale ignoroval.

„Nebudu to zvedat! Víš, že netuším, co po tobě ti lidé chtějí. Do toho mě prostě netahej.”

„Sežeň mi sekretářku. Okamžitě. Jednou jsi vedenej jako manažer lidských zdrojů, tak se kurva seber a najdi někoho, kdo si tam sedne a bude zvedat telefony!”

Pár vteřin mě mlčky pozoroval. Já zíral na něj. Konec srandy. Nehodlám se tady z toho podělat. Do ticha zazvonil telefon a já zaklel.

„No dobře,” pokrčil rameny Johnny a zmizel.

Chtěl jsem jít pro někoho dalšího - přece tu v kancelářích nejsem sám, ne? Jenže telefon nepřestával drnčet a já nakonec rezignovaně zvedl sluchátko a představil se.

Nebylo mi lip, když jsem trávil většinu dne venku?

Poobědvali jsme - tentokrát Adam přinesl jídlo z indické restaurace a bylo to hrozně ostré. Několikrát se mi omluvil, ale přistihla jsem ho, jak se pobaveně uculuje, když funím a dýchám pusou a liju do sebe vodu. Když už jsem to chtěla vzdát, objevila se Sam a podala mi sklenici mléka. Chtěla jsem namítnout, že jestli po tomhle vypiju mléko, pravděpodobně strávím zbytek dne na záchodě, ale předběhla mě:

„Věř mi, zabere to líp než voda.” A měla pravdu. Kafe si dala s námi a její dva synové prakticky zabavili Adamovi notebook. Nic nenamítal. Když se k nám pak přidala i bledá Helena s tmavými kruhy pod očima, ale s veselým úsměvem, přistihla jsem se, že myslím na to, jak se mi tu líbí. Jaký je tu klid a jak mi dělá dobře poslouchat jejich rozhovory o všedních věcech a radostné hulákání kluků.

Jenže pak mi došlo, že to je klid před zatraceně velkou bouří, a bylo po spokojenosti.

Debatu o správně zapečených bramborách přetrhlo zazvonění Adamova mobilu. Omluvil se, odešel ven a teprve tam to vzal. Připomněl mi tak, že ten příjemný, i když trochu nabručený chlap patří k mafii a neměla bych se s ním vůbec bavit.

Vrátil se dovnitř s telefonem pořád u ucha a dřepl si k Heleně.

„Šéf by potřeboval výpomoc ve firmě, odešla mu sekretářka,” řekl. Ztuhla jsem a najednou se mi do žil vlilo tolik adrenalinu, že se mi z toho rozklepala kolena. Ne strachy, spíš odhodlaností a nedočkavostí. „Myslíte, že byste to zvládla? Potřebují tam záskok jen dneska, možná ještě zítra, než seženou někoho stálého.”

Jestli mu to Helena odkýve, dá mi sakra hodně práce, abych ji přesvědčila, že tam nesmí. A když to nevyjde a místo mě tam půjde ona, budu v háji. Toro to bude brát jako selhání a já už nikdy v životě neuvidím Amy!

Tentokrát jsem se rozklepala strachy. Nadechla jsem se, abych řekla, že Helena tam jít nemůže, ale Sam byla rychlejší:

„To je nesmysl, Adame. Ještě je zesláblá, nezvládne to.“

Ano, ano!

Adam si odtáhl mobil od ucha a ušklíbl se. Ten řev jsem slyšela i já.

„Byla nemocná,” pokoušel se o vysvětlení.

„Já bych mohla,” řekla jsem a snažila se znít lhostejně. Všichni tři se na mě podívali, jen kluci dál nadšeně hráli závody aut. „Helena může zůstat tady a přijít na recepci, jen pokud by byla potřeba - Adam to tu ohlídá. A ty,“ kývla jsem na Sam, „na ni budeš dávat pozor. To by šlo, ne?“

„A zvládneš to?“ zeptala se Helena. Nemyslela tím jen tu práci, poznala jsem to podle opatrného výrazu.

„Pokud mě někdo doveze tam a pak večer zpátky, tak určitě,” přikývla jsem.

„Jo?“ zeptal se Adam. Znovu jsem souhlasila. „Tak jedna paní by to vzala,” řekl do telefonu. „Ta, co je teď na recepci. Jo, ta.“ Rozpačitě ke mně zvedl hlavu. „Je to lepší, ale pořád to je vidět,” zamumlal a bylo znát, jak je mu to nepříjemné. Došlo mi, že jde o můj zraněný obličej. Hm, tohle Tora asi nenapadlo, že. Zmlácená sekretářka ve firmě, která má možná něco společného s mafií, to není vhodná reklama. Jestli teď kvůli tomu, jak moc jsem měla vypadat věrohodně, přijdu o tuhle šanci…

„Pokud jde o ty modřiny, tak je zamaskujeme,” promluvila Sam k Adamovi.

„Jak?” nechápal. Helena se smutně usmála:

„Hodně krycí make-up, správně zvolené stíny… Věř mi, v tom máme praxi.” Já i on jsme zůstali beze slova zírat. Jeho probral šéf v telefonu, mě Sam, která ke mně natáhla ruku:

„Tak pojď, dáme tě do kupy.” Kluci, ne abyste tu něco prováděli! Adame, dohlídneš na ně, prosím ?”

Tvářil se trochu vyděšeně, ale nestihl odmítnout.

O půl hodiny později jsem na sobě měla Heleniny kalhoty, které mi byly trochu volné, a Samin svetřík, který byl naopak na můj vkus až moc těsný. Na obličeji jsem měla silnou vrstvu líčidel, ale Sam tvrdila, že blbě to vypadá jen na denním světle; pod žárovkami nebo zářivkami to prý nebude tak vidět. Věřila jsem jí.

Když pak před domem zastavil povědomý velký mercedes, zhluboka jsem se nadechla a do kapsy Helenina kabátu jsem dala peněženku s falešnými doklady a mobil. Bavettův bodyguard se pozdravil s Adamem, mile se usmál na obě ženy a mě přejel zkoumavým pohledem.

„Nebudete nikoho mlátit, že ne?“ zeptal se a zakřenil se.

„Ne,“ hlesla jsem. Vypadalo to, že jsem nervózní z něj, ale ve skutečnosti jsem byla vyděšená z představy, že se sem už nikdy nevrátím. Pokud se Toro ozve, pokud mi dá vědět, jak to mám udělat, pokud to nějak zařídí, rovnou z Bavettovy kanceláře pojedu buď za Amy, nebo do márnice.

„Připravená?” zeptal se bodyguard.

Ani omylem.

„Jasně,” pípla jsem.

7. kapitola

„A vy už jste někdy jako sekretářka pracovala?” Bodyguard, který se mi představil jako John Turner, se snažil cestou udržovat konverzaci. Já mu to úspěšně bojkotovala, protože jsem měla žaludek nervozitou stažený do miniaturní hroudy. Všechno šlo strašně rychle! Na jednu stranu to bylo dobře, protože se zbavím Bavetty

a budu s Amy, na druhou stranu mě děsilo moje případné selhání.

A kamarádit se s chlapem, kterého možná budu muset zabít taky, se mi vážně nechtělo.

„No,“ usoudil nakonec, když zaparkoval na podzemním parkovišti malé administrativní budovy kousek od centra, „nejste moc ukecaná.”

Zamračila jsem se na něj a on jen pokrčil rameny.

Cesta výtahem mi přišla nekonečně dlouhá. Když se pak s tlumeným cinknutím zastavil a otevřely se dveře, vydechla jsem částečně úlevou, ale i zklamáním. Tak trochu jsem čekala, že na mě bude čekat Toro, převlečený za někoho jiného, a podá mi… Co? Pouzdro na housle s ukrytým sam opalem? To by bylo stylové.

Vážně mi hrabe.

Zpoza okázale velkých dveří, které byly jen pár kroků od recepce, se ozval křik. Nerozuměla jsem, co přesně ten chlap hulákal, ale zněl vážně vytočeně. Bodyguard John mě, na svou konstituci nečekaně jemně, vzal za ramena a doslova odstrčil za ten stůl.

„Počkejte tu,” řekl zaraženě. „Když řve takhle nahlas, je to fakt průser.” A odvážně se vydal dovnitř. Velmi loajální zaměstnanec. Když vcházel do kanceláře, zahlédla jsem Bavettu. Vůbec nevypadal jako ten upravený elegán, který přijel o půlnoci do azylového domu, aby je tam přede mnou zachránil. Tenhle chlap stál u stolu jen v košili s ohrnutými rukávy, vlasy mu neupraveně trčely a vypadal uhnaně a velmi, velmi rozzuřeně.

„Kde jsi, kurva, byl?“ zařval, jen co si všiml Johna. Ten na mě přes rameno vrhl omluvný pohled a zavřel dveře. Čekala jsem další salvu nadávek, ale nebylo slyšet nic. Normálně hlasitý hovor kancelář evidentně ven nepropouštěla.

Zaraženě jsem se rozhlédla. Od stolu jsem viděla jen dveře do Bavettovy rohové kanceláře po své levé ruce a dvě pohovky se stolky po pravé straně. Stůl byl prakticky naproti výtahu, aby ho návštěvy nemohly minout, ale jak vypadá zbytek patra a kdo se tu nachází, to jsem prozatím netušila. Věděla jsem ale, že z Bavettovy

kanceláře dokážu být ve výtahu během několika vteřin. Dobře. Rozhodně moc dobře.

Sundala jsem si kabát a chvíli se rozhodovala, kam s ním; nakonec skončil přehozený přes opěradlo. Šedý svetřík jsem se pokusila trochu roztáhnout, ale nakonec jsem se smířila s tím, že prostě budu zatahovat břicho, pokud náhodou budu stát. A zase jsem se zarazila: Proč tu řeším pitoměj těsnej svetřík?

Čekala jsem, jestli se ti dva ukážou a řeknou mi, co přesně mám dělat, ale v kanceláři měli na práci zřejmě mnohem důležitější věci. Nakonec jsem po pár minutách nervózního přešlapování u stolu odsunula židli a sedla si. Udivilo mě, že předchozí sekretářka tu má osobní věci - hrneček, zarámovanou fotku šedé kočky a dva pohledy z Havaje, přilípnuté na desku, která chránila stůl před pohledy návštěv a pokoušela se vytvořit aspoň nějaké soukromí. Ale Adam jasně říkal, že odešla jinam, doslova utekla za lepší nabídkou. To to vážně bylo tak lákavé, že tu jen tak nechala věci, na kterých jí zjevně záleželo? Po zádech mi přejel mráz. Doufala jsem, že Toro doopravdy jen zařídil nějakou, byť třeba dočasnou, lepší práci. Ale jistá jsem si být nemohla.

Zapla jsem počítač a otevřela velký diář v kožených deskách. Sekretářka si návštěvy, které se k Bavettovi nahlásily, psala ručně, což jsem nechápala, ale byla to její věc. Počítač naběhl, ale hned chtěl uživatelské jméno a heslo, takže jsem byla v koncích. Povzdechla jsem si. Nebylo jasné, jak dlouho tu budu, ale musela jsem

vypadat absolutně důvěryhodně. Což znamenalo pracovat. Bezva. Úkol číslo jedna: zjistit, jestli tu mají IT oddělení a jestli mi někdo z něj přidělí práva. Nebo si budu muset vystačit s papírem, kalendářem a tužkami, a na to rozhodně nemám náladu.

Dveře se otevřely ve chvíli, kdy jsem se snažila pochopit, co znamenají zkratky v diáři na stránce pro dnešek. Každá začínala velkým tiskacím písmenem - B, D, W, I. Nedávaly mi absolutně žádný smysl. Zvedla jsem hlavu a John se na mě usmál. Za ním vyšel z kanceláře Bavetta, zblízka vypadal ještě zmačkaněji. A velice zamračeně. Nejradši bych se před ním někam schovala nebo utekla. Hrklo ve mně: on to ví! Teď si mě tam spolu prověřili a zjistili, že neexistuju, a jdou si to se mnou vyřídit!

Bavetta došel až ke mně a zabručel:

„Jste si jistá, že to zvládnete? Sem na rozdíl od azylového domu chodí lidi. A není to to jediné, co budete dělat.”

Ulevilo se mi tak, že to na mně muselo být vidět. Pro jistotu jsem se usmála, abych zahladila stopy:

„Potřebuju jen přístup do počítače a vysvětlit, co všechno mám dělat. Jsem chápavá.”

Rozladěně mlaskl:

„To bude trochu problém. Není tu nikdo, kdo by vám to vysvětlil.”

„Aha,“ hlesla jsem. Mlčky jsme na sebe chvíli civěli. „No, tak aspoň ty přístupy.”

Přikývl. Vrátil se do kanceláře a bylo slyšet, že někomu volá. John se opřel o desku a přátelsky se usmál:

„Vůbec nic si z něj nedělejte, normálně se takhle nechová. Dneska toho na něj bylo trochu moc.”

„To je v pořádku,” přikývla jsem. Vypadal, že jsem ho moc nepotěšila. Narovnal se a vydal se za Bavettou. Potkali se ve dveřích; jeho šéf mi položil na stůl dva rukou popsané papíry. Přejela jsem očima po trošku rozmáchlém, ale upraveném písmu a zjistila, že je to jakýsi seznam mých úkolů. A rozhodně jich nebylo málo.

Do háje. Nejenže se tu budu stresovat a čekat na pokyn v přítomnosti člověka, kterého mám zabít, ale ještě tu budu dělat otroka?

„Během chvíle dorazí někdo, kdo vám nastaví počítač.” Nevypadal, že by se mi chystal říct něco dalšího. Když už za sebou zavíral dveře od kanceláře, otočil se. „Umíte zacházet s kávovarem, že ano?”

Přikývla jsem. „Jen potřebuju vědět, kde je.”

Poslal za mnou Johna.

Studený, protivný ledový čumák, který špatně snáší stres. Tohle má být hlava mafie?

Kávovar vypadal na první pohled asi třikrát dražší než ten, který jsme měli ve firmě. Naštěstí fungoval v podstatě stejně a Bavetta nepil nic jiného než espresso. Nasypat zrnka a zmáčknout tlačítko, abych vyrobila kafe, to zvládnu. A co se týče zbytku, prostě musím improvizovat.

Chlapík od počítačů se se mnou nebavil. Jen chvíli seděl a promazával disk od všeho, co jsem nepotřebovala k práci. Pak mi nastavil hesla a napsal mi je na papír.

„Zapamatovat a zničit,” řekl pomalu a důrazně, a sledoval, jestli jsem ho pochopila. Neměl o mně valné mínění. Jedině dobře; budu tichá a nenápadná, abych nebudila nechtěnou pozornost.

Kéž bych byla neviditelná. Všechno by bylo tisíckrát snazší.

Tak Toro, honem. Chci Amy!

„Co dělá?” zeptal jsem se Johnnyho, když se vrátil z nenápadného výletu na záchod. Tvářil se překvapeně.

„Předčítá někomu, kolik máme sušených rajčat.”

„Skladový zásoby obchodu?”

„Vím já?“

Musel jsem uznat, že je dobrá. Když ji sem přivezl, měl jsem chuť mu jednu vrazit - jako bych před pár hodinam i neříkal, že nedělá dobrotu ani na recepci azyláku, a on mi ji posadí přede dveře. Ale vypadala mnohem líp, někdo si dal záležet, aby nebyly vidět modřiny a strupy, aspoň ne zběžným pohledem. I tak bude lepší, když ji tu nikdo neuvidí. Nevypadá moc reprezentativně.

Otestoval jsem, jak zvládne interkom, a nakázal jí, aby všechna osobní setkání s kýmkoliv z dnešního odpoledne a celého zítřka přesunula na jindy. Odsouhlasila mi to a zeptala se, jestli tuším, kdo je I. Prý rozkódovala ve Vitiných poznámkách mě, Waltera i Davida, dva ze tří obchodníků, ale ten třetí, který jí volal, se

představil jako Manny a nikdo toho jména v diáři nebyl. Zamračil jsem se, ale Johnny se rozchechtal a odešel za ní. Když se vrátil, vesele mi oznámil:

„I jako idiot. Vita Mannyho nemohla vystát od té doby, co se spolu párkrát vyspali a on ji pak poslal do háje.“

„Spali spolu? Ty vole, mně tu šuká personál přímo pod nosem! “

„Pod nosem asi ne, to bys je slyšel. Nebo viděl.”

„To mě mělo uklidnit?” nechápal jsem. Johnny se ušklíbl:

„Možná bys měl místo do posilovny dneska zajít někam jinam. Nebo zavolat nějaký slečně. Jsi na ránu.”

„Sklapni,” doporučil jsem mu. Ale jeho nápad měl něco do sebe. Po dnešku si zasloužím trochu relaxu. Tušil, co se mi honí hlavou, a zazubil se:

„No, konečně se zase začínáš tvářit normálně. Dneska jsem se tě chvílema i bál.”

„Dej mi pokoj,” doporučil jsem mu.

„Ne, vážně,” nedal se a už se nesmál. „Někdo ti to říct musí. Poslední dobou se chováš divně.”

Na tenhle typ rozhovoru jsem rozhodně neměl náladu.

„Díky, pane Freude. Pošli mi účet. A teď zmiz, než po tobě něco hodím.”

„Potřebuješ z tohohle na chvíli vypadnout.”

Jo, to vím taky.

„Mám to v plánu. O Vánocích letím do Thajska.”

„O Vánocích?” zeptal se pro jistotu. Zamručel jsem. „Jakože odletíš a necháš tu matinku a její vánoční večírek v galerii?”

„Přesně tak.”

„Nebudeš na Vánoce doma?”

„Čemu jsi nerozuměl, vole?” Při pohledu na jeho nevěřícný výraz jsem se musel zasmát. Rozvážně pokýval hlavou a pak slavnostním tónem oznámil:

„Roberte, stává se z tebe dospělej chlap. Už bylo na čase.” Na chvilku se zamyslel a pak se mu na tváři objevil nadšený škleb: „Thajsko? Thajsko! Ty jsi ale kanec!”

„Jdi do hajzlu,” vyzval jsem ho vesele. A vzápětí jsem ztichl, protože se ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále,” houkl jsem. Otevřela je ta nová - Jane? - a na tácu nesla hrnek s kafem. Nenápadně si prohlédla kancelář, neřekla ani slovo, jen mi položila tác na stůl a zase zmizela.

„Je nudná,” postěžoval si Johnny. Pokrčil jsem rameny:

„Je tu jen na chvíli. Zítra snad budu mít čas obvolat ty agentury.”

„Tak vyber někoho, kdo má smysl pro humor a není podělanej až za ušima,” naléhal. Přikývl jsem a vzal do ruky malý hrneček, abych si mohl konečně v klidu vychutnat kafe.

Johnnyho překvapilo mé znechucené vyprsknutí. Nedalo se to pít. Větší humus jsem v životě neochutnal.

„Bože můj!” zaúpěl jsem. „Chce mě zabít?!”

Posilovna se nekonala. Nechat tam Jane jen po pár hodinách samotnou bylo moc velké riziko. Zvlášť když o ní prakticky nikdo nevěděl. Nebylo by vhodné, aby se přiřítil někdo z otcových lidí a nedával si pozor na jazyk. Tátovi chlapi pro něj pracovali mnohdy několik desítek let a o jejich oddanosti se pochybovat nedalo.

O jejich intelektu ale v některých případech ano a rozhodně jsem nepotřeboval, aby se objevil třeba Orso a hned po pozdravu, teda pokud by si na něj vzpomněl, se zeptal, jestli Jane ví o rodině, nebo ne. A ještě by významně zahýbal prošedivělým obočím.

Takže kdykoliv cinkl výtah, Johnny rychle klusal na chodbu, aby zjistil, jestli hrozí nějaké nebezpečí. Seznámil se tak se třemi kurýry a správcem budovy.

Po páté hodině pak počkal, až si Jane vytiskne z internetu návod na obsluhu kávovaru, protože jsem jí vzkázal, že jestli se s ním nenaučí zacházet, bude mi třikrát za den jezdit pro kafe k tátovi domů. Vyděšeně na mě koukala těma velkým a očima. Pod levým už se zase rýsovala modřina, jak pudr, nebo čím to byla zamaskovaná, někam zmizel. Rezignovaně jsem svěsil ramena:

„Omlouvám se. Já vám neublížím. Vím, že jsem se dneska nechoval zrovna mile, ale byl to náročný den. Nemusíte se mě bát.“

Pípla, že se nebojí, ale stejně při nastupování do výtahu vypadala jako srnka ve světlech reflektorů.

„Kdyby ti volala Sue, vezu domů někoho z chlapů!” křikl na mě ještě Johnny, než se dveře od výtahu zavřely. Zavrtěl jsem hlavou. Ten chlap je o dobrých dvacet kilo těžší než já, větší než já, jednou ranou dokáže uzemnit průměrně vysokého protivníka, ale své ženy se bojí. Proti Sue jsem nic neměl, naopak - jednala se mnou vždycky na rovinu, byla vtipná, chytrá a Johnnyho evidentně milovala. Jenže ačkoliv neměla ani špetku italské krve, chovala se jako typická žárlivá Italka. Nesnesl bych ji vedle sebe. Přesně jsem si dovedl představit, jak moc bychom splňovali definici italské domácnosti, pokud bych si našel někoho podobného. Brr.

Když nehrozilo, že se vrátí, zamkl jsem se v kanceláři, vytáhl z brašny notebook, připojil se k internetu a zkontroloval soukromý meil a stránky vinařství. Nepřekvapilo mě, že jsem na titulní stránce našel fotku jejich domu po setmění, s truhlíky plnými větví ozdobených bílými světýlky. Paige se zase vyřádila. Podle

poslední Mikeovy aktualizace chtěla, aby vylezl na střechu a rozvěsil světýlka i tam. Prý mu dalo moc práce přesvědčit ji, že nechce být vdovou tak mladá.

Ve vzkazech byla věta od Paige: Pan Jekyll může očekávat balíček.

Pan Jekyll děkuje, odepsal jsem. A znovu mě zamrzelo, že s nimi nemůžu komunikovat normálně. Chtěl jsem vzít telefon a zavolat jim, chtěl jsem, aby oni mohli kdykoliv zavolat mně, ale bylo to zbytečné riziko. Možná za pár let, až si na Mikea vzpomenou jen naši a pár nejbližších lidí, ale teď je ještě moc brzo.

Ale v Thajsku si dávat pozor nemusím! Ta myšlenka mě nadchla. Bude stačit použít jakýkoliv automat na ulici nebo si koupit tamní mobil, a mám vystaráno! Překvapilo mě, jak moc se mi ulevilo a jak spokojený jsem najednou byl.

„Jseš trapnej,“ řekl jsem sám sobě polohlasně. „Bude to blbej telefonát. Třeba ani nebudou mít čas s tebou mluvit.”

Z rozjímání mě vytrhlo zvonění mobilu. Když jsem viděl jméno volající, musel jsem se ušklíbnout. Ta přesně věděla, kdy zavolat.

„Treasure, zlato, rád tě slyším. Co kdybych se pro tebe stavil?”

8. kapitola

Já, osoba, jejíž psychotesty dopadly naprosto ukázkově a nikdy neměla sebemenší problém s výkyvy nálad, hroucením, vyhořením a podobnými věcmi, jsem si byla jistá, že mám slušně našlápnuto ke zcvoknutí.

Večer jsem strávila ve společnosti Sam a jejích kluků a po každé, když nadšeně komentovali kreslenou pohádku v televizi, jsem měla co dělat, abych se nerozbrečela. Nemohla jsem si nevzpomenout na Amy, která doslova ječela nadšením, když dávali její oblíbené pohádky. Co bych teď dala za ten zvuk, co mi doma trhal ušní bubínky.

Noc byla horší. V tichu a tmě bylo najednou dost času na přemýšlení a já se nemohla dočkat rána, protože pak nebudu mít čas myslet. A zároveň jsem se rána bála, protože jsem pořád byla ta, co čeká na pokyn anebo na zbraň. Možná na obojí. Doufala jsem, že se s ním nebudu muset střetnout zblízka. Byl moc veliký, a pokud nebyl idiot, což zatím rozhodně nevypadalo, uměl se bránit. Dobrou šanci mám jedině z dálky, bez osobního kontaktu. Aspoň od dveří do kanceláře.

Fakt, že jsem vydržela hodinu s relativně klidným tepem řešit, jak někoho zabít, mě měl vyděsit.

Pak přišly sny. Sny o Amy a o Bavettovi, prolínající se do sebe. Bála jsem se jeho, bála jsem se o ni, prosila jsem ho, ať jí neubližuje. Všechno se mi slilo dohromady a já se vzbudila před pátou, zpocená, hysterická a ubrečená. Nikdy dřív se mi to nestalo.

Aspoň jsem měla dost času nastudovat manuál k tomu pitomému kávovaru. Koho by napadlo, že záleží na tlaku? A že Bavetta se málem podělá, když dostane kafe bez kofeinu? Nic takového jsem nemohla tušit. Při čtení návodu na čištění mě napadlo, že by to možná šlo mnohem jednodušeji. Čistěji. Pil kafe ve velkém, několik denně.

A připravovala jsem je já. Ruce mi rázem zledovatěly. Dá se v běžném prodeji koupit něco … Něco? Jed na krysy? Hnojivo? Čistič odpadů? Nesmysl, poznal by to podle pachu, podle vzhledu kafe. Nevypil by to. Jedině něco bez chuti a bez zápachu.

Návod letěl do kouta a já do koupelny. Strčila jsem hlavu pod ledovou sprchu. Panebože. Co to řeším? O čem to přemýšlím? Kdy se to stalo?

Jak se z tohohle dostanu?! Vděčně jsem přivítala Saminu nabídku oblečení a nalíčení. Když mi zakrývala modřiny, mlčela, ale když pracovala na vyplakaných kruzích pod očima, tiše hlesla, že to bude dobré. Měla jsem co dělat, abych se znovu nerozbrečela. Ach, mé totálně rozhozené nervy.

„Jak jste se vyspala, Jane?“ John byl nezmar. Přestože jsem s ním za předchozí odpoledne neprohodila víc než deset vět, snažil se mě za táhnout do hovoru. Byl plný energie a pobrukoval si písničku s rádiem. Po očku jsem ho pozorovala a nechápala, jak by tenhle dobrý chlapík se začínajícím břichem mohl být zabiják. A kdyby mi Bavetta ten první večer nenabídl, že mě navždy zbaví mého neexistujícího násilnického manžela, nenapadlo by mě, že je něčím jiným než vystresovaným manažerem.

Byli to zatraceně dobří herci. O milion důvodů víc, abych si dávala sakra dobrý pozor.

„Je mi jasný, že je to zcela proti etiketě,” řekl John rádoby ledabyle, „ale nemohli bychom si tykat? Jsem Johnny.” Chtěla jsem se na něj vesele zašklebit a utrousit něco o tom, že jeho drzé porušení společenských norem překousnu, ale místo toho jsem tiše zahuhlala:

„Jane. Těší mě.”

„Jane,” zopakoval nespokojeně. Přikývla jsem. „Nějaká zdrobnělina? Přezdívka? Jak ti říkají kamarádi?”

„Jane.” Stála jsem si tvrdohlavě za svým. Protočil oči.

„Tak teda Jane.” Pak na mě mrkl: „Přísahám, že v tobě najdu kousek smyslu pro humor.” Jinde a jindy bych byla vážně ráda, že jsem tohohle chlápka poznala.

„Nemyslím si,“ odpověděla jsem suše. Rozesmál se. Netušila jsem, co mu na tom přišlo vtipného, ale už mi začalo docházet, že tenhle člověk si moc neláme hlavu s tím, jak působí na okolí.

„Nechtěla by sis někdy během dne zahrát stolní fotbálek?” zeptal se ve výtahu. Překvapení jsem nemusela předstírat. Pokračoval vysvětlením: „Obchodníci mají jeden v odpočinkové místnosti, občas děláme po práci turnaje. Nebo je děláme i během dne, když Robert není v kanceláři. Takže by ses přitom seznámila se zbytkem lidí, co tu dělají, co?“

„Ehm.“ Zaskočil mě. „Asi ne,“ řekla jsem nakonec. Vypadal zklamaně.

„Jane, já se jen snažím, aby se ti tu líbilo,” hlesl. „Já vím, že jsi tu jen na chvilku, ale nemusíš celou dobu sedět za stolem a zvedat telefony. Asi by ses měla nějak … zotavovat, nebo co já vím, a místo toho pracuješ. Vážně nemáš chuť se odreagovat?”

„Ne,” zavrtěla jsem hlavou. Povzdechl si a odešel do své kanceláře někde v levé chodbě. Konsternovaně jsem si svlékla kabát a zapla počítač. Proč mi to ten člověk ztěžuje? Kdyby věděl, kolikrát jsem většinu chlapů z oddělení donutila po totálním debaklu podlézt pod hracím stolem! A časem jsem si dokonce nemusela stahovat výstřih co nejníž, abych je rozptýlila.

Zasněně jsem se usmála. To byly časy.

Časy před Torem.

„V životě jsem nepotkal tak upjatou ženskou! Ona je tak děsně nudná, že to ani není možný!”

„Máme ji tu jako sekretářku, ne jako narozeninovýho klauna,” ušklíbl jsem se. A znovu zívl. Kdyby dneska neměl přijít právník, nejspíš bych to zalomil a zůstal doma. Treasure sice možná byla afektovaná, natvrdlá a chvílem i dokonale infantilní, ale svou práci uměla na jedničku. Kdyby to nepokazila dojemným louděním, aby u mě mohla zůstat spát, byl by to skoro dokonalý večer.

„Já vím, ale taková sucharka,“ remcal Johnny. „Na druhou stranu, troufnu si říct, že nehrozí, že by si s ní začal někdo ze zaměstnanců. To si fakt nedovedu představit.”

„Na všem hledat něco pozitivního,” souhlasil jsem.

„Určitě jen leží jako prkno. Vsadím se, že se ani nenechá celá svlíknout,” přemítal Johnny.

„Vole,” podíval jsem se na něj. „Tvrdíš, jak je nudná a sucharka, ale stejně řešíš, jaká je v posteli?” Trhl ramenem.

„Neříkej, že by tě to nezajímalo.”

Zkusil jsem si představit ty její srnčí oči a věčně strnulou tvář. Hm, ne. Johnny to poznal podle mého výrazu.

„Ale tichá voda břehy mele,” nedal se. „Třeba by na tebe vytasila bič!”

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vešla Jane s kávou. Johnny se rychle zatvářil normálně. No, zkusil to. Ve výsledku to dopadlo tak, že ho přejela zkoumavým pohledem a pak se starostlivě zeptala, jestli je v pořádku. Zamručel něco nesrozumitelného. Jakmile se za ní zavřely dveře, rozhihňal se jako ženská, hezky do dlaně.

„Boha jeho,” zavrtěl jsem hlavou. Zkoumavě jsem se podíval na dva hrnky. Jedno presso pro mě, pro Johnnyho capuccino. Obojí vypadalo a vonělo tak, jak mělo.

„Ani ji nenapadlo mi na to nacpat skořicovej cukr, hodná holka,” lebedil si. Váhavě jsem zakroužil hrnkem a potěšilo mě, že tekutina měla správnou hustotu. Že by? A vážně jo. Je jen pár věcí, které dokáží, že se spokojeně sesunu do křesla a užívám si. A dobré kafe je jedna z nich.

„Evidentně večer studovala,” usmál se Johnny. „Ono co taky jinýho, že.” Chvíli soustředěně pozoroval světlou pěnu. „Stejně bych těm sráčům zpřerážel všechny kosti. Jak si můžou dovolit vztáhnout ruce na vlastní ženu? Ani kdyby to byla ožralá vzteklá Kurva… No, to možná jo. Ale třeba Jane? Nebo ta doktorka? Jsou to zmrdi!“

„To teda,“ souhlasil jsem.

„Možná bychom si na ně mohli posvítit, co?“ navrhl a zasvítilo mu vočích. Chápal jsem ho. Už pěkně dlouho z nás byli v podstatě slušní a ctihodní občané. Měli bychom být vděční, protože se to přiblížilo normálnímu životu nejvíc, jak jen bylo možné. Jenže když jsme většinu dne trávili venku, bylo to mnohemlepší než současný stav. Sedět v kanceláři bylo neuvěřitelně úmorné. Jedinou výhodou bylo, že nám nikdo nešel po krku.

Jo, na jednu stranu bych rád žil jako běžný občan, na druhou stranu se mi stýská po akci. Jestli tohle neznamená, že mi hrabe, tak už nevím.

„Není to naše věc. Jestli ty ženské chtějí svoje problémy vyřešit, mají dost možností.”

„Myslíš, že mají prachy, aby si někoho najaly?” zeptal se Johnny pochybovačně. Chvilku jsem čekal, jestli mu dojde, co plácá, ale nedopadlo to.

„Myslel jsem policajty a soudy,” vysvětlil jsem. Pohrdavě si odfrkl.

„Jo, jasně. Vtipálku. Jako by ti snad dokázali něco řešit, idioti. Rozdávat pokuty za parkování, to je tak jediný. Kdyby místní policie za něco stála, tak tu my dva takhle nesedíme.”

„Nerouhej se,” doporučil jsem mu ostřeji, než jsem chtěl. „Je jedině dobře, že po nás všechno steklo jako po skle. Nebylo to zadarmo, a ty to moc dobře víš.”

„Banda zkorumpovanejch kreténů,” bručel.

„Naštěstí.”

„Jo,” souhlasil. „Naštěstí.” Zamyšleně dopil kafe a zazubil se na mě: „Ale stejně bych zase jednou rád někomu nakopal prděl.”

„Můžeme si jít zaboxovat nabídl jsem mu.

„Děkuju za velkorysou nabídku, šéfe, ale nerad bych ti rozbil nos. Zase. Víš, že jsi s rukavicema na rukách totální lempl.“

„Máš padáka,“ oznámil jsem mu kysele. S hlasitým chechotem se vydal pryč z mé kanceláře. Než za sebou zavřel dveře, zahlédl jsem Jane s vyděšeným pohledem. Ach jo.

Pokaždé, když dám Johnnymu padáka, zvedne mu to náladu. Snad nedojde k tomu, že to jednou nezabere.

Ozvala se hudba. Chvíli trvalo, než mi docvaklo, že je to můj soukromý mobil. Než jsem ho vylovil z kapsy kabátu, pověšeného na věšáku u dveří, refrén písně z Titanicu zazněl skoro celý a já balancoval na hraně mezi totálním nasráním a výbuchem smíchu. Nikdy nesmím nechat Johnnyho o samotě s mým telefonem, kruci! Už bych si to měl zapamatovat.

Při pohledu na displej jsem se musel ušklíbnout. Kdyby někdo z rodiny tušil, že zrovna tenhle člověk má moje ryze soukromé číslo, nejspíš by si zaklepal na čelo. Jenže mě nebavilo řešit hovory s ním při obchodních schůzkách nebo u táty, a tak jsem mu ho prostě dal.

„Ale ale, tebe jsem dlouho neslyšel,” řekl jsem a vážně jsem zněl jako povýšený parchant.

„Jdi do hajzlu, Bavetto.” Nebylo mu moc dobře rozumět, drmolil a polykal konce slov.

„Ty jsi namol? V deset ráno? Jo, už je mi jasný, proč vám každý závidí vaši práci.”

„Drž hubu,” doporučil mi. To bylo srozumitelné až až.

„No tak, Palbote. Proč jsi ožralej hned ráno? A proč přitom voláš mně?”

„Nejsem ožralej hned ráno,” zamumlal. „Jsem ožralej už pěkně dlouho. A tobě je po tom kulový, mafiáne. Kde je?“

Věděl jsem, že ta otázka přijde. Nikdy mě nepřestal podezřívat z toho, že mám v jejím stěhování prsty. Celé dva roky, co byla Paige pryč, nedal pokoj a zkoušel zjistit, kde je. Nespokojil se s vysvětlením, které stačilo jejím rodičům a mé rodině - že po třebovala vypadnout, změnit svůj život, aby mohla zapomenout. Že je jí na australské ovčí farmě skvěle. Stejně jako předtím v Indii, kde pomáhala v sirotčinci. Všichni to spolkli, Paige byla přece taková dobrá duše, která se starala o všechny, kdo to potřebovali. Jediný Palbot, její ex, člen zásahovky newyorského policejního oddělení, si byl jistý, že Paige a ovce nejdou dohromady. Sirotci v Indii možná, ale s ovcemi to Michael docela přestřelil.

„Chlape, už jsem ti to říkal tolikrát. Netuším o nic víc než ty. Vlastně ne, zpět. Vím jen to, co mi řekneš ty. Její rodiče se se mnou nebaví a ona se nikomu jinýmu než jim neozývá. Tak si dej pohov a jdi se z toho vyspat.”

„Kdybys nekecal, ty parchante,” nedal se. „Já vím, že v tom máš prsty. Ty a ta vaše rodinka. Zabili jste ji?“

Tohle bylo poprvé, kdy mě z něčeho takového obvinil. Asi to bylo tím, že byl skoro v bezvědomí, a já to měl brát jen jako ožralecké kecy, ale vytočil mě.

„Ty debile!” zařval jsem a doufal, že mu to utrhlo ucho, přinejmenším. „Jdi do hajzlu! Mně na ní na rozdíl od tebe záleželo! Ty jsi ten, kdo jí dal kopačky, tak si tu teď nehraj na zachránce a prostě jí dej pokoj!”

„Tak mi řekni, kde je!” Už nezněl vytočeně. Spíš unaveně. Pořád jsem zuřil, ale ječet na někoho, kdo si to za pár hodin nebude pamatovat, nebylo dostatečně naplňující.

„Já to nevím,” řekl jsem rezignovaně. Lhát mi šlo. V tom jsem byl vždycky mistr. V telefonu bylo ticho.

„Chybí mi,” zamumlal potom. Věděl jsem přesně, jak se cítí. Vlastně jsem toho chlapa obdivoval, byl jako pitbul. Když se do něčeho pustil, nenechal si to vyrvat, nenechal se od toho odradit a šel si pořád za svým. Měl jsem ho za zadkem od chvíle, kdy se u nás objevila Paige, a po počátečním nasrání a chuti se ho jednoduše

zbavit jsem postupně zjistil, že nás to nejspíš oba baví. Hra na kočku a myš, kdy není jasné, kdo je kořist a kdo lovec, a ani jeden tu hru nechce ukončit.

„Jo. Mně taky.” Užívali jsme si tu chvilku chlapského vylévání citů, která by nikdy neproběhla, pokud bych si nebyl jistý, že o tom po probuzení nebude vědět. „Běž spát, Kevine. Potřebuješ odvoz nebo něco?”

„Jdi se vycpat, mafiáne!” zahalekal už zase velice nahlas.

„Proč já s tebou ztrácím čas?” ušklíbl jsem se na mobil a zavěsil. Ať mi nikdo netvrdí, že chlapi nejsou patetická stvoření.

Pak jsem si konečně otevřel dnešní noviny. A o pár minut později mi bylo jasné, proč mi Palbot volal úplně namol. Večer se nějaký cvok zabarikádoval v baráku a vyhrožoval, že postřílí všechny nájemníky a pak to celé vyhodí do vzduchu. Na takovéhle sráče jsme byli posledních pár let hodně alergičtí, takže zásahovka netrvala na tom, že s ním musí vyjednávat a dospět k dohodě. Jen co se jim podařilo dostat ven všechny lidi, šli si pro něj, jenže on vážně odpálil nějakou nálož. Zůstal tam jeden policajt a jeden hasič, dalších pár bylo zraněných.

Kdyby tohle někdo provedl někomu z mých lidí, taky bych strávil v lihu noc i den. Vlastně ne, nejdřív bych se postaral o to, že toho hajzla někdo oživí, abych ho mohl znovu zabít. A až pak bych se ožral.

9. kapitola

Ráno se mi v autě Johnny přiznal, že přestože dostal za úkol obvolat personální agentury a sehnat tu nejlepší a nejdokonalejší sekretářku na světě, vybodl se na to.

„Až nás budeš mít plný zuby a budeš se chtít vrátit, tak to začnu řešit. Řekneš mi to aspoň trochu dopředu, že jo? Nemám rád výběrová řízení. Nejsem ten, kdo by měl někoho vybírat. Navíc na mě vždycky všichni koukají hladově jako psi, a když jim pak řeknu, že je nebereme, čekám, že po mně něco hoděj.“

„Vypadáš jako wrestler, Johnny,“ ušklíbla jsem se a na chvíli vypadla z role. Všiml si toho, samozřejmě. Sice vypadal trochu jako ten typ, co má hromadu svalů a v hlavě pár buněk, dokonce v lidech tenhle dojem podporoval, ale byl to zatraceně chytrý chlap a já věděla, že si na něj musím dávat pozor.

„Vtip? Zdálo se mi to, nebo jsi teď byla vtipná?” Tvářil se přehnaně šokované a já to nevydržela a musela se uchechtnout.

„Pouze jsem konstatovala zjevnou skutečnost.”

„Jo, a teď na mě budeš zkoušet slova, kterejm nerozumím,” mračil se okatě.

„Jen jsem chtěla říct, že by po tobě nikdo nic nehodil, protože na personalistu vypadáš docela děsivě,” dokončila jsem myšlenku. „Proč vůbec máš vybírat sekretářku ty? To nemáte někoho, kdo má na starosti lidský zdroje? Ty jsi bodyguard, a místo konverzace s potenciálními sekretářkami bys měl stát za panem Bavettou a hlídat mu zadek.”

„On si svůj zadek umí pohlídat sám,” ujistil mě. „A já nejsem bodyguard,” dodal a zněl trochu uraženě.

„Ne? Aha.”

„Jsem asistent,” zamručel po chvilce ticha. Mlčela jsem dál. Zahnul a pak zavrčel: „Dobře, jsem bodyguard. To zní líp.“

„Manažer bezpečnosti?” nabídla jsem mu. Nemohla jsem odolat. Jindy a jinde bych si s tímhle chlapem výborně rozuměla. Kdyby pracoval pro Davida, jásala bych, pokud bychom měli společnou kancelář.

Všechno špatně. Rozhodně jsem se nepotřebovala v jeho společnosti cítit tak příjemně. Potřebovala jsem odsud zmizet co nejdřív. Potřebovala jsem, aby se Toro ozval, abych mohla udělat to, co musím. Nemůžu poslouchat jeho vtípky, nemůžu vařit Bavettovi kafe. Nezvládnu to a sesypu se.

„Manažer bezpečnosti je obyčejnej šéf sekuriťáků,” bránil se. „Hlavní koordinátor, to zní dobře.”

„Hlavní koordinátor čeho?” Že zním trochu přiškrceně, mu naštěstí uniklo.

„Všeho,” mrkl na mě a stiskl dálkové ovládání garážové závory. Vzhůru do práce.

Bavetta dorazil chvíli po nás. Když si člověk odmyslel to, co o něm zjistil Toro, vypadal jako úplně obyčejný manažer nebo někdo ve vysoké funkci. Dokonce měl i koženou aktovku, která už na dálku řvala, že byla zatraceně drahá. Když mluvil, zněl příjemně a kultivovaně, hned bylo znát, že je chytrý. Proč si, sakra, nemohl najít nějakou normální práci?

Prošel chodbou a jen ke mně houkl pozdrav. Z jeho strany mi rozhodně nechtěná pozornost nehrozila - bod pro mě. Čím míň si mě všímá, tím lip.

Během dopoledne jsem měla možnost poznat všechny tři obchodní zástupce firmy. Vypadali jako běžní obchodníci a já se nedokázala rozhodnout, jestli vědí, pro koho dělají, nebo ne. Naštěstí pochopili během chvilky, že se mnou žádná legrace nebude, takže mi dali pokoj. Nevadilo mi s nimi komunikovat po telefonu, nevadilo mi pro ně vyhledávat kontakty, kontrolovat, jestli se chystají na správnou schůzku, a řešit jejich objednávky; neměla jsem tak čas přemýšlet. Ale kamarádit jsem se nechtěla.

O dvě hodiny později vypadli z Bavettovy kanceláře a vypadali zdrchaně. Walter se u mě zastavil a tvářil se nešťastně. „Upřímně, Jane, nechápu, jak tu s tím chlapem můžeš vydržet. Přísahám, že jednou mu hrozně ublížím!”

Byla jsem v pokušení mu říct, že to nebude potřeba. Naznačit, že by to asi nepřežil, kdyby se pokusil něco provést Bavettovi. A v tu chvíli se mi udělalo fyzicky špatně, protože přesně to mám v plánu a nutně potřebuju zůstat naživu. Muselo to na mně být vidět, protože Walter mě začal uklidňovat, že to nemyslel vážně a že se nemusím bát. Když se pak objevil Johnny, Walter vypadal vyděšeně a překotně mi šeptal, ať to proboha nikomu neříkám. Kývla jsem a cítila se zralá na panáka.

„Jsi úplně bílá,” oznámil mi Johnny. „Vypadáš, jako bys měla každou chvíli omdlít. Už jsi obědvala?”

„Ještě ne,” zamumlala jsem. „V ledničce mám nějakej fazolovej salát.” Heleně už bylo dobře a normálně fungovala, a jako bonus se mnou ona nebo doktorka Sam vždycky počítaly při vaření.

Na Johnnym bylo vidět, že by rád prohodil nějaký vtípek, ale nakonec se ušklíbl a mávl rukou:

„Vyprdni se na salát a pojď se mnou na oběd. Robert něco řeší a já na něj nehodlám čekat, to by se mi taky mohlo stát, že bych tady pošel hlady. Kousek odsud je výborná restaurace, tak si dáme něco pořádnýho.”

Odmítla jsem. Vypadal, že se ho to dotklo.

„Hele, jestli je to otázka peněz, tak to fakt řešit nemusíš. Jde to na firmu,” snažil se a okatě na mě mrkl, když si palcem ukazoval za záda na Bavettovu kancelář.

„Já jen nechci mezi lidi,” řekla jsem mu. A byla to pravda. Byla jsem rozhozená, měla jsem strach, že se neudržím a nějak se prořeknu.

„Jane.“ Johnny se opřel předloktím o dřevěnou desku před mým stolem. „Nenech nějakýho hajzla, aby ti zničil život.”

Podívala jsem se mu do očí a odpověděla:

„To přesně dělám, věř mi.“

Pár vteřin jsme na sebe zírali, naprosto vážní. Potom se usmál:

„Hodná holka.” Otočil se a zamířil k výtahu. „Já si na oběd s tebou počkám,” dodal, když nastupoval. Jakmile se za ním zavřely dveře, položila jsem si čelo na stůl a zhluboka dýchala.

Co mám do prdele dělat?

Zaměstnával jsem bandu idiotů. Vážně jsem nechápal, kdo, kdy a proč všechny ty blbce přijal, protože já to rozhodně nemohl být. Bylo by snadné to všechno svést na Johnnyho, ale bylo by to hrozně laciné. Ne. Ti lidé přece museli být normální, když jsem je bral!

A do toho mi volal táta. Sarto zjistil, že mu někdo dva bloky od jeho sídla ve velkém prodává zasraný pervitin. Jeho chlapi chytili totálně sjetého zlodějíčka, který měl plné kapsy dávek a peněz. Chtěl vědět, kdo ho zásobuje, ale umřel jim v autě. Když má feťák plné kapsy, dávka se špatně odhaduje.

A protože Sartův revír byl hned vedle našeho a protože Sarto byl přece starý přítel, museli jsme se připravit na to, že nás bude potřebovat. My si ulice vyčistili, takže se dalo předpokládat, že Sarto požádá o pomoc.

Já vím, stěžoval jsem si, že se nic neděje, ale najednou jsem neměl radost, že se něco bude dít.

A do toho ty zasrané Vánoce! Otec mi neváhal připomenout, že jsem si ještě pořád nevyzvedl seznam vhodných dárků pro matku, který si sama sepsala. Jestli prý mi ho má nafaxovat. Vážně jsem se ze všech sil snažil neznít vytočeně, ale náš hovor skončil tak, jako často - dozvěděl jsem se, že se chovám jako malý harant a jestli nepřestanu, ponesu následky.

Měl jsem chuť do něčeho praštit, takže mě logicky napadlo zavolat Johnnymu a vzít ho do posilovny. Třeba bude volný ring a já se na něm budu moct vybít. Vysmál se mi. Byl na cestě na oběd a nehodlal dát přednost mně před kusem dobře udělaného masa z argentinského býčka.

Jak jsem říkal, zaměstnávám samé idioty.

A pak jsem si uvědomil, že na chodbě sedí asistentka. Ne recepční, ne sekretářka. Asistentka! Tedy aspoň teď, když se mi její asistence hodí. Je to ženská, sice věčně vyděšená a vystresovaná, ale ženská. Ženské přece milují nákupy, no ne?

„Jane?“ Prudce jsem otevřel dveře a doufal, že není slyšet, jakou radost mám ze svého nápadu. Zase se vyděsila a narovnala se na židli tak prudce, že se o něco kopla do nohy. Zadunělo to. Dalo mi hodně práce se neušklíbnout. Proč je tu vlastně pořád ona, a ne někdo, kdo se tím fakt živí? Musím se toho nenažraného cvoka

zeptat. A asi nechci znát odpověď.

„Ano?“

„Potřebuju, abyste za mě nakoupila dárky.“ Otevřela pusu v nefalšovaně překvapeném výrazu.

„Co že?“

„Dám vám seznam pro mou matku, z toho něco seženete a vyberete. Otci posledních pár let kupuju v jednom obchodě pár lahví různých sigle malt whisky, Lagavulin, nějakou starší Macallan, určitě taky Dalmore.” Netušila, která bije, a já nechápal, proč jí to vyprávím. Zarazil jsem se. „Napíšu vám seznam,” navrhl jsem, došel k jejímu stolu a popadl papír z tiskárny. Začal jsem jí připravovat poznámky. „A pak potřebuju něco pro naši hospodyni, pro Johnnyho a jeho ženu a hlavně pro jejich dítě. Budete vědět, co bude bavit malé dítě?“

Mlčela. Podíval jsem se na ni a vyděsilo mě, jak vypadá. Byla úplně bílá. Vypadala jako duch, pevně svírala rty, ruce si nacpala mezi kolena. Určitě bude brečet. Zatraceně.

„Jane?“ Netušil jsem, jestli se jí můžu dotknout, nebo na ni radši nemám sahat. Nevěděl jsem, jestli mám dělat jakoby nic, nebo se jí omluvit, odejít a zahrabat se pod zem. Neměl jsem nejmenší ponětí, jak jednat s evidentně labilní ženskou. Zabiju Johnnyho!

Odkašlala si, hlasitě polkla a pak skoro zašeptala:

„Omlouvám se. Jsem v pořádku.”

„Víte co? Zapomeňte na to,“ rozhodl jsem. „Není nutný to řešit teď a rozhodně to nemusíte řešit vy. Omlouvám se. Není to ani náplní vaší práce.” Připadal jsem si zahanbený.

„Ne!“ vyhrkla a sebrala mi papír, který jsem chtěl právě zmačkat a vyhodit. „Zařídím to.”

„To vážně není -” začal jsem. Ale nedokončil.

„Já to udělám!” odsekla hlasitě a do obličeje se jí začala vracet barva.

„Fajn!” zahučel jsem trochu prudčeji, než jsem měl v plánu. Nechápal jsem ji. Co bych teď dal za normální sekretářku s předvídatelnými reakcemi! Sledoval jsem, jak si sama dopsala na papír všechno, co jsem říkal. Jen u poznámky o dítěti zaváhala. Už podruhé ji to vyvedlo z míry a mě napadlo, jestli ona někde nějaké dítě nemá. Nebo neměla. Perfektně to sedělo k jejímu chování. Přišla o dítě? Proto je v azyláku? Proto je taková… divná?

„Můžu vám nějak pomoct, Jane?” zeptal jsem se znáhlého popudu, který zaskočil i mě samotného. Ztuhla. „Jakkoliv,” dodal jsem. Nemohl jsem jí na rovinu vysypat, že vím, jak se zbavit nepohodlných lidí, ale možná to bude stačit k tomu, aby řekla, co se děje.

„Budu potřebovat, aby pro mě pak někdo přijel,” řekla po chvilce napjatého ticha. Na jednu stranu se mi ulevilo, na druhou mi přišlo skoro líto, že mi nic neprozradila. Určitě bych pro ni mohl udělat víc. Ale pokud nechce, je to její boj.

„Zařídím to,” přikývl jsem. Neměl jsem pro ni firemní kreditku, takže jsem došel k sobě do kanceláře a z trezoru vytáhl hotovost. Až v tu chvíli mi došlo, že se chystám dát do ruky pár mých tisíc úplně cizí ženské. Zarazilo mě to. Kdy jsem přestal být ostražitý? Chvíli jsem přemýšlel o tom, že počkám na Johnnyho a pošlu ho s ní, ale nakonec jsem si řekl, že bude dobré na chvíli vypadnout. A s věčně mlčící Jane to bude v pohodě.

„Změna plánu. Pojedu s vámi a vy mi budete radit, platí? Stejně jsem ještě nejedl a vy taky vypadáte, že byste si něco dala.” Chvilku se zdálo, že odmítne, ale nakonec pokrčila rameny, vzala si kabelku a poslušně za mnou šla k výtahu.

O hodinu později jsem si nedokázal vybavit jediné slovo, které by řekla po odjezdu z firmy. Vlastně jo, zeptal jsem se jí, jestli má nějaký oblíbený obchodní dům. Řekla, že ne. Bezva. Musel jsem ale přiznat, že bez ní bych byl ztracený. V jednom obchodě se na ni prodavačky dívaly trochu skrz prsty, a nebylo se čemu divit, protože modřiny na jejím obličeji dnes vypadaly nejhůř. Jakmile ale řekla, co chce, a já nic nenamítal, slečny kmitaly velmi hbitě. Nakonec jsme kromě kabelky z kozí kůže v barvě velbloudí srsti odnesli i sladěnou peněženku a jmenovku ke kufru. Visačka ke kufru z kozí kůže, koho by to napadlo?

Poslechla, když jsem jí oznámil, že se jdeme najíst. A opravdu jedla. Ale mlčela a na moje pokusy o jakousi společenskou konverzaci jen kývala nebo vrtěla hlavou. Vzdal jsem to.

V hračkářství mi ukázala snad deset věcí, které by se podle ní mohly líbit jak Tommymu, tak Sue. Nenapadlo by mě řešit, jestli hračku ocení i rodič, ale je fakt, že třeba tlusté voskovky by se Turnerovi juniorovi určitě líbily, ale Sue a její světlé tapety by byly proti.

Ani jsem si neuvědomoval, jak si všímám každého jejího pohybu. Najednou mi došlo, že pořád hlídám, jestli je vedle mě, že sleduju, jestli na ni nespadne krabice, kterou vytahuje z horního regálu. Že by mě zajímalo, proč tak často sleduje mobil, když jí za celý den nikdo ani nenapsal, a proč se zarazila u polic s barevnými

plastovými koňmi s dlouhými hřívami, když to byl vyloženě holčičí dárek. V davu u eskalátorů se mi na moment ztratila z dohledu; zbystřil jsem a okamžitě byl připravený na cokoliv. A když jsem zjistil, že zůstala hned za mnou a já ji při prvním ohlédnutí neviděl, protože jsem se jednoduše nepodíval tak blízko a nízko, ulevilo se mi.

Jo. To jsem vážně potřeboval, cítit se ochranářsky. Fakt díky.

Nakonec jsme šli k autu skoro v šest večer. Vybírání dárku pro Theresu se ukázalo jako velmi složité, protože zatím co já měl v plánu koupit jí něco nového do kuchyně, Jane se mi poprvé odvážila odporovat. Tvrdila, že mnohem lepší bude pořídit jí něco, co vůbec nesouvisí s její prací. Pohrával jsem si s myšlenkou dát jí

tutéž tašku, jakou dostane matka, ale nakonec jsem se rozhodl nenasrat rodiče ještě víc. Stačí, že nebudu doma.

Byli jsme skoro u auta, když se zastavila a otočila se. Vypadala, že napjatě poslouchá.

„Co se děje?“ zeptal jsem se a snažil se vylovit z kapsy klíčky. Vůbec mě neslyšela. Najednou se rozběhla. Pryč od auta, úplně na druhou stran u podzemního parkoviště. „Hej!“ křikl jsem překvapeně. A utíkal za ní.

Stačilo se dostat za výtahovou šachtu a došlo mi, co se děje. Ve světle modrém Fordu Galaxy seděla jakási žena a snažila se jednou rukou udržet dveře auta přivřené. Tou druhou odmítala pustit kabelku, kterou jí chtěl vyškubnout nějaký vychrtlý kretén. Jeho kumpán stál o pár kroků dál a řval na něj, ať se na to vysere. On se ale nehodlal už skoro ukořistěné kabelky vzdát.

První, co mi blesklo hlavou, bylo, že pistoli mám v trezoru v kanceláři.

Další věc byla, že Jane nesmím nechat, aby se tam dostala první. Netušila, co dělat.

Předběhl jsem ji a hodil před ni ty tašky, co jsem držel v ruce. Rozumnější z dvojice zlodějů si mě všiml a vzal do zaječích. Ten tupější se ale pořád přetahoval o kabelku. Stačila jedna dobře mířená rána pěstí, když ovšem majitelka auta leknutím pustila dveře i kabelku, neodolal jsem a ještě mu ty dveře pořádně otevřel do

obličeje, když o to tak stál. Cítil jsem se mnohem lip, než kdybych šel boxovat s Johnnym.

A bylo po všem. Blondýnka v autě seděla a klepala se, ale byla schopná se mnou normálně mluvit. Podal jsem jí kabelku a ona poděkovala. To už se k nám blížili i dva strejcové z ostrahy; trvalo jim se sem dostat. Garáž byla plná kamer, ale ovládaly je nejspíš opice. Sebrali si ze země toho prevíta a začali řešit s blondýnou, jestli je zraněná a za jak dlouho dorazí hlídka policie. Rozloučil jsem se s nimi; nenapadlo je po mně chtít, abych zůstal a podal svědectví. Policajtům to bude jedno, hlavní je, že dostanou svou čárku do statistik. Já navíc nikde poblíž neviděl Jane, takže jsem nehodlal zůstat déle, než bylo nezbytně nutné.

Čekala u auta. I s taškami. Pozorovala mě celou dobu, co jsem šel k ní, a neuhnula pohledem.

„Měla jste něco říct,“ zabručel jsem. „Ne se tam rozběhnout. Co byste s ním asi dělala?” Pokrčila rameny. Jak mi bylo před chvílí díky adrenalinu v krvi skvěle, teď jsem měl chuť ji seřvat. Ženská jedna hloupá!

Dívala se na mě i po cestě k azyláku. Ne pořád a ne tak okatě, ale několikrát jsem ji přistihl.

„Nechtěl jsem vás vyděsit,” řekl jsem, když jsem ji dovezl před její dočasné bydliště. „Nemusíte se mě bát, Jane.”

„Já se vás nebojím,” odpověděla nepřítomně. Rozloučila se, vystoupila z auta a šla ke vchodu, který už jí otevíral Adam Giunta. Nemohl jsem si pomoct a při odjezdu zkontroloval v zrcátku, že je vevnitř. Jenže ona stála venku a dívala se za mnou.

Asi jsem si definitivně odstrašil dočasnou sekretářku.

10. kapitola

Nevnímala jsem brebentění Saminých synů ve velké kuchyni. Až když do mě ten mladší strčil a ukázal mi obrázek s autem, probrala jsem se.

„Nech tetu, Kyle,“ napomenula ho Sam od sporáku. „Je unavená z práce, víš?“

„Ne, to je v pohodě,” bránila jsem se. „Promiňte, kluci, jen jsem se zamyslela.” Nad tím, jak jsem strávila dnešní odpoledne. Nad tím, s kým jsem strávila dnešní odpoledne. Hlavně ale nad tím, co se stalo v garážích obchodního domu. Málem jsem se prozradila. Nepřemýšlela jsem, prostě jsem se rozběhla tam, kde jsem tušila potíže. A pak jen sledovala, jak mafián Bavetta zpacifikoval na první pohled sjetého hajzla, který se snažil ukrást té ženě kabelku. Prostě jen tak; viděl, že potřebuje pomoc, tak pomohl. Nechápala jsem ho. Podle toho, co mi o něm řekl Toro, by měl spíš pomoct tomu zlodějíčkovi, ne? Vůbec jsem nevěděla, co si mám myslet.

Žádný div, že jsem nedokázala držet krok s dětským brebtáním.

„Proč tě přivezl Bavetta?” zeptal se Adam svým bručivým hlasem. Krájel zeleninu k masu a spíš se Sam pletl pod nohama, než že by jí pomáhal. Ona ale nevypadala, že by jí to vadilo.

„Byla jsem mu pomoct s vybíráním dárků.”

„Aha,” broukl překvapeně. Jo. Aha.

A stejné udivené aha jsem měla v hlavě i pozdě večer, když jsem ležela v posteli a snažila se usnout. Když jsem se o chvíli později potýkala s panickým záchvatem, celá schoulená do klubíčka, ubrečená a hyperventilovaná, říkala jsem si, že myslet na Bavettu bylo mnohem bezpečnější, než myslet na Amy.

„No ty vypadáš,” přivítal mě Johnny ráno v autě. „Špatná noc? Nenechali tě vyspat?”

„Něco na mě leze,” zamumlala jsem.

„Jo, jasně,” ušklíbl se. Nevěřil mi. Co jsem mu měla říct? Že jsem spala sotva tři hodiny? Že jsem celou noc přemýšlela o tom, co mám dělat? Co bude nejlepší?

Že jsem se konečně smířila s tím, že už Amy nikdy neuvidím? A oplakala svou dceru?

Nikdy ji nedostanu zpátky. Tohle celé je prostě holé bláznovství, nemůže se mi to povést. Do hajzlu.

„Hele, já tě nechci nějak děsit, nebo tak něco,” začal a odmlčel se.

„Ale?” pobídla jsem ho.

„Jestli je ten hajzl, kterej ti tohle všechno udělal, někde venku, můžeme ho najít a vysvětlit mu, jak se má chovat,” řekl opatrně s pohledem upřeným na silnici.

Mlčela jsem. Bočním okénkem jsem pozorovala zasněženou ulici a nevěděla, co říct. Dvě nabídky za dva dny. Drogový dealer versus mafiánský skorošéf. Tomu říkám volba.

„Tohle není moc inteligentní chování, Jane,” zabručel o chvíli později. „Nechápu, proč ho bráníš. Po tom, co ti udělal. A to mám pocit, že vidím jen špičku ledovce. Určitě to nebylo poprvé, co tě takhle zmlátil.”

„Nech mě na pokoji.” Opřela jsem si čelo o okénko. Únavou, vším tím stresem a potlačovanou hysterií jsem se lehce třásla. Doufala jsem, že si toho Johnny nevšimne. Nebo že bude dělat, že o tom neví. Kdyby mě poslali zpátky do domu, byla bych v koncích.

„Jsi hloupá a tvrdohlavá ženská,” oznámil mi rezignovaně. Zamumlala jsem, že vím. Sice bych to řekla jinak, tvrději a bez servítek, ovšem byla to pravda.

„To bude dneska zábava,” odfrkl pak naštvaně, ale když jsem se na něj podívala, mrkl na mě. Už to byl zase vtipálek Johnny. Aspoň něco se nemění.

Dojeli jsme do garáží a Johnny místo na své parkovací místo zajel k výtahu. Zmátlo mě to:

„Co se děje?”

„Dneska se tu asi neukážeme, máme nějaký jednání venku.”

„Aha.” Na víc jsem se nezmohla. Nějak jsem nepočítala s tím, že Bavetta nebude trávit opravdu každý den v kanceláři. Že bude taky mimo můj dosah. Co když to není jen výjimečná situace? Co když je spíš mimo kancelář a teď v ní byl několik dní po sobě jen proto, že musel řešit chybějící asistentku? Jak ho seženu, pokud bude někde ve městě?

„Neboj nic, odpoledne tě vyzvednu jako obvykle.”

„Jo,” hlesla jsem. Celou cestu výtahem jsem měla v hlavě jen jedno slovo: kurva, kurva, kurva, kurva.

Pocit, že se řítím do hloubky, do pořádnýho průseru, že jsem opravdu definitivně v háji a že takhle nějak musí vypadat předpeklí, mě nepustil celé dopoledne. Fungovala jsem jako v mrákotách a byla vděčná, že jsem tu prakticky sama. Věděla jsem, že Bavettově společnosti patří ještě spodní patro, kde sídlila nadace a podpůrná oddělení jako IT a archivace, ale tady byl jen on a obchodníci. Pokud se tu vyskytoval ještě nějaký další zaměstnanec, chodil do práce přede mnou, odcházel po mně a za celý den nevystrčil nos z kanceláře. Na chvíli jsem se probrala ze své mizérie a napadlo mě, že bych si měla projít všechny místnosti, abych věděla, jestli mě náhodou nemůže něco nepříjemně zaskočit. Jenže tím jsem s logickým myšlením zase skončila, neschopná donutit se zvednout a někam jít. Hovory jsem brala jako stroj. Slyšela

jsem, jak divně zním, ale bylo mi to jedno.

Byla jsem totálně v hajzlu. Co jsem dělala doteď? Nad čím jsem přemýšlela? Proč to na mě teprve teď padlo s takovou razancí?!

Před polednem se objevil jen Manny, hodil mi na stůl složku se svými objednávkami za poslední týden a poprosil, abych zařídila fakturaci, vyskladnění a doručení.

„Ale to - “ Než jsem se vymáčkla, viděla jsem jen jeho záda. Tohle rozhodně nebyla moje práce.

„Dneska už mám dovolenou, vrátím se až po Novém roce a tohle se prostě musí udělat,” řekl a pak se za ním zavřel výtah.

Položila jsem si hlavu na ruce složené na stole. Takže tu ještě budu řešit jeho objednávky. V programu, který ani pořádně neumím. Věděla jsem, že bych měla být rozčilená. Kdyby bylo všechno normální, zavolala bych Mannymu a seřvala ho. Nebo bych dala vědět Bavettovi a řekla mu, co jeho obchodní zástupce udělal. Nenechala bych si to líbit. Jenže já se prostě smířila s tím, že to budu muset zařídit. Jen co si tu tak trochu zazírám do nikam.

Když cinkl výtah a ozval se zvuk otevíraných dveří, trochu se mi ulevilo.

„Došlo ti, že mi to nemůžeš hodit na krk?“ zeptala jsem se unaveně.

„Ne, to fakt ne,“ odpověděl hlas, který nepatřil Mannymu. Zvedl se mi žaludek a rychle jsem se narovnala. Před mým stolem stál Toro v uniformě doručovatele UPS. Vypadal naprosto uvolněně, spokojeně. Usmíval se. V levé ruce držel balík, pod paží měl desky s klipsem a v nich předávací formulář.

„Kde je Amy?“ vyhrkla jsem, aniž bych nějak uvažovala o tom, co tu dělá. Zavrtěl hlavou, trochu se zamračil:

„Ššš. Mám tu balík pro paní Potterovou. To jste vy?“

„Nikdo tu není!“ vyhrkla jsem a postavila se. Necouvl, nezměnil výraz. „Kde je? Je v pořádku? Jestli jsi jí něco udělal…“

„Když budeš hodná holka a podepíšeš mi převzetí, možná budu taky hodnej řekl sladce. Cítila jsem tep i ve spáncích, nastartovaná, připravená a plná adrenalinu. Podal mi balík, který vypadal naprosto normálně. Krabice s logem přepravní firmy, zalepená jejich lepicí páskou. Obyčejný balík, jakých rozvezou denně jen po New Yorku tisíce. Přesto jsem se bála na něj sáhnout.

„Cos udělal s majitelem tohohle oblečení?” Můj hlas zněl dutě, jako bych měla rýmu. Nos jsem přitom měla úplně čistý. Jen jsem prostě mluvila jako idiot. A chovala se tak - proč se ho na to ptám? Proč mu nebodnu nůžky do oka?

Protože on je ten, kdo má Amy. Kruci!

„Ale no tak, Jo,“ zazubil se. „Neřeš věci, do kterých ti nic není. Ty víš dobře, o co jediné se máš starat. Takže tady máš zásilku.” Nepodal mi to, položil krabici na stůl. Pak vyndal z podpaží ty desky a podal mi je.

„Jdi do prdele,” zasyčela jsem. Pobavilo ho to.

„Dobře, nebudu bazírovat na detailech,” rozhodl se. Pak zvážněl. „Dneska, Jo.”

„On tu není!” vykřikla jsem. „Dneska tu vůbec nebude! Nemůžu… Nemám jak, když tu není!”

Pozoroval mě tmavýma očima a já nedokázala rozluštit, jestli mi věří, nebo ne.

„Vážně, přísahám. Večer přijede jen jeho bodyguard, aby mě odvezl zpátky. To mi řekl.” Chrlila jsem ze sebe slova a děsila se, aby si nemyslel, že mu lžu. Místo toho se na mě usmál. Mělo to účinek uklidňující zhruba stejně, jako kdyby se na mě zazubil žralok.

„Dobře,” přikývl. „Pokud se tu objeví dneska, provedeš to dneska. Pokud dnes nepřijede, uděláš to zítra. Dýl ale čekat nebudu a ty víš, co to znamená, viď?”

„Jo,” hlesla jsem a úleva mi vehnala slzy do očí.

„Já budu vědět, jestli je tady. Nesnaž se mě převézt. Vím, kdy dorazí do práce.” Kývla jsem. Nevěděla jsem, jestli vidí na auta, která vjíždějí do garáže, nebo jestli má přístup ke čtečce čipových karet u vchodu. Bylo mi to jedno. Věřila jsem mu.

„Dobře. A mimochodem, vypadáš skvěle. Vážně dobrá herečka. Měl jsem štěstí, že jsem tě tenkrát prokoukl.”

„Jdi do hajzlu,” doporučila jsem mu a vztekle si otírala slzy. „Jak chceš.” Zatvářil se ublíženě a udělal krok zpátky. „Ale myslel jsem, že po mně něco chceš, ne?“

„Amy,” zašeptala jsem. Otočil se a vytáhl z kapsy telefon. „Když tak hezky prosíš,” řekl ironicky. Chvilku zíral na displej a pak mi ho ukázal.

Amy. Moje Amy. Na nekvalitní fotce, jakou umí jen foťák mobilu, se na mě usmívala moje holčička. Byla zdravá a živá a držela v ruce dnešní New York Times s kostrbatě podtrženým datem a vybarveným logem - nejspíš voskovkou. Ve vlasech měla dvě sponky, pěšinku uprostřed. Nečesala jsem ji tak, ofinu jsem jí vždycky sepnula na straně. Jako správná matka malé parádnice jsem si byla jistá, že takhle je nejroztomilejší.

Usmívala se. Vypadala spokojeně. Vesele.

Nevěděla jsem, jestli se mi má ulevit, nebo mám být zničená. Starají se o ni, neubližují jí. Pokud mě už nikdy neuvidí, nebude jí to vadit. Už teď je s nimi ráda.

Stala se ta druhá věc. Nohy mě neudržely a já spadla jako žok zpátky na židli. Zvuky, které jsem vydávala, se ani nedaly nazývat pláčem. Toro se zatvářil znechuceně:

„Panenko Maria, prober se! Tohle je vážně hnusný.”

„Vrať mi ji,” prosila jsem ho mezi vzlyky. „Prosím, slibuju, že udělám cokoliv, jen mi ji vrať!”

„Tak udělej, co po tobě chci,” řekl mrazivě a jeho výraz byl tvrdý. Na nic si nehrál. Vydal se k výtahu a až do chvíle, kdy se za ním zavřely dveře, se na mě už nepodíval.

Možná jsem tam brečela hodinu. Možná tři. Mohlo to být klidně jen pár minut. Každopádně jsem se pak cítila jako přejetá. Vyždímaná, prázdná. Nenáviděla jsem ho za to, co mi udělal. Co nám udělal. Nenáviděla jsem, že dokázal zařídit, aby byla Amy šťastná i beze mě. Nenáviděla jsem ho za to, že si dokázal klidně hrát s lidmi tak, aby z toho vyvázl s čistýma rukama. To, co jsem k němu cítila, už se snad ani nedalo nazývat nenávistí.

Z předpeklí jsem spadla do pekla a Toro byl jen jiný název pro ďábla.

A v dárku od ďábla byl glock 22.

„Ty vole, nemohl bys to ztlumit? Praskne mi z toho hlava!“

„Tím bys mi zasral auto, kamaráde. Neměl bych z tebe radost.” Zazubil jsem se na Johnnyho a dal přehrávač ještě víc nahlas.

„Tohle není hudba!” hulákal.

„Zacpi si uši,” vybídl jsem ho. „Nebo ne, nezacpávej si je! Vysvětlím ti, co přesně se kapela snaží touhle písničkou říct!” Hodil po mně ublížený pohled a zacpal si uši. Rozchechtal jsem se. Ne, hudebně jsme se neshodli. To byla jediná věc. A já měl dneska výjimečně dobrou náladu, takže mě jeho ofrky nemohly rozhodit. Sice jsme většinu dne strávili u Sarta a zase poslouchali to jejich věčný řešení a rozhodování a debatování a hádky, ale byl tam i táta, takže já nemusel rozhodovat nic. Skvěle jsme se najedli a celkově to bylo spíš jako den v lázních nebo tak něco. Na ničem se nedohodli, a když se po obědě pustili do historek z mládí, bylo jasné, že nebudu muset běhat po ulicích a nahánět feťáky. Aspoň prozatím.

Dokonce jsme měli čas si zajít do posilovny. Teď jsme se vraceli ke mně domů pro Johnnyho auto, abychom se pak mohli přesunout do kanceláře. Já proto, že jsem dnes nebo zítra čekal balík od Mikea a nechtěl jsem, aby ho otevřela Jane, Johnny proto, aby ji mohl vzít do azylového domu. Na chvíli jsem si pohrával s možností poslat jeho domů a ji pak odvézt sám. Jenže to, že mě napadlo, že bych s ní chtěl být sám, mě přesvědčilo o tom, že nejlepší bude se zavřít v kanceláři a dělat, že o ní nevím.

Srnka jedna.

A tak jsem se choval jako šéf.

„Pro nikoho tu nejsem. Nepřepojujte mi žádné hovory. Stejně jsem tu dneska neměl být,” řekl jsem jí místo pozdravu. Zase vypadala vyděšeně. Když jsem za sebou zavíral dveře, slyšel jsem Johnnyho, jak ji uklidňuje:

„To nic. Poslouchal debilní hudbu, to mu vždycky vleze na mozek.”

Nevěděl jsem, jestli ho mám seřvat za podrývání autority, nebo se smát.

O chvíli později se objevil u mě.

„Prý tu bude dneska do večera. Musí něco dodělávat a nechce to nechat na zítra, aby se nedostala do skluzu. Tak já tu na ni počkám, jo?”

„No, to z tebe mám radost,” ušklíbl jsem se.

„Co?” rozhodil rukama. „Stejně jsi neměl nic v plánu. Sedět a čumět a čekat, jestli přijde balík, můžeme oba.”

„Fajn,” zahučel jsem.

„Fajn,” zašklebil se. Pak ožil: „Když se tak hezky nudíme, co kdybychom si dali partičku?”

„Chceš přijít o kapesný?” utahoval jsem si z něj. Faktem bylo, že v pokeru jsme byli skoro stejně dobří a záleželo na tom, komu dřív rupnou nervy.

„Jdi do háje,” doporučil mi vesele a došel pro balíček karet. „Tohle mě baví,” oznámil mi při míchání.

O dvě hry později jsem měl pocit, že z chodby slyším nějaké zvuky. Dveře jsem měl hodně bytelné, abych neděsil případné návštěvy svým řevem - znám se a jsem realista. Fungovalo to i opačně, měl jsem tu úplný klid. Ale tohle bylo slyšet až sem.

„Co to kurva je?” divil se Johnny. Zvedli jsme se oba naráz. Už jsem sahal po klice, když mě odstrčil. Bránil mě. Nenechal by mě tam jít prvního, prostě ze zvyku. Když něco děláte skoro patnáct let, máte to zažité.

Otevřel dveře a málem nám praskly ušní bubínky. Před kanceláří, zády k nám, stála Jane. Vypadala, že nás brání vlastním tělem. Ten zvuk byl jekot mé matky, právě hulákala něco o nevděčných děvkách a vyhazovu.

„Naposledy vám opakuji, že pan Bavetta si nepřeje být rušen,” řekla Jane klidně a hlasitě. Na to, že matka vypadala, jako by po ní chtěla každým okamžikem skočit, se držela obdivuhodně, a i Johnny to ocenil uznalým zamručením. Tím upoutal pozornost obou žen.

„Roberte? Můžeš mi laskavě vysvětlit, co je to za špinavou šlapku?” štěkla matka.

„Omlouvám se, pane, ale madam si to nenechala vysvětlit,” pokrčila rameny Jane. Nadechl jsem se, abych odpověděl, jenže jsem se nedostal ke slovu.

„Jsem jeho matka, ty cuchto!” zaječela.

„No, evidentně vám to je k ničemu. Pan Bavetta neřekl: Nejsem tu pro nikoho kromě mé matky. Řekl, že tu není pro nikoho nedala se Jane.

„Nechte toho!” okřikl jsem je obě. Raději bych Jane pochválil a poděkoval jí a matku vyhodil, ale už jsem se naučil, že je potřeba trochu přemýšlet. „Mami, nemám na tebe čas. Doprovodím tě do garáží a ve výtahu mi můžeš říct, co potřebuješ.” Byl jsem na sebe pyšný. Johnny byl evidentně pyšný na Jane, než se za mnou a mámou zavřely

dveře, viděl jsem, jak ji pochvalně poplácává po rameni a ona se usmívá.

V tu chvíli jsem na toho parchanta žárlil.

Když jsem se vrátil nahoru, brněla mě hlava. Musel jsem si vyslechnout novinky z galerie, stížnost na Theresu a její drzost, na tátu a jeho nedochvilnost, mě a mou nevděčnost a slíbit účast na vernisáži nejnovější výstavy. S podmínkou, že přijdu bez doprovodu. Takže další dohazovačský plán. Věděla, jak mě nasrat několika větami.

„Omlouvám se,” řekl jsem. Jane přikývla. „A díky,” dodal jsem.

„Není zač,” odpověděla a snad poprvé se mi celou dobu dívala do očí.

„Co je? Seš celej zaraženej,” divil se Johnny. Zavrtěl jsem hlavou a sáhl po kartách. Pak mi to nedalo a zeptal jsem se:

„Nepřijde ti Jane dneska nějaká jiná?”

„Jo,” přikývl. „Ráno vypadala, jako by vůbec nespala. Ale teď už aspoň normálně komunikuje.”

„Ne, to jsem nemyslel. Spíš… Že si troufla hádat se s matkou? To bych do ní nikdy neřekl. Vždycky jsem myslel, že když na ni člověk zvýší hlas, rozbrečí se.”

„Třeba se otrkala,” pokrčil rameny Johnny a vyměnil si dvě karty.

Další tři hry jsem prohrál, protože jsem myslel na ženu za dveřmi. Včera ve městě jsem měl pocit, že se mě bojí. Dneska vypadala, no, jako svoje sebevědomější dvojče. Ze by jí potyčka s matkou dodala odvahy?

Když bez zaklepání otevřela dveře a vešla dovnitř, napadlo mě, že jí muselo zvonit v uších. Pak kopnutím nohy dveře zabouchla a mně došlo, že vypadá úplně jinak.

„Jane? Děje se něco?” zeptal jsem se opatrně. Byla bledá, ale šla odhodlaně k nám. Nadechl jsem se, abych se zeptal, jestli potřebuje s něčím pomoct.

V tu chvíli mi položila na stůl glocka.

11. kapitola

Nedokázala bych říct, kdy jsem se rozhodla. V který moment jsem usoudila, že Bavetta je menší zlo. Že neposlechnout Tora je lepší varianta než nakráčet do kanceláře a oba chlapy zastřelit. Možná to bylo ve chvíli, kdy se vykašlal na vřískot své matky a v podstatě se mě zastal. Možná to byl moment, kdy se najednou nečekaně objevili ve výtahu a ani jeden z nich nevěděl, co mám v horní zásuvce stolu. A možná jsem to věděla už ve chvíli, kdy vystartoval po tom zloději v garážích.

Svěřit se do rukou dvou idiotů, co ani nepoznají, že mají přímo pod nosem někoho, na koho by si měli dávat zatracený pozor? Asi jsem se zbláznila.

Když jsem chvíli po šesté vzala do ruky glocka a vstala od stolu, nebyla jsem si jistá, jestli se cestou ke dveřím nepozvracím. Nebo potom na ně. Zbraň mi připadala hrozně těžká, ruka se mi třásla a scestně mě napadlo, že je vlastně štěstí, že jsem se rozhodla nestřílet. Protože bych se zaručeně netrefila ani z půl metru.

Další naprosto debilní myšlenka mě přepadla těsně u dveří. Měla bych zaklepat? Potlačila jsem hysterické zachichotání a prostě otevřela dveře.

Johnny seděl zády ke mně a snažil se ve velkých dlaních skrýt balíček karet, které právě míchal. Vypadal tak nápadně, až jsem si stihla uvědomit, že vážně nevím, proč si Bavetta jako osobního bodyguarda vybral zrovna tohohle dobrotivého medvěda.

Nohou jsem zabouchla dveře. Nebylo pravděpodobné, že by se tu ještě někdo objevil - úklid chodil až večer, po desáté. Dnešek ale ukázal, že pravděpodobnost je pěkná svině. „Jane? Děje se něco?“ Bavetta seděl jen v košili v tom svém ultrapohodlném koženém křesle, před sebou papír a tužku. Dobrá zpráva byla, že už se mi nechtělo zvracet. Ta špatná - nebyla jsem si vůbec jistá, jestli dojdu ke stolu. Ale nakonec to šlo.

Minula jsem Johnnyho a hlavou mi blesklo, jak je možné, že si pořád nevšimli, co držím v ruce za zády. Před pár minutami jsem si na dámských záchodech před zrcadlem připravovala, co řeknu. Jak poprosím o pomoc. Jak ležérním tónem pronesu něco jako Chlapi, pamatujete, jak jste mi oba nabízeli, že se postaráte o toho, kdo mi tohle všechno provedl? Tak teď máte šanci. Jenže když se Bavetta v křesle narovnal a nadechl se, jeho tvář během zlomku v teřiny ztratila bezstarostný výraz a bylo zřejmé, že je ve střehu.

A tak jsem se vykašlala na rádoby vtipné řečičky a položila glock na stůl, přímo před něj. Tak, jak nám to vtloukali do hlavy na akademii: hlavní mimo všechny živé cíle. Nechcete přece při předávání zbraně někoho zastřelit, že ne? Jasně, šance je to malá, ale… a jsem zpátky u pravděpodobnosti. Zastřelit si kvůli nervózní

křeči v prstech člověka, od kterého něco chcete, je prostě blbost.

Ještě nejmíň tři vteřiny bylo ticho. Třesoucí se ruku jsem zase schovala za záda a zírala Bavettovi do hnědých očí.

„Do prdele, Jane, kde jsi to sebrala?” Ozval se šustot karet, které Johnny prostě odhodil. Natáhl se po pistoli a zkontroloval, jestli jsou v zásobníku náboje. Byly. Jen komora zůstala prázdná.

Bavetta na okamžik přerušil oční kontakt a letmo pohlédl ke skříni po pravé straně kanceláře. Takže tam má zbraň. Bod pro mě, nezastřelí mě rovnou od stolu.

„Slyšíš, Jane? Kde se to tu vzalo? Jak ses k tomu dostala? To tu někdo nechal?” Johnny se postavil a já se automaticky přikrčila. Čekala jsem, že mě sejme na zem - přece už mu to muselo dojít, ne?

„Jane?” Bavetta zněl ledově. Jemu už to došlo. V ústech jsem měla úplně sucho, takže jsem spíš jen zaskřehotala:

„Měla jsem tě zabít.”

Skoro jsem slyšela to cvaknutí, když Johnny konečně pochopil, že jsem tu pistoli nenašla ležet na chodbě a nepřinesla ji do ztrát a nálezů. A pak po mně skočil. Prvotní instinkt byl bránit se, takže jsem si přestala všímat Bavetty a skrčila se. Johnny se přese mě převalil a strhl mě na zem, ale nedokázal mě chytit tak, jak měl

v plánu. Skončil na břiše a já na všech čtyřech. Pak už jsem ho nechala, ať dělá, co uzná za vhodné. Byl překvapivě rychlý, nestihla jsem se ani pořádně nadechnout, a už jsem horní polovinou těla ležela na leštěném stole a před očima mi běhaly barevné šmouhy, jak tvrdě se mnou třísknul.

„Cože?!“ zařval mi do ucha a jeho tón měl daleko k tomu milému a přátelskému, který jsem od něj znala. Zamrkala jsem, abych se vzpamatovala. Před sebou jsem měla Bavettův poklopec. Nedokázal zůstat sedět a dělat ledově chladného mafiána. Přitom ve filmech šéf vždycky zůstane sedět a tváří se nadřazeně, ne?

„Nemůžu dýchat,” zaskučela jsem. Johnnyho tlapa mi drtila obě zápěstí a druhou rukou mi tisknul obličej do dřeva. Loket mi zároveň zaryl mezi lopatky. Nechtěla jsem si stěžovat, ale jestli omdlím kvůli nedostatku vzduchu, moc jim toho nevysvětlím.

„Na to ti seru!” zahulákal. „Co to je? O čem to kurva mluvíš?”

„Prohledej ji,” ozval se Bavelta. I on zněl najednou jinak. Jeho hlas vztekem zhrubnul, byl o pár tónů níž.

„Co se to kurva děje?” štěkl Johnny. Tentokrát nečekal odpověď ode mě. „Když ji prohledáš a pak posadíš, budeme se moct zeptat,” odsekl Bavetta. Johnny mi pustil hlavu, což jsem ocenila hlubokým nádechem, a levou rukou mě začal šacovat.

„Nemám zbraň,” hlesla jsem.

„Drž hubu!” okřikl mě. „Do prdele práce! Já se na to vyseru!” Škubnul mi rukama, asi si potřeboval vybít vztek. Když zjistil, že nemám nic ani na těle ani na nohou, dalším trhnutím mě poslavil. Sykla jsem, protože mi drtil zápěstni kůstky, ale nebylo mi to nic platné.

„Kurva!“ ulevil si znovu.

„Tím si moc nepomůžeš,” konstatoval Bavetta suše.

„Ty jdi taky do hajzlu!” obořil se na něj. Pak jsem cítila, jak se někam natahuje.

„Co děláš?” Bavetta zněl překvapeně. Johnny neodpověděl, ale pak jsem ucítila, jak mi svazuje zápěstí k sobě nějakou látkou. „To je kravata od Gucciho, Johnny,” zavrčel.

„Na to ti seru.”

„Takhle mi zastavíš krevní oběh,” ozvala jsem se.

„Ty drž hubu!”

„Stála stoosmdesát dolarů a ty s ní svazuješ ruce.” Ježíši, kravata za skoro dvěstě dolarů? Navzdory faktu, že jsem byla docela v háji, jsem se musela uchechtnout. A než jsem si stihla všimnout, co se děje, dostala jsem facku. Ne, Johnny do toho nedal všechnu sílu, a navíc to bylo levou rukou, ale i tak jsem se zamotala, a kdyby

mě nedržel, válela bych se po zemi. Tvář mě začala pálit. Pak mnou smýkl ke křeslu a ne zrovna jemně mě do něj posadil.

„Běž od ní,” řekl Bavetta nekompromisně. Podívala jsem se na něj a přišlo mi, že se dívám na někoho úplně cizího. V jeho obličeji nebylo nic z odměřeného šéfa firmy. A ni stopa po víceméně přátelském muži, se kterým jsem strávila včerejší odpoledne. Právě jsem se seznámila s Bavettou, kterého jsem měla zastřelit. Vypadal

vážně hrozivě a mě napadlo, že to je podobný chameleon jako Toro.

„Omlouvám se,“ zamumlala jsem.

Nikdy v životě jsem se necítil tak … podfouknutě.

Do prdele.

Srnka? Ani hovno! Ta ženská, co sem nakráčela s nabitou zbraní, neměla s chudinkou zmlácenou Jane společnýho vůbec nic! Když mi tu věc položila na stůl, ještě vypadala vyděšeně, ale když z ní pak vypadlo, že mě měla zabít, už jsem mluvil s někým jiným. Panebože, ona nás vodila za nos a já kretén se o ni bál a měl pocit, že bych na ni měl dávat pozor!

Do prdele!

Johnny zuřil. Viděl jsem, jak se sotva drží. On, vychovaný matkou k tomu, aby se k ženám choval slušně. On, který svou Sue hýčkal a nosil na rukou a udělal by pro ni cokoliv, ačkoliv často chlapsky machroval a tvrdil, jak je na něj zlá. On, který sem přivezl ubohou zbitou Jane a měl chuť najít a seřezat toho, kdo jí to udělal. Teď stál vedle ní a to, jak zatínal pěsti, mě trochu děsilo. Taky jsem zuřil, hrozně moc. Někdo nám ji sem nasadil a ona během pár dnů získala absolutní důvěru nás obou. Co během několika dní. Hned ten první den nás týraná ubožačka měla v kapse! Kurvafix! Jak se tohle mohlo stát? Kdy jsme si přestali hlídat vlastní zadky?

A kdo po mně jde?

„Do prdele, ulevil jsem si. Už jsem nedokázal stát na místě a začal jsem přecházet po kanceláři. Jane seděla v křesle s rukama za zády - s mou kravatou za zády! Já toho barbara zabiju! - a vypadala klidně. Zarazil jsem se a přišel k ní. Neuhýbala pohledem, nekrčila se. Jen čekala, co budu dělat. A já vážně měl chuť jí taky jednu vrazit. Prostě proto, abych si nějak vybil zlost. Jenže ženské nemlátím. Jsem idiot.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se. Zásadní otázka. Kurva, proč jsem se nezeptal hned první den? Proč se Johnny nezeptal, kdo je? Pochyboval jsem o tom, že Jane bylo její pravé jméno.

„Joan Westová,” řekla klidně. Její klid mě vytáčel. Netušil jsem, co se jí honí hlavou, a momentálně by mi bylo milejší, kdyby projevovala nějaké emoce. Z toho, jak prostě jen čekala, nehádala se a nechovala se vyděšeně, jsem měl husí kůži.

„Co jsi zač?“ Připadal jsem si jako blbec. Nevěděl jsem, jak a na co se zeptat dřív. Nejradši bych s ní zatřásl a donutil ji, aby to ze sobe všechno vysypala, ale nebylo dobré se přestat ovládat. Poslupně se k tomu, kdo ji najal, dostaneme.

„Co přesně chceš vědět?“ zeptala se a vypadala zmateně. Johnny zase vystartoval:

„Koukej odpovědět!”

„Nech ji.“ Chytil jsem ho nad loktem. Poslal mě do prdele a šel si stoupnout ke dveřím, aby to k ní neměl tak blízko.

„Chci vědět, co jsi zač a kdo tě najal. Zkus mi to vysvětlit.

„Pracuju jako bezpečnostní konzultantka pro Eagle Guard. Nikdo mě nenajal.‘Chtěla mluvit dál, ale Johnny se na ni zase rozkřičel:

„A kdo ti to má kurva věřit?”

„Tak si to ověř,” pokrčila rameny a sykla přitom bolestí. „To jste měli udělat hned na začátku. Ale jsem ráda, že jste to neudělali.”

„Sklapni!”

„Johnny,” varoval jsem ho. „Vezmi si papír a nech si od ní nadiktovat číslo sociálního pojištění.” O tom, že to vážně měl udělat hned na začátku, jsem radši mlčel. Nebyl ve stavu, kdy by snesl rýpnutí. Vytočeně došel ke slolu, vzal papír s výsledky jednotlivých her, a aniž se na ni podíval, vyzval ji:

„Tak dělej.”

Bez zaváhání mu nadiktovala devět čísel. Trojčíslí pro oblast nebylo newyorské. Když se lidé učí falešné číslo pojištění, v drtivé většině případů použijí oblast, ve které se zrovna nacházejí. Ona udala jiné. Johnny se beze slova zvedl a odešel.

„Kde ses narodila?” zeptal jsem se.

„Nedaleko Detroitu, v Battle Creek.”

Zněla přesvědčivě. Ale já nedokázal s jistotou říct, jestli právě teď něco nehraje. Otočil jsem se k oknu, ačkoliv jsem přes zatažené vertikální žaluzie neviděl ven. Jen jsem se zrovna teď nedokázal dívat na její modřiny a strupy. Na ni. Do prdele.

„Potřebuju pomoc,“ hlesla potichu. Nevěřícně jsem se na ni podíval. Měla sklopenou hlavu a vypadala unaveně. Všiml jsem si, že se trochu třese. V jednom okamžiku mě napadlo, že jí ty ruce rozvážu a naliju jí panáka, v dalším jsem chtěl ironicky pronést, že je vážně dobrá herečka. Nahlas jsem jen zaklel. Schoulila se ještě víc.

„Děláš si ze mě srandu?” Zavrtěla hlavou. Chtěla něco říct, ale vrátil se Johnny.

„Číslo odpovídá. Její jméno je mezi zaměstnanci té firmy. Majitel je bývalý policajt.”

„Děláš pro bývalého policajta? On tě sem poslal?” Pořád jsem nevěděl vůbec nic, kromě toho, že Jane je Joan.

„Ne!” vyhrkla. „Ne, David ani nikdo z firmy teď neví, kde jsem.”

„Proč bych ti měl věřit? Někteří policajti by si s námi možná chtěli vyřídit účty, co já vím. Mohli se spřáhnout s bývalým poldou a poslat tě sem.” Při potyčkách s Rusy jsme asi pár lidí nasrali, zvlášť proto, že jsme byli oficiálně z obliga a vždycky jsme měli bezvadné alibi. Ale že by na nás někoho poslali až teď po letech?

„Jsi blázen,” uchechtla se, ale neznělo to vesele. „Možná už nejsme ve službě, ale rozhodně si nepřivyděláváme jako nájemní zabijáci. To fakt ne.”

„Jo, jasně a my ti věříme,” ušklíbl se Johnny, kdežto já měl pocit, že si musím sednout. Mluvila v množném čísle? Řekla my?

„Ty jsi polda.“ Do prdele. Ať se pletu. Ať je to jen hrozně loajální zaměstnankyně, co mluví o firmě jako o jedné velké rodině!

„Už ne. Jsem čtyři roky mimo službu.”

Johnnyho výraz mluvil za vše. Stál za ní a tvářil se, jako kdyby se právě všechno posralo. A ono se to stalo. Nejen že zaměstnal cizí neprověřenou ženskou. On přímo mně před kancelář posadil bývalou policajtku.

Kurva. Kurva, kurva, kurva!

„Musíme ji zabít,“ zamumlal pak. Trhla sebou, ale pak si povzdechla:

„No, tak takhle to přesně nemělo dopadnout.”

Johnny udělal dva dlouhé a velmi nasrané kroky k ní a sehnul se:

„Můžeš mi sakra říct jedinej důvod, proč bychom tě neměli zastřelit tím glockem, co jsi ho sem přitáhla?” Přikrčila se a přivřela oči, když jí ječel do obličeje, ale jakmile zmlkl, odpověděla:

„Co třeba to, že jsem ani jednoho z vás nezastřelila, přestože by to šlo mnohem snadněji, než jsem myslela?”

„Co nám je po tobě, policajtko?” zavrčel jsem. Vadilo mi, že věděla, jak nás měla v hrsti. „Když se tě zbavíme, budeme mít po problémech.” Odmlčel jsem se a pozoroval Johnnyho, celého napruženého, připraveného k čemukoliv. Věděl jsem, co se mu honí hlavou. Srnka nás oba přechcala. A ještě jsem pořád nevěděl, kdo ji poslal. A ni proč neudělala to, co měla. „Říkala jsi, že potřebuješ pomoc. Tak se mě teď snaž přesvědčit, abych o tom byť i jen přemýšlel.”

„Ten chlap, který tě chce vidět mrtvého, mi unesl tříletou dceru.” V obličeji měla v tu chvíli stejně zničený výraz, jako tu první noc v azyláku, když pořád dokola poslouchala, že je to dům pro matky s dětmi. Najednou to do sebe zapadlo. Ty lehké změny, které se s ní staly, když se někdo zmínil o dětech. A ta věc v hračkářství.

Johnny si před ni dřepl, aby jí viděl do obličeje.

„Jestli sis tohle vymyslela, tak tě vlastníma rukama uškrtím,” oznámil jí odhodlaně. Zavrtěla hlavou. Pak se rozbrečela.

12. kapitola

Nechtěla jsem brečet, to jsem vážně neměla v plánu. Říkala jsem si, že to probíhá dobře. Byla jsem živá a Bavetta se mnou mluvil. To, že Johnny totálně vypěnil, jsem chápala. Necítila bych se jinak, kdybych měla někoho hlídat a do jeho bezprostřední blízkosti se přitom dostal člověk, který ho chtěl zabít. Zareagovala bych nejspíš stejně. Možná dokonce hysteričtěji. Johnny byl velký, nasraný a všeho schopný chlap, ale to, jak se mu změnil výraz, když jsem jim řekla o Amy, to mě prostě dostalo. Nemluvil se mnou o ženě a jejich synovi. Nebýt nákupů s Bavettou, nevěděla bych, že má rodinu. Z těch pár slov, které teď řekl, a hlavně z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, jak moc mu na nich záleží.

Mozek mi v tu chvíli prostě vypověděl poslušnost. Místo klidné a racionální analýzy situace jsem litovala sam u sebe. Proč já nemohla potkat někoho podobného? Proč jsem na to všechno sama?

„Tohle na mě neplatí,” řekl Johnny, ale neznělo to tak rázně jako všechno, co řekl předtím. „Klidně si řvi, jak chceš.”

„Myslím, že lepší by bylo, kdyby byla schopná nám říct, co se vlastně děje. Zatím nic nevím a nemám z toho radost.” Bavetta stál kus ode mě, ruce založené na hrudi, v obličeji kamenný výraz. Přikývla jsem a několikrát se zhluboka nadechla, abych se vzpamatovala. Potřebovala jsem se vysmrkat a napít, v puse jsem měla úplně sucho - ale netroufla jsem si jim říct ani o jedno. S plným nosem a zasychajícími slzami na tvářích jsem se huhňavě zeptala:

„Čím mám začít?” Myslela jsem to vážně. Nechtěla jsem ztrácet jejich čas blábolením o tom, jak mě Toro dostal a kam jsem jela po jeho prvním telefonátu. Třeba chtějí znát jen jméno, aby věděli, po kom jít. Bavetta vypadal překvapeně.

„Zkus to od začátku,” navrhl beze stopy ironie. Poslechla jsem ho a začala o době před pár lety, kdy Dvojčata ještě stála a já si hrála na feťačku na kraji Queensu. Řekla jsem mu o Torovi. Jak si dokázal poradit už tenkrát. Doufala jsem, že mu dojde, co všechno se mohl stihnout za ty čtyři roky naučit, ať už byl kdekoliv. Jen

dvěma větami jsem shrnula, proč jsem odešla od policie a jak jsem se dostala k současné práci. Když jsem mluvila o Amyině únosu, ještě mě nepřerušil, ale jakmile jsem se dostala k té první schůzce s Torem, skočil mi do řeči:

„Jaký Rus?“

„Saša. Malý, zrzavý, vypadal jako prase, a to myslím doslova.” Zachytila jsem Johnnyho překvapený pohled.

„Volkov?” Robert přišel blíž a svěsil ruce podél těla. Vypadalo to, že jsem ho zaujala.

„Nevím. Nepředstavil se. Naopak ječel na Tora, ať mi neříká jeho jméno.”

„Jestli vypadal jako prase, je to Volkov,” zabručel Johnny. „Myslel jsem, že se ho zbavili.”

„Oni se ho zbavili,” souhlasil Bavetta. „Jen ne tak razantně, jak jsme mysleli. Předpokládám, že právě proto se dal dohromady s hispánským feťákem. Bral by kohokoliv, jen aby nezůstal sám.”

„Toro není feťák. Na to je moc chytrej,” oponovala jsem. Bavetta se ušklíbl:

„Je jedno, jestli to sám bere, nebo to jen prodává. Pro mě je to feťák.”

Dalo mi hodně práce se nezeptat, čím se teda živí oni. Jen jsem poslouchala jejich vzrušenou debatu. Padala spousta jmen a Bavetta v jednu chvíli vzal mobil a s někým konzultoval, kdo je teď hlava čehosi. Vůbec jsem nevěděla, která bije. Najednou se zarazil, podíval se na mě a bylo vidět, že o něčem uvažuje. Přeběhl mi mráz po zádech, ale než jsem mohla začít být nervózní z toho, co se mi teď chystá provést, začal mluvit. Překvapeně jsem zjistila, že mi vysvětluje situaci.

Dozvěděla jsem se, že Volkov byl jen poslíček místního šéfa ruské mafie a před nějakou dobou spolu měli oni a Italové velmi vyostřené vztahy. Když bylo jasné, že se Rusové musejí stáhnout, jinak dopadnou hodně špatně, Volkov se rozhodl přeběhnout na stranu vítězů a chtěl od Bavettových zajištění bezpečnosti, novou identitu a místo u nich za to, že jim prozradí všechno, co ví. Bavettovi ho odmítli, slušně řečeno. A pak ho sebrali a dovezli Rusům.

„Myslel jsem, že to s ním vyřeší jinak,” pokrčil rameny Bavetta a já teprve teď definitivně uvěřila, že to je opravdový mafián. Kruci. Vážně jsem si pomohla?

„Možná jim zdrhnul,” přemýšlel Johnny nahlas. „Vždycky to byl slizkej zmrd. Vůbec bych se tomu nedivil.”

„Že by ho Lišák nechal utéct? To bych neřekl. Spíš přemýšlím, jestli v tom není něco víc. Jestli Saša zase jen nedělá loutku,” navrhl Bavetta.

„Jako že tohle všechno je Lišákova práce? Ty vole, to nevím. Nečekal by dva roky. Navíc podle Jane byl ten Toro čtyři roky někde zalezlej, nejspíš mimo město. To mi přijde překombinovaný.” Johnny přemýšlel a přecházel za mými zády.

„Joan,” zamumlal Bavetta. Překvapeně jsem se na něj podívala, zamyšleně si pozoroval špičky bot.

„Jo, do hajzlu. Kdo si to má pamatovat,” zabručel Johnny. A v tomhle momentě se mi definitivně ulevilo. Nelogicky a iracionálně jsem získala pocit, že když začali používat moje pravé jméno, všechno hned vypadá líp.

„Mohla bych dostat napít?” zeptala jsem se. Bavetta vypadal, jako by si až teď uvědomil, že jsem tam pořád v dost nepohodlné pozici, sedím na půlce zadku, tak, jak mě na křeslo hodil Johnny, a ruce mám za zády.

„Rozvaž ji,“ kývl ke mně bradou. Za sebou jsem uslyšela kovové cvaknutí a Bavetta se vyděsil. V ten moment jsem se vylekala i já a byla jsem připravená vystartovat a bez ohledu na možné rány se schovat za stůl. Pak ale Bavetta výhružným tónem řekl:

„Jestli do tý kravaty řízneš, tak tě vykastruju, přísahám bohu!”

„Aby ses neposral, ty manekýne,” odsekl mu Johnny.

„Já se z vás asi zblázním,” vydechla jsem roztřeseně, když jsem sledovala Bavettu, jak se ke mně vydal vlastníma rukama zachránit drahocenný kousek svého šatníku.

„Nápodobně,” ušklíbl se a začal mi rozvazovat bolavá zápěstí.

Takže, co jsme věděli? Nic. Jen to, kde byli před pár dny. Pochyboval jsem, že zůstali v tom bytě, kde připravovali Joan na příchod k nám. A rozhodně tam nebyla její dcera. Podle toho, co věděla, byla buď někde s dětmi, nebo u někoho, kdo už má děti odrostlé. Torovi rodiče? Těžko. Rodiče někoho z jeho okolí? Někoho, kdo

pro něj dělá? Pravděpodobné.

Nechali jsme ji u mě v kanceláři. Věděl jsem, že neuteče a nic neprovede. Johnny sice nechápal, proč jí věřím, že teď na nás nehraje něco dalšího, nějaký jiný, hlubší level přetvářky, ale mně se zdálo, že to, co jsem pořád cítil těsně pod povrchem, teď konečně vyplulo. Byl jsem si jistý, že tohle je ta opravdová ženská, a pokud jí nepomůžeme, je v hajzlu.

Jo. Intuice. Mike si mě kvůli tomu nikdy nepřestal dobírat. Kdyby ji měl taky, třeba by všechno bylo jinak. Anebo taky ne, čert to vem.

„Stejně bych jí nejradši nasekal,” nechal se slyšet Johnny ve své kanceláři. „Takhle nás tahat za nos! Kdyby přišla rovnou a řekla, co se děje…”

„Co bys udělal? Pomohl bys cizí ženský, která s námi nemá vůbec nic společnýho? Tu první noc, když se poprala v azyláku. Kdyby řekla, že jí unesli dítě a ona neví, kde je ani jestli ji zrovna teď někdo vidí, a že mě má zabít, pomohl bys jí?“ zeptal jsem se. Neodpověděl. Věděl jsem moc dobře, že bychom oba zareagovali stejně. Vykopli bychom ji. Kdo by jí sakra věřil, že po mně jde? Proč bych měl řešit problémy jasně hysterické ženské? Ne. Pamatoval jsem si, že jsem jí nabízel pomoc, ale chtěl jsem slyšet jen historku o tom, jak ji muž doma zbil za připálenou večeři. Nic o Rusech. A kdyby řekla, že je bývalá policajtka, nevěřil bych už ničemu.

„No dobře,” zahučel Johnny. „Co budeme dělat teď?“

„Musíme zjistit, kde mají tu holku. A nesmí se provalit, že se dala k nám.“

„Někdo od nich bude okolo,” nadhodil. Přikývl jsem:

„Dovnitř se nedostali, hlídají to naši lidi. Takže nejsou v budově, nemají přístup ke kamerám ostrahy. Vidí jen to, co každej člověk, kterej jde okolo.”

„Mohli si někoho koupit, jako Vittu.”

„Vitta nepatřila k rodině. Vitta nevěděla nic. Byla tu pár měsíců, nezažila ty žhavý časy před Mikeovou bouračkou a po ní,” vyvracel jsem jeho podezření. „Budova je čistá, tím jsem si jistej. Přemejšlej, chlape. Co bys dělal, kdyby mě zastřelila?”

„Zabil bych ji,“ odpověděl bez sebemenšího zaváhání. Souhlasně jsem přikývl.

„Takže potřebujeme odvézt dvě těla. Moje a její.“ Johnny se zatvářil překvapeně:

„Budeš dělat, že se jí to povedlo?” Rozhodil jsem rukama:

„Co jinýho? Kdyby zjistili, že jsme oba živí, budou to brát jako její selhání - a skončila. Už se jí neozvou a tu malou nikdy nenajdeme.”

„Jenže když budete oba jakoby mrtví, stejně nebudeme vědět, kde ji mají,” upozornil mě. Měl pravdu. Ať odsud vyjdu, nebo budu vynesen, nepomůže nám to.

„Kurva,” zabručel jsem.

„Nesmějí mít jistotu, jestli jste živí, nebo ne. Jedině tak budou ještě chvíli řešit, co je s Jane. Joan. Jde hlavně o ni. Dokud nebodou mít jistotu, že je mrtvá, nebudou nic dělat. Teda - snad. Ale jistej si tím nejsem,” přiznal. Přemýšlel jsem o tom, co řekl, a vypadalo to jako dobrý plán. Potřebujeme aspoň den nebo dva, abychom se dostali k nim a od nich k Joanině dceři. Potřebujeme čas.

„Takže to musí vypadat, že jsem mrtvěj, ale ona ne?“

„Jo, o tebe nejde,” uchechtl se Johnny. „Ale, ty vole, já fakt nevím… Kdyby tě zastřelila, zabil bych ji. Nesežerou nám, že je jen zraněná a my ji někam bereme s sebou.”

„Chceš vědět, kdo ji poslal, ne?” navrhl jsem.

„To je fakt,” přikývl.

„Takže svoláme pohotovost. Budeme tu potřebovat pár aut, pár chlapů ve střehu. Předpokládám, že pokud by bylo po mně, bylo by tu živo.”

„Volal bych tvému otci,” oznámil mi. Zavrtěl jsem hlavou:

„Nevolal. Tys zklamal, kamaráde. Kdyby se provalilo, že jsi sem vzal bývalou policajtku, najatou nějakým zasraným feťákem, měl bys průser. Táta by tě zabil, a ty to víš. Potřebuješ pro něj jméno toho, kdo za to může.”

Na chvíli zbledl. Měl jsem chuť ho v tom pořádně vymáchat, koneckonců, mluvil jsem čistou pravdu. Kdyby se o tomhle táta dozvěděl, dal by mu to zatraceně sežrat, i kdyby se mi nestalo ani škrábnutí. Nevydržel jsem to dlouho:

„Neřeknu mu to.“

„Díky,” hlesl a viditelně se mu ulevilo. „Takže zavolat mladší generaci,” pochopil. Přikývl jsem. Potřebovali jsme chlapy, kteří pracovali víceméně pro mě. Ne starou gardu, tátovy parťáky.

„Pár jich budeme potřebovat na zmatek v garážích a před budovou. Ostatním řekni všechno, co víme. Musíme najít toho, kdo zrovna teď sedí někde venku a sleduje, co se tu děje.”

„A potom? Kam pojedeme?”

Chvíli jsem přemýšlel. Řešit, co by mí lidé dělali ve chvíli, kdy bych byl mrtvý, mi nebylo úplně příjemné. Napadlo mě, proč to kurva vlastně dělám. Pak se mi před očima objevila Joan, tahle nová Joan, silnější než kterákoliv ženská, kterou znám. Připravená na všechno, jen aby dostala svoje dítě. Do prdele, pokud tohle za to nestojí, tak co jiného?

„Jedno auto pojede ke mně. Ty v něm. Pojedete svižně, rychle, jako byste vezli někoho, kdo má namále, a taky jednu mrtvolu.” Uchechtl jsem se. „Před mým barákem bude čekat doktor.”

„Malucci?” navrhl Johnny švagra našeho Angela. Občas pro nás řešil ošetření drobných zranění oplátkou za moc hezkou soukromou praxi. „Nebo chceš sehnat sanitku? Posádka sanitky se určitě dá koupit. Řekneme, že je to pro film. Necháme je podepsat smlouvy.”

„Jsi dobrej,” oznámil jsem mu po chvilce udiveného ticha. Vážně byl. Zatraceně, koupit saniťáky a říct jim, že budou ve filmu, to by mě nenapadlo. „Ale Malucci s doktorskou brašnou bude stačit. Nechceme přece upoutat pozornost okolí.”

„A vy mezitím budete v jednom z těch aut, co přijedou potom,” pokračoval Johnny. Přikývl jsem. „Dobře. Teprve teď oceňuju tvou úchylku na tmavý skla.” Usmál jsem se na něj. Tmavá skla se vždycky hodí.

„Kam chceš jet?” zajímalo Johnnyho.

„To je jedno. Jeden z chlapů si nás prostě bude muset vzít domů.”

„Chcete zůstat tady ve městě? Mohli bychom vás odlifrovat třeba do Havenu.”

„Ne, chci být co nejblíž,” vysvětlil jsem. „Cesta z Havenu sem trvá moc dlouho. Někdo nám bude muset půjčit byt.” Někdo svobodný, bezdětný, samostatně bydlící.

„Henry,” vyhrkli jsme oba najednou. „No, ten bude jásat nadšením,” dodal jsem kysele. Nikdo jiný mě ale takhle narychlo nenapadl. „Doufám, že doma nemá bordel,” zavrčel jsem. Johnny se rozchechtal. V ruce měl telefon a už vytáčel první číslo.

„Tak jo. Na tohle jsem fakt zvědavej.“

„Jo, já taky.“

„Najdeme je,“ řekl a bylo znát, že si je jistý. A pak se na mě zazubil a já viděl, že to, co se teď děje, si užívá. A nemůže se dočkat, až povodí za nos pár grázlů.

„Řekni někomu, ať přiveze umělou krev,“ dodal jsem mezi dveřmi.

„Nejsem debil,” odsekl a pak začal do telefonu štěkat povely pro prvního člověka. Šel jsem zpátky k sobě. Joan seděla v křesle před stolem a nohy, přitažené k tělu, si objímala pažemi. Na zápěstích měla pořád ještě znatelné stopy po kravatě, ale vypadala klidně. Podívala se na mě a čekala.

„Asi spolu strávíme pár hodin o samotě,” oznámil jsem jí a začal vykládat plán. Když jsem domluvil, seděla, dívala se mi do očí a přikyvovala. Pak lehce zavrtěla hlavou a sklopila oči, jako by se právě probrala.

„Do prdele,” zamumlala. „Jste fakt dobrý.” Pak si položila čelo na kolena a unaveně dodala: „Chvíli jsem se bála, že jste jen banda packalů.”

Zíral jsem na její tmavé oškubané vlasy a nevěděl, jestli ji mám poslat do hajzlu, nebo se omluvit.

13. kapitola

Netrvalo to ani dvě hodiny. Nečekaně rychle přijelo několik chlapů nejrůznějšího věku i vzezření, a zatím co já měla přikázáno sedět na zadku a hlavně se nepřibližovat k oknu nebo ke dveřím, oni vedle řešili, co udělat. Měla jsem obrovskou chuť dojít k oknu, na kraji odhrnout textilní žaluzie jen tak, abych úzkou škvírou viděla ven. Chtěla jsem se podívat kolem a zkusit někde zahlédnout Tora. K čemu bylo, že jsem Bavettovi co nejpřesněji popsala, jak ten chlap vypadá, když teď mohl být převlečený za mladého hispánského člena gangu stejně dobře jako za prošedivělého prodavače hot dogů nebo nenápadného středostavovského úředníka? Když nepoznali mě, jak by mohli poznat toho chameleona? Byla jsem si jistá, že já bych to dokázala, jenže když jsem to navrhla, Johnny mi oznámil, že jestli vstanu ze židle, prostřelí mi nohu.

A já nevěděla, jestli by to vážně udělal. Nehodlala jsem to zkoušet.

Pořád jsem čekala, až se ozve někdo další, někdo z lidí venku. Z těch, co dostali za úkol vypadat nenápadně a rozhlížet se. Když mi Bavetta vyprávěl, co se bude dít, zdálo se všechno velice snadné. Počkají, vytipují a najdou toho, kdo bude vypadat podezřele. Prý jeho lidé umějí sakra dobře poznat, kdo patří ke zlejškům.

Neměla jsem důvod mu nevěřit. A až ho najdou, přitlačí na něj a zjistí, kde mají Amy. Jednoduché, jako když lusknete prstem. A spoň tak se tvářil.

Vypadal sebejistě a nabručeně, celou dobu. Ale když dával pokyny mužům na chodbě, doslova z něj sálalo něco, co jsem přes kamennou masku nakrknutého šéfa nejdřív nedokázala rozeznat. Došlo mi to, až když jsem podobný výraz viděla i u Johnnyho.

Těšili se. Bavilo je to.

Nejdřív jsem měla pocit, že je to vážně úchylné - těšit se, až z někoho vytlučou přiznání. Napadaly mě výrazy jako necivilizovaná hovada a kompenzace komplexů. Ale stačilo si vzpomenout, jak mě svrběly prsty před nějakou větší akcí. Jak jsem se nemohla dočkat, až budu v terénu. I později, u Davida, jsem se těšila na každé hlídání, kde bylo potřeba hodně lidí, tudíž i mě. Nebylo nic lepšího než nával adrenalinu ve chvíli, kdy to začalo. Přestože se většinou nic nedělo, užívala jsem si to.

Jako oni.

Jenže já byla na té správné straně. Kdežto oni jsou …

Na mé straně.

Zvláštní, jak se to někdy semele. Jak jsem se dostala ke špatňákům?

Johnny mě našel s obličejem v dlaních. Nebrečela jsem, jen jsem se potřebovala schovat. Před vším tím okolo, před sebou. Připadala jsem si starší o deset let, minimálně. Unavená a zároveň neustále připravená, nachystaná kousat a škrábat, vyrážet dveře a holýma rukama lámat vazy těm, co mají Amy.

„Jsi v pohodě?” zeptal se, ale hlas mu nezněl tak srdečně jako předtím. Už nikdy to nebude jako předtím.

„Jo.” Zvedla jsem hlavu a uviděla, že má v ruce černou látku a ještě něco, co vydávalo tiché kovové cinkání. Postavila jsem se a instinktivně se přesunula tak, aby mezi námi bylo křeslo. Nejdřív se zamračil, ale pak se mu na tváři objevil ironický úšklebek:

„Věř mi, že tuhle malou pomstu si vážně užiju.”

„Jestli se ke mně přiblížíš, tak ti něco provedu,” varovala jsem ho. Pochybovačně odfrkl a pak si přehodil černý hadr do druhé ruky. V té pravé mu zůstala pouta. Zavrtěla jsem hlavou: „Ani omylem!”

„Zmlkni a otoč se ke mně zády,” řekl. „Nejradši bych tě vážně seřezal. Máš štěstí, že jsem takovej měkkota!”

„Jestli si vážně myslíš, že si tohle nechám líbit, tak se šeredně pleteš,” nedala jsem se. Nenechám se znehybnit! Do háje, co je to za debilní nápad? „A navíc nevidím důvod, proč bych tu měla čekat v poutech!” dodala jsem. Znělo to trochu hystericky.

„Přesouváme se,” ozval se ode dveří Bavetta. „Venku jsme nedokázali nikoho zachytit, nejistě, takže si je povodíme za sebou.”

Chtěla jsem zaječet, že tohle teda vážně není dobrej plán a že se nehnu, dokud nebudeme vědět, kde je moje dítě, ale jen jsem se na něj podívala, ztuhla jsem.

Byl celý od krve. V obličeji se mu táhly pramínky od levého spánku přes oční víčka a kolem nich, jeden nebo dva zamířily podél nosu a nad horním rtem se zase spustily ke druhé straně. Jako by ležel na pravém boku, když ho někdo střelil do spánku. Ve chvíli, kdy ještě žil. Uprostřed hrudi měl v bílé košili další spoustu krve.

„Do hajzlu,” hlesla jsem překvapeně. I tady, ve světle několika lamp, rozmístěných po pokoji, to vypadalo zatraceně opravdově. Co teprve, až ho ponesou v garáži od výtahu k autu? Bavetta kývl bradou k Johnnymu a v jeho hlase jsem zaslechla jasnou ironii, když mi řekl:

„Takhle to dělají profesionálové. My nemusíme nikoho zbít ani zabít, když potřebujeme, aby tak vypadal. Chápu, že se ti nemusí líbit, jak tě budeme přepravovat, ale je to jediný možný způsob.”

Otočil se a hodlal odejít.

„Ale proč jedeme pryč?” Policajtská část mého mozku to už věděla. Tady se jim nepovedlo odhalit nikoho, koho by mohli sebrat. Potřebují je nalákat za sebou. Pak je dostanou, protože budou vědět, která auta jedou za nimi už odsud. Tohle všechno jsem věděla, jenže matka ve mně ječela, že se odsud nehne, protože tohle je jediné místo, kde se potlouká někdo, kdo ví o Amy.

A matka vyhrávala na plné čáře.

Bavetta se vrátil a došel až ke mně. Opřel se o křeslo a naklonil se tak blízko, že jsem si uvědomovala lehce umělohmotný pach, který se mísil s jeho kolínskou. Musela to být ta barva. Zblízka bylo vidět, že to není krev, ale v šeru a na pár metrů to nerozezná nikdo.

„Slíbil jsem ti, že ti pomůžu. Tak to nebojkotuj. Věř mi. Vážně.“

„Ale…” Zavrtěl hlavou.

„Žádný ale. Teď nech Johnnyho, ať udělá, co je potřeba. Nepokaz to. Mí lidé vědí naprosto přesně, co mají dělat, každý z nich. A jestli to poděláš, tak tě prostě vysadíme před barákem a je po všem. Já si pak najdu Tora a Volkova a bude mi jedno, co bude s tebou nebo s tvým dítětem. Rozumíš mi?“

Matka ve mně na něj chtěla začít ječet. Plivnout mu do obličeje a rozdrápat mu tvář nehty. Tón, který použil, mě ale probral.

„Ano,“ řekla jsem. A ze všech sil jsem se snažila nedodat pane.

Johnny mě obvinil z toho, že jsem na ni moc hodný. Použil trochu jiná slova, změkčilej mazánek, ale ve výsledku to bylo totéž. Když jsem sledoval, jak Jo s pevně zatnutou čelistí nechává chlapa, který ji před dvěma hodinami málem zabil, aby jí přetáhl přes hlavu něčí silnou mikinu, a ještě jí uvázal rukávy přes obličej, říkal jsem si, jestli na ni nejsme moc tvrdí. Nevíme jistě, že Torovi lidé vidí do garáží. Možná jsme mohli prostě nastoupit a jet pryč. Třeba ten chlap zatraceně dobře blufoval.

Jenže náhoda je blbec a já se naučil nikdy nepodceňovat možné důsledky.

„Jestli mě nakopneš, tak se s tebou taky nemusím trefit do dveří od výtahu, jasný?” bručel Johnny těsně před tím, než si ji přehodil přes rameno. Zdála se proti němu tak drobná.

„Jestli mi omlátíš hlavu o futra, tak tě nakopnu, tím si buď jistej,“ odsekla a téměř jí nebylo rozumět. Ignoroval ji, otočil se k čekajícím chlapům a zahlaholil:

„Připraveni na trochu zábavy?” Reakce byla spíš rozpačitá, nikdo nedokázal úplně potlačit nervozitu. Jen Henry pokrčil rameny:

„Mně nepřijde moc zábavný, že jsem přišel o byt.“

Málem jsem si frustrovaně přejel rukou přes čelo, na poslední chvíli mi ale došlo, že jsem všude od krve. Michael na Henryho nedal po Rayově smrti dopustit, ale já upřímně nechápal, proč toho suchara s nulovým smyslem pro humor měl tak rád.

„Tys nepřišel o byt, sakra! Jen si ho půjčím. Na den nebo na dva. Vrátím ti ho neporušený. Přísahám, že ti i nakoupím, až odtamtud odjedeme!”

„Dobře,” souhlasil.

„Fajn,” zavrčel jsem.

„Ty se nesměj,” řekl Johnny výhružně. Až když se ozvala huhňavá omluva, došlo mi, že to říkal Joan.

Jak si tu má člověk udržet tvář? Do háje s tím!

„Mizíme,” oznámil jsem a vydal se k výtahu. Cítil jsem se hodně nepohodlně, a to se mnou Henry a Angelo ještě ani nic nedělali. Neudržel jsem se a trochu si zanadával.

„Budeme s váma zacházet jako v bavlnce,” snažil se Angelo.

„Nikdy jsem nenesl mrtvolu,” řekl hloubavě Henry.

„Nejsem mrtvola,” upozornil jsem ho.

„Já vím,” přikývl. Proč jsem proboha nehodil Joan na rameno Henrymu a nesvěřil se do péče Johnnyho? Jsem vážně idiot.

Jakmile se otevřely dveře od výtahu, Henry na nic nečekal a popadl mě v podpaží. Angelo se sehnul, aby mě mohl vzít za nohy.

„A teď dělej hezkou mrtvolku, šéfe,” uslyšel jsem Johnnyho. „Hele!” houkl pak a ozval se blíž za námi. „Počkejte! Tohle si musím vyfotit!”

„Jdi do prdele, Johnny!” varoval jsem ho.

„No co? Jen se snažím trochu odlehčit atmosféru,” odpověděl a já slyšel, jak se přitom usmívá.

„Jste docela těžkej,” podotkl Henry. Radši jsem mlčel. Tohle všechno kvůli úplně cizí ženský! Musel jsem se zbláznit, jinak si to nedovedu vysvětlit.

„Tak konec srandy, pánové,“ řekl Johnny rozhodně a už se neusmíval. Naštěstí vždycky věděl, kdy přesně začíná akce.

Být mrtvolou bylo docela nepohodlné. Děkoval jsem tátovi, že nikdy nedovolil, abychom měli kanceláře někde ve vysokých administrativních budovách. Teď se v nich nikdo necítil moc dobře, a já bych navíc musel jet výtahem hodně, hodně dlouho. Nehledě k tomu, že bychom si v garážích nemohli dělat, co chceme.

Dost. Nemysli na blbosti. Jen nedýchat, dokud mě nenaloží do jednoho ze dvou totožných aut, která stojí v zákrytu vedle sebe. Garáž je čistá a hlídaná. Jediný možný pohled do ní je přímo vjezdem. A od něj se nedá poznat, do kterého auta nás naloží. Všechno je to naplánováno skvěle. Všechno to musí klapnout. Za pár desítek minut bude Johnny mít někoho z těch hajzlů v rukou a o pár hodin později budeme mít i tu malou.

A co pak s ní? S nimi?

Ne. Nemysli na zbytečnosti, Roberte.

„Jdeme na to,“ zavelel Angelo a o vteřinu později se výtah zastavil. Úplně jsem se uvolnil, hlava se mi zvrátila na stranu a Henry hekl, jak jsem se mu skoro vysmekl.

„Nepusť ho!“ houkl Angelo.

„Je mrtvěj, jemu to jedno,“ řekl Henry s naprostým klidem. Hlavou mi blesklo, že až o tomhle budu z Thajska vyprávět Mikeovi, uřehtá se do bezvědomí.

Pak mě dost nešetrně hodili na zadní sedadlo auta blíž k výtahu. Následně se handrkovali o to, jestli mě tam neměli položit, jako bych byl živý. Jo. Vžít se do role uměli dokonale. Netrvalo to ani dvě minuty, a ozvalo se klapnutí. Někdo z chlapů otevřel kufr, vlastně kufry, u obou aut najednou, a to naše se zhouplo, když Johnny složil Joan dovnitř.

„Zavolám ti na tvůj tajnej mobil, až budu něco vědět. “ zašeptal, zabouchl kufr a odjel druhým autem ke mně domů.

Až když Henry nastartoval, napadlo mě, že Joan je v kufru pořád s pouty na rukou a hlavou zamotanou v mikině. Sykl jsem, ale pak jsem sám sebe okřikl. Nesmím být měkký. Něco chce, tak to musí vydržet.

A musela toho během skoro čtyřicetiminutové jízdy k Henryho bytu vydržet docela dost. Ten chlap byl suchar, a navíc hodně mizernej řidič. Vybral snad každý kanál a výmol, na který narazil. Jel stylem brzda-plyn a několikrát jsem zaslechl tupé zadunění, jak Joan nezvládla zareagovat včas a bouchla se bud’ o přepážku, nebo o dveře.

Došlo mi to, až když jsme byli na místě. Otevřel dveře u mě a na tváři se mu objevil úsměv:

„Nikdo nás nesledoval. A i kdyby, s normálním autem by to brzo musel vzdát. Johnny říkal, ať jedeme pořádně hnusnou cestou, tak jsem vybral pořádně h nusnou cestu.“

Ten prevít. Našel si způsob, jak Joan potrestat. Velice podlý způsob. Přestože mi jí bylo vážně líto, nedokázal jsem Henrymu jeho pobavený úsměv neopětovat.

„Nesnáším vás,“ oznámila mi unaveně, když jsme ji vytáhli ven a sundali jí z hlavy tu bandáž. Byla úplně bílá a všechny ty oděrky a modřiny vystupovaly proti bledé pleti o dost víc.

„Mrzí mě to,“ řekl jsem. Doufal jsem, že to zní dost věrohodně. Ušklíbla se, takže nejspíš ne. Pak na mě vytřeštila oči.

„Co?“ nechápal jsem. Chtěla udělat krok dozadu, ale hned vrazila do Henryho. Vydala kníkavý zvuk, a v tu chvíli mi došlo, co se děje. Po takové cestě to bylo pochopitelné. Ale než jsem stihl jakkoliv zasáhnout, otočila se a začala zvracet do kufru mého prakticky nového mercedesu třídy M.

14. kapitola

Jindy bych z té nehody možná měla škodolibou radost, ale teď jsem byla vážně zničená. Dotlučená, obrazně i doslova, tou cestou v kufru. Celá rozbolavělá, dezorientovaná. Motala se mi hlava a byla mi zima. Prostě jsem se jen snažila nepozvracet Bavettu. To by byl fakt průšvih. No, a jeho auto … Nějak to snese.

Vzal to klidně. Tedy - zněl klidně, když mě vzal za paži a řekl, ať jdu a dávám pozor na cestu. Neviděla jsem mu do obličeje, měla jsem dost práce sama se sebou. Ještě jsem slyšela, jak mě peskuje za to, že šlapu do rozježděného sněhu. Otevřela jsem pusu, abych mu řekla, že to asi nezvládnu.

Probrala jsem se, a když jsem zaostřila, došlo mi, že sleduju obrazovku televize. Ta jediná osvětlovala místnost, kterou jsem vůbec neznala. Aniž bych řešila, co posledního si pamatuju, postavila jsem se. Další závratě a hučení v uších. Další mžitky před očima a pocit na zvracení. Jediným štěstím bylo, že jsem už neměla co

vyzvrátit. Kecla jsem si zpátky na postel a vzdala jakékoliv pokusy o zkoumání a přemítání, kde jsem. Došlo mi to. Uvědomila jsem si, že neslyším žádný dětský hlas. Digitální budík na nočním stolku ukazoval čtvrt na čtyři. Takže jsem tu ležela a spala dobrých šest hodin. Za tu dobu se mohla stát spousta věcí, ale nestala se ta

nejdůležitější. Zatracení idioti! Panebože, co budu dělat?

„Jak ti je?“ Bavetta stál ve dveřích a v bledém a mihotavém světle obrazovky vypadal jako přízrak. Nevěděla jsem, jestli jsem naštvaná, že ho vidím. Radost jsem ale rozhodně neměla.

„Paráda,” ušklíbla jsem se. „Jako po masáži.”

„Omlouvám se. Mělo mě napadnout, že Johnny se bude chtít aspoň nějak pomstít. Někdy se chová jako malej harant.”

Nechtěla jsem řešit Johnnyho, a už vůbec jsem nechtěla řešit kufr jeho auta. Zajím ala mě jedna jediná věc:

„Amy?“

Když sklonil hlavu, málem jsem zařvala nahlas. Do očí mi vhrkly slzy a měla jsem pocit, že se už nikdy nedokážu pořádně nadechnout.

„Johnny se ještě neozval,” řekl. Pokrčil rameny: „Buď jsou někde, odkud nemůže volat, nebo…“

„Nebo to posral,” dokončila jsem to za něj. Přikývl a znovu se na mě podíval:

„Nevěřím tomu, že by to nezvládl. Jestli jsou na stopě Torovi, nemá čas na telefonování. A kdyby se mu něco stalo, ozvali by se ostatní. Nestresuj se. Zatím není důvod.”

„Jasně. A důvod pro tvoje ponocování je jakej, když se teda nemusíme stresovat?” rýpla jsem si.

„Ty. Někdo na tebe musel dávat pozor, kdyby se ti udělalo hůř. Když jsme tě sem donesli z auta, na chvíli ses probrala, ale nedokázala jsi pořádně reagovat. Vypadalo to, že jsi znovu v bezvědomí, ale pak jsi začala chrápat.” Přestože obličej měl pořád stejně pokerový, u zmínky o chrápání bylo jasně znát pobavení v jeho

hlase. Nadechla jsem se, abych něco odsekla, ale byl rychlejší:

„Spala jsi jak zabitá, a to jsem si doteď myslel, že je to jen nadnesený přirovnání. Kdy ses naposledy vyspala?”

Otevřela jsem pusu, abych utrousila něco o tom, že jsem v poslední době fakt neměla na kvalitní odpočinek správné podmínky, ale nakonec jsem zůstala zticha. Stejně jako Bavetta. Pozorovala jsem jeho boty a přemýšlela, co teď.

„Máš hlad?” zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou. Necítila jsem hlad. Můj žaludek ovšem promluvil velmi hlasitě. „Takže máš,” odpověděl si a odlepil se od rámu dveří. „Udělám vajíčka.” Zaváhal, a když jsem zvedla hlavu, dodal: „Možná by ses chtěla osprchovat.”

Zamračila jsem se na něj a pak pohledem zkontrolovala své oblečení. Musela jsem uznat, že jsem nevypadala zrovna nejčerstvěji, ale co je jemu do toho? Zamumlala jsem něco o háji.

„Ručníky jsou vedle sprchového koutu. Je to tam čistý,” zabručel a zmizel do tmy na chodbě. Co čekal? Že budu plakat dojetím a děkovat za ty dary? Nabubřelý, neschopný mafiánský idiot.

O chvíli později jsem se mu v duchu omluvila. Sprcha byla prostě dokonalá. Unaveně jsem se opřela o dlaždičky a nechala si horkou vodu stékat po těle. Cítila jsem, jak se mi uvolňují přeleželé a namožené svaly, a po chvíli jsem konečně přestala mít pro křehlé ruce a nohy. Šumění a bubnování kapek na dveře ze strukturovaného skla přehlušilo všechny ostatní zvuky a já po dlouhé době dovolila své hlavě úplně vypnout a užít si pocitu klidu. Chtěla jsem tam zůstat napořád.

Jenže pak se ozvalo dvojité ťuknutí na sklo a já nahlas zařvala leknutím.

„Jsi v pořádku?” Přes to téměř neprůhledné sklo jsem z něj moc neviděla, tudíž on nemohl vidět prakticky nic ze mě, ale stejně jsem vztekle křikla:

„Já se tu sprchuju, kdyby ti to nevadilo!”

„Bylas tu …” začal, ale pak jsem slyšela jen nesrozumitelné mumlání a viděla, jak odešel z koupelny. Po klidu a úlevě ani stopy. Byla jsem naštvaná a rozklepala mě zima. A ještě ke všemu jsem si při sušení vlasů uvědomila, že nemám co na sebe, pokud si nechci obléct znovu tu propocenou halenku a kalhoty, které jsem na sobě měla doteď. Chvíli jsem si v duchu nadávala, pak jsem hledala po koupelně župan, ale nakonec mi došlo, že mám jen dvě možnosti: zůstat omotaná ručníkem a klepat se zimou, nebo si v tom bytě něco najít.

Mafián Henry žil sám. Objevit v jedné ze skříní v ložnici ženské oblečení v mé velikosti by byla vážně moc velká náhoda. Uklidňovala jsem se tím, že kdybych objevila ženské oblečení v jeho velikosti, bylo by to mnohem horší než nenajít žádné. K mému štěstí byl Henry minimálně rekreační sportovec. Jeho tříčtvrteční plátěné kalhoty mi byly na délku skoro akorát a v pase jsem si je stáhla tkanicí. Mikina byla obrovská, ale teplá, a z jeho ponožek jsem měla slušivé podkolenky.

A z kuchyně bylo cítit jídlo. Začaly se mi sbíhat sliny, doslova. Přestože jsem na Bavettu byla naštvaná, přestože jsem se cítila dotčeně a připadala si jako ta, co musí snášet všechna příkoří, tomuhle se prostě nedalo odolat.

Bavetta stál opřený zadkem o kuchyňskou linku. Vůbec se tam nehodil, s tím svým nechutně drahým oblečením, na kterém mu tak záleželo. Pořád se tvářil jako hrozně drsný šéf, pryč byl ten normální výraz, který měl při šíleném honu za dárky. Na druhou stranu se nebylo čemu divit. Když vám jde o krk, nemáte náladu na společenské

chování a úsměvy. Prohlédl si moje oblečení a ucedil:

„Nic většího už jsi tam nenašla?”

„Mohla jsem si vzít jeho oblek, jen mě nenapadlo, že budeš vyžadovat dress code,“ odpověděla jsem tak mile, jak jen jsem v tuhle noční dobu dokázala. Z jeho výrazu jsem neuměla vyčíst nic. Nejspíš mě to jeho věčně nabubřelé mračení mělo děsit, ale já mu to prostě nevěřila. Ne po tom, co pro mě udělal. A jestli dostane zpátky Amy, tak ať se klidně celou dobu tváří, jak chce.

„Začínám si myslet, žes byla mnohem sympatičtější jako týraná ženská,” řekl nakonec.

„Taky jsem tě měla radši, když jsem tě neznala,” oplatila jsem mu to. Založil si ruce na hrudi a semkl rty. Možná se nechtěl smát, možná se rozhodl mě neseřvat. Přestala jsem si ho všímat a sedla si ke stolu. Na talíři stydla žlutobílá hmota a dvě topinky. Když jsem si k jídlu nejdřív čichla, uslyšela jsem od linky pohoršené

odfrknutí.

„Děkuju,” řekla jsem potichu, než jsem si dala do pusy první vidličku. Těch několik kousnutí bylo fajn, teplé jídlo jsem vážně potřebovala. Sice to bylo trochu přesolené, ale kdo by se zabýval detaily. Jenže pak přišel ke slovu pepř. Hodně pepře.

Přestala jsem žvýkat. Nevěděla jsem, jestli to mám raději vyplivnout, nebo spolknout.

„Co?“ zareagoval Bavetta, když jsem zasípala. Udělal krok ke mně a sehnul se. „Co se děje? Dusíš se? Jsi alergická na vajíčka?”

Zavrtěla jsem hlavou a nacpala si do pusy půlku topinky. Nepomohlo to.

„Mlíko,“ hekla jsem. Prosím, ať mafiáni pijí mléko! Naštěstí pili, nebo aspoň Henry ano. A díky Sam jsem věděla, jak přežít totální destrukci dutiny ústní. Co sakra mají všichni s pálivým jídlem?!

Když jsem si utřela uslzené oči a konečně byla schopná normálně dýchat, podívala jsem se na Bavettu a sdělila mu:

„Tohle se vůbec nedá jíst. Vůbec. Mohli by tě za to zavřít!”

Neseřval mě. Vzal to sportovně a rozesmál se. Konečně.

Vzbudil mě telefon. Můj telefon. Natáhl jsem se po něm na noční stolek, ale místo toho jsem narazil rukou do opěradla gauče. Jak jsem se převaloval na příliš měkkých polštářích na druhou stranu, v duchu jsem sám sebe poslal do hajzlu za to, že jsem tak debilní gentleman.

„To jsou oni?“ Joan se objevila vedle mě dřív, než jsem se stihl pořádně probrat.

„Co?“ zahučel jsem. Než stihla zopakovat dotaz, odpověděl jsem: „Ne. Jo. Nevim. Bože, ženská, nech mě!“ To, že stála hned u mě, zatím co ještě před pár vteřinami byla v mé hlavě a dělala mi něco zcela jiného, mě prostě znervóznilo. Zamumlala něco, co znělo jako odeslání do háje. Teprve teď jsem dokázal obrátit přístroj

displejem k sobě. Neznámé číslo. Mobilní. Rázem jsem se úplně probral. Tohle moje číslo prakticky nikdo nemá. Táta, Theresa, Johnny. Palbot. Michael s Paige, teda pokud jim došel můj v listopadu poslaný balík.

„Jo?“ Nepředstavil jsem se. Pro jistotu.

„Já tě vzbudil?” Johnny a jeho kousavé poznámky. Ulevilo se mi. „Ne, radši mi to neříkej. Kdybych tě totiž vzbudil, byl bych hrozně, ale hrozně nasranej. Jsem totiž trochu nevyspalej, pořádně promrzlej a kurevsky hladověj! Takže doufám, že ponocuješ, stejně jako já!“

„Ne, nevzbudil jsi mě,“ ujistil jsem ho.

„To rád slyším, chlape.“

Joan na mě gestikulovala. Dělal jsem, že ji nevidím, a kdyby mi nestála v cestě, zvedl bych se a odešel se někam zavřít.

„Jak to jde?“ zeptal jsem se nakonec. Doufal jsem, že mu dojde, že nemůžu mluvit tak, jak bych chtěl. To bych se totiž zeptal, jestli toho sráče rozsekal na kusy.

„Tora nemáme,“ řekl Johnny a zněl nasraně. „Ten zmrd je vychcanej, neuvěřitelný! Mysleli jsme, že bude sedět někde na zadku v teple a čekat, až mu někdo dá vědět, co se děje. Ale až když chlapi chytili u tvýho baráku jednoho ze dvou šmejdů, co za náma jeli od první odbočky, a trochu na něj přitlačili, zjistili jsme, že ten

druhej, co nám utekl, byl sám Toro. Paul přísahal, že by to do něj nikdy neřekl. Ten chlap prej vypadal, že se posere strachy, jen co se před nima objevili naši. Nechali ho jít, mysleli, že je to jen nějakej najatej blbeček. Ani se netvářil jako Mexikán!“

„Joan říkala, že je dobrej,“ neodpustil jsem si.

„Jo, jasně, říkala toho spoustu, a celou dobu kecala,” odsekl Johnny. „No tak je dobrej. Fajn. Neposeru se z něj.“

„A co teď?“ zeptal jsem se. Johnny se k mému velkému překvapení rozesmál:

„Teď ten kretén a jeho kumpáni slídí kolem tvýho baráku. Ten, co jsme ho dostali, patřil Volkovovi a z Tora byl podělanej až za ušima. Když mu došlo, po kom primárně jdeme, úplně obrátil. Teď kouká na monitory kamer kolem baráku, a když pozná mezi lidma Tora, řekne nám.“

„Kamery kolem baráku?” zopakoval jsem zmateně. „Ty vole…“ Ne. Nikdy jsem neměl kamery kolem baráku. Jedině ty městské. Takže se buď napíchli na ně, nebo si Johnny našel novou hračku.

„Jsou úžasný! Budeš čumět!“ přesvědčoval mě.

„A co teď?“ zopakoval jsem.

„Teď jsme na cestě ven z města,“ řekl Johnny. „Dostali jsme tip, tak se jedeme mrknout. Tora a ty jeho kretény držej Paul se zbytkem blízko baráku tím, že tam neustále přijíždějí a odjíždějí, jako by se fakt něco řešilo. Zatím to stačí. Kdyby se jim zdálo, že je něco špatně, povoláme i chlapy od Sarta. Když přijede jiná rodina, vždycky to vypadá hrozně vážně, ne?“

„Jo,“ souhlasil jsem. „Ale koho od Sarta tam chceš dostat, aniž by se to dozvěděl táta?“

„Roberte,” uchechtl se Johnny povzneseně. „Když jim řekneme, že u tebe probíhá velice zajímavej pokerovej turnaj, neodolají. A stačí nám pěšáci. Jen je potřeba, aby bylo jasný, že jsou od někoho jinýho. Zdravení před vchodem a tak, vždyť to znáš.“

„Přestaň mě ignorovat!” vyhrkla Joan a dřepla si, abych se jí musel podívat do obličeje.

„Ať neotravuje,” ozval se Johnny. Zamračil jsem se na ni a řekl jí to natvrdo:

„Nesnáším, když mě někdo ruší při telefonování. Nech mě o samotě. Prosím.”

Viděl jsem, jak zrudla vzteky. Napadlo mě, že mi možná jednu ubalí, ale místo toho zaječela:

„Aby ses neposral! Jasně, o mě tu vůbec nejde!” Než třískla dveřmi do ložnice, dodala ještě: „Kreténi!”

„Mrcha,” ulevil si Johnny. Slyšel jsem někoho mluvit v pozadí a on mu odpověděl: „Jo, když hrála chudinku, byla hodná. Ale je to mrcha, věř mi. Zasloužila by pár facek.”

„S kým jedeš?” zeptal jsem se.

„S Giuntou. Netvářil se nadšeně, když jsem ho vytáhl z azyláku. Nějak se mu tam líbí.“

„A kam teda jedete?”

„Do Richboro, teda myslíme. Máme v kufru chlapa, který s Torem vezl tu malou do dočasnýho domova. Myslí si, že ten barák je v Richboro, ale není si jistej, takže nás bude muset navigovat.”

Moc informací najednou. Začínala mě brnět hlava.

„Kufr? V kufru? Ty vole! Joan mi poblila kufr! To si vyčistíš, vlastním a rukama!” vychrlil jsem.

„Cože?” nechápal. Hned jsem pokračoval:

„Takže ho vytáhni z kufru, hezky ho posaď na zadní sedadlo, nech Adama, ať na něj klidně celou dobu míří, ale jestli bude nablito v dalším autě, tak tě fakt zastřelím!”

„Krev vadí?” zeptal se klidně.

„Cože?” vyhrkl jsem.

„Opakuješ po mně?” Dovedl jsem si představit, jak se při mluvení ušklíbá. „Dělal jsem si prděl. Krev tu není. Zatím.”

„Fajn, fajn,” zabručel jsem a snažil se uklidnit. „Richboro? To jako Philadelphie?”

„Jo,” potvrdil mi to Johnny. „Jsem zvědavej, co tam najdeme. Ale, Robe, vypadá to dobře, vážně jo. Toro je takovej bastard, že těch pár Rusáků, co zbylo Volkovovi, se ho fakt bojí. Jsme pro ně menší zlo, chápeš to? S radostí nám ho naservírujou až pod nos.”

„Dobře.” Přistihl jsem se, že s mobilem u ucha přikyvuju. A že se spokojeně usmívám.

„Ale nejdřív potřebujeme dostat pryč tu malou,” řekl Johnny vážně. „Její matka je sice mrcha, ale…”

„Je mrcha, protože ji k tomu donutili,” nadhodil jsem. Johnny mi dlouze zafuněl do ucha a pak varovným tónem řekl jedno slovo:

„Roberte.”

„Sklapni,” doporučil jsem mu.

„Fajn.”

„Tohle je tvoje nový číslo?“ zeptal jsem se.

„Ne, to jsem koupil ve Wallmartu cestou. Zahodím ho, mám jich ještě pár. Mimochodem, budu chtít dostat přidáno.” Pobavil mě. Tohle byl prostě on.

„Přidám ti. Přivez ji zpátky živou, a dostaneš takový vánoční prémie, že se z toho posereš.“

„Tak jo,“ souhlasil nadšeně. Pak zase zvážněl: „Ozveme se. Ale netuším, kdy. Může to chvíli trvat.”

„Jasný. Dávejte pozor,” řekl jsem místo rozloučení.

„Ok, šéfe,” odpověděl a telefon ohluchl.

V tu chvíli jsem si uvědomil, že slyším tlumené rány. A něco, co i přes zeď znělo jako velmi razantní nadávky. Vstal jsem a bez klepání otevřel dveře do ložnice.

Joan si vybíjela zlost na polštáři. Držela ho oběma rukama a mlátila jím o postel. A každý vzteklý úder doprovázelo sprosté slovo. Když bouchla polštářem při zmrdech, promluvil jsem:

„Pomáhá ti to?”

„Ne!” zařvala frustrovaně. „Ale jsem si jistá, že kdybych mohla mlátit do tebe, bylo by mi mnohem líp!”

„Tak to ne, díky,” zavrtěl jsem hlavou. Čekal jsem, že znovu vybuchne, ale držela se. „Ovšem můžu ti uvařit, jestli chceš,” navrhl jsem. Pustila polštář na postel, odhrnula si z tváře pramen vlasů a vydala se ke mně. Když mě míjela, zabodla mi ukazováček do hrudní kosti.

„Ty už nikdy nevař. Nikdy.”

A pak odkráčela k lednici.

15. kapitola

Nedalo se dělat nic, jen čekat. Bavetta mi to řekl asi třikrát. Nejdřív odpověděl klidně a trpělivě.

„Johnny nám dá vědět.”

Jenže já se nedala. Když jsme krucinál věděli, kam jet, proč jsme seděli na zadku? K čemu to bylo? Proč jsme se nesebrali a nejeli do Richboro? Matka zase válcovala profesionálku na plné čáře.

„Protože se snažíme dostat i Tora. Ani ty, ani já nemůžeme riskovat, že nás někdo uvidí. Víš dobře, co by se v tom případě stalo s Amy. Joan, prostě musíme počkat. Věř jim. Adama znáš. A Johnny je ten nejhouževnatější chlap na světě.”

Potřetí už ječel. Přispěl k tomu i fakt, že jsem využila chvíle, kdy byl v koupelně, a rozhodla se vyrazit na vlastní pěst. Jo. Mateřský pud se tomu říká. Nebo mateřská demence. Naneštěstí bylo zamčeno, neměla jsem s sebou potřebné, ne úplně legální nářadí - kde je mu asi konec? - a zvuk vykopávaných dveří byl slyšet i ve sprše.

„Do prdele, Joan, co si myslíš, že děláš?!” Stihl si na sebe natáhnout kalhoty. Teď na mnoha místech provlhlé se mu lepily k tělu. Košili neměl. Křičela jsem, že na rozdíl od něj se snažím udělat aspoň něco, a přitom jsem si někde vzadu v hlavě uvědomila, že chci zkusit setřít ty mokré cestičky z jeho hrudi. To mě ještě víc rozzuřilo. Co mám co myslet na tyhle věci? Schytal to všechno. Vyčetla jsem mu, že nevím, jestli nepřijdu o dceru, a to i v případě, že ji dostanu zpátky. Že se jí tam líbí, a taky fakt, že mě to rve na kusy, místo abych byla vděčná, že není zavřená někde ve skříni potmě. Vmetla jsem mu do obličeje svoje zranění, svoji totálně rozdupanou psychiku. Že se držím už jen špičkami prstů a jsem jen pár milimetrů od blázince. Nadávala jsem mu za to, že je blbej mafián, který ohrožuje svůj život a životy svých lidí, a moje hlava se mě pokoušela umlčet, protože jsem věděla, že všechno v podstatě dělá kvůli mně. A nakonec jsem mu už ochraptělým hlasem vyčetla, že jsem přišla o vlasy a vypadám jako debil.

Celou dobu jsem čekala, kdy mě praští. Vypadal tak. Viditelně se třásl vzteky. Znala jsem to; byly doby, kdy jsem byla velmi vznětlivá. Startovala jsem hned, chtěla se prát. Než mi Kenny a šéf dali první lekci a naučili mě, že je to fakt k ničemu. A Bavetta se teď potřeboval vybít. Když ke mně vykročil, naprosto automaticky jsem se přikrčila. Zaklel, a než jsem se stihla narovnat a zjistit, co se děje, práskl dveřmi od koupelny.

Tomu říkám sebeovládání, blesklo mi hlavou.

Huso pitomá hysterická, následovalo potom.

Z koupelny se znovu ozvala sprcha. Ještě chvíli jsem nerozhodně stála v chodbě, uslzená, uječená, slabá, a potom jsem šla uvařit kafe. Henry měl jen malinký domácí kávovar, ale presso měl. O jeho kvalitě se dalo pochybovat už od pohledu, protože se nedal nastavovat tlak a káva byla v mlýnku už nějakou dobu, ale pořád to bylo lepší, než jen sedět a čekat, až Bavetta vyleze z koupely. Abych se mu mohla omluvit. Ne že by se mi do toho chtělo. Uklidila jsem do lednice zbytek jeho porce, polotovaru chilli con carne, který jsem našla v mrazáku. Přestože neuměl vařit, měl docela rozmazlený jazyk a řekl, že radši bude o hladu, než aby riskoval žaludeční vředy. Když utichla sprcha, zrovna jsem prohrabávala mrazák a hledala, co normálního by se dalo uvařit. Nefandila jsem si, že by ho moje kulinářské umění posadilo na zadek, ale nechtěla jsem, aby měl hlad. Vaření navíc dobře zaměstnává mozek. Zabíjí se tím čas. Při vaření se dobře čeká.

A já měla pocit, že mu musím aspoň uvařit. Omluva je dobrá, ale …

Třískla jsem mraženými kuřecími stehny o linku.

Co je mi sakra po něm?

Přišel za chvíli. Henryho džíny mu byly trochu větší, ale triko s logem Devils vypadalo, že je skoro jeho velikost. Bylo mu volnější, takže ty části těla, které mě u dveří tak lákaly, byly dobře schované. Mikrovlnka hučela, na prkénku jsem krájela brambory a v duchu se odhodlávala k tomu, abych řekla promiň.

„Kdybych věděl, že fandí New Jersey, nikdy bych si jeho byt nepůjčil,” řekl a znělo to nabručeně. Otočila jsem se na něj a jeho výraz mě překvapil. Tvářil se trochu napjatě, ale maska přísného šéfa byla pryč. Možná věděl, že by k tomuhle oblečení seděla jako pěst na oko.

„Není to jedno?“ zeptala jsem se. „Nevypadáš, že bys chodil fandit s velkou molitanovou rukavicí.”

„To ne,“ připustil. „Asi je to nějaká pudová záležitost. Podvědomě si vybereš jeden tým a pak ho vehementně bráníš, i když jsi neviděla žádný jeho zápas naživo. Nebo ne?“ Pokrčila jsem rameny a shrnula další kousky brambor na pekáč. „Možná je to chlapská věc,“ usoudil a sedl si ke stolu. Jeho snaha o nenucenou konverzaci mě

iritovala. Omluva byla zapomenuta, teď jsem měla na jazyku spíš nevděčné rytí. Ale udržela jsem se. Mikrovlnka cinkla, ale ještě jsem v ní maso nechala. Ticho přerušovalo jen klapání nože o prkénko.

„Takže nejvíc sdílná jsi, když jsi vytočená,” vypadlo z něj. Dlaň se mi kolem rukojeti nože sevřela pevněji. „Nebo ne? Když jsi v klidu, nic neříkáš.”

Nechápala jsem, kde se ve mně bere ten vztek. Proč mě Bavetta dokáže tak snadno vytočit. Proč mám chuť na něj už zase ječet. Nesnášela jsem jeho změny nálad, vadilo mi, že dokáže během pár minut změnit roli a místo tvrďáka obchodníka je tu týpek ve vytahaném tričku, který si snad chce povídat nebo co.

Položila jsem nůž. Na akademii nám kapitán Archie kladl na srdce, ať se nikdy nehádáme v kuchyni, protože tam jsou po ruce nože, v koupelně s napuštěnou vanou a v dílně. Jakmile máte po ruce potenciální zbraň, vzroste šance na napadení osoby, se kterou se hádáte, o šedesát procent. Statistiky. I když vypíchnout oko tužkou se taky dá, jen to chce trochu jinou náturu.

Otočila jsem se k němu - a zase mě dostal. Jeho pohled mířil jednoznačně na nůž vedle prkénka. Usmíval se. Věděl, co se mi honilo hlavou. Uhodl to.

„Nechceš si jít řešit nějaký záležitosti? vyjela jsem. Ušklíbl se:

„Nemůžu řešit nic, jsem mrtvý. Bezmocně jsem zaúpěla. Otočila jsem se zpět k bramborám, vzala nůž a začala krájet.

„Tak jdi někam pryč,” mumlala jsem rytmicky, jedno slovo, jeden dílek brambory odskočil stranou. Povzdechla jsem si: „Fakt…se omlouvám. Já nevím … Je toho moc. Prostě to nějak…Absolutně se mi nedostávalo slov. Prostě mi zmiz z očí. Rozptyluješ mě. Ty a tvoje triko Devils, ve kterém vypadáš, jako bys do něj patřil. Ty tvoje oči, které vědí, které dokážou jasně dát najevo pohrdání i zájem. Do prčic, Bavetto, jdi někam!

Pitomá. Pitomá!

„Jsi unavená, řekl klidně. „Měla bys jít spát.

„Dej mi pokoj,” odsekla jsem. Něco si zabručel pod vousy a za pár v teřin za ním klaply dveře od ložnice. Ulevilo se mi.

Při kořenění kousků masa mě napadlo, že je to možná způsob, jakým se můj mozek brání před realitou. Není to nic opravdového. Jen se snažím přežít fakt, že nemám dítě. Jen se potřebuju zaměřit na něco jiného. Tohle vysvětlení se mi líbilo.

Zbytek dne jsme se dokázali v tom malém prostoru jeden druhému víceméně vyhýbat. On šel do kuchyně, protože jídlo provonělo celý byt, já vzala talíř a zmizela v ložnici. Já šla do koupelny, a když jsem se vrátila, našla jsem ho v ložnici u okna, jak skrz žaluzie pozoruje dění na ulici. Zmizela jsem do obýváku.

Procvakala jsem snad všechny kanály v televizi. Umyla jsem nádobí. Našla jsem pár starých časopisů jako G Q a Esquire a bavila se nad některými články. Když Bavetta přišel do kuchyně, proklouzla jsem do ložnice a rychle našla v Henryho ne moc obsáhlé knihovně něco jiného než detektivky: Vejce a já. Netušila jsem, kde se to tu vzalo, ale byla jsem za tu knížku vážně vděčná. Jenže pak bylo deset večer a nedělo se pořád nic. Přecházela jsem po obýváku jako šílená a jen jsem se ze všech sil snažila nejít do ložnice, netřepat Bavettou a neječet na něj, proč se pořád neozvali.

Bolely mě oči, bolela mě hlava, byla jsem neuvěřitelně ospalá, zmrzlá zimou, která šla zevnitř mě, dutá, ale nedokázala jsem si lehnout na gauč a usnout. Co kdyby volali a on by ten telefon neslyšel? Nemohla jsem usnout. Neusnu dřív, dokud nebudu mít u sebe v posteli svoji dceru. Neusnu dřív, dokud ji nebudu tisknout k sobě, dýchat její vůni, cítit její dech.

Cvakly dveře. Neotočila jsem hlavu od okna, stejně si šel jen pro pití nebo něco k jídlu. A kdyby měl nějaké novinky, řekl by mi to.

Pak jsem ho ale ucítila za sebou. Přes všechnu únavu jsem trochu ztuhla, připravená se bránit. Tohohle reflexu se už asi nikdy nezbavím.

„Měla by ses vyspat, Joan.“

„Beru si první hlídku,” řekla jsem a snažila se, aby to znělo bezstarostně. Vtip.

„Nespala jsi od tří od rána. A předtím taky moc ne. Nepotřebuju, abys někde usínala ve stoje. Možná se bude hodit každá ruka…” Která umí střílet, doplnila jsem si. Představa mé ruky, držící pevně a bez sebemenšího třasu toho glocka, kterého mi sám přinesl, u Torova obličeje, mi dokázala zvednout náladu. Zvrhlé, ale zabralo to.

„Až budu pořádně utahaná, tak usnu,“ slíbila jsem. Nepohnul se, zůstal dál metr za mnou, ale najednou bylo něco jinak. Naježily se mi chloupky na zátylku a zatajila jsem dech.

„Chceš utahat, Joan?“ řekl Bavetta tiše. Byl to ten hlas, byla to jeho barva, tón, důraz na moje jméno, tohle všechno dohromady doslova křičelo, co přesně tím myslel. Chtěla jsem mu odseknout, ať zase odpochoduje do ložnice a pomůže si sám. Chtěla jsem na něj začít ječet. Chtěla jsem se mu vysmát, říct se stoickým klidem něco jako A co bych z toho jako měla? Chtěla jsem nepřemýšlet, nepředstavovat si. Chtěla jsem se chovat zodpovědně a dospěle. Jenže… jsem ho chtěla.

Nesnášel jsem Henryho oblečení. Bylo to nelogické, sám jsem ho měl na sobě, ale vidět ji celý den v jeho mikině, v jeho kalhotách, mě štvalo. I ty pitomé ponožky mi vadily.

Pokud na sobě měla mít nějaké oblečení patřící chlapovi, mělo být moje.

Do prdele.

Mohl jsem si namlouvat, že jsem netušil, k čemu povede být s ní o samotě. Jenže já to tušil. Já se na to těšil. Chtěl jsem mít možnost si s ní popovídat, zjistit, jaká je, kdo je. Chtěl jsem ji mít jen pro sebe, nemuset řešit nikoho dalšího, nemuset si dávat pozor na to, co dělám.

Myslel jsem, že už jsem na tohle starý.

Navíc jsem si vybral tu nejhorší možnou osobu. Nenapadala mě žádná míň vhodná ženská.

A ni nebyla můj typ.

Nenáviděl jsem pohled na ni v Henryho oblečení.

Takže když zatáhla žaluzie, otočila se a přetáhla si přes hlavu tu hnusnou mikinu, zdálo se to jako dvojitá slast. V téměř úplné tmě byla její kůže jediným světlým místem v pokoji, a mohl jsem tak sledovat, jak se ke mně dvěma k roky přiblížila. Zastavila se přede mnou a já najednou nevěděl, kam s rukama. Chtěl jsem je mít všude. A zároveň jsem se bál s nimi pohnout, protože pokud Joan něco vystihovalo, pak to bylo slovo nevyzpytatelná. Nevěděl jsem, co mi dovolí, nevěděl jsem, jestli necouvne. Připadal jsem si jako zoufalec.

„Joan,” hlesl jsem nerozhodně. Co to se mnou dělá? Jak se jí to povedlo?

Zvedla ruce, takže se její prsa pohnula. V ten moment jsem měl sucho v ústech a hlasitě jsem polkl. Položila mi dlaně na krk a zátylek, a když si mě přitahovala k sobě, řekla:

„Hlavně nemluv. Buď zticha.”

Poslechl jsem ji. Chutnala po zázvorové limonádě a její jazyk se naprosto bez ostychu vydal mým strništěm k bradě a pak na krk. Odtáhla se jen proto, aby mi naznačila, že si mám sundat triko. Pak uhnula hlavou, když jsem ji chtěl znovu políbit, a s rukama na mých prsou zašeptala:

„Tohle jsem chtěla udělat už předtím.”

Mluvila pořád. Po mně chtěla, abych byl zticha, ale ona šeptala a mumlala a sténala a popoháněla mě.

„Jsem moc stará na muchlování na gauči, Bavetto,” zarazila mě, když jsem ji chtěl položit na pohovku. „Chci do postele.” Rozesmálo mě to. Když jsem s ní manévroval do ložnice, blesklo mi hlavou, že jsem se v posteli snad nikdy nesmál. Čekal bych, že to bude zabiják vzrušení, že mě to naštve a já nebudu mít chuť pokračovat, ale opak byl pravdou. Chtěl jsem slyšet, co všechno mi ještě řekne.

A ona mluvila. Zamiloval jsem si zvuk jejího hlasu, ten způsob, jakým vzrušené dýchání zkreslovalo jeho normální polohu. Pak už jsem nerozuměl, co přesně říká, a asi to stejně nebylo nic srozumitelného. Nakonec jsem už ani neslyšel, a přestože jsem měl oči otevřené, vlastně jsem ji neviděl. Ale cítil jsem ji, byla všude a já se v ní ztrácel a bylo to úplně mimo všechno, co jsem kdy zažil.

Když jsem znovu našel všechny své smysly, otočil jsem se k ní. Měla zavřené oči a ještě pořád nedýchala úplně klidně. Na krku bylo vidět, jak jí pulsuje tep. Přepadla mě chuť ji tam políbit. Pohnul jsem se a ona otevřela oči.

„Zabralo to, díky.“ Byl to napůl šepot a napůl chrapot a byl to neuvěřitelně vzrušující zvuk. Otočila se na bok, zády ke mně. Natáhl jsem se pro deku a oba nás přikryl.

„No,“ řekl jsem, když jsem měl jistotu, že dokážu mluvit souvisle. „Teď už bys mi mohla říkat jménem, ne?“ Bezhlesně se zasmála a já to nejen viděl, ale i cítil.

„Tak jo,“ zívla. Myslel jsem, že už usne, ale ještě promluvila: „Jsem Jo. Joan je, ehm, pro cizí.”

Chtěl jsem si tenhle okamžik zapamatovat do všech detailů. Její teplo, její vůni, zvuk jejího dechu, teď už prohloubeného a pravidelného, to, jak se cítím. Trochu pateticky jsem se zaobíral myšlenkou, že z tohohle pocitu naprostého klidu a spokojenosti budu těžit pěkných pár let. Tuhle vzpomínku si musím udržet.

16. kapitola

Těch pár vteřin po probuzení bylo nádherných. Cítila jsem se odpočatá, vyspalá do růžová, klidná. Těch několik okamžiků, než mi můj mozek naservíroval realitu, se všechno zdálo být v pořádku.

Pak jsem si uvědomila, čí je chodidlo nacpané mezi má lýtka. Netiskl se na mě, ležel o kousek dál, ale vypadalo to, že si u mě v noci ohříval nohu.

Bavetta. Robert.

To jsem tom udala. Neměla jsem … Ale co. Zabralo to? Zabralo. Bylo mi lip? Rozhodně. Jsme dva dospělí lidé a víme, že jsme prostě jen potřebovali nějak zaměstnat mozky. A těla. Hm, těla … Vybavila jsem si jeho ramena a to, jak jsem se jich nemohla nabažit. Z nějakého naprosto podvědomého důvodu jsem se jich pořád potřebovala dotýkat a ochutnávat je. Proboha. Ramena. Jsem idiot.

Pak jako by mi cvaklo v hlavě. Amy. A všechno bylo zpátky, já byla zpátky ve stejném rozpoložení jako včera a předevčírem. Vyhrkly mi slzy a cítila jsem, jak se mi kroutí vnitřnosti. Neuvědomila jsem si, že bych vydala nějaký zvuk, ale Bavetta se probral.

„Co je?“ Zněl rozespale. Vyprostil si nohu, aby se nade mě mohl naklonit. Levou stranu obličeje měl omačkanou do polštáře a vypadal neškodně.

„Nic,“ zavrtěla jsem hlavou a začala se vymotávat z deky. Uhnul mi, a když jsem vstala, zamumlal dotčeně:

„Ty víš, jak po společný noci pošlapat sebevědomí.” Otočila jsem se na něj a chtěla říct něco o trapných chytrácích, ale měl úplně vážný obličej. Doopravdy si mohl myslet, že fňukám kvůli němu? Kvůli tomu, že jsem se s ním vyspala?

„Ale no tak rozhodila jsem rukama a začínalo mi docházet, že před ním stojím nahá a cítím se docela trapně. A ještě se ho chystám uklidňovat. „Jestli sis nevšiml, že se mi to líbilo, tak jsi fakt pako. A jestli jsi čekal, že teď budu spokojená, usměvavá a úplně v pohodě, tak jsi… Ne, neřekla jsem to nahlas, i když se mi to dralo na jazyk. Zamračila jsem se na něj o dešla se zamknout do koupelny.

Ve sprše totiž slzy nejsou vidět.

Když jsem se sušila ručníkem, uslyšela jsem zvonění telefonu. Z koupelny jsem doslova vypadla, protože se mi ještě vlhké chodidlo sklouzlo po dlažbě a já narazila do dveří. Bolelo mě zápěstí, ale bylo mi to jedno. Protože zvonil telefon!

Jenže jakmile jsem se vřítila do obýváku, oblečený Bavetta s mobilem u ucha se na mě zamračil a zavrtěl hlavou. Stejně jako předtím odešel do ložnice a já tam zůstala stát omotaná ručníkem. Znovu jsem na něj měla vztek. Znovu se mísil s bezmocí a hysterií, měla jsem chuť něco rozbít. Našla jsem u gauče Henryho mikinu, oblékla si ji a pak vztekle mrskla smotaným vlhkým ručníkem na zem. Nepomohlo to, vůbec ne. Nesnášela jsem tohle místo, nesnášela jsem sebe, měla jsem plný zuby jeho a chtěla jsem vidět Tora v kaluži krve.

Potřebovala bych rozptýlit, blesklo mi hlavou a prakticky okamžitě jsem měla chuť si za ten nápad nafackovat. Naštěstí tu ještě pořád byl kuchyňský kout. Kafe a snídaně. To by mě rozhodně mohlo rozptýlit.

Bavetta se objevil o chvíli později a s úšklebkem si změřil moje oblečení.

„Ta mikina je hrozná,” řekl.

„Je v pohodě, jen trochu velká,” odsekla jsem. „Předpokládám, že to nebyl Johnny?”

„Nebyl. Řekl bych ti, kdyby to byl Johnny nebo kdokoliv jiný, kdo by mohl něco vědět. Tohle byl můj otec.”

„A ten nic neví,“ doplnila jsem ho. Přikývl a posadil se ke stolku.

„A ni to, že jsi… Víš, jako že mrtvej?“

„A ni to. A pevně doufám, že se to k němu nedonese, protože by z toho byla hromada únavnýho vysvětlování. Teda, pokud by dřív v záchvatu zuřivosti nerozstřílel…“ Zarazil se a zamračeně se na mě podíval. Přeběhl mi mráz po zádech. Jo, jasně. Zase se mi podařilo tak nějak zapomenout, že tohle není hodný pan ředitel. „Prostě je trochu přecitlivělý, když se mi může něco stát, no,“ dokončil myšlenku.

„Jsi jedináček?“ zajímala jsem se, zatím co jsem na pánev pokládala slaninu. Nezeptala jsem se, jestli chce taky snídani, automaticky jsem ji začala chystat pro oba. Když už se nedá z tohohle bytu po společný noci nenápadně vytratit, pořád ještě se můžu zachovat dospěle a udělat mu snídani.

„Dalo by se to tak říct,“ řekl po krátkém zaváhání. Podívala jsem se na něj - na tváři měl zase ten pokerový výraz, který mi tak hrozně vadil.

„Promiň. Nic mi do toho není. Jen žvaním,“ pokrčila jsem rameny a dala pod trysku kávovaru druhý hrníček.

„Ne, to je dobrý. Jen… Můj bratr…“ Odmlčel se. Došlo mi to a ruka s vařečkou mi klesla. Jo, jasně. Tak dlouho si rodina mafiánů hraje s ohněm, až přijde o syna, co? Doufám, že se jim to vyplatí, idiotům!

„To je mi líto,“ řekla jsem potichu. Jen zamručel. Teď už mi bylo jasné, proč se jeho otec nesmí dozvědět o tom, že někdo spolčený s někým od jiných mafiánů zabil jeho syna. Teď už jediného.

Postavila jsem talíře, hrnky a sklenice s vodou na stůl a sedla si na druhou židli. Zastudila mě do stehen, a připomněla mi tak, že tu pobíhám polonahá. Nestyda. Po pár soustech jsem zvedla oči a nabodla se na jeho pohled. Zarazila jsem se.

„Co je?“ zopakovala jsem jeho ranní slova. Mlčky mě pozoroval a pak jen lehce zavrtěl hlavou. „Děsíš mě,“ řekla jsem suše.

„Omlouvám se. Jen přemýšlím,” odpověděl a konečně sklopil oči. Jenže o jeden kousek slaniny později jsem ho přistihla znovu. Tentokrát už jsem se neptala, jen jsem chvilku sledovala jeho hnědé oči s hustými řasami a pak jsem se zase dala do jídla, jako by se nic nedělo. Nic se neděje, Jo. Nic. Se. Neděje.

Jenže něco se dělo. Měla jsem pocit, že nemůžu dýchat. A cítila jsem, jak mám horké tváře. Vážně jsem se červenala? No tak jsme se spolu vyspali, a co? Zatraceně.

„Jo,“ začal rozhodně. Než stihl říct cokoliv dalšího, znovu mu začal zvonit telefon a já na židli doslova nadskočila. Zaklel a podíval se na displej. Pak zaklel mnohem sprostěji a chvíli váhal, než hovor přijal.

„Palbote, voláš vážně nevhod,” řekl místo pozdravu. Zvedl se od snídaně a zase se šel zavřít do ložnice. „Jo, ano. To sis vzpomněl brzo. Ano, volal jsi mi,” zaslechla jsem ještě, než ho utlumily dveře. Jméno volajícího mi připomnělo Idiota Palbota a na chvilku jsem se nechala unést vzpomínáním na staré dobré časy. Jenže jsem se zákonitě musela dostat k tomu, že kdybych byla pořád u policie, neměla bych Amy - a zase jsem byla v koncích. Tentokrát jsem sama sobě dovolila složit hlavu do dlaní na stole a v duchu fňukat.

Bavetta se vrátil s úsměvem a já měla chuť ho za to praštit. Pokecal si s kamarádem? Prima. Když mě viděl, výraz se mu změnil, už se nesmál. Mlčky dojedl snídani a pak vstal a nanosil všechno nádobí do dřezu.

„Právě jsem nabídl práci ve firmě členovi zásahové jednotky,” pronesl pak jakoby mimochodem. Lžička mi s cáknutím spadla do kafe. Palbot a člen zásahovky, to nemůže být náhoda.

„Palbotovi? To byl vážně ten Palbot?”

„Ty ho znáš?” otočil se na mě a okamžitě si odpověděl: „Ty ho znáš, jasně. Nedošlo mi to. Zapomínám velmi podstatný věci, to není dobrý.”

„A ty ho znáš odkud?” nechápala jsem. „On ví, co děláš? Proč tě ještě nezabil? Proč tě nedostal…“ Uvědomila jsem si, co říkám, a znovu jsem zrudla. „Promiň,” vyhrkla jsem a měla chuť se někam propadnout. „Taky zapomínám,” dodala jsem, jako bych tím mohla zmírnit, co jsem řekla. Naštěstí to vzal sportovně.

„Je to bývalý přítel přítelkyně mého bratra,” řekl. Musela jsem si ta slova v duchu zopakovat, abych si byla jistá, že jsem to správně pochopila. Ale nechápala jsem nic.

„Aha,” broukla jsem. Rozesmálo ho to.

„Jo,” přikývl pobaveně. „Je to divný. Ona…” Zarazil se a znovu nasadil ten neproniknutelný výraz. „To je jedno,” zavrtěl nakonec hlavou, dobrá nálada v tahu. Nechápala jsem ho. Nerozuměla jsem mu. A přitom jsem tak moc chtěla vědět, co se mu honí v té jeho tvrdé palici.

Odešel do sprchy. Utekl tam, stejně jako já předtím. Voda je prostě dobrá věc.

Jeden hovor lepší než druhý. Nejdřív otec. Jak to, že nejsem u něj, když jsme se měli sejít. Vymluvil jsem se na nemoc a rozhodně mu zakázal, aby se na mě on nebo nedejbože matka jezdili dívat. Řekl jsem, že Johnny je u mě, a kdybych něco potřeboval, zařídí to. Naštěstí to táta vzal. Teď jsem musel jen doufat, že mě doopravdy

nepojede zkontrolovat. Vůbec jsem netušil, co se zrovna teď děje v mém bytě.

A pak Palbot, neuvěřitelné. Teprve teď se podle výpisu volání dozvěděl, že jsme spolu mluvili, a chtěl zjistit, co přesně mi říkal. Bavilo mě si ho vychutnávat, mlžit a neříct, že neprozradil nic. Nakonec se to jako vždy zvrhlo a začal mi nadávat a obviňovat mě. Nevěřil, že nemám prsty v Paigině zmizení ze Států. V tu chvíli mě napadlo, že ten chlap je i přes svoje buranství a sklony k alkoholismu zatraceně chytrý, a bez přemýšlení jsem se zeptal:

„Hele, Palbote, co kdybys začal pracovat pro mě? Potřeboval bych někoho do ochranky.” Docílil jsem tím několikavteřinového ticha.

„Nabídls mi právě, abych opustil místo u policie a šel dělat pro tebe?” řekl, jako by se o tom potřeboval ujistit.

„Přesně tak,” souhlasil jsem. „Dám ti dvojnásobný plat.”

„Vážně mi nabízíš místo ve své mafiánské společnosti, Bavetto?” zopakoval znovu.

„Ale no tak,” pokáral jsem ho. „Nabízím ti místo v oddělení vnitřní bezpečnosti v Italském slunci. Vůbec nevím, o jaké jiné společnosti to mluvíš. A mafiáni? Myslíš jako Al Capone a tak? Mafiáni už dávno vymřeli, to ví přece každé malé dítě.”

„Jo, jasně,” uchechtl se. „Vážně, vážně vtipný. Ne, děkuju, jsem se svou prací spokojenej,” odpověděl.

„Kdyby sis to rozmyslel, stačí se ozvat,” řekl jsem mu.

„Jo. Kdybych náhodou dostal pocit, že bych se radši živil jako, hm, ochranka na vrátnici, tak ti zavolám.”

Pobavení z tohohle hovoru mi zůstalo ještě chvíli. Chtěl jsem Jo zvednout náladu, chtěl jsem, aby se usmála, aspoň jednou, jenže místo toho jsem si nejdřív naběhl se samotným Palbotem a pak zjistil, že vážně vytěsňuju ty informace o ní, který prostě nechci vědět. Nechtěl jsem přemýšlet o tom, co dělala předtím. Nechtěl jsem řešit, co si o mně asi myslí. Nechtěl jsem myslet na to, že ona ví.

A pak jsem se přistihl, že jsem jí málem řekl o Mikeovi a Paige. V jednom momentu mi přišlo naprosto přirozené jí vysvětlit, jaktože Palbot nevěří, že Paige jen tak sama někam odjela. A že Mike neumřel, ale je z něj zatraceně spokojený parchant.

Šel jsem se před ní schovat, doslova. Jako malej kluk. Abych na ni neviděl. Protože jinak jsem musel pořád sledovat její tvář, pořád ještě barevnou a se strupy. Měl jsem chuť jí trochu prohrábnout vlhké vlasy, aby jí ty různě dlouhé prameny nepadaly do čela. A ta mikina! Chtěl jsem, aby ji zase sundala, jedním plynulým pohybem jako večer.

Naštěstí jsem stál ve sprše a pustit na sebe studenou vodu vyžadovalo jen jeden pohyb rukou.

Patetický idiot, co by potřeboval nakopat, to přesně jsem byl.

Když jsem se vrátil do obýváku, seděla oblečená na gauči a sledovala CNN. Netušil jsem, co budu dělat. Měl jsem pocit, že s ní nemůžu zůstat v jedné místnosti. V jednom bytě. Začínal jsem si připadat jako lev v kleci a bylo mi jasné, že ona je na tom už pár dní úplně stejně. Jestli tu budeme muset být ještě nějakou dobu,

zmrzačíme se navzájem.

Nebo jí nedovolím vylézt z postele.

Další zazvonění mobilu přišlo jako na zavolanou. Tentokrát jsem ho v duchu zaříkával, když jsem pro něj šel ke stolu. Prosím. Johnny, prevíte, ať jsi to ty!

Cizí číslo. Nemělo new yorské předčíslí.

„Do třetice všeho dobrého,“ zamumlal jsem a doufal, že to bude opravdu všeho dobrého.

„Johnny?” vyhrkla Jo a zvedala se z gauče.

„Asi,“ houkl jsem a zabouchl za sebou dveře. Nedokázal bych se soustředit na hovor, kdyby stála proti mně a sledovala každý můj nádech. A kdybych se dozvěděl špatné zprávy… Ne, nemohl jsem zůstat v obýváku. I když jsem přes dveře jasně slyšel, že se mám jít vysrat.

„No?“ řekl jsem místo pozdravu.

„Roberte, tohle je vážně práce na hovno,” oznámil mi Johnny. Hrklo ve mně. „Poslední dva dny jsem strávil v autě v jednom oblečení. Jsem fakt nasranej, nevyspalej, Sue mi nechala v hlasovce velice nehezký zprávy, takže jí budu muset koupit něco hodně drahýho. A ještě ke všemu jsem tu s nadrbaným Giuntou, kterej kňučí, že chce zpátky do azyláku. Řeknu ti… Příště se na jakoukoliv ženskou, co tě bude mít za úkol zabít, ale pak si to rozmyslí, totálně vyseru. Přísahám.”

„Ber to jako trénink svých dovedností,” navrhl jsem a trochu se uvolnil. Protože pokud by se něco posralo, Johnny by rozhodně nemluvil takhle.

„Já ti dám trénink, ty vole!“ zvýšil na mě hlas. „Výpověď ti dám!“

„Jo. Cokoliv. Ale nejdřív mi řekni, co se děje.“

„Děje se to, že čekáme. Ale čekáme už naposledy. Dneska navečer odjede hlava rodiny na schůzku s Torem. Ten mu před chvílí volal, aby to s ním domluvil.” „A to víš jak?” zeptal jsem se překvapeně. Johnny se spokojeně uchechtl:

„Výrobní tajemství. Nepotřebuješ vědět všechno. Takže, hlava rodiny odjede řekněme ve čtyři. V půl pátý nejdýl. Doma bude jen ta ženská a Amy. A pes, ale upřímně, když ho přitom zašlápnu, ani si toho nevšimnu. Myslel jsem, že to je krysa, než jsem si pořídil dalekohled.”

„Johnny,” řekl jsem lehce nedočkavě. Proč všechno tak okecává?

„Jasně, vidím, že tě vůbec nezajímá, jak se mám. Nevadí. Nějak se s tím smířím. Takže nejdýl v 16:40 já a tady pan budoucí otec dvou kluků a manžel jedný doktorky,” v pozadí se ozval šramot a příkaz k odchodu do prdele, „vlezeme dovnitř, vezmeme Amy, naložíme ji do auta a mizíme odsud.”

„A mizíte kam?” zeptal jsem se a už přemýšlel o tom, co vím. Tora nemáme. Nemůžeme Jo a Amy prostě poslat domů dřív, než ho dostaneme.

„No, to je otázka za milion, Roberte. Mizíme kam? Napadlo mě, že bys taky mohl něco udělat a vymyslet, kam ty dvě uklidíme. To bys mohl zvládnout, ne?”

„Jo,” přitakal jsem nepřítomně. Přemýšlel jsem.

„Fajn. Máš čas do čtyř. Potřebuju vědět, kam ji mám odvézt. Kde se potkáme. Tohle nechám na tobě, šéfe.”

„Budu to mít,” slíbil jsem mu. Vlastně už jsem to asi měl. Budeme potřebovat pár věcí, ale půjde to. „Kam ti mám zavolat?” zeptal jsem se.

„Před čtvrtou ti cinknu. Tuhle simku zas zahodím. Začalo mě bavit používat na každý hovor jinou,” řekl a bez rozloučení zavěsil.

Nedovedl jsem ani říct, jak moc jsem na něj hrdý. Nejradši bych mu řekl, že ho obdivuju, vážím si ho, že ho fakt žeru, ale bylo mi jasné, že nakonec to skončí poplácáním po ramenou a konstatováním, že to byla dobrá práce.

Když jsem otevřel dveře do obýváku, Jo stála přímo před nimi s rukama založeným a na prsou. Vypadala nedočkavě a rozzuřeně a zároveň byla úplně bílá. Měl jsem chuť ji obejmout a říct jí, že to bude všechno dobrý. Místo toho jsem se ale zeptal:

„Jakou velikost oblečení má Amy?”

17. kapitola

„Trojku, proč?” zamračila jsem se.

„Trojku?” zopakoval. „To je všechno? Člověk přijde do obchodu a řekne, že chce trojku?”

„No, kdybys tam přišel ty a řekl to takhle, možná by ses tý trojky i dočkal,” ušklíbla jsem se pobaveně. Podíval se na mě, jako by ho překvapilo, že dokážu žertovat. No, vlastně to překvapilo i mě, ale tohle byla jasná nahrávka na smeč. „Na cedulce má oblečení její velikosti napsáno 3T. Proč to chceš vědět?”

„A ty máš jakou velikost?”

Netrpělivě jsem si povzdechla a odpověděla. Doufala jsem, že pak odpoví on mně.

„Většinou deset. Někdy dvanáct. Někdy osm. Záleží na tom, jak je to ušitý.”

Rozhodil rukama:

„Co? Nemůžeš si vybrat jednu?”

„Tak deset,” řekla jsem a znovu se zeptala: „Na co to chceš, Roberte?” Poprvé jsem nahlas vyslovila jeho jméno. Bylo to trochu nezvyklé, zvlášť s přihlédnutím k okamžiku, kdy po mně chtěl, abych mu tak říkala. Kupodivu to byla ta trocha trapného pocitu, která mi zapnula mozek. Chce vědět Amyinu a mou velikost?!

„Roberte?” zasípala jsem, zaskočená přílivem adrenalinu, který mi rozbušil srdce, roztřásl ruce a způsobil, že jsem nějak nedokázala správně dýchat. Zamračil se na mě, popadl mě za ramena a dostrkal ke gauči.

„Sedni si, nebo omdlíš. Vypadáš jak mrtvola, sakra. Dýchej.”

„Tak mi to řekni!” vyjela jsem. Kdyby to vyklopil hned místo pitomýho zjišťování velikostí, nekolabovala bych tu teď.

„Ještě pořád se neděje nic, Jo,” řekl a zněl klidně. Opatrně. Znala jsem ten tón. Sama jsem ho uměla používat. Takže to nezabralo.

„Nemluv na mě takhle!” štěkla jsem. Zarazil se a pak se usmál. Usmál! Měla jsem chuť mu jednu vrazit.

„Vědí, kde je. Dneska odpoledne ji vyzvednou. Ale!” Přísným pohledem zastavil všechny námitky a dotazy, které se mi hrnuly na jazyk. „Nic není jisté. Nebude to jisté, dokud ji nebudou mít v autě. A i potom nebudete v bezpečí.”

„Proč až odpoledne?” vyhrkla jsem hystericky, přestože jsem se cítila nabuzeně, nedočkavě a šťastně. Našel ji. Ten velkej prevít ji našel!! Chtělo se mi ječet radostí a zároveň brečet frustrací, protože jsme tu seděli jako dva pitomci a zírali na sebe, místo abychom něco dělali.

„Počkají, až zůstane v domě jen se ženou. Bude to lepší, než kdyby se tam museli potkat s víc lidma,” vysvětlil. Věřila jsem mu, racionálně jsem si uvědomovala, že je to dobrý nápad, skvělý nápad, že Johnny je vážně chytrá hlava. Emocionálně jsem ale byla totálně v háji, protože to znamenalo, že mám před sebou ještě pár hodin toho nejhoršího čekání na světě.

„A co Toro?” zeptala jsem se. Robertovi jsem tím dotazem zjevně zkazila náladu. Postavil se a otočil se k oknu.

„Nemají ho. Ale dostaneme ho, jsem si tím jistý. Nenechám ho pobíhat po městě.” Když se otočil, měl na sobě zase ten šéfovský výraz. Mafiánský výraz. Měla jsem chuť se odtáhnout na druhý konec gauče. „Uklidím vás, Jo. Zařídím, abyste byly v bezpečí, dokud ho nedostanu.”

„Kam?” zeptala jsem se. Lehce se usmál:

„Bude se ti tam líbit. Odpočineš si.”

Na chvilku mě přemohly city. Vděčnost, obrovská vděčnost, protože když jsem se rozhodla riskovat a věřit mu, nevěděla jsem vůbec nic. Mohlo to dopadnout jinak, mohlo být po mně. A místo toho mi pomohl, a teď se ještě chystal zařídit, abych mohla klidně chodit po New Yorku. K tomu nějaký výlet, abych si mohla odpočinout. Měla jsem chuť se mu vrhnout kolem krku, zabořit nos do toho fascinujícího ramene a držet ho, vdechovat jeho vůni. Říct mu, že když zapomenu na všechny ty bezvýznamné detaily spojené s jeho prací a rodinou, hned po mém tátovi je tím nejlepším chlapem, jakého jsem potkala.

Z krku, sevřeného dojetím, jsem dostala jen zaskřehotání:

„Děkuju.”

Na chvilku se zatvářil prostě jako Robert. Natáhl ruku a přejel mi bříškem palce přes strup v obočí. Pak se vydal k ložnici.

„Budu potřebovat vyřídit pár hovorů,” řekl a znělo to skoro jako omluva. Protože věděl, jak mi vadí, když se zavře a nechá mě bez informací.

Neslyšela jsem, o čem mluví. Nerozuměla jsem mu. Slyšela jsem jen jeho hlas, klidný, ale panovačný tón, jaký používal. Trvalo to dlouho. Sledovala jsem hodiny na videu, takže jsem věděla úplně přesně, kdy uplynula hodina od začátku jeho telefonního zařizování. Hodina od chvíle, kdy jsem začala počítat minuty. Popoháněla jsem červené číslice, aby se změnily. Co bych dala za to, aby už bylo odpoledne! Aspoň po poledni! Zatraceně!

Znovu jsem skončila v kuchyni. Moc surovin už tu nebylo, ale na rýži s nějakou rádoby čínskou směsí jsem věci našla. Zeleninu jsem krájela na menší kousky než obvykle. Čistě pro jistotu. Kdybych zas měla žaludek jako na vodě. Jestli znovu pojedu v kufru…

Robert vylezl ven ve chvíli, kdy už musel mít obvolanou polovinu kontinentu. Otočila jsem se od plotny, ale on jen stroze oznámil:

„Potřebuju tvou přesnou adresu.”

„Proč?” vyhrkla jsem automaticky. Ušklíbl se.

„To nemusíš vědět, Jo.”

„No promiň, ale to teda vědět chci!” nedala jsem se. Znovu se zatvářil hnusně a ledově řekl:

„Potřebujeme pro Amy zařídit pas. A protože nemáme žádnou její fotku průkazového formátu, musím jen doufat, že ty doma nějaké její fotky máš a z nich se pak podaří Sa..“ Zarazil se, udiveně zavrtěl hlavou a vyčítavě změnil téma: „Zase jsem ti málem řekl něco, co jsem neměl. Nevím, jak to děláš, ale rozčiluje mě to.“

Ignorovala jsem jeho problémy s neschopností udržet tajemství a jedovatě se zeptala:

„A nestačil by vám její pas, vy géniové?”

Dostala jsem ho po druhé za dopoledne.

„Má pas?” Přikývla jsem.

„Nechala jsem jí ho udělat v říjnu, protože mi naši volali, že mají možnost objednat vánoční pobyt na Havaji. Než nám pasy dorazily, z vánočního pobytu se vyklubala nějaká pitomá reklamní akce a my se rozhodli, že fakt nechceme celý týden poslouchat idioty s prodejními dovednostmi. Takže ano, pokud mi někdo nevykradl byt, její i můj pas jsou v trezoru v ložnici. Mě by ale fakt zajímalo, proč potřebuješ její pas? A proč jsi nechtěl můj?” Měla jsem pár teorií, které by jeho jednání vysvětlovaly. Ani jedna se mi nelíbila a zřejmě to na mně bylo vidět, protože švihl pohledem k noži, položenému na prkénku, a zase zpátky.

„Jo. Jsem blíž než ty. Tak si rozmysli, co řekneš,” varovala jsem ho. Tentokrát dostal on mě, protože se začal smát. Upřímně, pobaveně.

„Jsi drsná,” řekl a znělo to skoro jako pochvala. Ušklíbla jsem se a čekala. Nechtělo se mu do toho, ale nakonec z něj vylezlo, že můj pas už mají. S fotkou z mého falešného řidičáku. Zavřela jsem oči a snažila se zhluboka dýchat a nemyslet na to, co mi zrovna řekl.

„Budu dělat, že jsem to neslyšela. A rozhodně jsem pro svůj pravý pas,” mumlala jsem a důrazně míchala směs.

„Takže stejně potřebuju adresu. Taky kód od trezoru?”

„Vážně čekáš, že nechám někoho z tvých lidí, aby mi prolézal byt a hrabal se mi tam? Aby znal můj kód k trezoru?” divila jsem se, protože to zřejmě fakt čekal. „No, tak to nenechám,” pokrčila jsem rameny a stáhla vařič na minimum. „Navíc jsi mi pořád ještě neřekl, k čemu potřebujeme pasy. Já nikam nejedu.”

„Jedeš. Jo, o tomhle nebudeme diskutovat.”

„Ne. Nenechám se odvézt někam do Kanady jen proto, že Toro pobíhá venku. Dokážu se o sebe postarat,” bránila jsem se. Přestože jsem ještě před hodinou měla pocit vděku, teď mě Bavettovo rozhodování o mně beze mě dráždilo.

„Joan,” řekl důrazně. Třískla jsem vařečkou do pánve, až se rozstříkla ta trocha omáčky, která v ní byla. Nevyvedlo ho to z míry. „Jakmile budu mít Tora, budete se moct hned vrátit. Ale do té doby potřebuju vědět, že jsi v bezpečí, že se na tebe nedostane. Chápeš to? Potřebuju mít jistotu, že jsi od něj zatraceně daleko.”

„Abys měl klid na práci?” zeptala jsem se naštvaně.

„Taky,” odpověděl po krátkém zaváhání. „Ale hlavně se nebudu muset bát, že se k vám nějak dostal. Byla by to jen moje vina, pokud by se mu to povedlo podruhý.”

Založila jsem si ruce na prsou. Chtěla jsem se na něj zlobit, všechno by pak bylo mnohem snazší. Jenže on mi to neulehčoval. Vůbec.

„Neumím cizí řeči, takže můžu fakt jen do Kanady,” zabručela jsem. U chechtl se:

„Neboj. Jsem si jistý, že tam, kam pojedete, si s angličtinou poradí.”

„Nesnáším zimu,” zaskuhrala jsem a zase jsem měla slzy na krajíčku. Nechtěla jsem nikam jet. Nechtěla jsem nikam jet bez něj.

„Bude tam teplo, slibuju.” Najednou byl u mě a udělal přesně to, co jsem potřebovala. V jeho náruči bylo na chvilku všechno dobré a jeho rameno bylo pořád stejně úžasné.

Henry dorazil ve dvě. Jakmile odemkl, přejel pohledem kuchyň a obývák, pak si prohlédl nás dva v jeho šatech a zamračil se.

Mlč, doporučil jsem mu, zatím co ho Jo naštvaně sledovala. Nelíbilo se jí, že pojede někam pryč. Chápal jsem to, na druhou stranu - bylo to jen na pár dní. Byl jsem si jistý, že se to vyřeší hodně brzo. A taky jsem chtěl, aby si odpočinula. Měla toho za sebou tolik, že já bych se nejspíš sesypal. Ona pořád ještě ze všech sil držela pohromadě. „Máš všechno?” kývl jsem bradou ke kufru, který nesl v jedné ruce. Ve druhé měl jen malou tašku s mým oblečením.

„Jo. Kupovat tady dámě spodní prádlo mi bylo nevýslovným potěšením,” řekl suše. Jo si odfrkla a odešla do koupelny. Ještě že tu ta místnost byla.

„Sundal jsi z toho visačky?” zeptal jsem se. Henry se zatvářil dotčeně. „Fajn,” zvedl jsem obranně ruce. „Fajn.”

„Kolem jejího bytu je čisto,” řekl, když nakoukl do ložnice. Blahořečil jsem Joině neschopnosti zůstat v klidu. Díky ní byl byt uklizený a ona si vybila zlost na nádobí a odpadcích místo na mně.

„Tady je taky čisto,” rýpnul jsem si. Souhlasně přikývl.

„Budete potřebovat řidiče, nebo můžu zůstat u sebe doma?” zajímalo ho. Mávl jsem rukou:

„Zařídím si to sám. Fakt se omlouvám, že jsem ti zabral byt.” V duchu jsem dodal několik urážek. Taky budu potřebovat dovolenou, až tohle skončí. Možná pár lidí nechat tátovi.

Když Jo vylezla z koupelny, pořád ještě s naštvaným výrazem, už jsem byl převlečený do čistého a byl to vážně dobrý pocit. Ukázal jsem na kufr:

„Oblékni se, prosím. Pojedeme.” Zbledla, ale mlčky si odnesla kufr do ložnice a zabouchla za sebou dveře.

„No, no!” pokáral ji Henry.

„Nech ji,” okřikl jsem ho. Vážně jsem nevěděl, jestli to ten chlap myslí vážně, nebo jestli si ze mě permanentně dělá legraci.

„Už byste asi měli jet, šéfe,” řekl se stoickým klidem. „Abyste to všechno stihli.” Zavřel jsem oči a počítal. Vrznutí dveří mě donutilo přestat. Jo na sobě měla tmavé džíny a černý pletený rolák, takže její bledost a modřiny ještě víc vynikly. Nadechl jsem se, aby se zeptal, jestli by se nemohla převléknout, ale nakonec jsem

si to rozmyslel. Měla nervy fakt v háji. A čekala nás cesta autem. Bude lepší, když nebude mít chuť mě při ní zabít.

„Henry?” hlesla tiše. Překvapeně jsme se na ni podívali. „Děkuju vám.” Viditelně ho zaskočila, protože nervózně přešlápl a zahuhlal, že to je dobrý a rozumí se to samo sebou. Jistě, najednou. Pak se podívala na mě:

„Můžeme už konečně vypadnout?”

Vypadli jsme. Na prakticky stejném místě, kde jsme zaparkovali při příjezdu, stál červený ford. Patřil Adamovi a Henryho vyzvedl u azylového domu. Přišlo mi lepší jet obyčejným autem, jakých jsou plné ulice.

„Takže nemusím jet v kufru?” zeptala se Jo opatrně. Zavrtěl jsem hlavou a odemkl dálkovým ovládáním, abych jí mohl otevřít dveře spolujezdce. Tiše poděkovala a okamžitě se připoutala.

„Kudy se k tobě dostaneme nejrychleji?” zeptal jsem se. Ušklíbla se:

„Vůbec nevím, kde jsme, takže netuším.”

„Jasně,” uvědomil jsem si a vzal to prostě k dálnici. Celou cestu jsme mlčeli, přestože jsem toho měl dost, co bych jí chtěl říct. Nejradši úplně všechno. Chtěl jsem se jí omluvit, že jsem všecko nedokázal naplánovat líp, protože jsem měl málo času. Chtěl jsem ji uklidnit, protože jsem viděl, jak křečovitě zatíná ruce a zrychleně dýchá. A bylo toho ještě mnohem víc, jen že … jsem byl najednou srab.

Zastavil jsem před jejím vchodem. U chodníku nebylo místo, takže jsem zapnul výstražná světla a pobídl ji:

„Rychle, prosím. Nepotřebuju, aby si nás všimli dopraváci.”

„Jo,” zahučela a vyběhla z auta. Sledoval jsem, jak zazvonila na jeden ze zvonků a za chvilku jí někdo otevřel dveře. Náhradní klíče prý měla u sousedky, takže to nejspíš byla ona.

Pak mi přeběhl mráz po zádech. Ve chvíli, kdy mi zmizela z dohledu, jsem najednou dostal strach. Blesklo mi hlavou, že jsem možná naletěl na druhou. Co když to všechno bylo domluvené až do tohohle okamžiku? Co když i Jo byla jen další role? Co když mě právě přivedla Torovi, který třeba taky není ten pravý protivník, přímo pod nos? Možná Johnny s Adamem právě teď zjišťují, že jsme všichni tři pěkně v prdeli…

Orosilo se mi čelo a chvíli jsem bojoval s nutkáním nastartovat a odjet. Ale nakonec jsem zůstal, celý ztuhlý a zamrzlý nervozitou. Po nekonečně dlouhé době se objevila Joan. Měla na sobě zimní bundu, pod paží nesla další, menší a červenou. Přes rameno měla kabelku a v dlani něco malého a jasně růžového. Obrovsky se mi ulevilo.

„Cos tam dělala tak dlouho?” vyjel jsem na ni mnohem ostřeji, než jsem chtěl. Vylekal jsem ji.

„Volala jsem mámě,” odpověděla potichu.

„Cože jsi?“

„Měla jsem na záznamníku hromadu vzkazů. Vyhrožovala, že mě nechá prohlásit za nezvěstnou a zařídí federální pátrání. Zavolala jsem jí, aby se nebála. Navíc jsem musela nějak vysvětlit, proč k nim nepřijedeme na Vánoce.”

Drtil jsem volant rukama a nevěděl, jestli ji mám zaškrtit, nebo se z toho prostě vyhulákat.

„A co jsi jí jako řekla?” zeptal jsem se a Jo se nalepila na dveře spolujezdce.

„Měl by ses uklidnit,” řekla. Otočil jsem se na ni a ona se zamračila. „Nedělej na mě tenhle obličej! Jsem na něj alergická!” vyjela. „Řekla jsem jí, že jsem někoho potkala a i s Amy trávíme svátky u něj. Takže jsem v podstatě ani nelhala. Ne moc,” dodala omluvným tónem.

Všechen vztek ze mě zmizel jedním výdechem. Nevěřícně jsem ji pozoroval.

„Vadí ti lhaní? Proto ses živila jako policajtka v přestrojení?” zeptal jsem se ironicky. Ušklíbla se:

„Lhát vlastní matce je něco jinýho než pracovat.” A to ty blbečku doslova viselo ve vzduchu. „Můžeme už jet?” vybídla mě netrpělivě. Nastartoval jsem.

„Co to máš v ruce?”

Ukázala mi malého růžového poníka s hřívou a ocasem a kytičkama na zadku. Beze slova jsem se rozjel. Hodiny na palubní desce ukazovaly tři čtvrtě na čtyři a já doufal, že ten kůň se dostane do správných rukou.

18. kapitola

To ticho bylo strašné. V duchu jsem ho pobízela, ať něco řekne. Zároveň jsem věděla, že kdyby začal plácat blbosti, vyletěla bych z kůže. Venku se sešeřilo. Už musely být čtyři. Proč nevolá? Proč ten velký tupý blbec nevolá, zatraceně?

Jako by mě slyšel. Najednou se Robertovi rozdrnčel mobil. Zatím co já bych hned všeho nechala a dupla na brzdu, on se rozvážně podíval do zpětného zrcátka, přejel do pravého pruhu a zajel na nejbližší volné místo u chodníku. Byl úžasný. Jen mu to zabralo celých pět zazvonění a já se bála, že to Johnny položí.

„Tak co?“ řekl místo pozdravu. Neměl kam utéct, neměl se kam zavřít a já toho využila. Naklonila jsem se k němu, abych taky slyšela. Ignorovala jsem jeho výhrůžný pohled.

„Jdeme na to,“ řekl Johnny. „Ten chlap odjel před šesti minutami, tak ještě pět nebo šest počkáme pro případ, že by něco nechal doma. Odsud je to k nájezdu na dálnici v tomhle provozu deset minut, víc ani ťuk, takže pak budeme mít jistotu, že se jen tak nevrátí.

„Fajn. Buďte opatrní,” nakázal mu Robert.

„Ano, mami,” řekl Johnny otráveně. „Kam potom?“

„Letiště Newark, parkovací dům P4,“ odpověděl Robert. „Potřebuju vás tam nejdýl v půl osmý. Běda ti, jak to nestihneš, jasný?” V telefonu bylo na chvíli ticho. Pak se Johnny zeptal monotónním, ledovým hlasem:

„Letíš na výlet, Roberte?”

„Ne,” řekl klidně.

„Někdo jiný letí na výlet? A proč zrovna z Newarku?” nedal se Johnny. Netušila jsem, co se mu nelíbí. Jasně, já se mu nelíbila, ale proč se najednou choval tak naštvaně?

„Protože Newark je k vám nejblíž. Zvažoval jsem odlet z Philadelphie, ale nebyl tam žádný vhodný let. Hodláš strávit těch pět nebo šest minut mým výslechem, Johnny?” Robert měl ve tváři ten mafiánský výraz, nevšímal si mě, soustředil se jen na hovor. Vážně jsem neměla ponětí, v čem je problém, ale napětí mezi těmi dvěma bylo cítit i po telefonu.

„Fakt jsem zvědavej, jak mi tohle vysvětlíš,” štěkl nakonec Johnny. Robert se lehce ušklíbl.

„Nemusím ti vysvětlovat vůbec nic. Prostě se seber, dojdi pro Amy a přivez ji do Newarku.”

„Samozřejmě, šéfe,” zacvrlikal Johnny sladce a zavěsil. Zmateně jsem rozhodila rukama.

„Co to jako bylo? Co se stalo? Proč…“ Ukázala jsem na mobil, neschopná použít správná slova. Robert vypnul výstražná světla a dal levý blinkr.

„Johnny je prostě přetaženej,” zahučel a už se na mě nepodíval. Provoz ho najednou hrozně zaměstnával. Měla jsem chuť zařvat nahlas.

Ujeli jsme dva bloky a zrovna jsme stáli na červenou před přechodem, když telefon zazvonil znovu. V tu chvíli jsem měla vážně jen kousek ke kolapsu. Už od konce toho minulého hovoru jsem sledovala hodiny na palubní desce, počítala minuty a modlila se. Hovor přišel dřív, než jsem čekala. Do očí mi vyhrkly slzy a zase jsem měla problémy s dechem. Teď, nebo nikdy. V životě jsem nebyla víc vyděšená.

„Ano?” řekl. Než jsem se k němu stihla naklonit, abych slyšela Johnnyho, podal mi mobil. Stálo mě všechny síly ho udržet v obou rukou zároveň a zvednout si ho k uchu. Snažila jsem se něco pochopit z Robertova výrazu, ale nedokázala jsem na něj zaostřit.

„Johnny?” zachraptěla jsem. Robert v tom okamžiku zapnul topení naplno a teplotu na maximum. Uvědomila jsem si, že se třesu.

„Někdo ti chce říct ahoj,” řekl Johnny vesele. V tu chvíli bylo všechno kolem mě pryč. Zmizelo auto, zmizel hluk motoru, šelest stěračů po předním skle, zvuky okolní dopravy. Byla jsem jen já, roztřesená, ledová, a můj hlasitý přerývaný dech.

„Mami?“ ozvalo se v telefonu a já se zajíkla. Amy? Amy? Amy, jsi to ty? „Mami?” zopakovala netrpělivě a já začala panikařit. Proč mě neslyší?! Probrala mě teplá dlaň na tváři a přede mnou se najednou vynořil Robertův obličej.

„Mluv,” vybídl mě. „Mluv nahlas, ať tě slyší.”

„Amy!“ vyhrkla jsem, pořád částečně mimo.

„Mami!” křikla Amy. „To je máma!”

„Jasně, že to je máma,” slyšela jsem Johnnyho. Nedokázala jsem nic říct. Chtěla jsem, ale měla jsem úplně sevřený krk a zápasila jsem o každý nádech, přestože teď už nebylo proč být ve stresu. „Mami! Je tu strejda Johnny a strejda Adam a jedeme za tebou!” řekla Amy vesele.

„Jo,” dostala jsem ze sebe. Pojeďte. Pojeďte rychle.

„A strejda Johnny a strejda Adam smrděj, mami!” oznámila mi žalujícím tónem. Nedokázala jsem se smát ani tomu, ani Johnnymu, který bručel něco o tom, že by taky nevoněla po růžích, kdyby dva dny seděla v autě. Pak jí vysvětlil, že teď se mnou potřebuje mluvit zase on.

„Tak ahoj, mami,” rozloučila se vesele. „My jedeme za tebou!”

„Ahoj, sluníčko hlesla jsem. Robert mi vyprostil telefon z křečovitě sevřených prstů a usmál se na mě. Uvědomovala jsem si, že mluví s Johnnym o tom, jestli všechno proběhlo bez komplikací a hlavně jestli je v pořádku Amy. Na to jsem se měla zeptat já, místo retardovaného mlčení. Panebože. Nebyla jsem schopná jí říct pořádnou větu! Amy je v pořádku! Mají Amy a je v pořádku!

Rozbrečela jsem se. Zase, ale tentokrát to bylo úplně jiné. Úlevný pláč, při kterém jsem se s každým vzlykem dokázala nadechnout víc a víc, uvolňovalo se mi sevření v hrudi, uvolňovaly se mi napjaté svaly na zádech, o kterých jsem ani nevěděla, že je zatínám. Byla jsem hrozně unavená, strašně moc. Slabá, neschopná čehokoliv.

Když jsem ucítila dotek nad horním rtem, otevřela jsem oči. Robert mi kapesníkem utíral usoplený nos. Sakra.

„Promiň,” zamumlala jsem a chtěla mu ruku odstrčit, protože tohle bylo fakt divný, ale nedal se.

„Za chvíli najedeme na 1-278. Na letišti budeme tak za třičtvrtě hodiny. Měla bys zkusit spát,“ řekl. Natočila jsem k němu hlavu, abych na něj viděla. Tvář měl uvolněnou, slabě se usmíval. Díval se před sebe a sledoval koncová světla aut před námi a jeho profil byla nejhezčí věc, jakou jsem kdy viděla.

„Jsem hysterická husa,” oznámila jsem mu unaveně. Zazubil se.

„Jo, jasně.”

Chtěla jsem mu poděkovat. Říct, jak moc si vážím toho, co udělal, co všichni udělali. Že budu do smrti jeho dlužníkem . Místo toho jsem se díky té obrovské úlevě uvolnila tak, že jsem vážně usnula.

Jet v autě, potichu, bez hlasité muziky, bylo něco, na co jsem nebyl zvyklý. Jet v autě a na vedlejším sedadle mít spící Jo, mít možnost natáhnout ruku a dotknout se jí, prostě proto, že jsem mohl, byla najednou ta nejpřirozenější věc na světě.

A já byl spokojený idiot.

Měl jsem mít radost. Johnny s Adamem udělali přesně to, co řekli. Dostali Amy pryč a byli na cestě za námi. Podle Johnnyho nebyl nejmenší problém. Ta žena se jich bála a prosila, ať hlavně neubližují té malé, která je prý učiněný anděl. Chtěl jsem zjistit, v jakém vztahu byla k Torovi. Nevadilo jí, že unesl dítě? Že vyhrožoval

jeho matce smrtí? Vážně jsem se nemohl dočkat, až toho bastarda dostanu do ruky.

Tak proč jsem se cítil jak zmlácený? Proč jsem měl pocit, že tohle všechno je o kus jinak, než bych chtěl? Celou cestu jsem se snažil přijít na to, co mi vadí. To, že je Johnny nasraný? Nesmysl. Nemá být na co. Chápal jsem ho, ale on musel pochopit mě. Že jsem před Joiným domem zapochyboval a zpanikařil? Jo, riskoval jsem hodně. I když jsem se snažil eliminovat veškerá možná nebezpečí, něco se mohlo podělat. Ale věřil jsem jí.

Nedovedl jsem vysvětlit proč, ale byla to absolutní pravda. A věděl jsem, že nikomu jinému bych ji do rukou nesvěřil.

Je. Nikomu jinému bych je do rukou nesvěřil.

Zvláštní pocit. Amy byla celou dobu téměř virtuální, nereálná. Teď stačilo zaslechnout ten pištivý dětský hlas a najednou to všechno, co se stalo, co jsme udělali, dávalo ještě větší smysl než dřív.

Tak proč jsem byl jak na trní? Kurva.

Jo se sesunula v sedadle níž, tak moc, jak jí pás dovolil. Hlava se jí svezla k rameni a začala tiše pochrupovat. Přistihl jsem se, že se usmívám. Ona chrápe a já jsem z toho odvařený. Jo. To jsem rozhodně potřeboval!

Sjezd na 1-95 jsem projel razantněji, než bylo nutné. Jo se probrala a já se za to hned zastyděl. Koutkem oka jsem sledoval, jak se zmateně rozhlíží. Pak se zeptala:

„Nezdálo se mi to, že ne?“ Slyšel jsem její hlas, zhrublý spánkem a nejspíš i vším tím okolo, a po zádech mi přeběhl slastný mráz.

„Ne, neboj. Za chvilku jsme tam. Budeme na ně čekat, ale aspoň ti budu moct vysvětlit, co se bude dít.“

„Bezva,“ řekla se stopou ironie v hlase. „Už jsem se bála, že to bude jako nějaká bojová hra.“ Otočila se a bočním okénkem sledovala okolí.

Najednou mi to ticho vadilo. Potřeboval jsem nějak zaměstnat hlavu, tak jsem se natáhl k Adamovu přehrávači a zapnul ho. CD se načetlo na poslední hrané písničce a já měl po prvních tónech pocit, že si ze mě někdo nahoře dělá srandu.

Enjoy the silence? Užívat si ticha? Jo, to určitě. Jenže pak začal refrén a bylo to jako rána na solar. Všechno, co jsem kdy chtěl, co jsem kdy potřeboval, je tady, u mě v náruči. Chtěl jsem se natáhnout a zase to vypnout, ale Jo v tu chvíli potichu odpověděla zpěvákovi, jakoby sama pro sebe:

„Ještě ne. Ale už brzo.“

Na chvíli jsem zadržel dech a pak dlouze vydechl. Co se to chystám udělat? Vážně ji pošlu na druhý konec světa?

Debil. Zblblý idiot a debil. Zakázal jsem si na to myslet. Je to dobrý plán. Vyřídíme Tora a ona se vrátí a možná si dá večeři s mafiánem. Když bude chtít.

Do hajzlu.

„Vážně je nutný odletět?” zeptala se v tu chvíli.

„Jo,“ odsekl jsem podrážděně. Stáhla se, a když jsem k ní pootočil hlavu, viděl jsem, jak se na mě mračí. No, tady to mám.

Za zvuku dalších singlů od Depešáků jsme sjeli k letišti a v koloně aut se dostali k parkovacímu domu. Zajel jsem až nahoru. Pokud jsme parkovali někde ve venkovních garážích a byla možnost vyjet pod volnou oblohu, vždycky jsme to udělali. Já i Michael a Johnny taky. Bude vědět, kam jet. Vypnul jsem rádio a natáhl se na zadní sedadlo pro malou koženou tašku, ve které mi Henry přivezl věci. Vyndal jsem dvě normální obálky a jednu větší. Tu jsem podal Jo.

„Co je to?“ zeptala se, aniž by se podívala dovnitř.

„Peníze,” odpověděl jsem. „Nevím, jak moc budeš unavená, až přiletíte. Jestli dost, zajistíš si nejbližší hotel a vyspíš se, jasný?” Ušklíbla se a natáhla se ke své kabelce. Rozepnula ji a vytáhla svazek bankovek, sepnutý stříbrnou sponou. Překvapila mě. Zase.

„Jsem velká holka,” ujistila mě.

„Já vím,” zabručel jsem. „Ale ty peníze si vezmi. Svoje si nech. Jako kapesný.”

„Ty jsi tak hrozně namyšlenej,” zamračila se. „Chvíli jsi v pohodě a pak ti hrábne a tváříš se takhle, hraješ si na velkýho šéfa a mě to fakt štve,” vyčetla mi. Vybavila se mi Paige. Jekyll a Hyde. Jo. Myslím, že se jí tam bude líbit.

„Tady,” podal jsem jí obálku a trochu se uvolnil, „jsem ti sepsal, kam pojedeš a koho budeš hledat. Pokud nebudeš unavená, rovnou si najmeš auto a pojedeš podle těch instrukcí, ano? Jsou jen základní, nepamatuju si přesně, jak jsou tam sjezdy a takové věci, ale celou dobu je to vždycky značené na ten další navigační bod.

Zvládneš to?”

„Pomohlo by mi, kdybych věděla aspoň kontinent, na který nás posíláš,” rýpla si. Uvědomil jsem si, že jsem jí to neřekl. Nebyl jsem zvyklý to slovo vyslovovat nahlas, takže jsem se cítil trochu divně, když jsem řekl:

„Florencie.”

Úžasem otevřela pusu. Chtěl jsem se k ní naklonit a využít toho, zajet jí dovnitř jazykem, ochutnat ji. Ale ani jsem se nepohnul.

„Itálie?” řekla nevěřícně. „Bavetto,” oslovila mě a zněla vyčítavě. „Posíláš mě do země svých předků? Do kolébky mafie? Jo. To je fakt nenápadný.”

„Skončila jsi?” zeptal jsem se netrpělivě. Viděl jsem, co si o mně právě teď myslí. Blahosklonně přikývla. „Díky. Kus od Florencie mám… Zaváhal jsem. Věřil jsem jí, ale říct to nahlas bylo prostě něco jiného. Tázavě zvedla obočí. Pokrčil jsem rameny: „Kus od Florencie mám známé. K nim jedeš. Pan a paní Parkerovi. Ubytují vás

u sebe, postarají se o vás. Až tam přijedeš, dáš jim tohle,” podal jsem jí druhou obálku, s dopisem.

„Nevědí, že přijedeme?” zeptala se podezřívavě. Zavrtěl jsem hlavou. Než se stihla nadechnout k nějakým výčitkám nebo nadávkám, dodal jsem:

„Je to tak lepší. Oni ti to všechno vysvětlí.”

„A jsi si jistý, že tě mají rádi? Jestli jsi na ně dělal ty svý obličeje, možná mě vyženou na mráz,” brblala. Tentokrát už jsem nevydržel sedět a překvapil ji. Přitáhl jsem si ji blíž a líbal ji, zatraceně důkladně, protože jsem netušil, jestli k tomu ještě někdy budu mít příležitost. Nebránila se. Vůbec ne.

Kdyby mi nezazvonil telefon, nejspíš bych se definitivně zařadil mezi věčné puberťáky a využil tmy a sněžení, které by nás alespoň trochu skryly před případnými dalšími cestujícími. Takhle jsem si musel rychle odkašlat a snažil se moc nefunět. Pozoroval jsem Jo, jak si stahuje černý svetr přes bledé břicho, a přijal jsem

hovor.

„Co je?“ Na Johnnyho bylo ještě brzo, takže to mohl být jeden jediný člověk. A zrovna teď jsem ho vážně nesnášel.

„Zdravím, šéfe. Jsem před hlavním terminálem a mám pro vás letenky,” řekl Angelo. Odolal jsem pokušení nakázat mu, ať tam zůstane stát, dokud nedorazíme za ním, a vysvětlil mu, kde nás najde.

Všechno nádherně klapalo.

„To je přesně to, o čem jsem mluvila,” řekla Jo. „Nabroušenej, odsekáváš, a pak se na mě najednou vrhneš. Jak to, že tě kvůli tomu ještě nikdo neposlal k psychiatrovi?”

„Protože se nevrhám na každého na potkání,” mrkl jsem na ni. „Jsi hrozně ofouklá, víš to?” Usmála se. Poprvé za těch pár dnů to byl opravdový úsměv. Okamžitě jsem si ho zamiloval.

19. kapitola

Třásly se mi ruce. Vlastně jsem se třásla úplně celá. Už byli na letišti. Adam volal, že sjíždějí z dálnice. V pozadí bylo jasně slyšet hluboký hlas, který hulákal hýja hýja hou. A já nebyla schopná ničeho, protože už byli jen kousek od nás. Amy byla zjevně v pohodě, zatím co já umírala nedočkavostí a zároveň se mi chtělo brečet kvůli chlapovi, který seděl vedle mě.

On nás vážně pošle pryč. Mezi sedadly byly letenky pro jednoho dospělého a jedno dítě. Proč jsem měla poslední hodinu pocit, že by bylo mnohem lepší, kdybychom zůstali pohromadě? Všichni? Jenže když jsem navrhla, že tady mu budu mnohem užitečnější, vysmál se mi. Zase na ránu. Ten chlap byl prostě hrozný.

„Teď už nemusíš být vynervovaná,” řekl potichu a vzal mě za ledovou ruku.

„Já vím,“ pípla jsem, ale v duchu jsem na něj ječela. A na sebe. Tohle všechno bylo totálně na nic!

„Parkerovi budou vážně v pohodě,“ dodal. V podstatě jsem nesnášela taky Parkerovy. Připadala jsem si jako hysterická kráva. Neposílej mě pryč! Nechci pryč.

Ve chvíli, kdy jsem byla odhodlaná mu nahlas a na rovinu říct, že od něj nechci být tisíce mil, zastavilo vedle nás auto.

A mně se zastavilo srdce.

„Dýchej,” zatahal mě za ruku. Pak ji pustil a otevřel dveře, aby mohl vystoupit. To samé provedl ve vedlejším autě i Adam, rozcuchaný, zarostlý, ale vysmátý. Vzpomněla jsem si, jak se dýchá, ale nedokázala jsem si vybavit, jak se k sakru otevírají dveře. Slyšela jsem, jak se ti dva zdraví, pak jsem slyšela Johnnyho, a přitom jsem pořád zápasila s kličkou. Dveře konečně povolily a já doslova vypadla ven. Kdyby mě Robert nechytil, vyválela bych se na zemi.

„Jo, uklidni se,“ domlouval mi. Chtěla jsem odpovědět, že se fakt snažím, ale pak Johnny řekl:

„Hele, kdo tady je!“

„Mami!“

To slovo a ten hlas byly všechno, co jsem potřebovala. Všechno. Zase jsem nebyla schopná mluvit, jen jsem se otočila, sklonila se a rozpřáhla ruce. Amy mi skočila do náruče, živá a zdravá a rozesmátá. Jejích vlasů jsem měla plný nos a pusu, mačkala jsem ji, tiskla ji k sobě a pořád dokola ji prohmatávala, jako bych se potřebovala přesvědčit, že má vážně každý kousek těla tam, kde má být. Byla to ona, byla moje, byla se mnou. A voněla úplně jinak, než jsem byla zvyklá. Jiná aviváž, jiná domácnost. Ale když jsem jí zabořila nos pod ucho, bylo to tam. Prostě Amy.

„To lechtá! Co to máš tady? Ty ses pomalovala? To je bolák! Mami, ty máš bolák. Au, to bolí! Mami, ty jsi mě zmačkala,” ozývala se, ale přitom se mě držela jako klíště. Už jsem ji nikdy nechtěla pustit. Ani na vteřinu.

„Amy,“ vydechla jsem. Konečně. „Amy, zlato, už je to dobrý.”

„Strejda Johnny taky říkal, že je všechno v tajku,” řekla důležitě.

„V tajku?” nechápala jsem.

„V cajku,” opravil ji Johnny. Začala jsem si uvědomovat i tři velké chlapy, kteří stáli okolo nás. A culili se, aspoň Adam s Johnnym ano. Roberta jsem pořád cítila za sebou.

„Jo, je to v cajku,” přikývla jsem a postavila kroutící se holčičku na zem. Její ruku jsem ale nepustila. Nemohla jsem, nešlo to.

„Děkuju,” řekla jsem jim. Vypadali zmačkaně, olezle a utahaně. Oba jsem vždycky viděla hladce oholené a strniště k nim prostě nějak nesedělo, zvlášť k Johnnymu ne. Naklonila jsem se blíž, abych si ověřila, co se mi zdálo. Jo. Vážně měl ty vousy do zrzava. Zazubila jsem se na něj a on se zamračil. „Ne, vážně,” zopakovala jsem.

„Jsem vám hrozně vděčná… Ani pro to nemám slova,“ přiznala jsem.

„Kdykoliv,” usmál se Adam.

„No tak to prr,“ zarazil ho Johnny.

„Strejda Johnny má miminko, mami,” informovala mě Amy. „Tommyho. A maminku. Ale ne tebe.”

„Ne, svou maminku si klidně nech,” přikývl Johnny. Amy se s ním začala dohadovat o tom, kdo je svoje maminka, a já se otočila na Roberta. Měla jsem chuť ho obejmout, nechat se objímat, užívat si jeho vůni, která se pro mě za poslední dva dny stala vůní bezpečí. Zvedl pohled od Amy a tvářil se překvapeně.

„Vypadá úplně jako ty,” odpověděl na můj tázavý výraz. Udělalo mi to radost. Jasně že vypadá úplně jako já. Je moje.

„Kdo to je?“ zeptala se Amy a vůbec nevypadala, že by se ho bála. Rozhodně jí musím důrazně vysvětlit, že s cizími pány se odteď bavit nesmí, nikdy. Nejmíň dalších dvacet let se na ně nesmí ani podívat!

„To je strejda Robert,” řekla jsem bez zaváhání. Robert se ušklíbl. Amy se na něj široce usmála:

„Ve školce máme taky Roberta, ale jmenuje se Bobby.” Robert zaraženě přikývl.

„Ale tohle je strejda Robert,” zopakovala jsem.

„Ty jsi strejda Bobby, co dával pozor na maminku?” zeptala se. Johnny zabručel:

„Rozhodně jsem nic neříkal o strejdovi Bobbym, přísahám.”

„Jo, to budu já. Jen nejsem Bobby.“ Robert se pokusil o úsměv, ale bylo vidět, jak je z konverzace s dítětem nesvůj.

„Ale no tak, Robe,” chlácholil ho Johnny. „Je to jako Tommy, jen je větší a liší se v pár detailech, neboj se jí. Není úplně jako její matka.”

„Taky tě mám ráda,” mrkla jsem na něj a uvědomila si, že s Amyinou tlapkou v ruce ze mě spadly všechny ty děsy předchozích dní a je mi dobře. Tak dobře, že bych byla schopná absolvovat slovní přestřelku s Johnnym.

Až na ten smutek.

„Strejda Johnny říkal, že pojedeme na výlet, ale on nepojede. Strejda Adam taky nepojede. Strejda Bobby pojede?” pokračovala Amy. Robert zavrtěl hlavou:

„Ne. Musíme tu do práce, víš? Pojedeš s maminkou.”

„A přijedete?” smlouvala Amy. Adam s Johnnym ji zjevně okouzlili.

„No,” zaváhal Robert. Visela jsem na něm očima.

„Dětem se nelže, Roberte,” upozornil ho Johnny tiše.

„Nepřijedeme. Máme tu hodně práce,” odpověděl. Sevřel se mi krk a na Amy jsem viděla, že se jí to vůbec nelíbí.

„Až se vrátíme z výletu, zavoláme strejdům, jestli se na ně můžeme přijít podívat,” řekla jsem rychle a snažila se znít vesele. Johnny mě probodával nečitelným pohledem. Jo, rozuměla jsem, že dětem se nelže.

„Tak jo.” Amy byla pro. A já taky. Já taky!

Pak to šlo všechno rychle. Zamířili jsme do budovy hlavního terminálu, Amy držela za jednu ruku Johnnyho a za druhou Adama a dožadovala se houpání. Já poslouchala napůl ucha Roberta, který mi opakoval instrukce k letu i k pozdějšímu přesunu z Florencie. Cestou jsme potkali postupně tři muže, kteří mi byli povědomí. U toho prvního jsem se zarazila, protože jsem si nebyla schopná vybavit, odkud ho znám. Dostala jsem strach. Robert mě ale chytil za paži a naklonil se ke mně:

„Ten je náš, neboj.”

Čekali jsme na odbavení a Amy spokojeně dlabala dětské menu, koupené v občerstvení, a nechtěla se rozdělit ani s Johnnym. Musela jsem Robertovi znovu tiše zopakovat, co mám kde udělat.

„Já fakt nejsem pitomá,” bránila jsem se unaveně. „Navíc jsi mi to napsal.”

„Já vím,“ zahučel.

„Dej mi na sebe číslo, zavolám ti, až doletíme,” navrhla jsem. A pak ti zavolám zas … Zavrtěl hlavou.

„Parkerovi se mi ozvou.“

„Co když k nim nedorazím? Třeba nám uletí letadlo v Německu? Nebo se rozhodnu, že tam prostě jet nechci?” ptala jsem se naštvaně. Nechce mi ho dát? Fajn. Jsi hloupá, tak hloupá. Mlčky se na mě díval a pak prostě pokrčil rameny.

„Udělal jsem všechno, co jsem mohl, Jo.“

„Ne, neudělal,” vyhrkla jsem dřív, než jsem mohla sama sebe zarazit.

„Co tím myslíš?” nechápal. Mávla jsem rukou. „Je to jen na pár dnů. Než dostaneme Tora,” zopakoval. Zase vypadal jako mafián. Zase měl ten výraz. Zatraceně. Stoupla jsem si na špičky, abych byla co nejblíž jeho uchu, a zašeptala jsem:

„Nezabíjej ho. Prosím.”

Vypadal překvapeně.

„Za to, co vám udělal?”

„Jo. I za to, co nám udělal. Nedělejte to.” Nebuďte jako on. Nevěděla jsem, jestli mě pochopil. Nedokázala jsem v něm číst.

Loučení přišlo hrozně brzy a bylo divné. Amy se objímala s Johnnym a fňukala, že nikam nechce a chce za Tommym, Adam s Robertem stáli proti nám a tvářili se… prostě divně. Tak jo. Aspoň vím, na čem jsem. Co jsem čekala? Hloupá…

„Budeme okolo, dokud neodletíte,” řekl Robert.

„Děkuju,” zamumlala jsem. A pak jsem se musela otočit a s neustále mávající Amy odejít. Nechtěla jsem, aby viděl, jak mizerně mi je, když mi má být skvěle.

„Vážně smrdíš,” promluvil jsem do ticha, když jsem najel na 1-95. Johnny se ušklíbl.

„Vůně chlapa, vole.”

„Jo, jsem si jistej, že to Sue ocení.”

„Ty vole”. Johnny si opřel hlavu o opěrku a dlaněmi si přejel přes obličej. „Já jí dal vědět, že řešíme průšvih a budu mimo a ať se sebere a odjede i s malým k mámě. Ale to bude takovej průser! Musíš jet se mnou. Musíš. Víš, že tě má ráda. Před tebou na mě nebude ječet.“

Rozesmál jsem se. Všechno bylo přesně tak, jak jsem byl zvyklý. Velký, drsný macho Johnny se bál své mrňavé ženy a pro mě to bylo jako balzám.

„Tak na tebe bude ječet, až odjedu,” řekl jsem mu.

„Budeš tam muset přespat,” pokrčil rameny Johnny. „Stejně se teď nemůžeš vrátit do bytu, dokud nezjistíme, jak to tam vypadá.”

„Ten sráč se už asi dozvěděl, že je Amy pryč, co?” napadlo mě. Johnny přepnul do pracovního módu, přehrávaný strach ze ženy byl pryč a on se narovnal.

„Chlapi se měli ozvat, kdyby se cokoliv kolem bytu dělo. Zatím jsou zticha. Myslím, že nebude okatě ječet a vyhrožovat. Je to krysa, nejspíš se teď někde užírá v koutě.”

„Podle mě je bude hledat u ní doma. Měli bychom tam na něj počkat.” Počkat si na něj, klidně přímo v Joině bytě, a střelit ho mezi oči.

Nezabíjej ho. Do prdele.

„Co?” Johnny si všiml, že jsem se zatvářil rozladěně.

„Jo nechtěla, abychom se ho zbavili,” přiznal jsem. Pár vteřin přemýšlel a pak se zeptal:

„Chce to udělat sama? Je drsná. Ale nedivím se jí, udělal bych to taky tak.”

„Nechce ho zabít vůbec,” zavrtěl jsem hlavou.

„Tak co mu chce udělat?” nechápal. Pokrčil jsem rameny. Neřekla, co chce, abychom s ním provedli. Jen co nechce.

„Sereme na ni. Já si ho teda rozhodně vychutnám. Ještě bude prosit, abych ho střelil,” řekl Johnny spokojeně. Mlčel jsem. Nebyl jsem ve stavu, kdy bych o tom byl schopný uvažovat. Dalších deset minut jsme jen poslouchali rádio a já ani nevěděl, kam jedu. K sobě? K Johnnymu? Nebo se ozvou chlapi a pojedeme někam úplně jinam? Bylo by vážně trapné, kdyby se nám podařilo Tora dostat hodinu po jejich odletu. Ale nějak jsem věděl, že to nebude tak jednoduché. Už nám ukázal, co umí.

„Spal jsi s ní?“ zeptal se Johnny. Ztuhl jsem, a to zaváhání mu bylo jasné. „Takže spal. Jenom spal?”

„Taky jsem s ní bděl,“ ušklíbl jsem se. Nespokojeně mlaskl:

„Ty víš, na co se ptám. Vyřídíme Tora, ona se v rátí a pak co? Nic, doufám?”

„Nech mě na pokoji,” doporučil jsem mu.

„Ty jsi fakt idiot,” oznámil mi. Ignoroval jsem ho. „Doufám , že oceňuješ fakt, že jsem si výslech ohledně tvýho rozhodnutí poslat je k Mikeovi nechal až na zítra,” řekl ironicky.

„Nemusím ti vysvětlovat vůbec nic,“ odsekl jsem. „Prostě buď zticha.”

„Jasně, pane nasraný,” zavrčel. „Mně možná nemusíš vysvětlovat nic, ale až to řeknu Therese…”

„Jsi jak malej harant,” řekl jsem a zaksichtil se na něj.

„A ty jsi blbec, Bobby,” oplatil mi to.

„Neříkej mi Bobby!”

„Sorry, Bobby.”

„Johnny,” začal jsem odhodlaně, připravený ho poslat do hajzlu a připomenout mu, že teoreticky by mě měl poslouchat. Jenže pak jsem jen zabručel:

„Potřebuju panáka.” Byl jsem pěkně v prděli.

20. kapitola

Nikdy mě to netáhlo do Evropy. Podívat se na Nový Zéland, to jo. Podívat se do Indie, to jsem taky na škole měla na seznam u Až jednou budu velká a bohatá. Ale Evropa?

Teď jsem stála na starém kontinentě a snažila se najít dámské toalety. Nebo klidně i pánské, prostě jakékoliv. Amy tvrdila, že už to nevydrží. Věřila jsem jí. Sama jsem měla močový měchýř plný až k prasknutí, protože na záchodě jsem byla naposled před třemi hodinami ve Frankfurtu. V letadle jsem nedokázala odejít od spící Amy.

Chvilku jsem přemýšlela, že zavolám jednu z letušek a poprosím ji, aby mi stála nad dcerou a za žádnou cenu se od ní nehnula, ale nakonec jsem ji tam stejně nedokázala nechat. Přestože v první třídě bylo jen pár sedadel a kromě nás v ní letěl už jen jeden velmi pestře oblečený muž, který se marně snažil sbalit jediného stevarda na palubě, nezvládla jsem se chovat jako normální člověk a odskočit si na minutu pryč. Ani těch pět kroků, nebo jak daleko byl záchod.

„Mami!“ Amy zněla plačtivě. Byla unavená, já ostatně taky - časový posun a jen minimum lehkého a přerušovaného spánku se mnou dělaly divy.

„Neboj. Jestli je nenajdeme do minutky, vyčuráš se někam ke kytičkám,” rozhodla jsem a bylo mi jedno, že mě za to nejspíš nechají vyvést. Kufr už jsme měly a potřebovaly jsme jen záchod a půjčovnu aut.

Nesnášela jsem Itálii.

Když jsme vylezly z WC, cítila jsem se o něco lip, ale stejně mě všechno iritovalo. Hromada objímajících se lidí, nadšených při vítání, dojatých při loučení. A neuvěřitelný přízvuk usměvavého prototypu italského mladíka za pultem v půjčovně. Některým slovům jsem moc nerozuměla a musela jsem zapojit fantazii, abych zjistila, o čem se vlastně bavíme. Já vím, snaha se cení, to já tu byla ta cizí, ale štval mě. Nakonec si trochu našplhal, když vzal k autu nejen dětskou autosedačku, ale i můj kufr, takže jsem už zase usínající Amy mohla nést v náruči. Byla bledá a měla kruhy pod očima, spala však klidně, teď i předtím v letadle. Mohl za to určitě i poník, kterého radostně opusinkovala hned, jak jsem si vzpomněla, že ho pro ni mám. Když jsem ho doma brala, myslela jsem si, že to bude první věc, kterou jí dám. Nakonec jsem na něj kvůli všem těm strejdům zapomněla.

0 dvacet minut později jsem Roberta nesnášela víc než kdykoliv jindy. Jako ovce jsem se držela jeho popisu cesty a skončila jsem zase zpátky na sjezdu k letišti. Někde vzadu v hlavě jsem si uvědomovala, že to asi myslel dobře, ale nechápala jsem všechny ty tajnosti ani to, abych nikde nezmiňovala, kam přesně jedu. Takovej idiot nafoukanej, pitoměj, manipulativní!

Napadlo mě, že bych možná vážně měla najít hotel a nejdřív se vyspat. Na druhou stranu, podle autoatlasu, který byl součástí vybavení auta, se zdálo, že to nemůže trvat déle jak hodinu a půl, a já si říkala, že bude mnohem lepší, když se tam dostanu co nejdřív. Ať už je to tam kdekoliv.

Ať mu dají vědět, že jsme v pořádku dorazily. Sice mu to nejspíš bude úplně jedno, ale já budu mít klidné svědomí.

Znovu jsem si prošla popis cesty a zapamatovala si důležité body. Najet na All a držet se jí až do Luccy, nebo dokud neuvidím návěstidla na San Leonardo. A pak jet pořád na jih a tam někde bude mezi vinicema odbočka doleva.

I Amy by mě navigovala lip, krucinál!

Napodruhé už jsem se dostala na dálnici do správného směru. Bylo to tím, že jsem si všímala značení a neřídila se Robertovým doleva. Asi to myslel dobře, jen nejspíš nevěděl o tom, že dálnici podjedu a dostanu se k ní v podstatě z druhé strany. Byl tu někdy vůbec? Cesta pak šla jako po másle, tedy když nepočítám občasné

zařvání motoru auta, když jsem ze čtyřky přeřadila na trojku místo na pětku. Už jsem dlouho neřídila manuál, a i když to bylo něco, co se nezapomíná, jistá jsem si začala být až po pár kilometrech. Amy spala, zalomená v nepolohovatelné sedačce, a já si prohlížela okolí a auta, která nás předjížděla. Hlavně nemít čas na přemýšlení.

Odhadem v půlce cesty jsem zajela na benzínku. Nádrž jsem měla plnou, ale dostala jsem žízeň a taky pocit, že kafe by mi docela bodlo. Zajela jsem prakticky až před vchod, a když se Amy neprobrala, zamkla jsem auto s ní uvnitř. Bylo mi jasné, že strachu o ni se už nikdy nezbavím, ale byla jsem na sebe pyšná, že jsem dokázala vylézt ven. Na celé dvě minuty, do kterých jsem započítala i zmatené vysvětlování, že chci prostě kafe s sebou, ne cappuccino, ne latté, ne dvě další, která jsem v životě neslyšela. Do auta jsem skoro běžela a za rohem na parkovišti jsem musela zastavit a vydýchat se. Dvě minuty, pět metrů od zamčeného auta, a já stejně panikařila.

Uklidnila jsem se až jízdou. Jen na chvíli, protože směrovka na San Leonardo se objevila nečekaně brzy. Myslela jsem, že budu muset projet Luccou, ale pokud tu byla cedule, tak se dalo sjet i tady, ne? Ve chvíli, kdy jsem najela na normální silnici a ještě pár kilometrů jsem v podstatě kopírovala trasu dálnice, jsem začala být nervózní. Vážně se chystám přijet k úplně cizím lidem a říct jim, že jsme tady a pár dní u nich pobudeme? Do čeho jsem se to nechala uvrtat? Proč jsem ho poslechla? Proč jsem ho neposlala do háje a neudělala si to podle svého?

Protože jsem mu věřila, zatraceně. Absolutně jsem mu důvěřovala. Bavettovi!

Za tichého mumlání nadávek jsem projela San Leonardem a začala se rozhlížet po nějaké odbočce.

„Už jsme tam?“ ozvalo se za mnou ospale. Otočila jsem se na Amy a užívala si pohled na ni.

„Ještě ne, ale musíme tam být každou chvíli,” odpověděla jsem. Zasněžená, prázdná pole, o kterých jsem doufala, že to jsou vinice, nás obklopovala z obou stran a jindy bych si asi řekla, že to tu vypadá hezky. Teď jsem byla vystrašená, netrpělivá a znechucená. Nemohli si sem dát nějaké značení? Tudy k Parkerovým?

Pak se objevila odbočka a cesta dál vedla do mírného kopce.

„Tohle bude ono,“ zabručela jsem polohlasně.

„Kde? Já nic nevidím,” rozhlížela se Amy.

„Já taky nic nevidím. Kdyžtak se otočíme a pojedeme ještě o kus dál,” rozhodla jsem. A zabijeme Bavettu, který tvrdil, ze to určitě najdu. Vyjely jsme na kopec a cesta vedla zase dolů z něj, přímo k velkému domu. Byl hranatý, měl dřevěné okenice, které jsem cestou viděla na domech okolo, a na každém okně byly truhlíky s chvojím, plné vánočních světýlek.

„Jéé!” výskla Amy nadšeně. „Budou Vánoce!”

„Jo,” přikývla jsem. Teprve teď mi to došlo. Budou Vánoce. Vánoce, o kterých jsem si myslela, že už si je neužiju. Že to budou Vánoce bez Amy. Měla jsem se radovat, jenže já, husa pitomá, jsem řešila, co asi bude dělat Robert.

„Sem jedeme? Tady budeme bydlet?” zeptala se Amy. Cesta končila na dvorku před domem, takže to tak vypadalo. Tedy pokud jsme nezahnuly brzo nebo pozdě a nejsme u nějakých sousedů. Zajela jsem až vedle malého červeného auta, které stálo za vjezdem. Chystala jsem se vystoupit a jít zazvonit, když se zpoza domu přiřítily dvě obludy. Instinktivně jsem zamkla celé auto.

„Ježíši,” vydechla jsem, když jeden ze psů zvedl hlavu a přitiskl čumák na okénko auta.

„To je pes, mami! Hele, a druhej! To jsou pejsci, mami!” ječela Amy nadšeně. V zrcátku jsem viděla, jak se natahuje, aby na ta telata taky viděla.

„To nejsou pejsci,” ušklíbla jsem se. „To jsou pořádně velcí psi, my tu musíme zůstat, dokud někdo nepřijde.” Odmítala jsem třeba i jen pootevřít dveře. Hlavou mi bleskl Cujo od Kinga. Než jsem se stihla vyděsit, uvědomila jsem si, že naše auto je pojízdné, a když budu chtít, můžu prostě vycouvat a ujet.

„Můžu si je pohladit?” zajím alo Amy.

„Ne!” vyhrkla jsem až moc horlivě. Zatvářila se dotčeně. „Nesmíme hladit cizí pejsky, to přece víš. Počkáme, až někdo přijde, a pak se zeptáme.” Dobrý den, prosím vás, nesežere mi to hovado dceru? Proč mi o tomhle Robert nic nenapsal? Mohla jsem cestou koupit nějaké maso na odlákání pozornosti.

Zatím co Amy nadšeně zdravila oba psy, přemýšlela jsem, jak na sebe upoutat pozornost. Možnosti jsem měla omezené, takže jsem prostě zatroubila. Psi se rozštěkali a Amy se to líbilo. Po chvilce se otevřely dveře domu. Ulevilo se mi, nebudeme tu čekat do večera. Ve dveřích se objevila mladá žena, určitě mladší než já. Nevypadala jako Italka. Má něco společného s Parkerovými? Zapískala na psy a ti se k ní hned rozběhli. Podrbala je, poslala dovnitř a zavřela dveře. Odepnula jsem si pás.

„Počkej tu chviličku, ano? Budu jen tady před autem,” řekla jsem Amy a vystoupila. Hnědovláska se na mě usmívala a řekla něco italsky. Ale ne. Nepotřebuju Italku!

„Mluvíte anglicky?” zeptala jsem se opatrně a zůstala stát krok před autem. Její výraz se okamžitě změnil, úsměv byl pryč. Něco bylo špatně.

„Ztratila jste se? Do San Leonarda se dostanete přímo po té silnici, zahněte doprava,” řekla perfektní americkou angličtinou. Překvapeně jsem se na ni podívala. Že by? Jestli je tohle paní Parkerová, nevypadá nadšeně, že nás vidí.

„Hledám Parkerovy. Myslela jsem, že jsem správně, ale jestli ne, tak se omlouvám,” vysvětlovala jsem. Teď už se vyloženě mračila a naklonila se na stranu, aby se mohla podívat do auta. Letěla jsem přes půl zeměkoule za někým, kdo o nás rozhodně nestojí. Bavetto pitoměj! Jen jsem čekala, kdy na mě vypustí ty psy.

„Kdo je v tom autě?“ chtěla vědět.

„Moje dcera,” odpověděla jsem. „Podívejte, jestli nejste paní Parkerová, tak se fakt omlouvám.”

„Vaše dcera?” zopakovala po mně překvapeně. „Proč hledáte Parkerovy?”

Rozmáchla jsem rukama. Nechtělo se mi jí říkat, co přesně se mi poslední dobou dělo. A z nějakého nelogického důvodu jsem ani nechtěla říct nahlas Robertovo jméno. Ne, dokud mi ona nepotvrdí, že je ta, za kterou jedu. Jenže vypadala docela neústupně. Mohly jsme tu stát a zírat na sebe klidně až do večera, což ovšem Amy nepřišlo jako dobrý nápad. Začala se nudit.

„Mami! Já chci ven! Mami!”

„Vydrž, beruško,” houkla jsem.

„Můžeme si pohladit ty pejsky, mami?” Brunetka se znovu podezřívavě rozhlédla, tentokrát i na cestu. Vypadala, jako by se bála. Začalo mi to docházet. Jestli je známá Roberta nebo někoho z jeho lidí, možná je tu taky schovaná. To by vysvětlovalo cavyky, které s cestou dělal Robert, i její chování. Rozhodla jsem se zariskovat.

Křestní jméno není nic, co by prozradilo moc.

„Poslal nás sem Robert,” řekla jsem. Zabralo to. Měla jsem její plnou pozornost. Chvilku mlčela a pak se zeptala:

„Znáte i jeho kolegu Dannyho?”

„Ne,” zavrtěla jsem hlavou. „Teda, nevím. Nevybavuju si Dannyho. Jen Johnnyho.” Došlo mi to. „Zkoušíte mě?”

„Ano,” pokrčila rameny. „Omlouvám se, ale jsem tu sama a nevím, co dělat,” přiznala. Musela jsem se usmát:

„To jste mi neměla říkat. Kdybych byla zlá, věděla bych, že vám nikdo nepomůže.”

Mlčela a pohledem přejížděla ode mě k autu, odkud se ozývala Amy. Pak konsternované zavrtěla hlavou:

„Kde jste sakra narazila na Roberta?”

„Dlouhý příběh,” povzdechla jsem si. „Mám pro vás od něj dopis. Teda, pokud jste paní Parkerová.“

„Jsem,“ přikývla. „Vezměte malou a pojďte dovnitř,” pokynula rukou. Ulevilo se mi. Nevypadala nadšeně, že mě vidí, ale aspoň nás pozvala dál.

„Co ti psi?” zarazila jsem se u Amyiných dveří. Zakřenila se na mě:

„To jsou takoví blbounci, nemusíte se jich bát. Ten jeden je ještě štěně.”

Nemohla jsem říct, že by mě to uklidnilo. Když jsem postavila Amy na zem a natáhla se na sedadlo spolujezdce pro kabelku, ve které jsem měla doklady, peníze a dopisy od Roberta, slyšela jsem hlasité funění a frkání. Ona je fakt pustila!

„Amy!” vykřikla jsem vyděšeně a rychle se narovnala. Mé dítě, které jsem u sebe měla jen pár hodin, se neohroženě rozběhlo ke psům, aby se mohlo nechat sežrat.

„Pohladím!” oznámila radostně. Málem jsem omdlela. Ten o něco menší ji nadšeně olízl od brady až po čelo a ona se rozchichotala.

„Hyde, fuj!” okřikla ho Parkerová. „Pardon!” zavolala na mě. „Vážně se jich nemusíte bát!” Sledovala jsem, jak si dřepla a přitáhla si Amy k sobě, aby ji psi nepovalili na zem. A obě pak hladily ty velké tmavé obludy po hlavách, psi vrtěli ocasy a jediná já jsem se netvářila nadšeně. Rozbolela mě hlava. Měla jsem vztek,

hrozný vztek, a zároveň se mi strašně stýskalo.

Po chlapovi, co mi ani nedal svoje číslo. A navíc tvrdil, že tu bude teplo!

„Ahoj,” řekla paní Parkerová, a upoutala tak mou pozornost. Telefonovala. Napadlo mě, že volá Robertovi, a chtěla jsem jít blíž a sebrat jí mobil z ruky, abych ho mohla seřvat. „Dej mi Mikea, prosím. Jo, jasně,” uchechtla se do telefonu a tomu většímu psovi řekla: „Haven, sedni, nevrť tím ocasem, nebo budeme mít modřiny!“ A zeptala se Amy: „Jak se jmenuješ? Já jsem Paige. Tohle je Haven a tohle je Hyde, její syn.“

„Syn? Vždyť je to pes!“ divila se Amy. No, aspoň těm cizím lidem neříká své jméno. Ne napoprvé.

„Nebudeš věřit tomu, co udělal Robert,” řekla do mobilu a našla mě pohledem. Když se na mě vesele zazubila, unaveně jsem se to pokusila napodobit.

Vzbudilo mě brblání. Takový ten uražený a vyčítavý tón. A hlasité třískání věcmi. Měl jsem žízeň, třeštila mi hlava a nebyl jsem si jistý, jak je na tom můj žaludek. A vůbec jsem netušil, kde jsem.

Třískání a brblání? Sue? Jsem u Johnnyho? Ne, ten hlas byl moc hluboký. Do hajzlu. Proč mám kocovinu?

Otevřel jsem oči a okno, které jsem viděl, mi bylo povědomé. S heknutím jsem se zvedl na lokty, chvíli jsem počkal, až se mi přestane motat hlava, a pak jsem se otočil. Vedle mě chrápal Johnny. A u kuchyňské linky stál Henry, nasraně mě pozoroval a kurevsky hlasitě zavíral dvířka od skříňky.

Ježíši Kriste, kde jsem se tu vzal?

„Jsem rád, že jste se vyspali! Doufám, že do růžova.” Henry začal mluvit o dost hlasitěji, než předtím nadával. Bolelo to. „Já se nevyspal moc dobře, děkuju za optání. Někdo mě ve čtyři ráno vzbudil. Nemám rád, když mě někdo budí.”

I přes to, jak mi bylo blbě, jsem se uchechtnul.

„Jsi jak stará manželka, Henry.”

Další rána dvířky mi málem způsobila explozi hlavy. Probralo to i Johnnyho.

„Co je?” zamručel.

„Ty ses ještě nemyl,” došlo mi, když jsem se na něj podíval lip. „Jdi do hajzlu, Bobby,” zafuněl a otočil hlavu na druhou stranu. A s tím oslovením se mi rozsvítilo. Jo! Poslal jsem ji pryč. Kurva!

„Kolik je hodin?” zahuhlal jsem a začal se hrabat z postele. „Potřebuju internet.”

„Skoro poledne. Takže se bojím, že jste asi zaspali snídani,” rýpal Henry.

„Potřebuju internet!” zopakoval jsem důrazněji cestou do koupelny a v duchu jsem se snažil spočítat, jak dlouho trval let a kolik je teď v Itálii. Už by tam měly být. Nebo tam teprve budou? Zkurvený časový pásma!

„Nemám počítač,” ušklíbl se Henry. Nesnášel jsem toho chlapa, fakt moc.

„Vstávej,” řekl jsem Johnnymu, když jsem se vrátil. „Musíme jet. Kde mám notebook? V kanceláři?”

„Ty vole,” hekl Velký Smradlavý Johnny a posadil se. Vypadal rozhodně lip než já. I když se tři dny nemyl. Evidentně jsem pil víc. „Přemejšlím, jestli mi nebylo lip bez tebe.”

„Neser mě, potřebuju vědět, jestli dorazily v pořádku,” štěkl jsem na něj a vypil na ex velkou sklenici vody. Chvilku to vypadalo, že ji v sobě neudržím, ale silou vůle se to podařilo.

Nakonec jsem ani nemusel do kanceláře. Když jsme hledali zaparkované auto, narazili jsme na internetovou kavárnu a já bez zaváhání vběhl dovnitř.

Dali to na titulní stránku.

Zásilka od pana Jekylla dorazila neporušená. To máme k Vánocům?

Až teď mi došlo, jak hrozně moc jsem riskoval. Nejen kvůli Mikeovi a Paige, ale hlavně kvůli Jo. Poslal jsem ji samotnou, s Amy, úplně někam do háje!

„Netvař se jak debil, Roberte,” doporučil mi Johnny. Jenže já si nemohl pomoct. Cítil jsem se tak.

21. kapitola

Otevřela jsem oči a před sebou uviděla toho psa. Rázem jsem se probrala. Vážně jsem Paige chtěla věřit, že jsou oba hrozně hodní, ale když jeden seděl ani ne metr ode mě a zdálo se, že čeká, co udělám, necítila jsem se úplně nejlíp. Navíc mi došlo, že spím na pohovce ve velkém obývacím pokoji a kromě psa tu se mnou není nikdo.

Amy!

I když mi jedna část mozku klidně říkala, že Amy je s Paige a Paige je ta hodná, zpanikařila jsem. Vykašlala jsem se na psa a s bušícím srdcem doslova vyskočila z pohovky. Pes ucouvl a nadšeně vrtěl ocasem.

„Uhni,“ doporučila jsem mu - překvapivě poslechl. Užitečný povel. Nakoukla jsem do zhasnuté, prázdné kuchyně a nevěděla, kam jít. Naštěstí se kolem mě mihnul pes a vypadal, že ví, co dělá. Jakmile jsem zašla za roh, uslyšela jsem mužské hlasy. Hrklo ve mně, přestože jsem věděla, že to bude Paigein manžel a jeho kolega. Než odešla připravit jídlo za asistence Amy a psů, řekla mi, že dorazí zhruba do hodiny. Slyšet cizí muže a vědět, že jsou v jedné místnosti s mou dcerou, mi prostě nedělalo dobře.

„Rozhodně bych tam dopsal, že je idiot,“ zaslechla jsem těsně před tím, než jsem natáhla ruku a zaklepala na otevřené dveře pracovny. O police po pravé straně se s rukama v kapsách opíral hnědovlasý štíhlý muž, spíš ještě mladík, se špičatým nosem a důlkem na bradě. Zvědavě si mě prohlížel. U psacího stolu s notebookem seděla Paige, na klíně měla Amy.

„Hele, mami! Já pracuju!” hlásila mi hrdě a mačkala shluky kláves, aby se ve Wordu objevila písmena.

Vedle nich byl další pracovní stůl se stolním počítačem, od kterého se právě zvedl druhý muž. Byl zhruba v mém věku, s hodně tmavě hnědými vlasy a stejnou barvou očí. A když se usmál, ta podoba se nedala zapřít.

„Ahoj, Jo,“ řekl a obešel stůl. Přede mnou na chvíli zaváhal a nakonec mě podivně popleskal po paži. Všimla jsem si, jak se Paige pobaveně zašklebila a vyměnila si se stojícím mužem veselé mrknutí. Chlap, co stál přede mnou, byl stoprocentně Robertův příbuzný. Vsadila bych na to cokoliv. Neměl vlasy sestřižené do krátkého manažerského účesu jako Robert, ale vlnily se mu až k obočí a uším. Byl uvolněný, zubil se na mě, a přestože jsem si nedovedla vybavit, jestli jsem viděla Roberta se širokým úsměvem, věděla jsem, že by mu taky slušel. Jako tomuhle. Tomuhle… Bavettovi.

„Kdo jsi?“ zeptala jsem se na rovinu.

„Michael Parker, těší mě,“ natáhl ke mně ruku. Automaticky jsem mu jí potřásla, ale pořád jsem si ho pečlivě prohlížela. Mohl by být Robertovým bratrancem? Ta podoba byla příliš velká. Myslela jsem, že Robertův bratr zemřel, tak proč jsem se nemohla zbavit pocitu, že stojí přede mnou?

„Parker, jo?“ zopakovala jsem pochybovačně.

„Dlužíš mi pět euro,“ ozvala se Paige.

„Co je to euro?“ zajímalo Amy. Paige jí začala vysvětlovat, že to jsou místní peníze.

„Nepospíchej, Stránečko,” řekl Michael a pořád čekal, co udělám. Nechtělo se mi to podezření vyslovit nahlas, přece jen to znělo divně. Nevíš, proč o tobě tvůj bratr tvrdí, že jsi mrtvý? Ale pak jsem si uvědomila, jaké podivnosti jsem s Bavettou zažila, a najednou se to nezdálo tak potrhlé.

„Jsi Robertův bratr?“ zeptala jsem se opatrně.

„Fajn, teď už mi vážně dlužíš pět euro,“ zopakovala Paige. Zachytila můj tázavý pohled a dodala: „Robert psal, že ti o Mikeovi nikdy nic neřekl, jen že umřel. Prý ani nezmínil jeho jméno, ale byl si jistý, že ti to určitě dojde. Michael mi tvrdil, že tě to nenapadne, ale já mu říkala, jak jsou si hrozně podobní. Vsadili jsme se.“

„Nepřijde ti divný, že jsem naživu?” zeptal se Michael. Povzdechla jsem si:

„Mě už nemůže překvapit vůbec nic.“ Michael zvážněl.

„Robert psal, co se stalo. Mrzí mě to.“

„Jo,“ přikývla jsem a ruka mi automaticky zamířila k obličeji, abych se konečky prstů ujistila, že všechna zranění jsou tam, kde byla. „Ale dopadlo to dobře. I když to bylo trochu napínavý. Takže ty vedeš zdejší odnož Bavettovic rodiny, nebo jak?“ zeptala jsem se drze. Zatím bezejmenný kolega se zasmál a Michael se ušklíbl.

„Ne, tady s Bavettovými nemá nikdo nic společného a nikdy jsme o nich neslyšeli.”

„To nechápu,” přiznala jsem. Paige postavila Amy na zem a zvedla se ze židle.

„Pojd se najíst. Mike bude určitě vyprávět hrozně zdlouhavě, tak si to můžeš poslechnout u stolu. Tohle je Gasparo, Gasparo, Jo,“ představila nás cestou z pracovny.

„Jsi drzá!” houkl za ní Michael.

„Ne, jen tě znám,” oplatila mu to. Hrozně moc jsem se chtěla zeptat na Roberta. Jestli s ním mluvili. Je v pořádku? Říkal něco? Ptal se na mě? Ale statečně jsem mlčela. Kdyby mi měli co říct, řekli by to, ne?

„A co teda děláš? Co děláte tady?” zeptala jsem se, abych přišla na jiné myšlenky.

„Prodáváme víno,” usmál se. „Pěstujeme ho, ale taky dovážíme zahraniční a vyvážíme italská. Jen tahle vinice by nás rozhodně neuživila.

„Ona by stačila, kdybys na ní něco dělal i sám a nenajímal na všechno lidi,” rýpl si Gasparo.

„To říká ten, co se pokaždé vymlouvá na čerstvě udělanou manikúru?” houkl na něj Michael přes rameno. Oba i přes slovní přestřelku vypadali pobaveně. Líbilo se mi to; s úplně cizí ženskou v domě se vyrovnali neuvěřitelně snadno, a ještě do sebe mile ryli. Jenže pak jsem si vybavila poslední chvíle v autě na letišti, když jsme s Robertem čekali na chlapy s Amy a on se mě snažil rozptýlit a zvednout mi náladu. Taky uměl škádlivě zlobit.

Nemysli na něj!

„Ty asi nejsi třeba zahradnice nebo botanička? Genetička? Šlechtitelka? Něco takového?” zkusil to Michael a Gasparo se rozesmál.

„Ne, promiň,” zklamala jsem ho. „Tohle Robert nenapsal?”

„Ne,” řekl Michael tázavě.

„Nepsal, jak na mě Toro přišel a proč si vybral zrovna mě?” divila jsem se. Michael zavrtěl hlavou a vypadal napjatě. Ušklíbla jsem se a odpověděla: „Ted dělám už jen v bezpečnostní agentuře, ale dřív jsem pracovala u policie.”

„Cože?” zvedla Paige hlavu od talířů, na které rovnala brambory. Jejich překvapení bylo nehrané. Michael si projel rukou vlasy a znovu mi tím připomněl svého bratra. Bezradně se podíval na svou ženu:

„Já ho zabiju. Fakt ho zabiju.”

„Ale no tak! Tohle se přece neříká, sám jsi mi to tvrdil,” usadila ho ve stejný okamžik, kdy mi problesklo hlavou, že jestli bude Robertovi vyhrožovat, nakopu mu zadek. Houstnoucí atmosféru rozehnal hned v začátku jeden ze psů.

„Hele, teto, on to hamá!” žalovala Amy. Všichni jsme se podívali k lince. Vedle Paige byl opřený jeden ze psů a rychle se snažil popadnout co nejvíc kousků masa.

„Hyde, ty dobytku!” křikl Michael a oběhl stůl, aby se pokusil prchajícího psa chytit.

„Co je to dobytek?” chtěla vědět Amy.

Pro tuhle chvíli bylo na mé bývalé zaměstnání zapomenuto. K večeři byly brambory se zeleninou a Michael k vyprávění o tom, jak se sem dostali, otevřel jedno jejich víno.

Přišlo mi, že od poslední návštěvy našich uběhla strašně dlouhá doba. Nezdálo se v lidských silách projít tolika věcmi během několika dnů. A to jsem si v podstatě jen válel prdel, jak mi neustále připomínal Johnny.

Vystoupil jsem z výtahu a automaticky zamířil do kuchyně. Matku to iritovalo, jak je možné, že se jdu nejdřív pozdravit s hospodyní? Věděl jsem to a dělal to natruc. Dělal bych to, i kdyby v kuchyni místo Theresy stála nevrlá němá ženská. Některé drobné naschvály si člověk musí hýčkat.

„Neuvěřitelné,” pronesla teatrálně, jakmile jsem vstoupil dovnitř. Nezvedla oči od hrnce s omáčkou, ale nastavila tvář, abych ji mohl líbnout. „Ty už nejsi nemocný?” zajímala se.

„Byl jsem.” Snažil jsem se znít věrohodně. „Jen nějaká viróza.”

„Snažila jsem se sehnat Johnnyho, aby se tu stavil a dovezl ti jídlo. Nikdy neměl čas. Myslela jsem, že sedí u tebe doma a čeká, až budeš něco potřebovat?”

Sedl jsem si na vysokou stoličku, zaklonil hlavu, abych si ji mohl opřít o stěnu za sebou, a hlasitě jsem zafuněl.

„Vážně bych tě měl prodat CIA nebo FBI. Jsi zatraceně dobrá.”

„Jste hrozně špatní lháři. Nechápu, že vám to pořád všichni věří,” pokrčila rameny a vhodila do omáčky hrst nasekaných bylinek. „Tak co se děje?”

„Drobná neshoda s jedním feťákem.” Bylo mi jasné, že tohle nezbaští, ale bylo to jediné vysvětlení, které jsem byl ochotný jí dát.

„Proč o tom neměl vědět otec?”

„Protože to nebylo nic, co by nějak souviselo s rodinou,” řekl jsem a doufal, že postřehla tón, který jsem použil. Ten, který by každého normálního člověka varoval, ať mlčí a už se na nic nevyptává.

„A ty ses k tomu dostal jak?“ Theresa nebyla normální člověk.

„Jak slepej k houslím,” přiznal jsem. „Nech toho, víc ti fakt neřeknu.“

„Vyřešili jste to?“ Protočil jsem oči a měl chuť odseknout Jasně, šéfe.

„Vyřešíme to,“ zabručel jsem nakonec. „Úplně jsi mi zkazila náladu,” obvinil jsem ji dětinsky. Založila si ruku v bok a tou druhou, ve které měla vařečku, na mě zahrozila:

„Myslíš, že já si tu radostně pískala? Tvůj otec je idiot, jestli vám věřil. Najednou se tu přestali objevovat tví lidé. Johnny neměl čas a tys nemohl přijít. Pardon, jestli mi to přijde podezřelé!”

„Táta něco říkal?” zeptal jsem se. Zlostně mlaskla:

„Zrovna jsem ti řekla, že je to idiot.”

„Thereso,” varoval jsem ji. „Zahráváš si.” Zdálo se mi to, nebo je s každým rokem čím dál víc upřímnější? Oprsklejší? Takhle ji za pár let někdo odveze někam daleko, jen aby od ní byl pokoj.

„Bála jsem se o tebe. Zasloužil bys nařezat,” odsekla.

„Bude to v pořádku. Je mi líto, že ses o mě bála,” zamumlal jsem.

„Někdo by na tebe měl dávat pozor,” řekla umanutě. Než jsem stihl odpovědět, že to zvládám sám, vyhodila mě z kuchyně: „Běž. Mám tu práci.”

Vážně jsem zlobil.

Večeře ve třech byla taková jako vždycky. Většinu doby jsem mlčel, když jsem byl tázán, odpověděl jsem. Matčino štěbetání jsem víceméně ignoroval, dokud jsem si neuvědomil, že mluví o vánočním večírku a zcela samozřejmě počítá s tím, že budu dělat doprovod ženě jménem Linda.

„Jo, o tom jsem s vámi chtěl mluvit,” řekl jsem a byl rád, že jsem dojedl. Kdybych si vzpoměl dřív, nejspíš bych odsud odcházel hladový. „Na svátky tu nebudu. Koupil jsem si zájezd do Thajska.”

„Do Thajska?” zopakoval táta se zájmem. „Co v Thajsku?”

„To nepřipadá v úvahu, Roberte.” Matka položila příbor na talíř a viděl jsem, že se začíná vztekat.

„Už to mám zaplacený,” pokrčil jsem rameny.

„Jak tě vůbec mohlo napadnout, že bys o Vánocích někam jel?” Postupně zvyšovala hlas a na konci souvětí už byla na té protivné hladině. „Zbláznil ses? O Vánocích jsme přece vždycky spolu! Mezi svátky nás čeká tolik setkání s přáteli! A Silvestr! Ty se mě vážně snažíš rozčílit?”

„Dárky vám přinesu před odjezdem. Jsem si jistý, že si svátky klidu a pohody užijete stejně dobře i beze mě a setkání s vašimi přáteli protentokrát oželím, děkuju.”

„Leonardo?” obrátila se matka na tátu a čekala, že se jí zastane. Vždycky se jí zastával. A i když nás pak uklidňoval, ať si z ní nic neděláme a že ví, že jsme v právu, vždycky byl na její straně, když si o to řekla.

„Nech ho žít, proboha,” odfrkl a třískl příborem o talíř. „Dej mu na chvíli pokoj.”

Dostal nás oba. Matka beze slova odstrčila židli a nasupeně odešla. Nevěděl jsem, co říct. Táta zase vzal do ruky vidličku a napíchl si další ravioli.

„Thajsko, jo?” řekl, jako by si ověřoval, co jsem tvrdil.

„Jo, Thajsko. Malej ostrov, Phi něco. Jezdí tam baťůžkáři, mám v plánu se na chvíli tvářit jako oni.”

„Hm,“ přikývl. „Thajky. Baťůžkářky. Hlavně něco nechytni, Roberte.” Nevěřícně jsem sledoval, jak klidně jí. Všiml si toho a zarazil se:

„No co? Jedeš tam obdivovat přírodu?”

„Samozřejmě,” řekl jsem dotčeně.

„Samozřejmě,” ušklíbl se. „Asi je po večeři. Dáš si kávu?”

Radši jsem zvolil ústup. Rozloučil jsem se, vyfasoval od Theresy kus koláče na cestu a z garáže zavolal Johnnymu, že jedu domů.

„Pojeď, Bobby. Budeš koukat, co máme,“ řekl bodře. Aspoň že vysírka Johnny byl pevným bodem mého vesmíru.

22. kapitola

Ani přes obrovskou únavu, kterou jsem cítila už od přistání, jsem nedokázala usnout. V New Yorku bylo ráno a moje tělo bylo poslední čtyři roky zvyklé vstávat brzo, takže teď trvalo na tom, že budeme vzhůru. Hlava mu vůbec nepomáhala, místo abych se pokusila co nejvíc uklidnit a počítat ovce, pořád jsem musela přemýšlet o rozhovoru, který jsem absolvovala s Michaelem a Paige. O tom, proč jsou tady a jak se sem dostali. Nedokázala jsem si Michaela představit vedle Roberta při řešení nějakých rodinných záležitostí. Mike byl jiný, uvolněný, bezprostřední, na první pohled velmi inteligentní, ale rozhodně jsem v něm neviděla právníka. A i když byl Robertovi podobný tak, že mě to nutilo ho pořád pokradmu pozorovat, nebyl Bavetta. Nechoval se jako Bavetta. Nedělalo mu problém přerušit vyprávění, aby mohl donést ukázat pyžamo se Spidermanem, to, které mu Paige pořídila tady. Nevadilo mu, když jsem mu skákala do řeči a snažila se pochopit, kdy a jak přišel na to, že všechno hodí za hlavu a kvůli mladé holce, kterou znal v podstatě chviličku, se odstěhuje na druhý konec světa a bude předstírat, že už nežije. Nepřišlo mu divné se zvednout,

obejít stůl a jen tak políbit Paige, prostě proto, že právě vyprávěl o tom, jak tu byl sám, nevěděl, jestli je ona v pořádku a jediný, kdo mu dělal společnost, byl Gasparo, který se pořád chtěl kvůli všemu hádat. A klidně vzal na klín Amy, a když mu usnula v náruči, odnesl ji do velké postele v pokoji pro hosty, který bude dočasně náš.

Ten večer mi odhalil hrozně moc věcí. Vysvětlil mi, proč mě sem Robert poslal. Protože mu to Mike dlužil. Protože věděl, že mu může věřit. Protože Hidden Vineyard je útočiště pro ty, co se potřebují schovat.

Možná nás nechtěl svěřit nikomu jinému než bratrovi? Jo, tomu bych moc ráda věřila. Záleželo mu na nás, a proto mi nedal ani telefonní číslo. Jistě.

Další věc, která mi nedala spát, byl klid, vlastně spíš nadšení, s jakým Amy uvítala další cizí lidi ve svém životě. Byla jsem neuvěřitelně vděčná za to, že s ní pobyt u Torových poskoků nic neudělal. Mohla jsem ji dostat zpátky jako trosku, mohla jsem teď vedle sebe mít zlomené dítě, které bude potřebovat pomoc lékařů. Místo toho mi zabořená do podpaží spala moje malá voňavá holčička, která se nemohla nabažit pozornosti dvou obrovských psů a náruče tety a strejdů střídala po pár minutách, jako by si jich všech chtěla užít co nejvíc. Její klidný spánek mi vháněl slzy do očí.

Od nevyslovitelného štěstí, že ji mám a nic jí není, jsem se oklikou zase dostala k Robertovi. Zatracená noc.

Když už jsem konečně zabrala, probudil mě šramot. Připadala jsem si unavená mnohem víc než před usnutím, ale čilá jsem byla okamžitě. Někdo byl za dveřmi a snažil se dostat dovnitř! Hlavou mi blesklo několik věcí: nemám zbraň; nevím, kde v tomhle pokoji co je, protože jsem do něj přišla prakticky potmě; nevím, jestli bude vhodné zbít nezvaného hosta, když jsou s námi v domě jen Parkerovi a Gasparo. Jestli tím vzbudím Amy, budu hrozně naštvaná.

Opatrně jsem vyprostila paži zpod Amy a přikradla se ke dveřím. Šramot neustával, naopak, zdálo se, že to má jakýsi pravidelný rytmus. Nezamykala jsem, tak proč prostě nevejde dovnitř? Došlo mi to, když se ozvalo zakňučení. Prudce jsem otevřela dveře a doufala jsem, že tím toho pitomého psa vyděsím. Stal se pravý opak; ve světle vánočních světýlek na okně v chodbě jsem viděla, jak zavrtěl ocasem. Než jsem ho stihla šeptem seřvat, odstrčil mě a vlezl nám do pokoje.

„Hej!“ sykla jsem. „Mazej pryč!“

Stočil se do klubíčka na koberci před nohami postele, zhluboka si oddechl a zamručel. Ještě chvíli jsem tam stála a přemýšlela, jestli mám pro někoho dojít, ať ho odsud dostanou, ale nakonec jsem dveře zase zavřela. Možná by se mi mohlo spát lip, když budu vědět, že nás hlídá ten velký pes, ne?

Zalezla jsem do postele, zachumlala se pod deku a vážně, vážně chtěla spát. Pes problémy s usínáním neměl.

A chrápal.

„Vypadáš hrozně,” řekl mi Gasparo místo pozdravu, když jsem sešla do kuchyně. Vzbudila jsem se v prázdné posteli, Amy ani pes se mnou nebyli, Tolik k tomu, že i ve spánku dávám na své dítě pozor.

„Vy Italové víte, jak na ženský, viď?“ ušklíbla jsem se. Amy si hrozně důležitě kreslila propiskou do nějakého starého diáře a hlásila, že dělá velkýho pejska a ještě většího pejska a domeček. Paige po mé poznámce přestala psát na notebooku.

„Já už si dovedu představit, jak se ti podařilo omotat si Roberta kolem prstu,” usmála se.

„Žádný omotání se nekonalo,” bránila jsem se a doufala, že na mně není vidět, jak mě to mrzí.

„A proto vás sem poslal?” poznamenala Paige škádlivým tónem. Ačkoliv jsem většinou komunikovala mnohem víc a rozhodně uvolněněji s muži, teď jsem vyloženě potřebovala ženský pokec. Už jsem byla odhodlaná se jí se vším svěřit a zeptat se jí. Byla žena a zároveň znala Roberta. Jestli někdo dokázal vysvětlit jeho chování, tak to byla Paige. Ale nechtěla jsem to řešit před Gasparem nebo nedejbože Michaelem, který byl určitě někde na doslech. Naštěstí mi nahrál Henry. Sice nakoupil plný kufr oblečení pro Amy i pro mě, ale na dostatečnou zásobu spodního prádla zapomněl. Podezírala jsem ho, že to udělal naschvál. Nebyl typ, který by klidně nakráčel do obchodu s prádélkem a nadiktoval si, kolik krajkového, kolik hladkého a v jakých barvách. Rozhodně jsem potřebovala do města.

„Jak je to tu s režimem?” zeptala jsem se a se zvednutým obočím pozorovala ten mikro hrneček se slzou hustého kafe. Tak jo, v Itálii bych asi jiné kafe než typicky italské čekat neměla.

„S režimem?” zopakovala nechápavě Paige.

„Budíček v půl sedmý, ranní hygiena, rozcvička, snídaně. Dneska jsi zaspala, tak že budeš mýt nádobí,” ozval se Michael z obýváku. Paige teatrálně protočila oči a kývla na mě, abych pokračovala.

„Myslím tím, jestli třeba můžu tady do toho městečka na nákup. Nebo jestli je potřeba zůstat v domě,” vysvětlila jsem. Zdálo se mi logické, že by se měli na veřejnosti ukazovat co nejméně a totéž by platilo i pro mě a Amy. Na druhou stranu měli ve Florencii malou vinotéku a Mike byl včera někde na cestách, takže možná nebylo potřeba se schovávat.

„Můžeš kamkoliv, Jo,” řekla Paige konejšivým tónem. „Tady tě nikdo nezná a nebude hledat. Ber to jako dovolenou. Já vím, počasí nic moc, ale zas je tu minimum turistů. Budeš chtít doprovod? Nebo chceš jet sama?”

„Doprovod, prosím,” odpověděla jsem s pocitem, že můžu dýchat o něco volněji. Nebyla jsem zase někde zamčená.

„Já pojedu,” navrhl Gasparo. Zaskočil mě, nečekala jsem, že bude tak aktivní.

„Potřebuju překládat při nákupu spodního prádla,” řekla jsem s vážnou tváří. Okamžitě se stáhnul:

„Paige pojede.”

Michaelův chechot donutil Gaspara s italským brbláním opustit kuchyň a odebrat se za ním. Amy si sbalila diář a tužku a oznámila, že si jde napsat strejdy. Z obýváku jsem slyšela nějakou slovní přestřelku a znovu mě napadlo, jak by asi zareagoval Robert. Frustrovaně jsem zafuněla. Paige se na mě tázavě podívala.

„Neozval se Robert?” zeptala jsem se a ani jsem se nesnažila tvářit se nenápadně. Smutně se usmála a kývla bradou k notebooku:

„Máme víceméně jednostrannou konverzaci. Píšu mu na našem webu a on sem tam odpoví ve vzkazech, ale fakt minimálně. Dává si pozor. Dala jsem mu vědět, že jste v pořádku dorazily, Michael mu pak sepsal pár vět o tom, že se má ozvat co nejdřív, ať víme, že jsou taky v pohodě. Teď musíme jen čekat.“

„Takže si nevoláte? Nepíšete maily? Dopisy? Cokoliv?” Zírala jsem na ni a nebyla jsem si jistá, jestli mi zase nevyhrknou slzy. Do prčic, Bavetta je ještě horší, než jsem čekala! Jak zjistím, jestli se mu něco nestalo? Jak dlouho budu muset čekat, než se ozve?

„Posíláme mu balíčky, občas. Gasparo si s radostí dělá výlety po Evropě a posílá z pošt v městech s divnými názvy vína. Ale Robert nevolá a nepíše. Nechce, aby nás někdo našel,“ vysvětlovala. Musela si všimnout, jak mi je. „Oni to zvládnou, neboj. Nechci vědět, jak to dělají, ale jsou v tom dobří.”

„Hm,“ broukla jsem zaraženě. Já naopak měla pocit, že by mi bylo mnohem lip, kdybych věděla o všem, co dělají. Vážně jsem se o ně bála.

Zakousla jsem se do nějaké bagetky se salámem a poslouchala, jak Paige plánuje, že místo do Luccy zajedeme až do Florencie, protože ví o jednom butiku, kde mají nádherné prádlo - a já navíc z Florencie viděla jen letiště, což je rozhodně chyba. Na noze jsem ucítila něco těžkého a mokrého. Pes si položil hlavu na mé stehno

a oddaně sledoval mou snídani.

„Běž pryč,” doporučila jsem mu. Paige se naklonila přes stůl, aby viděla, na koho mluvím.

„Hyde, mazej!” okřikla ho. Teprve teď jsem pochopila výraz dělat psí oči. Díval se na mě tak smutně, že mi ho bylo opravdu líto.

„Seš prevít,” zamračila jsem se na něj.

„Má tě rád,” pokrčila rameny Paige a šla Hydea odtáhnout pryč. „Což je logický, když jsme ho pojmenovali po Robertovi, ne?” mrkla na mě vesele. Zarazila jsem se. Neříkala, že se jmenuje Hyde? Hyde jako Jekyll a Hyde? Vážně si s ní potřebuju promluvit. Někde vzadu v hlavě se mi ozval hlas, který nebyl nadšený z toho, že Paige

trávila čas s Robertem. Sice Robertem a Mikem, ale Michael byl v té době mimo. Zamračila jsem se sama na sebe. Nebudu na Bavettu žárlit, že ne? Ale no tak, na tohle už jsem stará.

Bylo uklidňující vidět ve zpětném zrcátku další z našich aut. Čekali na mě někde kolem tátova domu a kryli mi záda. Ten pocit byl příjemný, uvolňující. Na chvíli jsem nemusel řešit, co se děje za mnou.

Ale úplný klid jsem v autě poslední dobou nezažil nikdy. Mikeova nehoda nás naučila, že nejsme tak nerozbitní, jak si myslíme. A i když jsem si poslední dobou myslel, že je všechno v pořádku, nic se neděje a nic se ani dít nemůže, Jo mě vyvedla z omylu. Přestali jsme se hlídat, přestali jsme dávat pozor a málem to dopadlo

hodně špatně. Až se zbavíme Tora, nebudeme si moct dovolit znovu všechno nechat být a nic neřešit.

Zajel jsem do garáže a u výtahu už na mě čekal Henry. Potlačil jsem nutkání se ušklíbnout a prostě jsem ho pozdravil.

„Vždycky jsem chtěl dělat liftboye,” utrousil.

„Pokud chceš, zařídím ti to ve výtahu u otce, stačí říct,“ ujistil jsem ho. Zamračil se na mě. No co? naznačil jsem bezhlesně.

„Možná v důchodu,” řekl nakonec.

„To už budeš na liftboye dost starej.”

Nevěděl jsem, kterému z nás dvou se ulevilo, když jsme zastavili v mém patře. Můj byt byl plný lidí. Trochu mě zaskočilo, že jsem některé z nich nepoznával, ale zdravili mě a tvářili se ostražitě, takže věděli, kdo jsem. Johnny seděl u jídelního stolu v košili s vyhrnutými rukávy a něco hustil do Sandforda, který měl před

sebou notebook a na stole další dva monitory. Pod stolem byly tři bedny počítačů.

„Vážně by mě zajímalo, proč se mi tu potloukají cizí lidi,“ řekl jsem, když jsem poplácal Johnnyho po rameni, aby věděl, že jsem tu. „Když jsem odjížděl, byl tu jen Sandford a tvářil se, jako by vůbec neexistoval. Proč ten zbytek?” Náš počítačový génius při vyslovení svého jména zbystřil, zvedl oči od monitoru a podíval se na mě:

„Cože?“

Johnny se k něm unaklonil ještě blíž:

„Sandy, ty vole, poslouchals mě?“

„Cože?“ zopakoval ten kluk, tentokrát s pohledem vytřeštěným na Johnnyho. Ten se na mě vyčítavě podíval:

„Vidíš? Zatím co ty sis válel šunky hezky v klidu a nechal si od Jo vařit, já se tu potýkal s tímhle a pak jsem -

„Strávil skoro několik let v autě o samotě s Giuntou,” doplnil jsem ho. Zašklebil se:

„Vtipnej. Však ono tě to přejde. Nebyl ses podívat v ložnici, viď?“ Do hlasu se mu vloudil pobavený tón, který se mi vůbec nelíbil. Beze slova jsem se tam vydal. Dveře byly zavřené, přesně tak, jak jsem je nechal, když jsem odjížděl. Vešel jsem dovnitř. U nohou postele seděl na jedné z kuchyňských židlí snědý chlap. Byl připoutaný a jeho obličej nesl jasné známky bití. Angelo ležel natažený na přehozu na mé posteli, ruce za hlavou. Všiml si mě a vymrštil se do sedu.

„Zdravím, šéfe,“ vyhrkl. Měl jsem chuť ho popadnout za límec a vyvléct ven. Muselo to na mně být vidět, protože se opatrně postavil a snažil se odsunout od postele, jako by si na ní ještě před pár vteřinami neválel prděl.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Tohle?” udělal Angelo překvapeně a zběžně se podíval na toho chlapa.

„Ne, Angelo,” řekl jsem ledově. „Ten druhej.”

„Cože? Jo aha, no, tohle je někdo od Tora.“ Tvářil se nervózně a bylo vidět, že by nejraději vypadl. Při zmínce Torova jména sebou ten chlap na židli začal vrtět a něco huhňal přes hadr ve své puse.

„Johnny!” křikl jsem, a ještě než jsem jeho jméno dokončil, došlo mi, co přesně má ten chlap omotané kolem obličeje a nacpané v ústech. „To je moje triko?” zeptal jsem se Angela výhružně. Chvíli pozoroval mě, chvíli toho svázaného chlapa, pak se jeho pohled stočil ke dveřím.

„Zmiz,” doporučil jsem mu a on velmi rád poslechl. Na chodbě se potkal s Johnnym, který na něj přátelským tónem bafl. Byl jsem si skoro jistý, že si ten idiot nadělal do kalhot.

„Tak co říkáš?” zeptal se Johnny. Čekal pochvalu.

„Co říkám na to, že mám v ložnici cizího chlapa, který má v hubě moje oblíbený triko? Nebo co říkám na to, že se mi po posteli válel Angelo? Nebo chceš vědět, co říkám na to, že mám byt plnej lidí a půlku z nich vidím poprvé v životě?”

„Roberte,” povzdechl si Johnny. „Dobře, začneme popořádku. Tohle je Bert. Oficiálně se jmenuje nějak jinak, Edilberto nebo podstatně hůř, ale shodli jsme se na tom, že Bert je fajn. Berta jsme našli v garáži. Ve tvé garáži tady dole. Sandy si na kamerách všiml, že se motá kolem vjezdu. Možná kdyby se nepokoušel nechat se přejet tím stříbrným bavorákem slečny z druhého patra, neupoutal by na sebe pozornost tak brzo. Protože je ale debil, přišli jsme si pro něj k mému autu, které považoval za tvé, přesně ve chvíli, kdy ležel na zemi a snažil se najít, kudy vede brzdová kapalina.”

Bert vehementně vrtěl hlavou, ale Johnny si ho nevšímal a pokračoval.

„Chápeš to? U nového emkového mercedesu hledá hadičku s brzdovkou a doufá, že tam bude někde čouhat? Pokud možno se šipkou Zde přeřízněte? A kdyby ji našel, tak co?” Teď už se Johnny na Berta podíval a přišel k němu, takže musel pro sedícího chlapa vypadat opravdu děsivě, vysoce a mohutně. „Přeříz bys ji a pak bys čekal, až někdo nastartuje, vyjede k vjezdu, kde mu nebudou fungovat brzdy, když bude chtít přiložit čipovou kartu, takže zase sjede dolů a ťukne do zdi v kulervoucí rychlosti deset mil za hodinu? Fakt jsi takovej debil?”

Bert vypadal zoufale. Nejspíš nebyl úplně blbý, ale jak to Johnny podal, vypadal tak.

„Takže jsem si myslel, že ti udělá radost, že jsem ti ušetřil prachy za automechanika,” otočil se Johnny zpátky na mě. „A že jsem chytil jednoho z těch hispánskejch kreténů. Jo, a taky že nám řekl, odkud sem přišel. Chápeš, co se snažím říct, Roberte?”

„Že ti vysypal, kde čeká Toro?” zeptal jsem se klidně. Bert přikývl.

„Přesně!” zajásal Johnny. „Takže mi snad odpustíš, že jsem ti ho tu nechal a že jsem řekl Angelovi, aby ho pro jistotu hlídal. To triko, no, za to se omlouvám. Ale stejně bylo hnusný.”

„Jdi do prdele,” doporučil jsem mu. Zakřenil se na mě, poznal, že to nemyslím vážně.

„Jsi hrozně nedůtklivej. Copak za tím je, Bobby?” zeptal se jedovatě.

„Jdi do prdele,” zopakoval jsem a tentokrát jsem to myslel zatraceně vážně. Pak jsem si sundal sako a vyhrnul si rukávy. Chystal jsem se promluvit si s Bertem.

23. kapitola

Byla už tma a my se vracely k autu po procházce městem. Paige trvala na tom, že aspoň tu katedrálu vidět musím, bez toho prostě nemůžu žít. Chápala jsem její nadšení, Florencie byla krásná a za jiných okolností bych s radostí prolezla každou uličku, ale strávila jsem den tím, že jsem čekala, až bude vhodná chvíle začít o Robertovi. Tedy až Amy někde něco zabaví, případně až usne. Nechtěla jsem strejdu Bobbyho řešit před ní. A teď, když konečně spala, jsem ji nesla v náručí a prakticky už necítila ruce. Byla celou dobu hodná, vydržela nakupování, oběd v malé restauraci, návštěvu v Parkerovic vinotéce i procházku a já na ni byla pyšná, ale málem jsem kvílela frustrací.

„Mám tě vystřídat? nabídla se Paige. Chovala se k Amy úžasně, oni všichni. A já, místo abych si užívala zaslouženého klidu, jsem přemýšlela o mafiánovi. Zatraceně!

„To je v pohodě. Už to není daleko, ne?”

„Támhle za rohem. Asi jsem to s tím utaháváním přehnala, co? Nebude v noci vzhůru, když teď spí?” Paige se tvářila kajícně a já se za to odpoledne naučila, že myslí všechno u přímně. Nedovedla jsem pochopit, jak mohla vodit Roberta za nos a dělat, že se Michael ještě neprobral. Sice jen po telefonu, ale i tak.

Když jsme konečně seděly všechny tři v autě a Amy dál klidně spala, navzdory nepohodlné pozici, Paige tiše řekla:

„Tak kde chceš začít?”

„To je to na mně tak vidět?” ušklíbla jsem se. Paige se smíchem přikývla. Vida, a já si myslela, jak jsem dobrá herečka.

„Ale vážně jsem potřebovala koupit prádlo,” ujistila jsem ji omluvným tónem.

„Já ti věřím. Je mi jasný, že hlavně před Gasem se některé věci rozebírat nedají. A Mike by nám do toho kecal a bránil by Roberta zuby nehty.”

„Já nemám v plánu ho pomlouvat,“ vyhrkla jsem. „Teda… Ne moc. Jen vůbec nevím …“ Rozladěně jsem si povzdechla. Připadala jsem si jako nevyrovnaná hysterická puberťačka. Možná jsem si měla ty dotazy natrénovat. „Nevím, co si o tom všem myslet.”

„No, rozhodně mě překvapil. Vůbec nejsi jeho typ.” Zarazila se, rychle se na mě podívala a dodala: „Nemyslím to nijak špatně, Jo, to vůbec ne! Nikdy jsem nechápala, co na těch šílenejch blondýnách má.”

Je na blondýny? No, tím by se vysvětlovala hromada věcí. Třeba proč se nenamáhal se ozvat.

„Bylo to hodně náročný psychicky. Byla jsem vážně totálně v háji a on mi pomohl, to je asi celý,” hlesla jsem rezignovaně. Chceš utahat, Jo?

„No ne, počkej, tos mě špatně pochopila,” bránila se Paige. „Jsem si jistá, že na kteroukoliv z těch jeho pokladů by se vykašlal.”

„Pokladů?” nechápala jsem. Paige se uchechtla:

„Treasure a Jewel. To se nabízelo samo.”

„Prima jména,” broukla jsem.

„Jo. A kdyby za ním přišla jedna z nich, tohle by pro ni neudělal. Teda, asi by jim pomohl, nějak, ale rozhodně by ho nenapadlo je poslat sem, nikdy. Jo, oni to s Mikem hrozně plánovali a utajili to před všem a kromě Theresy. Nikdo nevěděl o tom, že je to jen jako, aby nikoho nenapadlo Mikea hledat. A Robert vás sem poslal,

protože věděl, že se tady o vás postaráme. Musíte pro něj být obě hrozně důležité.”

Strašně moc jsem jí chtěla věřit, jenže Robert se nechoval, jako by v tom něco bylo. Nebo jsem to možná nepochopila.

„Nedal mi ani svoje číslo,” řekla jsem uraženě. Paige to pobavilo:

„No tak, teď jsem ti řekla, jak jsme tu schovaní. Kdyby ti dal číslo, zavolala bys mu. Nebo psala. Hrozilo by, že se jeho telefon dostane do rukou někomu, kdo začne řešit, co jsi zač. Kdybys mu byla ukradená, nechal by tě s Amy třeba u Henryho v tom bytě, kde jste byli. Nebo by vás nechal odvézt někam za město, jako jsem byla já s Mikem.“

„Toro je nevyzpytatelnej. Robert nás prostě poslal co nejdál.” Nechtěla jsem plané naděje. A zároveň jsem chtěla, aby mě Paige ujistila, že je to v pohodě, Robert má problémy s vyjadřováním citů, a až se vrátíme do New Yorku, s radostí mě zase utahá.

„Robert je někdy na zabití, musíš ho brát s rezervou. Uvidíš, že se srovná. Vždycky, když je pod tlakem, chová se jako idiot, ale jakmile se situace zklidní, je milionovej. Dej mu šanci,” prosila Paige. A já měla chuť křičet, že mu chci dát šanci, ale není k čemu. Nebo tomu všemu už vůbec nerozumím a za čtyři roky bez vztahu se ze mě stala emocionální troska. Paige nevadilo, že nereaguju. Byla k nezastavení.

„Až to tam srovnají a vy dvě se vrátíte, určitě se ozve. Ukáže se, jen aby vás viděl a mohl si ověřit, že jsme vám tu nic neprovedli a že jste netrpěly hladem a nepohodlím. Taky bude čekat nějaký vzkaz od Mikea, tím jsem si jistá. V New Yorku budete mít spoustu času na to, abyste si všechno vysvětlili. Ty budeš muset mít pevný nervy, ale přísahám, že jestli si dovedu představit někoho, kdo donutí Roberta stát přede dveřma s kytkou v ruce, tak jsi to ty.”

Poslouchalo se to krásně. Navíc představa Roberta s kytkou před mými dveřmi byla lákavá.

„Jsi hrozně optimistická,” obvinila jsem ji. Zazubila se na mě:

„Jo. Teď už jo. Po tom všem … Kdybych měla řešit, co by se mohlo stát, asi bych se zbláznila. Tak si prostě užívám, co to jde.”

„Asi to tak taky budu dělat.” Jak řekla, po tom všem …

„Jistě! Hezky si odpočineš, a až přiletíte zpátky, prostě tomu tupci řekneš Ahoj, jsem tady, sežeň hlídání pro Amy a jdeme si promluvit. Jasně že k mluvení se nedostanete. Nebude to potřeba.”

„Paige!” zakvílela jsem. „Nech toho. Už to vidím, bude celej nadšenej.”

„Já to vidím zcela jasně,” nedala se. „Jekyll z tebe padne na zadek.” Já byla spíš toho názoru, že by padnul na zadek z ní, kdyby tušil, co na něj chystá. A i když jsem ani po tomhle rozhovoru neměla pocit, že bych nějak rozuměla tomu, co se Robertovi honilo hlavou, cítila jsem se mnohem lip.

„Panebože!” vykřikla Paige nadšeně, když jsme mířily ze San Leonarda k vinicím. „Promiň, pšt,” nakrčila se a opatrně kontrolovala ve zpětném zrcátku, jestli nevzbudila Amy. Pak se vesele zakřenila: „Až se o tobě dozví Kobra, zblázní se!”

„Kdo je Kobra?” nechápala jsem její nadšení. Zahihňala se:

„Matka kluků. Mrcha. Já vím, neměla bych ji pomlouvat, ale kdybys věděla, jaká je! Představ si, že když jsem byla s Mikem v Havenu, přivezla s sebou Treasure, aby se s ním vyspala, a probrala ho tak!”

Nechápavě jsem vrtěla hlavou. Vážně divná matka. A pak mi to secvaklo:

„Treasure? Tu od Roberta?”

Zahnuly jsme na příjezdovou cestu k domu a Paige vypadala, že má hrozně práce s řazením.

„Paige? Ona přivezla Robertovu přítelkyni, aby se vyspala s Mikem? To jako fakt?”

„No, ona to nebyla úplně Robertova přítelkyně,” řekla Paige a zněla nervózně.

„Tak co byla?” zeptala jsem se nechápavě, ale než jsem tu větu dořekla, došlo mi to. Treasure a Jewel nejsou právě obvyklá jména. Spíš to zní jako umělecké jméno, že? „Aha,” hlesla jsem.

„Asi… No … Chodil s prostitutkou?” Robert? Proč?

„Nechodil,” hlesla Paige. „Za tu dobu, co jsem u nich byla, nechodil s nikým. Prostě s ní jen spal.”

Chtěla jsem přiznat, že nechápu, proč platil prostitutce, když by mu stačilo někam zajít a určitě by nějakou slečnu sbalil. Chtěla jsem se zeptat, co je s tím chlapem špatně. A jestli by mi neporadil Michael, který o svém bratrovi určitě ví mnohem víc než Paige. Chtěla jsem chvíli nadávat sama sobě. Mafián? Co ujíždí na šlapkách? Jo Westová, jsi normální?

Ale nestihla jsem to.

„Mami? Co to je prosekutka?” ozvalo se ze zadního sedadla. A v otevřených dveřích už čekal Michael a dalo mu dost práce udržet štěkajícího Hydea.

„Jak to myslíš, že tam nepůjdeme?” Na chvilku jsem si byl jistý, že mi Johnny dá ránu. Vypadal tak. Nikdy bych to nepřiznal nahlas, ale v tom momentě jsem se ho bál.

„Přemýšlej,” vyzval jsem ho a začal jsem vypočítávat na prstech: „Toro, který dokázal zmizet policajtům, unést Amy, donutit Jo, aby dělala všechno, co řekne, přiotrávit Helenu, projít přes sekuriťáky s pistolí a předat ji Jo přím o před mou kanceláří, tenhle Toro nám sem pošle totálně vypatlanýho neumětela, aby přeříz hadičku s brzdovou kapalinou? Přestože se on sám při tom motání kolem domu vyhýbal kameře u garáže a zachytili jste ho jen na těch, které byly na velmi netradičních místech? Nepřijde ti to divný?”

„Proč? Jeho dva chlapy jsme taky chytili a všechno, co řekli, byla pravda. Ten jeden nám tu ukazoval Tora na monitorech a druhej mě doved k Amy. Tak v čem je problém? Proč by tohle mělo smrdět?” Johnny se uklidnil, uvolnil ten výhružný postoj a vážně se snažil pochopit, proč se mi nechce se sebrat a jet na adresu na kraji čínské čtvrti.

„Problém je v tom, že on taky ví, že se nám potvrdilo, co jeho člověk řekl. Já bych toho na jeho místě využil. Poslal bych k nám někoho, na kom mi absolutně nezáleží, oznámil mu svou údajnou adresu a pak jen počkal, až mi tam ten, koho chci dostat, dorazí.”

„Nepřijde ti to trochu komplikovaný?” Johnny si bezděčně hrál s hrnkem od kafe a už se na mě ani nedíval, jak se snažil si to všechno urovnat v hlavě a přijít na další souvislosti.

„Nepřijde mi to vůbec komplikovaný. Udělal bych to taky tak.” Nebyl jsem si jistý, jestli by mě to nemělo děsit.

„A kdybysme tam nedorazili? Jak ho najdeme?”

„Najdeme ho. Poptáme se. Určitě nejsme jediní, komu leze krkem. Volkov taky bude ležet spoustě lidí v žaludku. Jednoho nebo druhého nám dřív nebo později někdo naservíruje.”

Johnny zamručel a mlčky zamračeně přemýšlel. Pak se ušklíbl:

„Vážně tam vůbec nepojedeme? Ani podívat se, jestli to vážně byla past?”

„Jen jsem řekl, že nepůjdeme do toho bytu, o kterém nám Bert řekl,” pokrčil jsem rameny. Johnny se rozzářil:

„Už jsem se lekl, že budeme sedět doma na zadku a čekat!”

„Nějak tě to baví,” ušklíbl jsem se. Přestože pořád remcal a několikrát denně mi připomínal, jak v tom autě trpěl, byl nadšený. Nevadilo mu, že už pár dnů nebyl doma. Nevadilo mu, že spal u mě na gauči. Bavilo ho shánět lidi, přidělovat jim úkoly, sledovat monitory společně se Sandfordem. A když mu teď svitla naděje na

opravdovou akci, ne jen vystrašení starší ženské, která Amy vydala okamžitě, jen aby se jí nic nestalo a měla od něj klid, nemohl se dočkat.

„To si piš, ty vole!” zakřenil se. „Neříkej, že ty bys radši seděl v kanclu a počítal stav skladu?”

Ne, to jsem rozhodně nechtěl. Chtěl jsem být někde jinde s někým jiným, ale o tom jsem před ním nemohl utrousit ani slovo, pokud jsem nechtěl další pochybnou přednášku na téma Něco jako stockholmský syndrom, jen bez únosů a bez unesených, však mě chápeš, že jo. Nechápal jsem, co přesně mu na Jo vadí. Jestli pořád ještě nepřekousl, že nás převezla, byl to hodně špatný důvod. Protože on by pro Tommyho udělal to samé, klidně i mnohem horší věci.

„Ne,” řekl jsem nakonec. „Ale netěším se jako malej harant,” dodal jsem ironicky. Johnny se zatvářil povzneseně a pokrčil rameny:

„Bereš se moc vážně.“

„No jasně,“ přikývl jsem. „Radši mi sežeň mapy okolí té adresy,” doporučil jsem mu. „A koukej z mé ložnice dostat toho vola!“

„Ale no tak,“ rozhodil rukama. „Neříkej, že bys neocenil, kdyby sis měl před spaním s kým povídat?”

Měl jsem na jazyku další Jdi do prdele, Johnny, ale ovládl jsem se.

„Kdo ví, jak dlouho už tam sedí. Nepotřebuju, aby mi pochcal koberec,” řekl jsem rozhodně a vydržel i Johnnyho upřený pohled a úšklebek.

„Co s ním mám jako dělat? Kam ho mám dát?”

„Vem si ho k sobě do obýváku. Určitě bude rád, že si s tebou může popovídat.” Ignoroval jsem jeho brblání a počkal, až odtáhl z ložnice židli i s vyděšeným Bertem. Pak jsem si šel dát dlouhou sprchu a ignoroval dvoje zabušení na dveře. Kdyby hořelo, ty dveře by vyrazili. Pokud nehoří, seru na to. Jestli tam Toro někde čeká, počká si pěkně do rána. Nebo do dalšího večera. Jen ať je nervózní. Jen ať jsou jeho lidi nevyspalí a utahaní. Tohle se nám bude hodit.

Sprcha mi připomněla Jo. Její útěky do koupelny, když toho měla plné zuby. V Itálii bude brzo ráno. A v Thajsku poledne.

Vylezl jsem z koupelny a přehlížel Johnnyho, který chtěl, abych se podíval na rozmístění domů v té ulici a celém bloku.

„Dej mi deset minut.” Doslova jsem ho odstrčil a zamkl se v pracovně. Ze sejfu jsem vyndal příruční trezor, ve kterém bylo pár věcí od Sandforda. To, co jsem potřeboval, jsem obalil alobalem a dal do pevné kartonové obálky. Vložil jsem ji mezi pár starých čísel časopisů a z jedné skříňky vytáhl odolnou obálku od FedExu. Na internetu jsem našel adresu, napsal ji na obálku a na webu FedExu vyplnil žádost o vyzvednutí mezinárodní zásilky.

Hned mi bylo líp. Vlastně mi bylo skvěle. Došel jsem do obýváku a zeptal se:

„Tak co jste vymysleli, chlapci?”

24. kapitola

„Rozhodně bychom měli zajet do Říma. Nebo do Benátek. Ale spíš obojí. Jeden den Řím a jeden den Benátky.” Michael přemýšlel nahlas a bylo mu úplně jedno, že jsem už řekla, že kvůli mně si vážně plány překopávat nemusí a úplně bude stačit, když nás prostě jen nechají u sebe.

„Do Říma to jsou minimálně tři hodiny,” řekla Paige. Její muž nepřítomně přikývl a na internetu otevíral další a další fotografie pamětihodností a míst, které musím vidět, abych mohla tvrdit, že jsem byla v Itálii.

„Tři hodiny tam, tři hodiny zpátky, světlo je tak od osmi do pěti,” pokračovala Paige a kývnutím hlavy a potutelným úsměvem mi naznačila, ať sleduju Michaelovu reakci.

„Hm, hm,” udělal.

„Takže nám zbývají tři hodiny na procházku městem, oběd, všechny památky a muzea, který jsi nám už vyjmenoval. K tomu budou ulice plný lidí, kteří budou šílet kvůli dárkům. Já myslím, že je to výborný nápad, miláčku.”

„Viď?” rozzářil se a zvedl oči od monitoru, aby se mohl na Paige láskyplně podívat. Snažila jsem se nevšímat si toho svíravého pocitu v krku. „Počkat,” zarazil se a výraz se změnil z absolutního okouzlení v podezření. „Cos říkala předtím?”

„Ty mě neposloucháš?” Paige vykulila oči v hraném překvapení. Michael se ušklíbl:

„Samozřejmě že tě poslouchám. Jen jsem teď nějak zapomněl, co jsi říkala před vší tou chválou. Nepodstatné věci vypouštím, to přece víš.”

„Říkala jsem, že města jsou plný lidí, co kupují dárky. A že minimálně šest hodin bychom strávili na cestě, což by se Amy asi nelíbilo. Pokud bychom tam přespali, musel by Gas přijet večer nakrmit psy a víš, jak nesnáší pach granulí. Jeho remcání bychom poslouchali až do léta. A v neposlední řadě mám pocit, že Jo říkala, že se jí ani nikam nechce, ne?” Otočila se na mě a já rozpačitě pokrčila rameny. Mike se opřel v křesle a zafuněl:

„Takže sis ze mě dělala srandu?”

„Jen malinko,” usmála se na něj Paige. Zašklebil se na ni a začal zase zavírat jednotlivá okna s památkami.

„Předpokládám, že se to vztahuje i na Benátky, co?” zabručel dotčeně. Paige se ke mně naklonila a polohlasně řekla:

„Je hrozně chytrej a všímavej.“ Michael to nevydržel a rozesmál se.

„Jsi hrozná! Proč jsem si tě bral, ženská? Prodám tě na orgány!”

„Ano, drahý,” zacvrlikala a poslala mu vzdušný polibek. Přistihla jsem se, že se culím. Jejich vzájemné pošťuchování a slovní přestřelky mě bavily. Ráno po probuzení jsem slyšela jejich tlumený rozhovor a uvědomila jsem si, že mi budou chybět. Hned vzápětí se moje myšlenky stočily k Bavettovi a zas jsem měla pocit, že až ho potkám, jednu mu vrazím. Tedy, pokud s ním nebude Johnny.

„Takže co? Prostě necháme Jo, aby nás před Robertem pomluvila? Až mu řekne, že jsme ji celou dobu drželi tady pod zámkem a dovolili jí jen dojet pro kalhotky, Rob mě zabije jen silou vůle, hezky na dálku!”

„Ale no tak, nic takového mu neřeknu,” uklidňovala jsem ho.

„To říkáš teď. Protože sedím dva metry od tebe a na rozdíl od mé ženy ke mně ještě máš zbytky úcty,” mračil se, ale cukaly mu koutky.

„Já nechápu, jak vy dva můžete být sourozenci,” vyhrkla jsem dřív, než jsem se stihla zarazit. Cítila jsem, jak rudnu. Zamávala jsem před sebou rukou, jako bych tím ta slova mohla vzít zpátky. Michael se zarazil.

„Proč? Přiznám se, že teď netuším, na co narážíš.”

„To je jedno,“ zavrtěla jsem hlavou. Nedal se:

„Ne, není. Ven s tím, Jo. Shánět před Vánocema volnýho, anglicky mluvícího terapeuta bude fuška, tak to nejdřív zkusíme hezky podomácku.“

Věděl přesně, co říct, jak uvolnit atmosféru. Znovu jsem se usmívala a říct nahlas to, co i v hlavě strašilo většinu dne, bylo najednou snazší. Tentokrát to byla Paige, kdo svou drahou polovinu obdařil zamilovaným pohledem.

„Jen mi nejde na rozum, jak je možné, že se od sebe tak lišíte. Vždycky jsem si myslela, že sourozenci jsou si podobní i povahově, když vyrůstají v jedné rodině a ve stejných podmínkách. Jenže ty jsi v pohodě, nic tě nemůže rozházet, pořád sršíš vtipem, je ti jedno, když ti Amy leze po hlavě a psi ti slintají na nohy. Amy dokáže člověku vemluvit díru do hlavy a ty nejenže jí neřekneš, aby byla chvíli potichu, ale celou dobu ji posloucháš a odpovídáš jí.“ Odmlčela jsem se a bála se na něj nebo Paige podívat, protože mi přišlo, že s těmi lichotkami chlapovi, jehož žena sedí hned vedle mě, jsem to trochu přehnala. Ale doufala jsem, že pochopili, co jsem tím myslela. Jak jsem to myslela. „Nedovedu si představit, jak by se tady v tom mumraji choval Robert. Jste prostě úplně jiní. On je vážný, pořád ve střehu … I když za to asi můžu já,“ uchechtla jsem se nevesele. „Viděla jsem ho smát se jen jednou.” Zamračila jsem se. „Jo, já vím, to je asi taky tím, že jsem ho potkala v tak šílený situaci. Ale on se prostě nedovede uvolnit. Teď se mi vybavilo nakupování dárků, když jsem byla ještě Jane. To byl uvolněný. Ale já nebyla já. Měla jsem pocit, že mě z toho rozbolí hlava.

„Na tom, že je Robert muž dvou tváří, se asi shodneme, viď?” řekl Michael opatrně. Přikývla jsem. „V podstatě sis na to odpověděla sama. Kdybyste se potkali za nějakých normálních okolností -

„Tak by si mě ani nevšiml,” skočila jsem mu do řeči. Umlčelo ho to, zrozpačitěl.

„Ale on si tě všiml,” ujala se slova Paige. „Hele, já vím, že se budu opakovat, ale ty děláš to samý. A já to chápu. Počkej a dej mu šanci. Uvidíš, že až bude v New Yorku klid, Robert bude úplně jinej. Teda,” zarazila se, „ne jinej jako někdo jinej, ale jinej jako… Jako Jekyll, no.”

„Robert je starší a starší jsou dědicové,” řekl Michael potichu. „Náš táta se sice rozhodl, že lepší bude, když budeme ve vedení oba, abychom se navzájem podrželi, ale stejně to byl Rob, koho vždycky brali jako toho zodpovědnějšího, rozumnějšího. Toho, kdo na mě ve skutečnosti bude dávat pozor. Naučil se neukazovat, jak je utahanej. Že by byl radši někde pryč a užíval si to samý co jeho vrstevníci. Kolikrát šel zařizovat věci nebo se setkat s nějakýma lidma sám a mě poslal domů. Já díky němu žil trochu víc jako normální člověk. A pak jsem odpadl. Nejdřív se o mě musel doslova starat a pak jsem mu oznámil, že končím a potřebuju, aby mi pomohl zmizet.

A on to všechno udělal. On tam zůstal. On to všechno táhne.

Jo, já netuším, co s ním ty dva roky udělaly, ale přísahám ti, že Robert je chlap, který se o vás postará, i kdyby ho to mělo stát úplně všechno. Nevím, o jak moc víc mrzutej teď je, ale hodně z toho je jen maska. Obrana. Je lepší počítat s tím nejhorším, protože pak to může dopadnout buď přesně podle tvých představ, nebo líp.”

Tenhle vážný Michael byl najednou ještě víc podobný Robertovi. Vehnalo mi to slzy do očí a najednou jsem chtěla toho mrzouta obejmout, položit si mu tvář na rameno a říct mu, že to bude dobrý. A že nenechám nikoho, aby mu ublížil.

„Doufám, že je ten pitomec v pořádku,” povzdechla jsem si.

„Doufám, že tu budeme čekat třeba dva dny. To by mě už asi fakt nasralo,” zamumlal Johnny u okna, které vedlo do zadního traktu bloku. Po levé straně byly tři domy, jejichž fasády vypadaly všechny stejně zanedbaně. Nás zajímal ten prostřední, to byla adresa, kterou udal Bert. V budově sídlila vietnamská restaurace, ale horní patra

vypadala prázdná. Za okny jsme neviděli žádný pohyb a Henry s Klukem, kteří budovu sledovali z přední strany, nehlásili, že by někdo vycházel ven nebo vcházel dovnitř. Restaurace byla touhle dobou ještě zavřená a dům vypadal úplně mrtvý.

„Trocha čekání tě nezabije,” řekl jsem a sledoval monitor notebooku. Johnny se Sandfordem v noci rozmístili čtyři kamery. Nechtělo se mi do toho, bál jsem se, že si jich někdo všimne, ale Sandford byl nečekaně rychlý a mrštný. Nikdy bych to do něj neřekl, až doteď jsem ho vídával zásadně jen u počítače.

„To ne, ale moh bych si třeba vysedět hemoroidy, nebo tak něco,” remcal Johnny dál.

„Ovšem tvoje trpělivost se dostane skoro na úroveň zenovýho mistra,” odpověděl jsem. Na monitorech se nic nedělo. Nic, co by se v deset dopoledne nemělo dít na ulici v New York City.

„Strč si svůj zen do prdele, Bobby,” řekl Johnny takovým tónem, že jsem naprosto přesně věděl, jak se u toho tváří. „Co vy tam? Baví vás koukat na telku?”

„Mě ani ne, nic se neděje. Co tebe, Arnie?” obrátil jsem se na Rusa, který seděl vedle mě. Levou ruku měl želízky připoutanou k židli, ale pravou měl volnou a právě teď zhluboka potahoval z cigarety. Byl to ten, kterého chytili hned po našem přesunu k Henrymu. Patřil Volkovovi, ale s radostí práskal všechno, co věděl, protože Volkov byl podle něj jen figurka a Tora se prostě bál.

„V pohodě,” pokrčil rameny. Už si přestal stěžovat na to, že mu říkáme Arnie. Přišel s tím Johnny, jak jinak. Arkadij podle něj nebylo opravdické jméno. Věděl jsem, že to dělá naschvál. Nikdy neříkal nepřátelům jejich pravými jmény. Komolil je, zesměšňoval. Jméno dokáže hodně, a pokud vaším jménem někdo pohrdá, dotkne se vás to, i když si to možná neuvědomujete.

„V pohodě,” zopakoval Johnny ironicky. „Jestli přes ten kouř neuvidíš někoho z vašich lidí, tak si mě nepřej.”

Arnie viditelně zaváhal. Podíval se na mě, ale já zachoval neutrální výraz.

„Pardon,” řekl nakonec a cigaretu típl. V duchu jsem se ušklíbl.

„Měl by ses živit jako poradce při odvykání kouření,” navrhl jsem. Johnny se uchechtl:

„Já? To bylo čistě Arnieho dobrovolný rozhodnutí, nebo ne?”

„Jistě,” souhlasil jsem zcela vážně. Staré modřiny na Arnieho bradě ukazovaly něco jiného.

„Seru na to, jdu se vysrat,” rozhodl se Johnny a položil dalekohled na stolek vedle okna. Byt, který Sandford sehnal, byl plně zařízený. Realitní kancelář ho získala k pronájmu jen dvě hodiny před tím, než jsme jim zavolali a řekli, že ho chceme a dáme dvojnásobek nájmu uvedeného v inzerátu. Klíče byly připravené hned

po rozednění a makléř vůbec neprotestoval, když jsme ho vzbudili uprostřed noci. Johnny si teď rozhodně nemohl stěžovat na nedostatek prostoru nebo pohodlí.

Chtěl jsem vědět, jestli v blízkosti pronajali ještě něco dalšího, ale makléř o ničem nevěděl. Realitek tu bylo jako hub po dešti, byla by náhoda, kdyby nám řekl, že zrovínka před dvěma dny pronajal jiný byt ve stejném bloku jednomu moc milému pánovi s hispánskými rysy. Škoda. Bylo by to o dost snazší.

„Sleduj to, jdu k oknu,” přikázal jsem Arniemu a postavil se, abych se mohl protáhnout. V noci jsme nespali, ale cítil jsem se naprosto bdělý. Jen tělo trochu protestovalo. Co budu dělat za deset let, k sakru?

Nestihl jsem ani vzít dalekohled do ruky, když Arnie vyhrkl:

„Tady, honem!” Volnou rukou ukazoval do rohu monitoru. Okamžitě jsem byl zpátky. Kamera číslo dvě ukazovala boční uličku vedle restaurace. Kontejner, zadní vchod. A k němu mířili dva muži. Oba v džínách a tmavých bundách, jeden měl koženou s kožichem na límci a druhý nějakou sportovní. Vypadali naprosto normálně.

A bsolutně nevietnamsky.

„Toho znám, myslím,” ukázal Arnie na toho ve sportovní bundě. „I když…“ zaváhal a střelil po mně vyděšeným pohledem.

„V pohodě. Nevadí,” uklidnil jsem ho. Viditelně se mu ulevilo.

„Je mi povědomý. Určitě se tam někde mihnul. Na tváře mám dobrou paměť,” ujišťoval mě.

„Fajn,” přikývl jsem a sledoval, jak oba muži vešli zadním vchodem do restaurace. Rychlou volbou jsem na mobilu vytočil Henryho a křikl jsem do chodby:

„Johnny, pohni! Něco se děje!”

„To jsem přesně věděl!” ozvalo se tlumeně.

„Dva chlapi vešli zadním vchodem do restaurace. Jednoho z nich určitě zná,” řekl jsem do mobilu.

„A od nás se chce co?” zeptal se Henry suše. Než jsem se stihl nadechnout a začít mu nadávat, rychle dodal: „Dělal jsem si legraci. Jdeme tam.” Pevně jsem sevřel mobil a zhluboka se nadechl. Jo. Zenový mistr, to by se mi občas hodilo.

„Dobře.” Nakonec jsem zněl docela klidně. Dveře restaurace se otevřely. „Počkej, Henry,” zarazil jsem ho. Oba muži vyšli ven. Každý nesl v ruce světlý polystyrénový box na přepravu jídla. „Šli si pro oběd?” vyhrkl jsem překvapeně.

„Co prosím?” nechápal Henry.

„Vyšli ven a nesou si jídlo,” řekl jsem. S restaurací evidentně měli dobré vztahy, když jěště před otevřením dostali jídlo, ale uvnitř nebylo nic, co by nás zajímalo. Když se přiblížili ke kamerám, Arnie omluvně řekl:

„Je mi hrozně povědomej, ale nedovedu ho zařadit.”

Pak nám zmizeli. O chvíli později se objevili v pravém dolním rohu. Na záběru kamery, která hlídala vchod do domu, kde jsme právě byli.

„A do prdele,” ozval se těsně za mnou Johnnyho hlas. Zapínal si poklopec a mračil se.

„Co se děje? Chápejte, šéfe, my tu nic nevidíme,” uslyšel jsem Henryho. Zrovna jsem nebyl schopný odpovědět, protože jsem fascinovaně sledoval ty dva, jak odemykají vchodové dveře a vcházejí dovnitř.

„Tohle se mi zdá,“ vydechl Johnny a odběhl ke dveřím. Neslyšel jsem, co dělá, ale věděl jsem to. Znal jsem ho a věděl jsem, jak uvažuje, stejně jako on viděl do hlavy mně. Pootevřel dveře jen na uzounkou, nepostřehnutelnou škvírku. Jen kvůli zvuku. Aby slyšel, do kterého patra jdou.

„Oba vešli do našeho vchodu,” řekl jsem do mobilu a překvapilo mě, jak potichu. Najednou jsem byl v režimu akce. Připadalo mi, jako bych slyšel líp. Měl jsem zrychlený tep, ale ne tím vyděšeným způsobem. Nebyl jsem ten, kdo by se měl bát. Byl jsem ten, z koho jde hrůza.

Johnny nakoukl do pokoje se dvěma zdviženými prsty. Druhé patro. Jsou přímo pod námi.

„Jdeme tam,” rozhodl se Henry. „Máme zavolat posily?”

Podíval jsem se na Johnnyho a věděl jsem, že to nebude potřeba. Pod námi bylo celou dobu ticho. Žádné rozhovory, žádné zavírání dveří, splachování, tekoucí voda, hrající televize. Byl jsem si jistý, že kdyby v tom bytě byli další dva lidé, slyšeli bychom je. Takže je tam maximálně jeden. Dva na tři a moment překvapení na naší straně.

„Není potřeba. Jen přijeďte s autem ke vchodu,” řekl jsem mu. Schoval jsem mobil do kapsy a podíval se na Arnieho. Zvažoval jsem, jestli mu můžu věřit, a nakonec jsem usoudil, že ano. Jeho překvapení z toho, že vešli přímo k nám, bylo nehrané. Odemkl jsem pouta a potichu mu řekl:

„Arkadiji, poslouchej mě. Tady je klíč od vchodu. Vezmi si v předsíni jednu z bund, nasaď si kapuci. Půjdeš pomalu dolů a odemkneš.” Horlivě přikyvoval. Jméno bylo mocné. „Podej z kuchyně pytel s nějakýma odpadkama,” vyzval jsem Johnnyho.

„Nemáme žádný odpadky,” namítl. Stačil jeden pohled a otočil se. „Nějaký vyrobím,” zabručel.

„Dostaneš do ruky pytel. Jsi normální nájemník, co jde se smetím. Nerozhlížej se, prostě sejdi dolů a odemkni, rozumíš? Když to uděláš, už mě nikdy neuvidíš. Půjdeš si, kam budeš chtít. Nebudu tě hledat. Pokud dole třeba jen zpomalíš, jestli se jim pokusíš dát nějaké znamení, u dveří tě zastřelí mí muži. Chápeš, co ti říkám?”

„Ano, ano!” souhlasil překotně. Byl jsem si jistý, že odsud pomaže tak rychle, jak dokáže.

„Pustíš ho?” Johnny se vrátil zpátky s černým poloprázdným pytlem.

„Jo,” řekl jsem prostě. Na nic dalšího se neptal. Sledovali jsme bledého Arnieho, jak bere pytel a opatrně jde do předsíně. Tam sáhl na věšák a popadl jednu bundu.

„Hej!” zvýšil Johnny hlas. Sykl jsem. Výhrůžně se na mě podíval:

„Ať si vezme tvoji!” Zavrtěl jsem hlavou. Byl neuvěřitelný.

„Soustřeď se,” doporučil jsem mu potichu. Za Arniem zaklaply dveře. Johnny šel znovu poslouchat, já se sklonil k monitoru. O chvilku později se objevil na záběru kamery. Ignoroval právě parkující auto, zahnul doleva a zmizel pryč. Narovnal jsem se. Johnny ukazoval zdvihnutý palec. A pak se mu na tváři objevil velmi škodolibý úsměv. Zvedl na stůl šedou cestovní tašku, rozepl zip a zeptal se:

„Co si dáš?”

Na vrchu ležel glock. Ten, který mi přinesla Jo. Ten, který jí donesl Toro. Napadlo mě, že to bude dobrá ironie, dostat se k Torovi přes jeho lidi a s pomocí jeho zbraně.

„Jsi teatrální,” poznamenal Johnny, když jsem po pistoli sáhl. Pokrčil jsem rameny:

„Baví mě to.”

25. kapitola

Itálie měla neblahý vliv na můj spánek. Vlastně možná spíš blahý, ale neměla jsem radost z toho, že spím jako dřevo a budím se až dopoledne. Když jsem se v pokoji převlékala, Amy už dávno lezla po Michaelovi nebo se motala Paige pod nohama v kuchyni a mně dělal společnost Hyde. Neříkala jsem si náhodou, že už nikdy nebudu

pořádně spát, protože se budu bát, aby mi Amy někam nezmizela?

„Měli jste mě vzbudit,” zabručela jsem místo pozdravu. Paige mávla rukou od notebooku a bradou ukázala k lince:

„Kafe je hotový, slyšela jsem tě nahoře nadávat Hydeovi. K snídani si něco ulov, prosím, zrovna za Mikea řeším objednávky.”

„A kde jsou?” Zmateně jsem se rozhlédla a uvědomila si, že neslyším Amy. Přeběhl mi po zádech mráz, že jsem zase selhala a vůbec se po ní nesháněla. Měla jsem pocit, že jako matka jsem totálně neschopná.

„Stavějí sněhuláky,” řekla Paige a přestala psát. „Dva sněhuláky,” dodala důrazně. „Přijel Gas a pohádali se, kdo z nich umí lepšího, hezčího a většího. Tak stavějí každý jednoho a Amy jim nejspíš radí. Ta malá má víc rozumu než oba chlapi dohromady.”

Poslouchala jsem ji jen na půl ucha, protože jsem obcházela okna a rozhlížela se kolem domu. Našla jsem je vzadu na zahradě. Michael právě ležel na zemi, Gasparo mu seděl na zádech a s Amyinou vydatnou pomocí mu cpal sníh za krk. Vedle nich byly napůl rozbořené koule různých velikostí.

„Ježíši,” zaúpěla jsem a nevěděla, jestli mám zakročit. Slyšela jsem vrznout židli, Paige najednou stála vedle. Odfrkla si a polohlasně řekla:

„Jsou dny, kdy si musím připomínat, proč jsem si ho brala.” Pak otevřela okno, takže jsem musela uhnout ledovému vzduchu, a křikla: „Gasparo! Jestli toho okamžitě nenecháš, nedostaneš oběd! Amy, vůbec si strejdů nevšímej, tohle se dělat nemá! Miku! Neválej se tam!“

„Ano, miláčku!” zaslechla jsem, než okno zase prudce zabouchla.

„No vidíš,” zazubila se na mě. „Už se směješ.”

„To se nedá, nesmát se, když si tu hraješ na generálku,” pokrčila jsem rameny a došla si nalít kávu.

„Někdo to dělat musí. Michael začal vlčit, když jste přijely,” odpověděla vesele.

„Vadí to?” zeptala jsem se. „Myslím tím, jestli jsme vám nějak zkazily plány nebo tak něco.”

„Ne, vůbec. Je to spíš, jako bychom byli na dovolené, aniž bychom odjeli. Jste pro nás oživení. A já mám Mikea celé dny doma, to se mi dlouho nestalo. Jo a prodavačky ve městě mají určitě taky radost, že jim tam nepřekáží a nehraje si na šéfa.”

Dojala mě. Zůstala jsem stát u linky s nožem nad sklenicí s džemem a zoufale se snažila neslzet. Faktem bylo, že i já se tu cítila jako na dovolené, jenže na dovolené u starých známých. Napadlo mě i to druhé slovo, příbuzných, ale hned jsem tu myšlenku zahnala a dělala jsem, že se nikdy neobjevila. A i když jsem se snažila ze všech sil nemyslet na Roberta a na to, co mezi námi je nebo není, teď se mi znovu vynořil před očima. Jestlipak bych takový pocit měla i s ním? Bez hrozícího napadení, bez nutnosti schovávat se, bez všudypřítomného Johnnyho?

„Robert se neozval?” vyhrkla jsem. Zatraceně, nechtěla jsem se zase ptát!

„Ne, promiň.” Paige už nezněla vesele. Pár dní, sakra. Řekl, že to bude pár dní. „Co je podle něj pár dní? Jako by mi viděla do hlavy, Paige odpověděla: „Robert má trochu pokřivený vnímání času. Vlastně oni oba. Na pár dní, jen na chvilku, už to bude… Musíš to brát s rezervou.”

Nechtěla jsem to brát s rezervou. Chtěla jsem, aby se ozval, zavolal, napsal, cokoliv. Tři slova. Jsem v pořádku. Nic víc jsem nepotřebovala. Ať si klidně nahánějí Tora až do léta, jen když budu každý večer usínat s vědomím, že ten pitomý Bavetta je živý a zdravý!

„Ozval by se někdo, kdyby…Nevěděla jsem, jak tu větu dokončit.

„Theresa. Nebo Johnny. Určitě.” Přestože nálada v kuchyni znatelně ochladla, mně se ulevilo. Pokud se nikdo neozval, je to dobře. A tak mi nezbývalo nic jiného než zase čekat.

„Mami!” Dovnitř se vřítila Amy s rudými tvářemi a urousanými prameny vlasů, které jí vylezly zpod čepice. „Strejda Mike a strejda Gas stavěli sněhuláky, ale nešlo jim to a pak jsme se prali!”

„Já vím,” přikývla jsem a roztáhla paže, abych ji mohla obejmout. „Viděla jsem vás z okna. Proboha, ty jsi studená! A mokrá! Honem převléct! To jsou nápady!”

„Ano, mami!” zahlaholil Michael. „Vy dvě jste se hledaly, co?” ušklíbl se a strčil Paige studené prsty za krk. Zaječela a ohnala se po něm, ale rychle uhnul, popadl za paže stejně promrzlého Gaspara a strčil ho před sebe, aby se schoval před Paige.

„Někdy mám pocit, že jsem se vrátila v čase,” lamentovala. „A ty ho v tom ještě podporuješ!” Zabodla Gasparovi ukazováček do hrudi a mračila se na něj.

„Kdepak. Já mu to jen trpím, protože je to šéf,” bránil se Ital. Zbytek slovní přestřelky jsem neslyšela, protože jsem vedla Amy nahoru do pokoje, abych z ní sloupala mokré a ledové oblečení. Cestou jsem se snažila nezakopnout o psa, který se nám na schodech nadšeně motal pod nohama a bouchal nás ocasem. Tenhle barák byl jeden velký blázinec. A mně se to líbilo.

„Kdy pojedeme za babičkou a za dědou?“ zajímala se Amy, když jsem jí sušila vlasy.

„Někdy po Novém roce,” řekla jsem a trochu jsem se zastyděla za to, jak zneužívám její neznalosti časových údajů. Nic bližšího jsem jí ale říct nedovedla. A ani jsem nechtěla přemýšlet o tom, jak bude probíhat náš život po návratu do New Yorku. Nevěděla jsem, co mě bude čekat v práci, ze které jsem v podstatě utekla a přes rameno jsem křičela, že si beru neplacené volno a ať mi dají pokoj. Netušila jsem, jestli dokážu Amy dovézt do školky a svěřit ji těm nekompetentním idiotům. Neměla jsem ponětí, jak vysvětlím mámě svůj útěk s někým, o kom jsem jí neřekla ani slovo, a přitom jsem s ním odjela trávit svátky, tedy oficiálně.

Nebyla jsem si jistá, jestli se dokážu v rátit do starého bytu, jehož adresu znají lidé, kterých se bojím.

Jediná věc, která mi přišla důležitá, byl Robert. A právě u něj jsem vlastně pořád netušila, jestli bude co řešit.

„Drž, nemel sebou,“ napomenula jsem to metr vysoké klubko hadů a snažila jsem se jí přetáhnout přes hlavu tričko. Na Paigeině tady a teď vážně něco bylo.

„Co máme dneska v plánu?“ zajímal se Mike, když jsme se vrátily do kuchyně. Nechápala jsem, proč se většina dění v tomhle domě odehrává právě v kuchyni, když vedlejší obývák s krbem a pohodlnou velkou sedačkou a křesly byl větší a doslova se nabízel. Místo toho jsme trávili dny a hlavně večery u jídelního stolu, občas někdo seděl na lince, kolem se motali psi a Amy a všichni pořád ujídali kousky dezertů, ovoce, oříšků i sýrů. I tohle se mi líbilo. Škoda že v mém kuchyňském koutě by se to provádět nedalo.

„Nevím,” řekla jsem ve stejný moment, kdy Paige spustila:

„Vy dva napravíte tu nechutnou záležitost, kterou jste tu předvedli.”

„Tou nechutnou záležitostí myslíš Mikeův pokus o sněhuláka?” provokoval Gasparo.

„Myslím tím totální selhání! Místo abyste pro chudáka Amy byli vzorem, naučili jste ji rvát se a házet druhým sníh za límec. Za trest ji odpoledne pohlídáte a budete se chovat slušně. Amy na vás dá pozor. Viď, Amy?“ usmála se na pozorně poslouchající holčičku, která nadšeně přikývla.

„Prej za trest,” uchechtl se Michael a okatě na Amy mrkl. Pozorovala jsem ho a byla jsem naprosto v klidu. Nevadilo mi, že tu dceru nechám se dvěma mužskými, které znám pár dní.

„A my budeme dělat co?“ zajímalo mě. Paige se zatvářila spokojeně:

„My se za odměnu necháme hýčkat. Objednala jsem nás do denních lázní. Oběma by se nám hodilo něco udělat s vlasama a já nutně potřebuju masáž zad.“

„Tos mohla říct,“ řekl Michael udiveně. „Namasíroval bych tě.“ Šlehla po něm pohledem a hlasem plným ironie odpověděla:

„Nikdy ses nedostal dál než k lopatkám. Vždycky se to nějak zvrtlo, že.“ Zazubil se a pokrčil rameny.

„Musím tohle poslouchat?” zafuněl Gasparo. Myslela jsem si to samé. Musím tohle poslouchat? Když to s mou představivostí dělá divy a před očima mám jedna rozložitá záda s neuvěřitelnými rameny?

„Nevšímej si jich,” otočila se ke mně Paige. Doufala jsem, že na mně není vidět, co se mi zrovna honilo hlavou. „Připravená? Přísahám, že se uvolníš tak, že tě možná budu muset odnést do auta na zádech. A jestli ne, protáhnu tě pár obchůdky, tam se ti bude líbit.”

Došlo mi, že Vánoce jsou už opravdu za dveřmi, a já nemám jediný dárek. V tu chvíli jsem měla chuť Paige pořádně obejmout.

Myslel jsem, že se ke dveřím budeme plížit opatrně, ale Johnny prostě svižně seběhl ze schodů a zůstal stát přímo na rohožce. Tázavě jsem roztáhl ruce.

„Chceš se nechat střelit do břicha skrz dveře?” zeptal jsem se šeptem, když jsem k němu došel. Pohrdavě se ušklíbl. Nadechl jsem se, abych se zeptal, jestli dveře vykopne, nebo odemkne paklíčem, ale překvapil mě. Zaklepal. Decentně, třikrát, kloubem ukazováčku. A pak se na mě široce zakřenil. Z bytu byly slyšet těžké kroky někoho v pevných botách, žádné opatrné našlapování. Ten člověk se nebál a nečekal podraz.

„Ještě že nemají kukátko,” zamumlal jsem potichu. „Nikoho nezabíjej,“ dodal jsem.

„Cože?” protáhl Johnny otráveně.

„Jen v případě nouze,” opravil jsem se. I to mu stačilo k tomu, aby se uklidnil.

A když ten chlapík, který byl Arkadijovi povědomý, opatrně otevřel dveře, Johnny se na něj vesele usmíval.

„Zdravíčko,” zahlaholil a pak se bleskově natáhl po tom tmavovlasém chlapovi, čímž rozrazil dveře dokořán, až práskly o zeď. Na druhé straně ode dveří pak práskl o zeď tím chlapem.

„Toro, Utíkej!” zachraptěl dotyčný a snažil se dosáhnout dozadu na bedra, kde měl za páskem kalhot zastrčenou pistoli. Jakmile jsem uslyšel to jméno, zatmělo se mi před očima. Zvedl jsem glocka a procpal se kolem Johnnyho do bytu.

„Dávej bacha,” sykl Johnny a přitom něco provedl tomu muži u dveří, protože se ozvalo zaskučení. „Ale no tak,” uklidňoval ho. „Nemrskej sebou a bude to v pohodě. Jakpak ti říkají? Ty nevypadáš moc rusky, kamaráde. Asi nebudeš od Volkova, co?”

Cítil jsem rychlý tep v krku a na patře. I když to nebylo pravděpodobné, zdálo se mi, že vidím ostřeji a slyším lépe. Adrenalin je mocná věc. Podél zdi jsem se dostal až ke vchodu do obývací části bytu, který měl stejný půdorys jako ten náš o patro výš. Vědomí, že ten hajzl byl tady, přímo pod náma, a čekal, až nakráčíme do bytu naproti a necháme se od něj zabít, mě nutilo tam prostě s řevem vtrhnout a rozstřílet toho sráče na kusy. Jenže celou tu dobu jsem měl na mysli, že to je přesně ta věc, kterou udělat nesmím. Ne proto, že bych se vystavil riziku postřelení nebo zastřelení. Ale proto, že si to Jo nepřála. Naštvalo by ji obojí - kdybych se od něj nechal zastřelit i kdybych ho zabil sám.

Byl jsem cvok. Definitivně.

Do místnosti jsem nakoukl s úsměvem na tváři, protože jsem věděl, že tohle vyřídím a bude klid. Pokoj se zdál prázdný, jen u okna stála dvě křesla a po pravé straně byl starý, na pohled odporný gauč. A za ním se krčil ten druhý chlap.

Jen se krčil. Nesnažil se nějak lépe krýt, nesnažil se na mě mířit, nesnažil se o nic. Vypadal, že by si nejradši zakryl hlavu rukama a zůstal tam v poloze plodu.

„Postav se,“ řekl jsem a můj hlas zněl cize, byl posazený výš než normálně. Zavrtěl hlavou a pokusil se ještě víc vmáčknout mezi zeď a pohovku.

„Toro, zabij ho!“ ozvalo se z předsíně chraptivě. Následná tupá rána a ticho ukazovaly, že Johnnymu ten chlap vyloženě vadil. Sledoval jsem ho, mířil jsem mu přímo na hlavu. Stačil by jeden jediný pohyb ukazováčku, a bylo by po všem. Zdálo se to hrozně snadné a ještě před pár dny bych neváhal. Jo na mě měla neblahý vliv. Bez ní by to bylo…

Hrozně jednoduché.

Po zátylku se mi rozlezl nepříjemný mrazivý pocit. Pokynul jsem pistolí a zopakoval:

„Zvedni se. Hned.“

Toro třeštil oči na zbraň. Pak jako by se zklidnil. Zavřel oči a položil si čelo na kolena.

„Vím, že ho nechceš zabíjet, ale jestli je to jen kvůli tomu, abys nenasral Jo, je to pěkně debilní důvod,“ ozval se mi Johnny za zády. Ignoroval jsem ho a sledoval jsem hlavu toho muže. Hlavu se světle hnědými vlasy. Rozhodně jsem nebyl odborník na barvy na vlasy, ale tyhle nevypadaly jako chemicky odbarvené.

„Zvedni hlavu, otevři oči a podívej se na mě,“ řekl jsem. Udělal to, pomalu, váhavě. Byl modrooký. Arkadij ho neznal, vůbec. Ten druhý mu byl povědomý. Nedokázal ho zařadit, ale byl mu povědomý.

Toro je jako chameleon, bleskla mi hlavou Joina věta.

„Kde je ten druhej?“ Zařval jsem. Viděl jsem, jak se mi třesou ruce.

„Co?“ nechápal Johnny.

„Kde je ten druhej?“ zopakoval jsem, odstrčil Johnnyho z cesty a vběhl do chodbičky. Byla prázdná.

„Do hajzlu, přísahal bych, že omdlel,“ zaklel Johnny. Bylo mi jedno, co se stane s tím světlovlasým vyděšeným chlapem za gaučem. Rozhodně to nebyl Toro. Vyrazil jsem na chodbu a neřešil, jestli potkám nějakého jiného nájemníka a on si všimne pistole v mé ruce. Jestli mi teď zmizí, už se k němu tak snadno nedostanu. Nesmí mi utéct! Možná jsme ho podcenili, ale to samé se stalo jemu. Nemá ponětí, s kým si zahrává.

Zamířil jsem po schodech dolů. Věděl jsem, že nahoru se nedá vylézt výš než do posledního patra, tenhle dům nemá přístup na střechu, aniž by člověk musel přinést žebřík. Seběhl jsem opatro níž a zvenku uslyšel zvuky zápasu. V tu chvíli se mi ulevilo tak, že jsem se rozesmál nahlas. Henry a Kluk! Díky za ně!

Nestihl jsem ani vyběhnout ven. Přivlekli mi ho ke schodům. Z nosu a z rány nad obočím mu crčela krev a já měl chuť mu oplatit úplně každou ránu, kterou dal on Jo.

„Chtěl utéct,“ oznámil Kluk.

„Zdálo se nám, že je dost zakrvácenej. Jako by se potkal s Johnnym,“ doplnil ho Henry. Přikývl jsem a ušklíbl se na toho tmavovlasého a tmavookého člověka, u kterého bych si netroufl odhadnout věk.

„Tohle jsi trochu podcenil,” řekl jsem a snažil se znít ledabyle. Na rozdíl od svého světlovlasého kumpána mě pozoroval, zkoumavě, zvědavě. Pak roztáhl rty do polovičního úsměvu, ale jeho oči zůstaly dál chladné.

„Tebe jsem podcenil. Jsi dobrej.”

„Neser se do Italů, blbečku,” pronesl Henry se svým stoickým klidem a pak se mě zeptal: „Kdo to je?“

„Seznamte se s Torem, hoši,“ řekl jsem a vydal se po schodech nahoru.

„Tohle?” zeptal Henry překvapeně. „Kvůli tomuhle chudáčkovi se to všechno děje? Kdybych mu dal pořádnou ránu, je po něm.“

„To asi jo,“ souhlasil jsem.

„A můžu?” V Henryho hlase se objevilo nadšení. Nejspíš poprvé za dobu, co ho znám.

„Promiň,” zavrtěl jsem hlavou. „Mám s ním trochu jiné plány.”

„To si děláš prděl,” sykl Johnny, když za námi zabouchl dveře jejich bytu. „Ten sráč! Jak to chtěl hodit na toho druhýho! A víš, proč ti ten za gaučem nic neřekl? Nemá jazyk. Prostě ho nemá. Nevypadá to hezky a nevypadá to úplně jako nehoda při jedení steaku, nebo tak něco.”

Proto dvakrát křičel, jako by ten druhý byl Toro. A proto se domnělý Toro ani nesnažil nějak krýt nebo něco vysvětlit. Nemohl.

Málem nás dostal. Kdyby s sebou přivedl místo světlovlasého chlapa někoho, kdo vypadá aspoň trochu hispánsky, bez řečí bychom mu to uvěřili. A nebýt Jo, bez řečí bychom ho zastřelili. Jeho bychom možná nechali běžet. Těžko se v centru čínské čtvrti před polednem honit po ulicích s pistolemi.

Zatraceně. Parchant jeden zasranej.

„Tak dělej,” vyzval mě huhňavě, když jsem se v rátil do pokoje. Oni, jeho němý kolega seděli každý v jednom křesle a Henry a Kluk na ně mířili. „Je zbytečný to protahovat, nemyslíš?”

„Vážně sis myslel, že to vyjde? Že mě zastřelí?” Musel jsem se zeptat. Přikývl.

„Udělala by cokoliv. Pro tu holku by udělala cokoliv. Asi mi to trvalo moc dlouho. Nenapadlo mě, že si jí všimneš. Taková cuchta.“

„Drž hubu,“ doporučil jsem mu.

„Taky jsem netušil, že jsi takovej lidumil,” pokračoval. „Saša tvrdil něco jinýho.”

„Saša je idiot,” ušklíbl jsem se. Toro se štěkavě zasmál a pak se rozkašlal.

„Proč jsi po mně šel?” Nevěděl jsem to. Doteď mi to nebylo jasné. Toro se přestal maniakálně usmívat a výraz mu ztvrdl.

„Pletl ses mi do revíru. Policajti mi dali pokoj a věřili, že jsem pryč z města, jenže ty a ti tví kolegáčci jste se velkoryse rozhodli, že nechcete drogy u sebe v ulicích. Komu to kurva prospělo? Co? Než jsem stihl cokoliv udělat, vyhnali jste moje dealery, odsunuli jste nás a já najednou bydlel jen blok od jednoho z největších překupnických gangů. Tam jsem nemohl nic, protože po mně pořád někdo šel. Podělal jsi to, Bavetto. Mohl jsem tu nerušeně prodávat, tys mohl dělat, že to nevidíš, ale místo toho ses rozhodl zakročit proti všem smažkám a dealerům. Posral jsi mi život.” Zavrtěl hlavou: „Nechápu to. Proč ve většině měst mafie čile obchoduje s lidma jako jsem já a jen tady si ty a další posraní Taliáni hrajou na svatoušky?”

„S tebou bych nikdy žádný obchody nevedl,” řekl jsem a potlačil nutkání oklepat se hnusem. Ne, Toro nebral drogy. Jo měla pravdu, nehuntoval by si zdraví a mozek tím svinstvem. Problém byl v tom, že on měl hlavu zničenou i bez drog.

„Jsi stejnej jako já,” řekl v ten moment. Dál jsem se tvářil netečně, ale uvnitř jsem ztuhl.

„To víš, že jo, kreténe,” ušklíbl se Johnny a jen tak mimochodem ho pleskl do zlomeného nosu. Toro bolestivě zaúpěl, ale téměř okamžitě se vzpamatoval a znovu se zašklebil:

„Jsme si podobný mnohem víc, než si myslíš. Jak jinak bys věděl, co udělám? Jak jinak bys mě našel? Jsi stejnej jako já, Bavetto. A moc dobře to víš, viď?“

„Nech si ty kecy,“ zavrčel jsem. Měl jsem hlavu plnou otázek a on je jednou větou všechny smetl pod stůl. Teď jsem se dokázal soustředit jen na to, že jsem stejný jako on. Jsem?

Sundal jsem si sako. Scestně mě napadlo, proč si do takovéhle díry vlastně beru oblek. Na sledování. Rozepnul jsem si manžetové knoflíčky a uklidil si je do kapsy. Toro se rozchechtal:

„Tak jo. Jen si mě podej. Užiješ si to, viď? Taky bych si to užil. A třeba ještě užiju, co ty víš? Třeba mě nestihneš zabít. Třeba sem jedou mí lidé.“

„Ty nemáš žádný lidi, Toro,“ vystartoval jsem po něm. Ukázal jsem na toho druhého. „Tos mu udělal ty, viď? Vyřízl jsi mu jazyk?!“

„Nedokázal ho držet za zuby. Ale poučil se, že jo?“ Otočil se na svého letargického kolegu. V tu chvíli jsem ho praštil poprvé.

A obrovsky se mi ulevilo.

O něco později jsem vylezl z koupelny. Klouby prstů mě pořád bolely, ale studená voda to trochu zlepšila. Vyhnul jsem se pohledu do tváří Johnnyho, Henryho i Kluka. Z kapsy saka jsem vytáhl svůj soukromý mobil a vybral v seznamu jedno z těch několika jmen. Zazvonilo to šestkrát, než se ozval nasraný hlas:

„Jsem v práci, Bavetto. Děláš si ze mě prděl? Proč mi voláš?”

„Ahoj, Palbote. Mám pro tebe dárek,“ řekl jsem a překvapilo mě, jak zním unaveně. Jak se cítím unaveně.

„Jdi do hajzlu. Na tvý srandičky fakt nemám čas,“ odbyl mě, ale nedal jsem se.

„Toro, říká ti to něco?“ Slyšel to jméno. Ve sluchátku se ozval šramot, jak si dával mobil zpátky k uchu.

„Cože?“ Zněl jinak. Ostražitě.

„Mott Street, číslo dvacet tři. Byt 2B. Omlouvám se, je trochu mimo. Spadl ze schodů.“ Po menším zaváhání jsem dodal: „Několikrát.”

„Jak víš o Torovi?“ zeptal se Palbot. Byl jsem hrozně unavený.

„To víš. My podnikatelé se občas dozvíme věci… Známe lidi, kteří znají lidi. Vždyť to znáš.“

„Jedeš v drogách, Bavetto? “ Možná se mi to zdálo, ale ta otázka postrádala jeho obvyklou ironii.

„Nikdy. Já jen dovážím italský suroviny a potraviny. Přijedete si pro něj?“

„Potkám tě tam?“

„Asi ne,“ odpověděl jsem.

„To je dobře,“ řekl a zavěsil.

„To jako fakt?“ Johnny si založil ruce na hrudi. „Necháme je tady policajtům? Tys vážně volal Palbotovi? Po tom všem?“

Sroloval jsem si rukávy košile, vykašlal se na zapínání a oblékl si sako.

„Musím si dojít nahoru pro bundu,“ zamumlal jsem. „Jsem utahanej jako pes. Do prdele. V životě jsem nebyl tak hotovej. Asi stárnu,” řekl jsem tónem, jakým vyprávíte vtip. Nikdo se nezasmál.

26. kapitola

„Chmmm,” udělala jsem. Moje tělo bylo jako nové. O pár let mladší. O pár kilo lehčí. O moc hezčí. Někde v koutku hlavy jsem věděla, že si to všechno jen myslím, ale přesně takové pocity jsem měla po ostříhání, kosmetice, manikúře, pedikúře, medovo-mléčné lázni a masáži od slečny Ester.

„Hm,“ souhlasila se mnou Paige. Nakonec to všechno absolvovala se mnou, protože mě nechtěla nechat napospas kadeřníkovi, který omdléval při pohledu na můj starý sestřih. Měla jsem chuť utéct; protože i když jsem mu nerozuměla ani slovo, došlo mi, co se děje, a jeho okázalá gesta, evidentní žalování do nebes a nakonec i přivlečení kolegyně, aby to jako taky viděla, mi bylo nepříjemné. Stačilo ale, aby Paige suše prohodila pár italských slov a najednou kolem nás skákali jak hysterický kadeřník, tak kolegyně a po zbytek doby se oba zářivě usmívali. Nevěřila jsem jim to, ale nebyla jsem na ně sama, to bylo důležité.

„Asi se už nikdy nezvednu,“ povzdechla jsem si. Všechny své síly jsem zaměřila na pravou ruku, ve které jsem držela sklenici s nějakým aloe-bylinky-guarana-nevím -co nápojem. Chutnal dobře, ale dostat tu vláčnou ruku blíž k hlavě, abych se mohla napít, byl téměř nadlidský výkon.

„Zvedneš,” ujistila mě ospalým tónem Paige. „Protože dárky.”

„Dárky!” zaúpěla jsem. Narovnala jsem se a zahlédla Paigein úsměv. Ani nemusela nadhodit, že to říkala. Byla jsem čilá.

Podle Paige až moc. Ale nemohla jsem si pomoct. Možná kdyby mě vzala do nějakého nákupního centra, nebyla bych tak v rauši, jako když jsem mohla prolézat jeden obchůdek vedle druhého a mezitím po očku sledovat krásu vánočně vyzdobeného centra města.

„Tohle jsou potraviny, Jo. Jsem si jistá, že tady ti do oka nic nepadne,” bránila se. Měla jsem chuť jí říct, že to nikdy nemůže vědět, protože v těchhle obchůdcích mají různé věci a co Italům přijde jako normální potravina, může třeba mým rodičům připadat jako neuvěřitelná věc. Místo toho ze mě skoro útočným tónem vypadlo:

„Prostě si jen poprvé za tři a půl roku užívám den o samotě!”

Okamžitě jsem měla chuť dát si facku. A chtělo se mi ze sebe samé brečet. Dobrý pocit z odpoledne v lázních byl ten tam a u vchodu do potravin stála emocionální troska Jo. Asi jsem po tom všem vážně zralá na psychologa.

„Promiň,” vyhrkla jsem ve stejný moment, kdy totéž řekla Paige. „Ne!” zarazila jsem ji. „Ty se neomlouvej, proboha. Vůbec nemám právo tady na tebe tak vyjíždět.” Ustoupila jsem od vchodu stranou, aby mohla vyjít nějaká starší žena s vizáží filmové hvězdy, a dodala jsem: „Netuším, co se to se mnou děje. Asi jsem se zbláznila.”

Paige mi prostrčila svou ruku pod paží a vlekla mě pryč. Neodporovala jsem jí, zasloužila jsem si naložit do auta a vysadit někde po cestě. Po pár krocích jsme ale zastavily u Stánku s horkým svařeným vínem a punčem. Paige italsky objednala tu druhou lahůdku a za chvilku jsem si už ohřívala ruce o hrníček.

„Jednou z nemnoha nevýhod soužití s Bavettou, i když se třeba jmenuje Parker, je fakt, že nikdy nevíš, kdy získáš pocit, že ses asi zbláznila. Je jedno, jak moc Mikea miluju a jak moc si myslím, že ho znám. Jednou za čas něco řekne nebo udělá a já stojím jak trubka, zírám na něj a říkám si, co tu sakra s tímhle chlapem dělám

a proč jsem se k tomu nechala ukecat. A přitom on to nikdy nemyslí zle. Jsou to jen prkotiny. Ale vždycky mě to utvrdí v tom, že se s ním rozhodně nikdy nebudu nudit. A že i když ho miluju a nedovedu si představit, že bych byla bez něj, občas bych ho nejradši zabila. Což je mimochodem věta, kterou před Bavettovic chlapama nikdy neříkej. Jsou na to alergičtí,” dodala ironicky.

„To je … hezké,” řekla jsem, protože jsem netušila, co se mi Paige snaží sdělit.

„Chtěla jsem tím říct, že nemusíš mít pocit, že ses zbláznila. Protože to není pravda. A i kdyby byla, není to tvoje vina.”

„Není?” opakovala jsem zmateně.

„Ne,” ujistila mě Paige. „Může za to idiot Robert. Jestli ho někdy uvidím, nakopu mu zadek.”

Zrovna tohle jméno jsem nepotřebovala slyšet. Byla jsem na sebe pyšná, že jsem na něj za celé odpoledne ani jednou nepomyslela. Nebo přesněji, že jsem všechny myšlenky, vzpomínky a představy dokázala včas utnout. Skoro včas. Skoro všechny. Zatraceně, samozřejmě, že jsem prakticky nemyslela na nic jiného.

„Ach jo,” zaúpěla jsem a pořádně se napila punče. „To není jeho vina. Jsem prostě nevyrovnaná a děsí mě, jak málo se po tom všem bojím o Amy a -”

„Tady se oni nemusíš bát, vždyť to víš,” skočila mi Paige do řeči.

„Jo, já vím,” souhlasila jsem . „Myslela jsem to tak, že prostě vypnu a neřeším ji. Nic takového jsem nikdy nedělala. Jsem špatná matka.”

„Nemohla jsi vypnout, protože jsi na ni celou dobu byla sama. My se o ni postaráme. O vás obě. Prostě se uvolni. A teď vrať tady pánovi ten hrníček a pojď do dalších obchodů, špatná matko. Ale přísahám, že jestli neseženu nic pro Mikea, budu hrozně naštvaná.”

„Neříkala jsi mi, žes pro něj objednala nějaký oblečení odněkud z ciziny?” divila jsem se a bez odporu se nechala vléct zase na druhou stranu ulice.

„To se nepočítá, to je jen oblečení,” mračila se. Nevěděla jsem, jestli to bylo punčem, jejím proslovem nebo tím, že nejsem sama, kdo aktuálně neví, co koupit Michaelovi, ale už zase mi bylo líp. Mnohem líp. Hlavou mi blesklo, že by to mohla být maniodepresivní psychóza, ale to už jsem ve výloze zahlédla loutku Pinoccia a věděla jsem, že musí být moje. Tedy Amyina.

Těsně před zavírací dobou jsme už cestou zpátky k autu minuly obchůdek s luxusními kravatami a košilemi. Přestože jsem si celou dobu říkala, že je nesmysl pátrat po dárku pro Roberta, když je budoucnost jedna velká neznámá, zamířila jsem dovnitř.

Jedna kravata mi v případě, že se nebude nic dít a nebude komu ji předat, překážet nebude. Sice nebyla od Gucciho, ale byla nádherná.

Vzbudil jsem se a venku byla tma. Dalo mi docela práci si vzpomenout, proč se cítím pod psa. Hlava mi třeštila, v puse jsem měl sucho a bolely mě klouby, včetně těch záprstních. Pak se mi rozsvítilo. Asi nebyl nejlepší nápad poslat Johnnyho domů a pak celou tu věc zapít vodkou přímo z flašky. Ale když jsem tu byl sám, mohl jsem si po pár locích přiznat, že mě to nečekaně sebralo. Místo abych slavil, zapíjel jsem hnusnej pocit, kterej ve mně zůstal po osobním setkání s tím sráčem.

Nejsem jako on. Já přece nejsem stejnej.

„Radši přestaň přemejšlet, blbečku,“ doporučil jsem své zbědované verzi, která se ukázala v zrcadle v koupelně. Po sprše a plechovce coly jsem se začal cítit jako člověk. A všiml jsem si, že je půl čtvrté ráno. Výborně. To už se jako připravuju na jiný časový pásmo, nebo co?

Bylo mi jasné, že už neusnu. Kdybych si lehl do postele, jen bych se převaloval. A řešil. To jsem teď fakt nepotřeboval. Kdybych si to na poslední chvíli rozmyslel, komu bych tím prospěl? Takže jsem udělal jedinou možnou věc, která svobodnýmu chlapovi ve čtyři ráno zbývala.

Zapnul jsem playstation.

Když mě zastřelili kvůli vytrvale zvonícímu mobilu, hrozně mě to nasralo.

„Co!“ štěkl jsem, aniž bych se podíval na jméno volajícího.

„Jestli tě ruším, můžu zavolat později,” ozvala se upjatým tónem matka. Podíval jsem se na hodiny v kuchyni. Deset. Asi jsem se do toho trochu zabral. Pozitivní na tom bylo, že jsem šest hodin nemyslel na Jo. Teď se mi během pár vteřin vybavilo to, jak si od matky nenechala nic líbit, a zase jsem měl pocit, že je něco špatně. Že mi něco chybí. Že takhle to nemá být.

Stýskalo se mi. A už jsem se kvůli tomu ani necítil trapně.

„Co potřebuješ?” zeptal jsem se.

„Zítra večer se u nás sejde pár lidí a bylo by velmi vhodné, aby ses ukázal. Sám. O doprovod se ti postarám.”

Byly doby, kdy bych se s ní hádal. Kdy bych jí beze slova zavěsil. Kdy bych tam naschvál šel a natruc s sebou vzal ne jednu, ale dvě holky.

„Zítra večer už budu sedět v letadle,” řekl jsem klidně. Další důkaz toho, že nejsem úplně v pořádku.

„Podívej, Roberte,” začala vlídně, místo aby na mě ječela. „Chápu, že máš pocit, že udělat nám pár naschválů je výborný nápad, ale doufala jsem, že sis celou tu trapnou věc s výletem někam do Asie rozmyslel. Budou Vánoce. Ty víš, že jsi tu potřeba.”

„A ty víš, že to není pravda.” Pokrčil jsem rameny, jako by mě mohla vidět. „Všechno mám zaplacený a rozhodně letím. Potřebuju, ne, chci odsud na chvíli vypadnout. Dneska se u vás stavím s dárkama a rozloučit se. A až se vrátím, popovídáme si o tom, jak moc mi vadí, když se neustále snažíš nacpat mi nějakou svou poslušnou

zaměstnankyni.”

„Co si to -” Dovoluješ už nestihla doříct.

Sbalil jsem všechny dárky a snažil se ignorovat vzpomínky na to, jak jsem je kupoval. Jo byla ještě Jane a já měl pocit, že musím dát pozor, aby se jí nic nestalo. A přestože se už nic nedělo a venku byl starý dobrý New York plný kapsářů, úchylů, gangů a mafiánů, tedy nic, co by mě mělo zneklidňovat, ten pocit jsem měl pořád.

U Turnérových jsem zazvonil chvilku před polednem a až v tu chvíli mě napadlo, jestli náhodou nejdu v úplně blbej čas. Ze včerejška jsem si pamatoval, že jsem Johnnymu řekl, že má ode mě až do začátku příštího roku pokoj, jen když mě odveze na letiště, a teď mu stojím přede dveřmi a ještě těsně před obědem. Jakmile se ale otevřely dveře a Sue mě bez zaváhání nadšeně objala, všechno bylo v pořádku. Johnny měl na sobě džíny, které rozhodně pamatovaly lepší časy, a triko s flekem od něčeho světlého. Tommy měl plné ruce práce se strkáním nějaké plastové tyčky do jeho ucha.

„No ty jsi manekýn,” ušklíbl jsem se. S úšklebkem se nadechl, aby mě odpálkoval, ale pak se jeho výraz změnil a než jsem stihl utéct, nacpal mi svého syna do náruče. „Ty debi-začal jsem a nejistě sledoval, co miniaturní kopie mého kolegy provede.

„Pozor na pusu, Bobby,” přerušil mě Johnny. „Tommy, jestlipak umíš změřit v oušku teplotu i strejdovi?” řekl sladce. Vzápětí mi ta plastová tyčka, která měla představovat teploměr, málem prorvala ušní bubínek.

„Vem si to!” zahučel jsem přesně ve chvíli, kdy se mi za zády objevila Sue. „Promiň,” zamumlal jsem přistiženě. Další přešlap se mi povedl ve chvíli, kdy jsem oznámil, že jsem jen přivezl dárky. Dvojité syčení mě vyděsilo, vzteklý pohled paní domu překvapil. Myslel jsem, že mě má ráda. Pak se ukázalo, že dárky přece nosí Santa a ten asi roční chlapeček přece nemůže vidět, jak jsem nějaké přinesl já. Nakonec jsem ale dostal oběd i zákusek.

„Na tohle bych si snadno zvykl,” přiznal jsem Johnnymu. Klid, pohoda…

„To věřím. Ale zvykej si jinde. Tommy usnul, což znamená, že před sebou máme přes hodinu volna, jestli víš, co tím chci říct. Takže mazej.” Dostrkal mě ke dveřím a cestou se zeptal: „Kdy tě mám zítra vyzvednout?”

„Tak před pátou?” navrhl jsem. Zatvářil se otráveně:

„Pojedu s tebou na JFK v tom největším provozu?”

„Ráno. Letí mi to o půl sedmý ráno.”

„Bože, jak já tě nesnáším !” zavrčel a zabouchl mi dveře před nosem. K autu jsem šel s úsměvem na rtech.

Který mě nepřešel ani u našich. Mohl za to fakt, že byt byl až na Theresu úplně prázdný. A ji dárky pro ni a jejího muže dojaly. Když mi pak přála, ať si to volno užiju, zněla upřímně.

„Co máš v tom kufru?” zeptal se Johnny ledabyle a přerušil tak rozespalé ticho, které v autě vládlo.

„Věci,” zamumlal jsem. Vážně jsem chtěl jít spát brzo, ale nemohl jsem usnout, takže jsem se zase usadil v křesle před televizí a nakonec z toho byly slabé tři hodinky. Ještě že se v letadle dospím.

„Nekecej,” zahlaholil překvapeně. Pak zvážněl: „Jaký věci, Roberte?”

„Co to je?” podíval jsem se na něj. „Chceš mi očuchat kufr, jestli v něm nevezu drogy? Nenapadlo mě, že ti takhle brzo ráno hrabe. Měl jsem si zavolat taxíka.”

„Jen by mě zajímalo, co si s sebou bereš do Thajska. Nevím, jak tam teď je a tak, chápej,” pokrčil rameny.

„Je tam teplo. Takže mám v kufru trika, kraťasy, kecky a dokonce i jedny pantofle. Plavky. Stačí ti to?“ Věděl jsem, kam míří. Věděl jsem, že bude myslet tímhle způsobem.

„Plavky a pantofle. Jo,” přikývl a vrátili jsme se k mlčení. Promluvil až uvnitř terminálu.

„Ted vážně, Roberte. Kam letíš?”

Podal jsem mu letenku. Zpáteční první třídou do Bangkoku, přestup v Tokiu. Chvíli na ni zíral, pak upřeně sledoval mě. Mlčky mi ji vrátil.

„Nemusíš se mnou dál. Jeď se vyspat. Díky za odvoz a veselý Vánoce,” řekl jsem mu.

„To je v pohodě,” nedal se odbýt. Stál u tabule s odlety a podrobně ji zkoumal. V tuhle dobu těch mezinárodních letů moc nebylo; kromě toho našeho už jen Kapské Město, Vancouver a Káhira.

„Ani jeden do Evropy, co?“ zazubil jsem se na něj. Přistiženě rozmáchl rukama.

„Ty fakt letíš do Thajska, ty vole.” Zněl překvapeně, když to říkal.

„Jo, já fakt letím do Thajska,” přikývl jsem. „Jeď domů za Sue. Užívej si svátky.” Neobratně mě poplácal po zádech, pořád ještě překvapený tím, že mířím k od letu do Bangkoku.

„Tak jo, chlape. Užij si to tam,” zabručel. Už byl pár kroků ode mě, když jsem za ním křikl:

„Johnny?”

„Co?” otočil se.

„Budu je od tebe pozdravovat,” zakřenil jsem se. Viděl jsem, jak mu to dochází a jeho výraz se mění.

„Ty parchante!” Rozchechtal se nahlas a vyděsil tak dvojici starších žen, která mířila ke stejné bráně jako já. Mávl jsem na něj a šel jsem za nimi.

27.

Paige se zdálo, že dům je málo nazdobený. Když jsem namítla, že už nemá žádné volné okno, které by mohla oblepit žárovičkami, trochu šíleně se usmála a řekla, že okna rozhodně neměla na mysli.

„Já nikam nepolezu,“ vyhrkla jsem rozhodně.

„Kam polezeme?” zeptala se nadšeně Amy.

„Nikam nepolezeme, teď jsem to přece tetě řekla,” poučila jsem ji. Vážně přikývla, otočila se na Paige a bezelstně se zeptala:

„Kam nepolezeme, teto?”

„Na střechu,” mrkla na ni Paige a mně se trochu ulevilo. „Připravíme překvapení pro strejdu, jo? Až přijede z práce, bude koukat, jak to tu budeme mít krásné!”

„Ten bude určitě nadšen,” broukla jsem si. Dozvěděla jsem se, že moje ironie je občas na ránu. A že se máme dojít obléct.

Paige rozhodně nevadilo, že kolem domu nejsou žádné jehličnany, pokud člověk nepočítal kousek živého plotu z tújí nebo něčeho podobného. Z kufru auta vytáhla několik krabic s dalšími vánočními světélky a začala vybírat, které listnaté, aktuálně úplně holé stromy ověsíme. Rezignovala jsem na jakékoliv námitky, koneckonců ona byla paní domu. A ona to bude vysvětlovat Mikeovi. Ona to bude obhajovat, až přijde účet za elektřinu.

Amy a psi se nám motali pod nohami a soutěžili v tom, kdo na sebe v co nejkratší době nabalí co nejvíc sněhu. K mé pramalé radosti Amy zcela jasně vedla a bylo jasné, že jakmile omotáme stromy, čeká ji horká koupel. Ale vidět její rozzářenou tvář, slyšet její vysvětlování psům, že musejí běhat opatrně, aby si všichni navzájem

třeba nestoupli na pacinku, vnímat její nadšení a spokojenost stálo za všechno promočené oblečení světa.

Už se stmívalo, když Paige slavnostně zapojila do zásuvky poslední z dlouhé řady prodlužovaček. Škarohlídsky jsem čekala, že se ozve zaprskání, objeví se jiskry a celý dům i vesnice a města v okruhu několika kilometrů zhasnou. Místo toho se přední zahrádka a okolí dvorku a příjezdové cesty rozzářilo. Vehnalo mi to slzy do očí, ani jsem nedokázala říct, proč. Amy nadšeně lítala od jednoho stromu k druhému, pak k nám, a celou dobu hulákala, že teď už to Santa rozhodně najde.

„Vsadím se, že jsme teď vidět i z vesmíru,” usmála jsem se. Paige nastavila dlaň a plácly jsme si.

Na život tady se zvykalo tak snadno, až mě to samotnou děsilo.

Michael přijel za naprosté tmy chvíli po osmé. Amy už skoro spala, ale když slyšela, jak psi dole někoho vítají, probrala se a nesměla tam chybět.

„Lásko, zapomněla jsi ozdobit střechu a komín. A vyrobit kolem domu svítící terč, aby to Santa fakt trefil,” uculoval se. Paige mu něco špitla do ucha a podle jeho přehnaně vyděšeného výrazu bylo jasné, že si pro něj připravila nějakou hodně pikantní pomstu.

„Myslíš, že to Santa neuvidí? Mamka říkala, že uvidí,” strachovala se Amy. Založila jsem si ruce na hrudi: „No! Nejdřív přijedeš tak, že probereš už skoro spící dítě, a pak ji ještě děsíš tím, že Santa to bez terče nedá. Asi tě nemám ráda!” Zeširoka se usmál a v tu chvíli jsem si byla jistá, že mu všechny ženské, se kterými kdy přišel do styku, musely zobat z ruky.

„Chápu to tak, že bych to teď měl nějak vyžehlit?” zeptal se vesele.

„Ty umíš žehlit, strejdo?” divila se Amy.

„To si piš!” přikývl. „A kromě toho umím taky skvěle číst pohádky, že jo?” Než stihla přikývnout, zvedl ji do náruče a vydal se s ní po schodech. „Jdeme spát, čau!” houkl na nás, než zmizel v horním patře.

„Čau!“ opakovala po něm Amy.

„Víno?“ zeptala se Paige.

„Rozhodně.”

O skleničku později se k nám přidal i Michael. Loudil něco k jídlu, a když byl odkázán na talíř v lednici a mikrovlnku, zvedl se a za stálého vyprávění historky o zákazníkovi, který tak dlouho ochutnával jednotlivá vína, až se totálně zbořil, překročil Hydea, odešel do kuchyně, ohřál si jídlo, třikrát řekl Haven, aby neloudila,

donesl nám další láhev, vrátil se s talířem s domácími těstovinami, znovu překročil Hydea a ještě před usednutím do křesla stihl Paige krátce líbnout na čelo.

„Tohle je naprosto úžasný,” zamumlal s plnou pusou, když ochutnal vonící směs z mletého masa, sušených rajčat, bylinek a dalších věcí, které jsem nedokázala identifikovat.

„Taky jsme se olizovaly až za ušima,” souhlasila jsem.

„A ty tagliatelle jsou dokonalý,” řekl a významně na Paige mrkl. Uchechtla se a hned mi vysvětlila, že to byly první těstoviny, které se ještě ve Státech učila vyrobit, a první várka se dala použít jako zbraň hromadného ničení.

„Vaříš dokonale, přísahám,” ujišťovala jsem ji a myslela jsem to naprosto vážně. Přišlo mi, že když jsme si dávaly jídlo ve Florencii, nebylo tak dobré, jako když vařila Paige. Nechápala jsem, jak je možné, že ještě před dvěma lety skoro neuměla vařit.

„Neměla jsem tu co dělat, aspoň ze začátku. Tak jsem vařila. Rosa, Gasparova babička, mi po něm poslala staré rodinné recepty, a když jsem si s něčím nevěděla rady, hledala jsem na internetu a zkoušela tak dlouho, dokud se to nepovedlo. Chudák Mike si tenkrát málem uhnal žaludeční vředy, když statečně jedl všechno, co jsem se učila. Celou dobu říkal, jak je to super, a pak jsem ho přistihla, že chodí tajně pít žaludeční kapky.”

„To není pravda!” bránil se Michael. „Nepil jsem je po každém jídle, nepřeháněj! A navíc jsem ti řekl, když se to moc nepovedlo.”

„Jo, třeba že tam je málo soli. Přitom jsem viděla, jak mu ravioli protekly vidličkou, a on prý: Je to málo slané, miláčku.”

„Jsi statečný muž,“ řekla jsem s vážným obličejem a pozvedla sklenku. S povděkem kývl hlavou a nevšímal si Paigeina řehotu.

Celý večer jsem byla rozesmátá, uvolněná a spokojená. Pak jsem si lehla vedle tichounce oddechující Amy, přetrpěla Hydeovo funění a mručení, než se uvelebil u postele, a jakmile jsem zhasla lampičku, viděla jsem ho před sebou.

V tom absolutně nesedícím Henryho tričku. A pak bez něj.

Prosím, zaříkávala jsem ho v duchu. Dávej na sebe pozor. Nepokaz to.

Nenech si ublížit. Ozvi se.

Ty prevíte.

Nechápal jsem, jak někdo může létat turistickou třídou. No dobře, chápal jsem, proč přesně jí tolik lidí létá, tyhle letenky nebyly zrovna levná záležitost. Ale po asi tak dvaceti hodinách letu do Tokia jsem byl z pohodlné sedačky v první třídě stejně rozlámaný a nedokázal jsem si představit, že bych celou tu dobu seděl v té

druhé části letadla.

Letiště Narita bylo vánočně vyzdobené, dokonale vyleštěné a chvíli jsem měl pocit, že jsou mezi čekajícími cestujícími nastrčení zaměstnanci v civilu, kteří mají za úkol se tvářit mile, spokojeně a vánočně. Nikdo tu nevypadal utahaně z dlouhého letu, nikdo nebrblal kvůli čekání na odbavení, bylo tu nečekané ticho, takže jsem si mohl dosyta užít koledy. Některé věci jsou stejné na obou polokoulích. Bohužel. Našel jsem svůj další gate, koupil si kafe, které chutnalo docela přijatelně, posadil jsem se pod jeden z vysokých vánočních stromů a dvě hodiny čekání na další let jsem si krátil ověřováním, jestli mě někdo nesleduje. V Bangkoku jsem si potřeboval být jistý. Nakonec jsem po hodině pozorování nabyl dojmu, že mě sledují všichni. Potřeboval jsem se pořádně vyspat, to poklimbávání při sledování filmů bylo o ničem.

Cestou k odletu mě zastavily dvě drobounké Japonky. Pisklavě se chichotaly a trvalo jim pěkně dlouho, než z nich vypadlo, jestli by se se mnou mohly vyfotit. Protože prý tak velkého bělocha na vlastní oči nikdy neviděly.

Při nástupu do letadla jsem se opět setkal se dvěma ženami, které na JFK tak vyděsil Johnny. Tentokrát se na mě mračily, protože věděly, že zase zamířím do první třídy. Udělalo mi to škodolibou radost. Chvíli jsem zvažoval, že bych se nad sebou možná měl zamyslet. Pak jsem si ale řekl, že mám dovolenou a lidi jsou mi u prdele. Hned mi bylo líp.

Pokusy o vyslovení názvu letiště v Bangkoku jsem vzdal prakticky okamžitě. Byla skoro půlnoc, když jsem se dostal ke svému kufru, vyměnil si trochu peněz a vydal se ven chytit nějaké taxi. Mohl za to i fakt, že jsem k zavazadlovému pásu nespěchal a sledoval okolí. Nikde nikdo. Nikdo, kdo za mnou vystoupil z letadla, neměl nejmenší náladu se tu zdržovat déle, než musel.

V duchu jsem si nadával za ten nápad s hotelem. Měl jsem se na to vysrat a zůstat tady, vůbec nikam se mi nechtělo. Pak jsem si ale uvědomil, že další let je až skoro v poledne a čekat tu dvanáct hodin by byla vážně kravina. Jakmile jsem se usadil v zelenožlutém taxíku a vysvětlil rozespalému taxikáři, kam chci, došlo mi, že teď mám konečně volno. Teď si můžu dělat, co chci.

Před měsícem bych nadšeně přespal v hotelu a vydal se na Phi Phi. Možná bych tu zůstal o den dýl a zjistil, cože to na těch Thajkách je.

Teď jsem přijel do hotelu a oznámil, že tam na mě čeká zásilka. Čekala. Nepředpokládal jsem komplikace, ale při kontrolách se mohlo stát cokoliv. Jenže já byl prostě klikař. Vzal jsem si kartu, obálku od FedExu, objednal si buzení na devět ráno a vydal se na pokoj.

Sprcha mi připadala jako nebe. Do postele jsem padl prakticky ve spánku.

Telefon musel zvonit hodně dlouho, než mi konečně došlo, co je to za zvuk a co se po mně chce. Spal jsem sedm hodin a přišlo mi to hrozně málo. Jet lag se projevil. Poděkoval jsem recepční s hrozně vtipným přízvukem a vydal se zase pobalit to, co jsem v noci roztahal po koupelně. Z kufru jsem vyndal jen trenky, ponožky a trika, všechno ostatní, letní oblečení jsem tam nechal. Odtrhl jsem chlopeň obálky, vyndal ze svazku papírů plochý balíček alobalu a rozbalil ho. Nový pas a pár bankovek vysoké hodnoty.

Robert Bavetta zůstal v pokoji 1012 hotelu Mandarín Oriental.

Robert Cipriani opustil hotel, cestou se zastavil koupit si nový kufr a ještě pár kousků oblečení, protože bez kufru přes půl světa nelétá nikdo svéprávný a pravděpodobně by to dost upoutalo pozornost. Všemi kontrolami prošel bez jediného zádrhelu a nikdo si ho nevšímal. Byl to jen zazobaný turista.

Letadlo se po ranveji rozjelo s jen několikaminutovým zpožděním a já se přistihl, že se těším jako malý kluk. Konečně ve mně přestaly hlodat pochybnosti ohledně toho, jestli si nekoleduju o průser. Nejhorší možná věc, která se mohla přihodit, bylo to, že mě Mike vyhodí. Nebo spíš Paige. Existovala možnost, že i když mi psala a zdála se být v pohodě, nikdy nepřekousla to, co jsme jí provedli. Tu dobu, kdy věřila, že je Michael mrtvý. Možná mi nakope zadek, přesně tak, jak občas slibovala.

Nebo se může přihodit, že mě Jo pozdraví, možná poděkuje, a to bude všechno. Což by bylo mnohem horší než nakopání do zadku.

Po hodince přemýšlení mě dostihla všechna ta časová pásma a já vytuhl, totálně.

Ve Frankfurtu jsme přistáli v úplně nečekanou dobu, nebo možná selhaly moje výpočty délky letu a plusových hodin. Připadal jsem si jako troska a na záchodě jsem se přesvědčil o tom, že tak i vypadám. Měl jsem se v hotelu oholit. Včera. Nebo ráno. Možná zítra. Nebo kdy jsem to tam byl. Stevardka u posledního letu téhle šílené anabáze se na moment lekla, ale pak se zatvářila jako správná profesionálka a chápavě podotkla, že ty dlouhé cesty člověka vyčerpají. Nebyl jsem si úplně jistý, jestli jsem jí odpověděl, nebo se mi to jen zdálo.

Do Florencie se letělo jen necelou hodinku, se vším tím popojížděním a přistáváním to trvalo skoro dvě. Vždycky jsem si představoval, že jestli se někdy podívám do Itálie, budu se cítit zvláštně, jako bych se vracel domů. Místo toho mě bolela záda od bezmála dvou dnů sezení a zdejší letiště bych si klidně spletl s tím ve Frankfurtu. Vlastně s kterýmkoliv jiným.

Když jsem se pak u jediné otevřené směnárny dozvěděl, že slečna u sebe už má jen pár eur, protože chvíli přede mnou přistálo letadlo z Ruska plné zazobanců, k únavě se přidal i vztek. A po ostré výměně názorů s taxikářem, kterému jsem nejdřív vůbec nerozuměl a několikrát se ho zeptal, jestli rozumí anglicky, než mi došlo, že ten jeho jazyk je něco jako angličtina, jsem se dozvěděl, že někam do díry za Luccu mě prostě v noci nepoveze a co když jsem terorista. Měl jsem chuť mu procpat hlavu střechou, aby viděl, jaký jsem terorista. Nechápal jsem, jak bych s tímhle kreténem mohl být nějak kulturně-historicky spjatý. Musel jsem mu slíbit v přepočtu skoro třicet dolarů dýško, aby tu kraksnu rozjel. Modlil jsem se, abych se na Mikea dobouchal a on měl u sebe peníze.

Celkově jsem měl tu hodinku cesty pocit, že jsem posral, co jsem mohl. Že ta cesta byla totálně debilní nápad. Že jsem měl vážně zůstat v Thajsku, vyvalit se na pláž a relaxovat. Jedu sem, a přitom nevím, jestli tu o mě vůbec někdo stojí. Možná sem jedu úplně zbytečně jen proto, že jsem pomatenec.

Z pohledů, které na mě řidič přes zpětné zrcátko házel, jsem pochopil, že teď už je mu podle mého nasraného funění jasné, že skutečně jsem terorista. Doufal jsem, že mě nevyhodí někde na odpočívadle. Nebo u pole do sněhu, když jsme sjeli na vedlejší silnice. Ukázal se ale jako frajer, protože mě vážně dovezl až k osamocenému tmavému domu, osvícenému jen spoustou světelných řetězů v oknech. Poznal jsem ho i v té tmě a najednou jsem byl hrozně nervózní. Nejen vinou taxikáře, který se domáhal

peněz a hlavně dýška.

Než jsem stihl vystoupit z auta a dojít jen v triku a svetru, protože bundu jsem nechal v Thajsku, kde bylo vedro, ke dveřím, rozvítilo se jedno okno v přízemí. Skoro jsem si toho nevšiml.Měl jsem dost práce sám se sebou.

„Zůstaň! Běž na místo!” Dřevem tlumený hlas byl jednoznačně Michaelův a dostal mě. Naprosto. Nejde na mě vypustit ty jejich psy. Mého jmenovce. Pak otevřel. Stál v rozsvícené chodbě jen v nějakých kalhotech a teprve ve chvíli, kdy jsem se domotal až k prahu, mi došlo, že to jsou kalhoty od pyžama a na nohavici mají Spidermana.

„Ježíši,” zachraptěl jsem. Došlo mu, z čeho jsem tak uchvácený, a zeširoka se usmál.

„Ty vole!” řekl pak vyčítavě a objal mě. Byl jsem zmrzlý, nejen zimou, ale i únavou, možná jsem byl zmrzlý celou tu dobu, ale teď jsem přes oblečení cítil, jak Mike hřeje, a byl to nevýslovně slastný pocit. Měl jsem pocit, že se rozbrečím. A on na tom byl podobně, když se odtáhl, měl skelné oči. „Je kurevská zima, pojď dovnitř,”

mávl rukou.

„Potřebuju, abys mi půjčil prachy. Nějak nemám na taxíka. Támhleten vydřiduch se rozhodl, že mě obere o všechno,” kývl jsem hlavou k taxíku. Řidič mi vztekle připomněl, že anglicky rozumí. Michael mu něco odpověděl zpěvavou italštinou, zmizel na chvíli ze dveří, a když se objevil, měl přes sebe přehozenou bundu a v ruce držel peněženku.

„Jdi dovnitř,” postrčil mě přes práh. Hned naproti byly zavřené dveře, za nimiž se ozývalo dvojité kňourání psů. Než jsem se stihl zout, byl zpátky i s kufrem a taškou. A taxík vysmahl i s pořádným zahrabáním ve sněhu, takže se nebylo čemu divit, že se nahoře na schodech objevila Paige v dlouhém tričku a tlustých pletených ponožkách.

„Co to bylo za kreténa?” zeptala se rozespale. Mike se po ní ohlédl, takticky si stoupl přede mě a řekl:

„Mohla by sis na sebe vzít něco víc, prosim tě?”

„Proč?“ nechápala. Sešla pár schodů a uviděla mě.

„Ahoj,” zahučel jsem. Vážně jsem se snažil tvářit mile, protože jsem byl obrovsky rád, že ji vidím. Chvíli stála a já čekal, že mě každou chvíli pošle do háje. Místo toho se ale ozvalo dupání; seběhla po schodech a najednou mi visela kolem krku a mačkala mě tak silně, až to bylo nepříjemné. Pak jsem ucítil pod uchem mokro.

„Prosím tě, nebreč,” mumlal jsem a významně se podíval na Mikea. Culil se a vypadal spokojeně. Paige hlasitě popotáhla a pořád mě škrtila. „Sundej si ji, buď tak hodnej zamračil jsem se na něj. To ji probralo. Pustila mě, odtáhla se a zavrtěla hlavou:

„Ty jsi takovej idiot, Roberte! To ses nemohl ozvat?! A koukej se otočit, slíbila jsem, že jestli tě potkám, nakopu ti zadek!” Jenže ji trochu zrazovalo to, že se celou dobu usmívala.

Bylo to jako přijet domů. Když tedy vynechám to vítání od psů, kteří sice vypadali jako velcí a zlí trhači, ale zloděje by nejspíš přivítali a ublížili mu maximálně ulízáním k smrti. Posadili mě do kuchyně ke stolu, přinesli mi jídlo, které mi po těch letadlových blafech připadalo jako nejlepší pokrm na světě. Nalili mi víno s vodou, protože jsem jim oznámil, že kdybych si dal dvě deci neředěného, zabilo by mě to. Zpovídali mě, ptali se na Theresu, na Johnnyho, na chlapy, na naše. Na Tora. Když jsem řekl, že jsem Palbotovi pravděpodobně zařídil povýšení, Paige se mi znovu pověsila kolem krku, což Michaela trochu rozladilo.

„To není kvůli Kevinovi!” bránila se, když viděla jeho výraz. „Je to kvůli tomu, že ho neza” Zarazila se. „Že poslechl Jo.”

A byli jsme u ní.

„Jsou v pořádku?” zeptal jsem se s pohledem zapíchnutým do stolu.

„V naprostém. Jsou úžasné,” usmála se Paige. „Lituju toho, že jsem si vzala tvýho bratra, protože kdybych byla svobodná, požádala bych Jo o ruku.”

„Fakt dík,” ušklíbl se Mike, ale nebyl naštvaný.

„A…Chm…” Připadal jsem si jako puberťák. Paige se snažila nesmát, ale vyloženě si užívala toho, jak se v tom plácám a nevím, jak začít. „Říkala něco?”

„Jo,” přikývla Paige. „Mluví pořád.”

Zavrtěl jsem hlavou a ušklíbl se.

„Ale jestli ses chtěl zeptat na to, jestli něco říkala o tobě, tak říkala.” Zachránila mě. Nemračila se. Neřekla, že Jo si myslí, že jsem hovado. Že mě nesnáší za to, že jsem je sem poslal. Nebo že už mě nikdy nechce vidět.

„Fakt? A co?”

Místo odpovědi se zvedla a řekla, že je čas jít spát. Málem jsem frustrovaně zaječel. Nechtěl jsem jít spát, ne teď. Ne dřív, než mi řekne něco dalšího. Jenže ona se otočila k Mikeovi a řekla, že by možná bylo fajn, kdyby si vzali na noc Amy k sobě.

Chvilku trvalo, než mi to seplo. Kdybych byl o něco míň utahaný, popadl bych ji do náruče a dal jí pořádně mlaskavou pusu. Takhle jsem jen zamumlal něco o tom, že je pěkná mrcha. Pobavilo ji to.

Mike odnesl Amy, která se ani neprobrala. Jo se na posteli jen zachumlala, ale spala dál. A i když jsem na ni v slabém světle z chodby prakticky neviděl, nic než jen obrys pod dekou, bylo mi skvěle. Pokusil jsem se poslat psa na chodbu, ale měřil si mě z koberce u postele dost nevraživě. Když se pro něj ovšem vrátil brácha, poslechl a pomalu se vyploužil ven.

A pak byla tma, jen světélka za oknem lehce prosvítala skrz závěsy. Věděl jsem, že bych se měl dojít osprchovat, protože jsem byl uválený a zpocený, ale neměl jsem na to sílu. Jediné, co jsem potřeboval, bylo lehnout si vedle ní. Jen se položit, natáhnout ruku a dotknout se jí. Přivonět.

Když jsem si opatrně lehl na kraj postele a vsoukal se pod deku, podle jejího dechu bylo jasné, že je vzhůru. Dřív, než ji napadlo mě praštit, jsem promluvil:

„To jsem já, Robert.”

Bez jediného slova rozsvítila lampičku. Musel jsem před tím světlem přimhouřit oči. I tak jsem viděl, že vypadá mnohem líp. Byla nádherná. Voněla spánkem a nějakým mýdlem a sebou a já neměl ani sílu zvednout hlavu z polštáře.

„Vypadáš hrozně,” řekla potichu.

„Dlouhej let,” odpověděl jsem stejně tiše. Zhasla a přisunula se blíž. A pak ještě blíž, až úplně ke mně.

„Jsou všichni v pořádku?” zeptala se a její dech mě šimral na krku.

„Jo. Úplně všichni.” Věděl jsem, na co se ptá.

„Děkuju. Tak spi.”

Poslechl jsem. Nikdy se mi neusínalo lip.

28. kapitola

Všechny moje dlouho budované reflexy, naučené reakce i léta tréninku mi byly úplně k ničemu. Ve chvíli, kdy mě probralo, že se někdo těžký posadil na matraci vedle mě, jsem teoreticky měla vystartovat a zneškodnit ho. Místo toho mi ještě předtím, než jsem stihla otevřít oči, blesklo hlavou: Robert. Asi to bylo tím, že se mi o něm zdálo, zase. Nebo tím, že jsem podvědomě věděla, že Hyde by do pokoje nikoho cizího rozhodně nepustil. Haven by nepustila nikoho ani do domu. Michael by nedovolil, aby se kdokoliv cizí přiblížil. Zloděj by si nesedl.

Tohle všechno mi prolétlo hlavou v těch dvou vteřinách, než se ozvalo:

„To jsem já, Robert.”

Napadlo mě, že pořád spím. Ale ruka se mi automaticky natáhla po lampičce. A on tam vážně seděl. Vypadal hrozně unaveně. Byl bledý, neoholený, což ale vůbec nebylo na škodu, rozcuchaný. Evidentně neumytý. Jenže ani to nebylo špatně, protože pořád voněl, sám sebou. Když jsem si tohle všechno uvědomila, měla jsem chuť radostně zaječet, hezky jako puberťačka. Hned vzápětí se dostavil vztek. Proč se ten mizera krucinál neozval?! A pak úleva. Obrovská. Je živý. Je v pořádku.

Je tady. U mě v posteli.

Nemusel říct ani slovo. Prostě přišel. A to mi řeklo mnohem víc, než jsem si kdy dovedla představit.

Ani ne o dvě minuty později už klidně a hluboce oddychoval. Ležela jsem namáčknutá těsně k němu, hlavu položenou na jeho nadloktí, svou ruku přehozenou přes jeho břicho. A věděla jsem, že neusnu. Ten pocit, že je to třeba vážně jen živý sen, byl pořád tady. Navíc se mi v hlavě vyrojily otázky ohledně toho, jak dlouho tu bude. Do rána? Pár hodin? Den? Jak dlouho si může dovolit nebýt v New Yorku, aniž by si toho někdo všiml? Sobecky jsem nechtěla přijít ani o minutu. Potřebovala jsem ho.

Ve žlutém světle malé lampičky jsem si prohlížela jeho profil, fascinovaně sledovala, jak mu po nějaké době začala cukat víčka a řasy, když se mu něco zdálo. A pak začal chrápat. Jen na chvilku, než se otočil na bok a já si tak mohla užívat pohled na celou jeho tvář. Nejdřív to byly jen hlubší nádechy, postupně se z toho stalo regulerní řezavé chrápání. Místo abych na něj zamlaskala nebo do něj šťouchla, pobavilo mě to.

Ty jsi fakt magor, Westová, ušklíbla jsem se sama sobě.

V těch hodinách, kdy jsem naprosto přihlouple a nedospěle hlídala jeho spánek, jsem se nechala unést tím, že je opravdu vedle mě, že přijel, za mnou, za námi. Popustila jsem uzdu fantazii. A věděla jsem, že by to šlo. Dovedla jsem si to představit. Amy, on a já. Pokud mu Amy přestane říkat Bobby, samozřejmě. Bylo mi jedno, že jsme spolu o samotě strávili asi tak dva dny a v podstatě ho neznám. Díky Paige a Mikeovi jsem znala toho jejich Roberta.

A chtěla jsem ho.

Toho Roberta, co kupoval Mikeovi hračky, toho ochranitelského Roberta, toho odhodlaného, sebejistého, tvrdohlavého a většinou zamračeného Roberta, kterého jsem znala já.

Až na jednu věc. Takový drobný detail. Maličkost. Mafie.

Jen co mi to slovo, které znamenalo, že jsem ještě neztratila všechny zbytky zdravého rozumu, blesklo hlavou, zamrkala jsem a rychle se ho zbavila. Tady a teď. Tady nic takového není. Tady a teď je jen Robert.

Ale červíček pochybností zůstal někde vzadu. Pořád jsem ho vnímala. A netušila, co udělám, až se prožere ven.

Z ničeho nic se Robert vzbudil. Škubla jsem sebou, protože to bylo vážně nečekané; v jednu chvíli opravdu tvrdě spal, a najednou jsem zírala do jeho tmavohnědých očí. Cítila jsem, jak rudnu. Dokázal způsobit, že jsem se cítila o několik let mladší. O dost. Jako přiblblá puberťačka. Viděl, ze si ho prohlížím! Ty náno, ležíš omotaná jeho končetinami a hysterčíš kvůli tomu, že tě přistihl, jak na něj koukáš?!

„Co se děje?” zašeptala jsem. Bylo nad ránem, do svítání ještě daleko a celý dům spal. Dokonce i Hyde, který několikrát zkusil přijít kňourat za dveře, ale nakonec to vzdal a šel se usalašit někam jinam. Spal jen pár hodin a nevěděla jsem, proč se probral, ještě tak náhle.

„Zdálo se mi, že sem letím,” zamumlal ochraptěle. Nechápala jsem, o čem mluví. Mohl být únavou zmatený tak, že nevěděl, co se s ním děje?

„Ty jsi sem letěl,“ ujistila jsem ho.

„Já vím,“ usmál se. „Jen se mi zdálo, že jsem zase v letadle. Pak jsem si uvědomil, že už jsem přece ležel vedle tebe. Najednou jsem nevěděl, co přesně se mi zdá, a to mě probralo.”

Culila jsem se jako blázen. Bál se, že jsem se mu zdála.

„Jsem tady a nehodlám nikam jít,“ řekla jsem. A místo, abych ze sebe vychrlila všechno, co jsem plánovala, že mu řeknu, až se s ním uvidím, s čím dál širším úsměvem jsem si prohlížela jeho opuchlé oči, otlačenou tvář a několikadenní strniště. On se křenil úplně stejně.

„Měl bys spát,“ nadhodila jsem, i když jsem nechtěla, aby usnul. Chtěla jsem ho ještě chvíli mít jen sama pro sebe. Až se vzbudí celý dům, nebude mít čas na to, aby se na mě díval.

„Ty taky. Přestaň na mě zírat a spi,“ doporučil mi. Ale oči jsme nezavřeli ani jeden. „No tak,“ zamračil se, jenže mu cukaly koutky. Nadechla jsem se, abych řekla větu, co mi blikala v hlavě. Zaváhala jsem, protože měl za sebou dlouhý let, odpočinul si jen chvilku a třeba o to vůbec nestál, přestože mi vlezl do postele. Tázavě zvedl obočí a já to ze sebe vysypala:

„Asi potřebuju trochu utahat.”

Jeho výraz mi dal jasně najevo, že let i nedostatek spánku jsou mu v tuhle chvíli úplně ukradené. Posunul hlavu, dal mi nevinnou pusu na čelo a znovu zachraptěl:

„Dej mi deset minut.” Vymotal se z mého objetí a vydal se na chodbu. Sprcha. On ve sprše. Najednou mi bylo vážně vedro, a to nemusel udělat vůbec nic. Ve dveřích se zarazil, otočil a řekl:

„Vypadáš nádherně.”

Dalo mi hodně práce zůstat v posteli a nevrhnout se za ním. Kdyby horní koupelna nebyla hned vedle ložnice Michaela a Paige, už bych mu myla záda. Čekání na něj byla nezvyklá, ale rozhodně fungující předehra. A když se objevil - rozhodně tam nebyl deset minut, maximálně pět, ale mně to připadalo jako půl hodiny -, s mokrými vlasy a tím výrazem, musela jsem se snažit, abych nevydala nějaký zvuk. Sebrala jsem poslední zbytky důstojnosti a ucedila:

„Ty jsi ale mizera, Bavetto.”

„Hm,“ zamručel souhlasně. A pak už jsme nemluvili. Tedy ve smyslu společenské konverzace. Napovídala jsem toho dost, ale nic z toho se nedalo považovat za řeč. Jeho rty, jazyk, zuby a to zpropadené strniště. Jeho prsty, dlaně… a ramena. Držela jsem se jich, úplně ztracená, omámená, vzrušená a spokojená. A uspokojená.

Za to svoje utahávání by měl dostat nějakou cenu.

Měl jsem v plánu spát asi tak osmačtyřicet hodin. Předvedl jsem se jako opravdový chlap a usnul jsem prakticky okamžitě, naštěstí jsem se ani nestihl za to nějak stydět. A Jo vypadala, že mi to s radostí odpustí, protože už taky skoro spala.

Jenže asi tak po dvou minutách, víc to prostě nemohlo být, mě něco zastudilo na chodidle a něco jiného mě tížilo na břiše. Než jsem stihl otevřít oči, uslyšel jsem slova, která mi vážně nechyběla:

„Strejda Bobby! Mami! Koukej! Spinká tady strejda Bobby!“

„Ale no tak,“ zaúpěl jsem. V krku jsem měl naprosté sucho, takže to znělo spíš jako zaskřípání a Amy to doopravdy pobavilo. „Nejsem Bobby.“

„Strejda Bobby umí vrčet jako Hyde!“

Ta miniatura své matky mě měla úplně na háku. A já netušil, co s ní. Nechtěl jsem ji ze sebe shodit, ale nevěděl jsem, jestli je v pořádku ji na sobě nechat.

„Amy, slez dolů a neříkej strejdovi Bobby,“ ozvala se moje spása a přitáhla si deku až pod bradu. Teprve teď mi docvaklo, že jsme vlastně nazí, což nikdy dřív nebyl problém. Hned potom jsem si uvědomil, že to něco studeného se mi přesunulo z chodidla na nárt a už to vůbec není studené. Využil jsem toho, že se Amy vecpala na matraci mezi nás, a zvedl jsem hlavu. Jeden ze psů mi právě olizoval nohu.

„Kšá!“ udělal jsem a zamračil se.

„Já jsem dneska spinkala u strejdy Mikea a tety Paige,” vyprávěla Amy nadšeně a rozpaky nás dvou ji vůbec nezajímaly. „Teta řekla, že jde udělat snídani a ať počkám, až se Mike vzbudí, ale mně se nechtělo čekat a taky jsem potřebovala čurat, tak jsem šla na záchod a pak jsem šla sem a tady byl Hyde a strejda Bobby.”

Pes se odmítal vzdát mé nohy, takže jsem ji musel schovat pod deku. Teprve potom dal pokoj a s funěním obešel postel, nejspíš aby si pochutnal na Jo. Ta se na mě podívala s omluvným výrazem, vyprostila ruku zpod deky a pohladila Amy po hlavě.

„Miláčku, strejda nemá rád, když se mu říká Bobby. On se tak vlastně ani nejmenuje. Jmenuje se Robert, tak mu tak říkej a on bude mít radost, ano?”

Amy se na mě zkoumavě podívala, a když jsem přikývl a pokusil se usmát, zase se otočila k Jo.

„Ale Strejda Johnny říkal, že se tak strejda Bobby jmenuje.”

„Stejda Johnny asi dostane-” zabručel jsem.

„Strejda Robert,” přerušila mě Jo významně, „to ale nemá rád a strejda Johnny ho takhle jenom zlobil. Jako když tobě říká děda Amélie, pamatuješ? Taky to nemáš ráda.“

„Ale já se nejmenuju Amélie,“ řekla udiveně Amy.

„A strejda Robert se nejmenuje Bobby.“

„Tak jo,“ souhlasila nakonec a mně se docela ulevilo. Když jí pak Jo navrhla, aby se šla podívat, jestli nepotřebuje Paige pomoct se snídaní, vypadalo to, že budu moct ještě na chvíli v klidu usnout. Vypadalo to tak do té doby, než došla ke dveřím. Tam se zarazila, otočila se a zamračeně se na mě podívala.

„Proč spí strejda v naší posteli?”

„Ehm,“ udělal jsem zaskočeně a v panice se podíval na Jo. Ta malá chce odpověď ode mě, nebo co?

„No,“ hlesla Jo a rezignovaně si rukou promnula obličej, „to je proto, že…“ Otevřela oči a vypadala, že čeká, co na to řeknu. A já neměl nejmenší ponětí, co se v takovéhle situaci říká.

Protože jinde nebylo místo?

Protože se maminka v noci sama bála?

Protože jsem se já v noci sám bál?

Do prdele…

„Máš maminku rád?“ zeptala se Amy a přísahám, že zněla dospěleji. Dívala se tak. Polkl jsem a odpověděl:

„Mám.“ A vůbec jsem netušil, co se to děje. Co když mě Amy nemá ráda? Co když teď začne třeba brečet? Co udělá Jo? Co ksakru budu dělat já?

„Strejda Mike má rád tetu Paige a taky spolu spinkají v jedné posteli,” oznámila ta malá policajtka důležitě a zmizela. Ještě pár vteřin jsem zíral na otevřené dveře a vůbec nevěděl, která bije.

„Cože?” hlesl jsem a otočil hlavu k Jo. Uculovala se. „To není vtipný,” upozornil jsem ji. „Já ji vůbec nestíhám.”

„Má tě ráda,” řekla spokojeně. Přisunula se blíž a veškeré moje další zmatené dotazy důkladně umlčela. A mně se zase začaly třást konečky prstů, aniž bych dokázal vysvětlit, proč se mi to děje, takže jsem je radši rychle vhodně umístil pod její deku, hezky do tepla. Nemohl jsem se jí nabažit. Jak jsem byl rozesranej z toho, že když ji třeba pozvu na kafe, odmítne. A místo toho byla Jo to nejvstřícnější, nejměkčí a nejvoňavější stvoření na světě a já se rozhodl z téhle postele nevylézt až do ledna.

„Mládeži, nechtěli byste si zavřít dveře? Ne že bych neměl radost z toho, že vy dva máte takovou radost, ale koukat se hned po ránu na zadek svého bratra nepatří zrovna mezi mé nejoblíbenější činnosti.”

Jo se polekaně nadechla a pak se rozhihňala. Nenamáhal jsem se otočit nebo se přikrýt, bylo mi fakt jedno, jestli Mike utrpí nějaký šok. Jen jsem odsekl:

„Přestaň mi očumovat zadek a běž nám připravit kafe. Tak za dvacet minut nejdřív, jo?“

„Pan dvouminutový si fandí,” rozchechtal se Mike, ale pak jsem slyšel, jak zavřel dveře.

„Zůstal za nima, že jo?” zeptal jsem se pro jistotu. Jo zvedla hlavu a zkontrolovala pokoj, čímž mi nastavila krk přímo před obličej. A na krku měla jedno hodně citlivé místo, kterému jsem se začal věnovat dřív, než stačila odpovědět.

29. kapitola

Sedět a snídat u Parkerovic velkého stolu se všemi aktuálními obyvateli domu bylo… Tetelila jsem se blahem. Tentokrát mi ani nevadilo, že mi Hyde slintá na kalhoty. A že Amy na někom zase vyloudila sušenky a dělá, že vůbec nevidí pečivo, máslo a sýr. Dokonce se mi dařilo nevšímat si Michaelových potutelných úsměvů.

„Jestli nepřestaneš, nacpu ti ten chleba do krku najednou,” zavrčel Robert vedle mě. Člověk by řekl, že bude rád, že Mikea vidí, a že mu tudíž nějaké ty posměšky hodné puberťáka odpustí.

„Ty nemáš rád strejdu Mikea?” zeptala se Amy s plnou pusou. Robert viditelně znervózněl, zatím co Michael začal poklepávat prsty na desku stolu a vyzývavě čekal.

„Mám rád strejdu Mikea,” řekl nakonec a znělo to trochu dotčeně.

„Jsi na něj ošklivej,” obvinila ho Amy. Zatím co Mike se bavil a Paige se snažila nesmát nahlas, cítila jsem, že je potřeba zakročit.

„Amy, to není pravda. Robert a Michael se mají rádi a jen se pošťuchují, jako Michael a Gas. Nemusíš mít o nikoho z nich strach.” Myslela jsem si, že jsem situaci zvládla na jedničku, ale pak to Robert pokazil.

„On si začal,” zabručel. Pak vstal od stolu a nechal tam nedojedenou snídani, nedopité kafe a pár zkoprnělých lidí.

„Ty sis začal, strejdo?” zajímala se Amy. Vyměnila jsem si nechápavý pohled nejdřív s Paige a posléze i s Mikem. Znovu jsem si v hlavě přehrála tu scénu, ale žádný moment mi nepřišel tak vyostřený, aby to Roberta donutilo odejít od stolu.

Cvak. Dokonalé ráno bylo pryč.

„Kdy se z něj stala fňukna?” divila se Paige polohlasně. Mike vysvětloval Amy, že Roberta vážně trochu zlobil, ale že to je stejné, jako když Gas jemu cpal za krk sníh. Netušila jsem, co dělat. Co se ode mě čeká. Mám jít za ním? Mám mu nechat prostor? Měla bych se zajímat o to, co přesně ho vytočilo? Nebo ho nechat trucovat, jako bych to udělala s Amy?

„Je unavenej po tý cestě,” vypadlo ze mě nakonec nahlas.

„To neznamená, že se bude chovat jako kre- “ začal Mike. Na poslední chvíli se zarazil, vyděšeně se podíval na Amy, která právě s tvářemi nacpanými sušenkou vypadala jako sysel, a opravil se: „Jako krtek!“

„Krtek?” vykulil sysel jménem Amy oči. „Kde?“

„Prskáš drobečky, bobku,“ upozornila ji Paige. „Krtci v zimě spěj. Až přijedete v létě, tak ti ukážu, jaký uměj dělat díry. Hyde je hrozně rád rozhrabává, lump jeden.“

„Mám za ním jít?“ zeptala jsem se osazenstva stolu.

„Ale krtek v zimě spí,“ upozornila mě Amy, když se jí podařilo spolknout to, co nevyprskala na ubrus.

„Nech to na mně,“ rozhodl se Michael a vstal od stolu. „Přinejhorším si to vysvětlíme ručně. Určitě mu dlouho nikdo nenakopal zadek.”

„Strejda jde za krtkem?” nechápala Amy.

„Strejda jde za strejdou,” řekla Paige a zarazila se. „Nějak přestrejdováno. Až přijede Gas, budeme v tom mít pěkný nepořádek. Možná bychom jim měli přidělit čísla.”

„Snažíš se mě rozesmát?” ušklíbla jsem se. Přikývla:

„A moc mi to nejde.”

„Můžu jít za strejdou?” loudila Amy. Když jsem jí to nedovolila, tvářila se uraženě. Její výraz mi připomínal Michaela. Paige si toho taky všimla a uculila se.

„Udělala jsem něco špatně? Teď u jídla?” zeptala jsem se a vzdala zbytek snídaně. Hlad i chuť mě přešly.

„Nesmysl,” odpověděla Paige okamžitě rozhodným tónem. „Zase zapomínáš na to, že Robert je prostě neuvěřitelně náladovej chlap. Nevím, co mu přelítlo přes nos, ale vytlučeme to z něj. Věř mi, že to udělám hrozně ráda. Pořád mu dlužím obrovskou nakládačku za to, že mě nechal tak dlouho myslet si, že Michael - Odmlčela se, protože si uvědomila, že před Amy by nebylo vhodné rozebírat něčí smrt, byť fingovanou. „A taky netuším, co se děje u nich doma.

Určitě je taky rozladěnej z toho, že se nemůže sebrat a ujet, jako to dělal mně. Stejně si půlku těch náhlých, děsně důležitých důvodů k návratu do New Yorku vymyslel, protože jsem mu lezla krkem.“

Amy náš rozhovor nevnímala, protože v něm pro ni nebylo nic pro zajímavého. Krmila Hydea sýrem, a když jsem ji napomenula, zatvářila se jako neviňátko. Pak si odešla zapnout kanál s kreslenými pohádkami. Blahořečila jsem satelitnímu vysílání. Se zapnutým CNN nebo animáky jsem si připadala vážně jako doma.

„Až se po řádně vyspí, bude mu líp,“ zopakovala jsem mantru, kterou jsem se už pár minut uklidňovala.

„Nezastávej se ho. Přece nemůže jen tak začít prudit a pak čekat, že ho všichni budeme litovat nebo co. Ježíši, já vím, co by potřeboval! Kdyby tu byla Theresa, srovnala by ho během minuty! Až se s ní potkáš, nech si povyprávět něco o Robertovi, co neuměl chodit na záchod nebo něco takového. Pak přestaneš mít pocit, že je to pan Dokonalý.”

Tentokrát její pokus rozesmát mě zabral. Pak jsem se napůl žertovně zeptala:

„Takže Michael není pan Dokonalý?” Paigeina tvář zněžněla.

„Jasně že je,“ řekla s úsměvem. „Ale kromě toho má tolik much a vrtochů, že kdybych ho chtěla prodat na eBay, musela bych k němu nabídnout auto zdarma.”

„To je romantické,” rýpla jsem si.

„K Robertovi bys musela přihodit kamion plnej novejch rollsů, tak se neškleb,” doporučila mi a začala sklízet nádobí ze stolu. Až pak mi došlo, že předpokládá, že se s Theresou v New Yorku potkám. U Bavettových doma. Při představě návštěvy u mafiánského bosse se mi orosilo čelo.

„Proč se chováš jako debil?” zeptal se Mike ve chvíli, kdy za sebou zabouchl dveře koupelny, kam jsem se schoval. Radši bych zalezl do postele a zaspal to, jenže mi bylo jasný, že dřív nebo později se Jo vypraví do ložnice. A já vlastní postel tak nějak neměl. Což mi ještě před půl hodinou nevadilo.

„Takže nadšení z mého příjezdu vydrželo celých osm hodin?” zeptal jsem se jízlivě.

„Vydrželo by mnohem dýl, kdyby ses nechoval jako debil,” nedal se Mike. „Co to mělo bejt? Proč jsi odešel? V čem je problém?”

„Jsem unavenej,” zahučel jsem. Byla to pravda, ale nebyl to důvod.

„To říkala Jo taky. Nechápu, proč je na tebe ta ženská tak hodná. Měla by ti nakopat prdel - a jsem si jistej, že by to dokázala, kdyby chtěla.”

„Hele,” začal jsem odhodlaně, ale nějak mi nešlo přes rty to, co se mi honilo hlavou. Mike mě pozoroval. Najednou se zatvářil skoro vyděšeně:

„To ne!”

„Co ne?” nechápal jsem. Udělal krok k vaně, na které jsem seděl. Skoro to vypadalo, že mi chce jednu natáhnout. „Zklidni se!“ varoval jsem ho.

„Jo není jako Treasure, jasný?” zavrčel na mě. Teď jsem ho chápal ještě míň. O co mu jde? Jak vůbec může srovnávat Jo se šlapkou?!

„Chceš přes držku?” zeptal jsem se a postavil se. „Co si to dovoluješ?”

„Tak moment,” zarazil se. „Měl bys mi říct, proč jsi utekl od snídaně, protože ten důvod, který mě napadl, to evidentně nezpůsobil.”

„To není tak jednoduchý,” vymlouval jsem se. Vážně se tu schylovalo k tomu, že budu prosit svého malého bratra, aby mi radil se ženskými? To jsem to dopracoval.

„Jo, pokud mi nic neřekneš, jednoduchý to fakt nebude, blbečku. Nejsem žádnej zasranej jasnovidec.”

„Jsi idiot,” opáčil jsem.

„Ty jsi kretén. Takže o co jde?” vyzvídal. Lezlo to ze mě těžko, ale pokud jsem to měl někomu říct, byl to Mike. Jít s tím za Paige by byla sebevražda, ta holka by mě roznesla na kopytech. A Jo … Jo byla osobně zainteresovaná. A navíc jsem vážně nepotřeboval, aby si o mně myslela, že jsem nějakej podělanej srab.

Když jsem domluvil, Mike vypadal užasle. Tázavě jsem zvedl obočí.

„No?” zkusil jsem ho postrčit slovem, když mimika nezabrala.

„Ty jsi fakt pitomec,” řekl úlevně a zazubil se.

„Směješ se mi?“ zamračil jsem se. Jako bych nevěděl, že jeho nezastraším.

„To si piš, že se ti směju. Boha jeho, Roberte! Kde jsi sebral to, že neumíš jednat s dětma? Jasně, chápu, že je pro tebe novinka, že se kolem tvé ženské motá dítě, ale, do háje, jestli někdo ví, jak mluvit s dětma, tak seš to ty.”

„To není pravda. S Johnnyho klukem neumím zacházet a Amy si o mně pravděpodobně myslí, že jsem debil. Ty její otázky! Co mám jako odpovídat? Něco řeknu blbě, ona se třeba rozbrečí, nebo co já vím, a bude to v hajzlu! Protože jsem tu já a je tu Amy a Jo je mezi náma a koho si asi do prdele vybere, když by k tomu došlo? Zatraceně!” Byl to jen zlomek hysterie, kterou jsem měl v hlavě od chvíle, kdy mě Amy překvapila tím gestapáckým výslechem u snídaně. Doopravdy jsem netušil, jak se před ní, k ní chovat. Jak reagovat na její dotazy. Jediná odpověď, která mě napadala, bylo tvářit se vyděšeně a prosit Jo, ať něco řekne.

„Kolik je Tommymu? Rok? Nebo tak? S ním si moc nepokecáš. Amy už má rozum. A ona má fakt hodně chytrou hlavu, nepřestává nás překvapovat. Hele… Kdo se o mě staral, než přišla Paige?” Tentokrát to byl Mike, kdo si sedl na vanu. Po krátkém zaváhání jsem ho následoval. Vybavil jsem si, jak vypadal po tom útoku. Jak to nebyl Mike, kterého jsem znal, ale něco malého v jeho těle. Jak jsem každé ráno lezl do jeho pokoje a doufal, že bude stát nasraný vedle postele a remcat, že si stoupnul na nějakou debilní hračku, kterou si tam sám večer nechal ležet.

„Ti předchozí ošetřovatelé?” navrhl jsem. Schytal jsem za to ránu loktem, kterou jsem nestihl vykrýt.

„Jestli někdo dokáže vycházet s dětma, tak jsi to ty, vole. Se mnou sis poradil jako nic, takže nevidím důvod, proč by měla být Amy oříšek.”

„Protože je holka? Protože není můj bratr?”

„No, kdyby byla, nemohl bys spát s její matkou,” řekl Mike znechuceně.

„Ty jsi hovado,” ošklíbl jsem se.

„Hele, brácha, prostě nic neřeš. Máš tu ženskou, která, ačkoliv mi to hlava nebere, tě má fakt ráda. A její dcera je nejstatečnější dítě, co znám.”

„Jo,” souhlasil jsem.

„Jo,” zopakoval Mike. „Ani Gaspara se nebojí, a to je to vobluda jako prase.”

„No vidíš, na něj jsem taky zvědavej,” uvědomil jsem si a byl jsem vděčný za změnu tématu. Michael věděl, že nemá cenu se mnou dál řešit moje obavy z toho, že Amy a Jo mě začnou nesnášet, protože se k té malé prostě neumím chovat a hlavně nevím, jak se chovat, protože nemám představu, kým pro ni jsem. Že si těch jeho pár vět musím nechat projít hlavou a vzít si z toho, co potřebuju. Věděl, jak na mě. Zatraceně, jak mi ten chlap chyběl!

„Hlavně mi slib, že mu nic neuděláš, jasný?” řekl Mike vážně. Zbystřil jsem.

„Proč bych mu měl něco dělat?” Zavrtěl hlavou a pokrčil ramenem, jak se snažil vypadat ledabyle. Nevěřil jsem mu ani mrknutí.

„Měl pocit, že by se měl ujmout osamělé a určitě úplně ztracené Američanky ve Florencii,” utrousil.

„Cože?” zeptal jsem se pro jistotu. Vážně mi právě řekl, že jeho kolega chtěl sbalit Jo?

„No. Jenže ona ho odpálkovala. I když vlastně ani nemusela, prostě bylo jasný, že o něj nemá zájem. Tak jen kdyby se ti náhodou zdálo, že po ní kouká, tak je to jen proto, že kouká, jestli ona kouká po tobě … Ty vole, teď zním jak nějaká zasraná moderátorka talk show! To mám z toho, že Paige sleduje v televizi ty šílený šťastný setkání po letech a podobný kraviny.”

„Takže ho nemám seřezat?” Jen jsem blafoval. Člověka, který tu pro Mikea sehnal všechno a od začátku mu dělá parťáka, bych neseřezal. Teda, pokud by se o něco nepokusil. To by mi bylo jedno, jestli se mi staral o bráchu.

„Pokus se, buď tak hodnej.“

Chvíli jsme seděli v tichu. Bylo fajn mít ho vedle sebe. Napadlo mě, že by to chtělo někam vyjet. Jen proto, aby to bylo jako za starých časů. Strávili jsme v autě snad půl života. Než jsem to stihl říct nahlas, Mike nadhodil:

„Večer bychom mohli zajet na pivo. Smráká se brzy, takže vlastně odpoledne.”

„Na pivo? Ty? Pan velkovinař?” uchechtl jsem se. Znovu mě chtěl dloubnout loktem do žeber, ale tentokrát jsem uhnul a nacpal ho do vany.

„Jak tys mi nechyběl!” zaúpěl hraně. Ukázal jsem mu prostředníček. Vyšel jsem z koupelny a uslyšel ze schodiště Paiegin hlas:

„Zabil jsi ho?” Vyšla nahoru a zjistila, že mluví na mě. Zašklebila se: „Ale ne, tys vyhrál? To mám teda radost.”

„To víš. Starší, krásnější, chytřejší, rychlejší, silnější…“

„Namachrovanější. Jo, vybrala jsem si dobře,” odpálkovala mě. „Potřebuješ něco ve městě? Musím tam pro něco zajet, když jsi tady. Hm, nemysli si, že pro tebe nemám dárek, nebo tak něco. No dobře, nemám. Chtěla jsem ti koupit něco ve výprodeji. Třeba ponožky nebo kožený tanga.”

Nezačal jsem se smát. A rozhodně jsem se neurazil kvůli tomu, že pro mě, neohlášenou vánoční návštěvu, nemá dárek.

„Roberte?” oslovila mě opatrně. Asi jsem vypadal tak, jak jsem se cítil.

„Kurva,” hlesl jsem . „Dárky.”

„Jo. Já říkal, že jsi fakt idiot,” ozval se mi za zády Michael. „Takže místo na pivo pojedeme pro dárky, co? Lásko, mohli bychom ho vydědit? Prosím?”

30. kapitola

Nechtěla jsem na to myslet, ale vždycky se to najednou vynořilo. Pozorovala jsem Amy, spící v posteli, která jí byla moc velká, v pokoji hned vedle toho našeho. Obsah slova náš se změnil, ale než jsem se nad tím stihla rozněžnit, všechno ve mně se sevřelo. Mafie. A to jsem nevěděla prakticky nic. Rozhodně jsem nechtěla vědět víc.

Seděla jsem s Paige u krbu, usrkávala jejich víno a užívala si ženské klevetění o chlapech, kteří byli na nákupech a na pivu. A najednou bum, podělaná mafie. Paige mi nedovedla poradit. Říkala, že tohle si musím vyřešit sama. Ona byla tenkrát rozhodnutá být hluchou a slepou a užívat si Michaela, který měl být opravdu jen právníkem. Nechtěla se pídit po tom, jestli tom u tak je. Michael to vyřešil za ni.

Poslouchala jsem Robertův dech, ještě rozechvělá, pomalu chladnoucí, a najednou jsem měla pocit, že se nedokážu nadechnout a že bych měla sebrat Amy a utéct. Okamžitě se ozvala ta druhá půlka, ta, která tu chtěla dál ležet a přitisknout se ještě těsněji k tomu chlapovi spícímu vedle mě.

Ráno mě bolela hlava, jako bych já byla ta, kdo se večer opil. V kuchyni jsem se potkala se skuhrajícím Michaelem. V obličeji měl lehce nazelenalý nádech a mumlal, že ten rozpustný aspirin šumí hrozně nahlas. Odploužil se zpátky do patra. Sedla jsem si do jeho oblíbeného křesla, potichu zapnula CNN a pečlivě četla titulky, kurzy měn, předpověď počasí, sledovala všechny vstupy. Hlavně nemyslet. Hyde, můj věrný stín, mi položil svou věčně mokrou hubu na nárt pravé nohy a spokojeně zafuněl. Nikdy

jsem psa neměla, nikdy jsem po něm ani netoužila, ale teď jsem byla vděčná za to, že tu je. Dokázal mě uklidnit. Mohla jsem se soustředit na něj, na pocit, který jeho krátké a tvrdé chlupy zanechávaly na mých prstech a dlani. Na jeho spokojené mručení a na to, jak začal mávat zadní packou ve vzduchu, když jsem ho podrbala na břiše.

Čas běžel hrozně rychle. Potřebovala jsem, aby zpomalil, zastavil. Nechal mě užívat si tohle místo. Jenže místo toho byli najednou všichni vzhůru, lusknutím prstů bylo poledne, mrkla jsem a Amy se dožadovala odpoledního výletu nebo procházky, nadechla jsem se a byl večer a Robert mě pozoroval přes pětici karet, které držel před sebou, a jeho tvář byla všechno možné, jen ne nicneříkající.

„Jo!“ Trhla jsem sebou a tázavě se podívala na Michaela. Ušklíbl se a doporučil Robertovi, aby mě přestal rozptylovat. „Chceš měnit?” Probrala jsem se, přejela očima své karty a usoudila, že šance, že bych mohla něco stvořit, je mizivá.

„Skládám,” zabručela jsem a natáhla se po víně. U Parkerových bylo strašně snadné pochopit, proč Italové a Francouzi pijí víno všude a pořád. Doma bych se cítila trapně, jako že mám náběh na závislost nebo tak, ale tady to bylo v pořádku.

„Nikdy jsem neviděl horšího hráče pokeru, než jsi ty,” zazubil se Mike.

„Hele,” zamračil se Robert. Uculila jsem se. Jeho ochranářské a majetnické sklony mi přišly roztomilé. Jasně, pokud by to začal přehánět, asi by mi to už milé nepřipadalo, ale takhle … Takhle jsem měla chuť sebrat mu karty, zahodit je a utéct s ním nahoru.

„Má pravdu,” zastala jsem se Mikea. „Říkala jsem, že chci hrát radši Monopoly. Ty mi jdou. Myslím.”

„Monopoly!” odfrkl Michael. „To je hra pro děcka, Jo! Koho zajímají baráky?”

„Tam jde taky o prachy, ne jen o baráky,” snažila jsem se. Vážně na mě namířil ukazováček:

„Jenže tady jde o to, kdo bude ráno odhazovat sníh. Zatím to vypadá, že to budeš ty. Takže on,“ přesunul prst Robertovým směrem. „A to mi dělá nezměrnou radost. Pardon, ale Monopoly si strč -

„Ehm,“ udělal Robert.

„ - na poličku,” dokončil Mike a zeptal se své ženy: „Chceš vyměnit?”

„Tebe chci vyměnit, usmála se na něj.

Já nechci domů, křičela moje hlava tak hlasitě, že jsem musela na chvíli zavřít oči. Na zádech jsem ucítila velkou, teplou ruku a automaticky jsem se nahnula doleva, k němu. Opřela jsem si hlavu o jeho rameno a věděla jsem, že to ví. Nemluvili jsme o tom, co je a co bude. Nebyl zrovna řešící typ a já to téma nechtěla otevírat. Ale oba jsme věděli, jak zatraceně jsme spokojení. A později v noci, když jsem se v leže na boku opírala zády o jeho hruď, řekl, pořád trochu zadýchaně:

„Jo?“

„Hm?“

Neodpověděl. Jen si mě přitáhl blíž tak pevně, až to bolelo. Pohladila jsem ho po paži a zamumlala:

„Já vím.

Nikdy jsem neměl problémy s výřečností. Říkal jsem lidem věci na rovinu a bylo mi jedno, jestli se jich dotknu nebo jestli se urazí. Nebyl to můj boj. S Jo jsem si připadal jako po lobotomii, když přišlo na mluvení. Chtěl jsem jí toho tolik říct, chtěl jsem poslouchat, jak vypráví ona. Chtěl jsem o ní vědět všechno. Jenže jsem se

děsil toho, že nějak narazím na Tora, na to, co se dělo s Amy, na svou práci, na její práci… Mohli jsme si povídat o počasí. O vaření. Hm. O muzice. Netušil jsem, co ráda poslouchá. Ale nakonec jsem ji radši políbil na rameno, na krk, na ucho, na dlaň. Kamkoliv, na místo, co bylo zrovna nejblíž. Protože během chvilky roztála a začala mluvit, šeptat a mumlat, a to byla ta nejžhavější věc, jakou jsem zažil.

„Neříkala jsem něco… hm … nevhodného?” zeptala se jednou nervózně.

„Říkala jsi samé velice vhodné věci. Budu si tě muset nahrát, abych si to pak mohl pouštět do sluchátek celý den,” napadlo mě.

„Ty zvrhlíku!” vyjekla hraně.

„Já? Já jsem tichej jak myš,” bránil jsem se. Rozesmála se, potichu, a ten zvuk jsem cítil každým kouskem těla. Teď. Teď by se to klidně dalo. Jo, nastěhuješ se ke mně? Nechci, abyste zůstaly v tom starém bytě. Nevíme, kdo o něm ví. A já vás chci mít u sebe. Rovnou z letiště pojedeme ke mně. Jo, nikdy mi nebylo takhle dobře.

Potřebuju tě. Přísahám, ze už nebudu nervózní z Amy. Mám ji rád. Jo, napadlo mě…

Ale neřekl jsem to. Byl jsem zatracenej posera. Takže jsem ji poslouchal, když mluvila s Paige, Mikem, Amy, když večer četla pohádku, když hubovala psy. A když mi říkala, ať nepřestávám a že miluje moje ramena.

Čtyřiadvacátého prosince se moje švagrová definitivně zbláznila. Vzbudily mě tupé rány z přízemí, vlastně hned ta první. Během druhé a třetí jsem vylítl z postele a doběhl ke dveřím. Během čtvrté jsem se otočil, během páté jsem našel trenky a během dalších tří se pokusil obléct si je při chůzi. Když jsem bokem narazil do dveří, ozvala se Jo:

„Co přesně děláš?”

„Něco se děje,” vyhrkl jsem. „Buď tady a nikam nechoď, jasný?” Byl jsem neozbrojený, ale dokud jsou ti parchanti za dveřmi, můžu se dostat aspoň do kuchyně pro nůž nebo ke krbu pro pohrabáč. Měl jsem se zeptat Mikea, jestli tu má nějaké zbraně. Musí tu mít zbraň, ne?

„Paige naklepává maso,” řekla Jo klidně. Ještě jsem veřinu uvažoval, jestli mám nejdřív dojít pro Mikea, abychom byli dva. Pak mi došlo, co řekla. Zmateně jsem se na ni otočil. Ozvala se rána číslo patnáct a já si konečně natáhl trenýrky.

„Cože?“

„Dělá nějakou masovou roládu podle prastarého receptu od Gaspara. Říkala to včera,” vysvětlila mi Jo a sledovala mě trochu opatrně.

„Fakt?“ Přikývla. Promnul jsem si dlaní strniště na tváři a cítil se jako dokonalý kretén. „Hm,“ vydechl jsem. Viděl jsem, jak se snaží nesmát, jenže oči jí doslova zářily. Zamračil jsem se. „Jdu jenom na záchod,” zamumlal jsem pak a s hlavou hrdě vztyčenou jsem vykráčel na chodbu. To už se smála nahlas. Místo na záchod jsem ale zamířil dolů. Paige opravdu stála u kuchyňské linky a polohlasně mumlala nadávky, zatím co se pokoušela maso rozklepat do požadovaného tvaru a tloušťky. Psi seděli vedle ní a zbožně hypnotizovali prkénko.

„Vypadám kvůli tobě jako cvok!“ oznámil jsem jí. Přestala bouchat a otočila se na mě. Sjela mě pohledem od hlavy k patě a zvedla jedno obočí. Měl jsem chuť zaklít. Neměl jsem sem chodit. Měl bych se kurva zase naučit přemýšlet!

„Ne. Já ti rozhodně neříkala, abys běhal po domě skoro nahej, neučesanej a od pohledu naštvanej,“ usmála se na mě. Než jsem stihl zareagovat, dodala: „Ale je fakt, že kdybys na sobě měl třeba svítivě zelený tanga, vypadal bys ještě hůř.“

„Ty!“ zahrozil jsem na ni. Nechápal jsem, jak to dělá. Kdyby se ke mně kdokoliv jiný choval tak jako ona, bylo by po něm. No dobře, nebylo, ale pěkně by si to odskákal. Ale Paige?

„Já vím. Dráždím hada bosou nohou. To už jsi mi kdysi říkal. Nezapomeň ale na to, že zatím co ty jsi tu jen v trenkách, já jsem ta, kdo má v ruce paličku na maso a nebojí se ji použít,” odpověděla nevzrušeně a vrátila se k naklepávání.

Jak já tu ženskou zbožňoval!

O hodinu později jsem všechno odvolal, protože jsem musel odhrnout sníh ze dvora. Aby měl G asparo kam zaparkovat. Gasparo! Ten idiot tu bude s nám i a ráno se bude dívat, jak rozbalujeme dárky. Jo, byl jsem zaujatý. Předpojatý. Neměl jsem ho rád. Ještě předevčírem mi nevadil, dokonce jsem z Mikeova vyprávění měl pocit, že by mi ten kluk mohl sednout, jenže teď … Možná bych měl jít a všechen sníh, který silničáři odhrnuli pluhy ze silnice, zase nahrabat zpátky, aby ten člověk nemohl přijet.

Kde se to ve mně bralo? Já vím, nikdy jsem si nenechal nic líbit. Vždycky jsem byl tak trochu soutěživý typ. A no, asi jsem měl trochu víc sebevědomí, než bylo potřeba. Jenže teď jsem nabyl dojmu, že bych měl rozbít nos každému, kdo se jen přiblíží k Jo. A k Amy. Panebože, i ona mě měla omotaného kolem prstu, a stačilo jí k tomu jen to, že mi dala hračku, kterou našla v krabici se skořicovými lupínky. Že prý roboty nemá ráda.

Byly moje, obě.

Vážně bylo potřeba to Jo říct. Potřeboval jsem si být jistý. Potřeboval jsem to vědět. Zatraceně. Ta ženská ze mě udělala ufňukanou trosku. A mně se to líbilo. Tedy pokud o tom nevěděl nikdo další.

Zvládl jsem se chovat slušně. Když přijel Gasparo a přivezl od své babičky nějaký moučník, nepraštil jsem ho hrablem. Podal jsem mu ruku, představil jsem se a řekl, že mě těší. Já vím, lhát se nemá. Ale on řekl, že potěšení je na jeho straně, i když tak vůbec nevypadal. Tím jsme si vyjasnili vzájemný postoj a já mohl jít k Jo

a nevraživě sledovat Amy, která se tomu idiotovi pověsila kolem krku. Strejda Gas! Pak Jo natáhla ruku a přitáhla si mě k sobě. A když mi dala pusu, nemohl jsem si pomoct.

„Není to vítězný úsměv, co se ti právě teď vyrobilo na tváři?” zeptala se pobaveně. Miloval jsem, když byla uvolněná a rýpavá.

„Robert má dobrou náladu! Výborně, to se ti ty brambory budou loupat hned o něco veseleji, viď?“ zahlaholila Paige. Dokázala nás všechny zaměstnat až do pozdního odpoledne. Nechápal jsem, jak někoho může bavit vyrábět spoustu tak pracných jídel. Obdivoval jsem ji, ale mnohem víc bych její umění ocenil, pokud by si najala nějaké pomocné kuchaře, a ne nás.

Večer jsem musel zapomenout na veškerou nespokojenost i mozol na ukazováčku. Jídlo bylo výborné. V šechna jídla. Cpali jsme se jako nezřízení a Paige spokojeně sledovala, jak v nás mizí roláda, šťouchané brambory, pečená kuřata, zeleninový salát i tři druhy moučníků. Byl jsem přesvědčený o tom, že už se nikdy v životě nehnu. Nechápal jsem, jak Jo dokázala vstát a úplně čile a bez problémů zvednout už skoro klimbající Amy. Jenže pak jsem byl najednou provozuschopný i já:

„Počkej, odnesu ji.“ Jo se usmála a zavrtěla hlavou:

„To je dobrý, není těžká. Seď. Stejně budu ještě číst pohádku.”

„Já bysem chtěla pohádku od strejdy,” kňourla Amy. Celé odpoledne se motala kolem Gaspara, který si od ní nechal házet sníh za krk a obracel ji vzhůru nohama a lechtal ji, až jsem měl chuť mu narvat sušená rajčata do chřtánu. A teď chtěla Amy pohádku od strejdy. Sklopil jsem oči a pozoroval tmavě hnědou hladinu kafe v hrnku. Zasranej Gasparo!

„Strejdové tu budou sedět a vypijou si kafe,” rozmlouvala jí Jo ten nápad. Jenže Amy se nedala a vytasila se se zbraní těžkého kalibru. Začala natahovat.

„Ale já vážně chci pohádku od strejdy,” zabublala.

„Od kterýho strejdy?” zeptala se Paige.

„Od Bobbyho.”

Udělala ze mě krále. Cítil jsem se zatraceně vítězně a neodpustil jsem si úšklebek směrem ke Gasovi. Vidíš, ty blbečku. O deset minut později jsem trochu nervózní otevřel knížku o Grinchovi a začal číst. A nepřestal jsem, ani když Amy usnula. Protože Jo seděla na zemi vedle postele, opírala se mi o nohu a poslouchala.

31. kapitola

Čekala jsem, že Amy se vzbudí ještě za úplné tmy. Když se na něco těšila, byla schopná spát jen pár hodin a pak fungovat, takže jsem se večer pro jistotu všem omlouvala, že se nevyspíme. Jenže nakonec jsem jedinou nevyspalou osobou byla já, protože jsem dlouho před úsvitem jen poklimbávala, připravená odchytit Amy dřív, než začne hopsat po naší posteli, po Mikeovi, nebo dokonce po Gasparovi. Ten k Robertově škodolibé spokojenosti musel noc strávit na gauči v obýváku, hned vedle stromečku. Amy ale spala, unavená vším tím včerejším shonem a jídlem. Na natěšené a nedočkavé rozbalování dárků v pyžamu byla asi ještě malá. V loni ji dokonce mnohem víc zajímaly barevné balicí papíry.

Vloni. To bylo všechno úplně jinak. S oddychujícícm Robertem na jedné straně a pochrupujícím Hydem, který se naučil otevírat dveře, na druhé jsem si v duchu rekapitulovala celý rok. To, jak mi Amy rostla před očima. Jak bez problémů zapadla mezi děti ve školce - a až od nich se naučila dělat scény, protože se jí zdálo,

že je to normální. Na ty dvě návštěvy u našich a jejich přemlouvání, ať se i s malou přestěhuju k nim. Abych od nich nebyla tak daleko a oni se o nás mohli starat. Vzpomněla jsem si na práci, která mě bavila a naplňovala. Na Davida, kterému jsem se po tom hysterickém úprku z práce ani neozvala. Nechápala jsem, že mi vážně skočil na rodinné problémy. Že mě nesháněl. Smířil se s tím, že si beru neplacené volno na neurčito. Vybavil se mi Toro. Ta vzpomínka se postarala o to, že mi okamžitě zchladly ruce i nohy a hrozilo, že se začnu třást. Musela jsem vstát a jít se podívat do vedlejšího pokoje. Ujistit se, že Amy tvrdě spí, a jen proto je tak potichu. Že tu je. A pak jsem s bušícícm srdcem doklopýtala zpátky k nám, abych viděla, že i Robert tam leží a spí. A přesto že mě pouhé vzpomínky na Tora dokázaly rozklepat, donutily mě pevně sevřít víčka a v duchu řvát, ať mi zmizí z hlavy, věděla jsem, že za to, kde a s kým teď jsem, vděčím jemu.

Parchantovi.

V půl sedmé Hyde vstal a začal mi strkat studený čumák do obličeje. Šeptem jsem ho zaháněla a odstrkovala mu mohutnou hlavu, ale nenechal se odbýt a fňukal.

„Nikdy v životě si nepustím domů psa,“ zamumlal Robert.

„Jak vidíš, tenhle otravuje jen nás. Páníčka a paničku nechává na pokoji,” řekla jsem rozmrzele a otočila se k Hydeovi zády, abych si mohla prohlédnout toho omačkaného mužského v mé posteli. Ještě ani neměl otevřené oči, možná už zase napůl spal. I tak to byl ten nejhezčí chlap, jakého jsem kdy potkala. Kdy se to stalo? Kdy začal vypadat takhle? Nepamatovala jsem si, že by mě nějak okouzlil, když jsem ho viděla poprvé. Jo, byla jsem tak trochu v háji a na jedno oko jsem skoro neviděla, ale rozhodně jsem si neříkala Páni, tenhle chlap by stál za hřích.

„Já tě vidím,” broukl.

„Máš zavřené oči,” upozornila jsem ho.

„Ale vím , že na mě koukáš,” nedal se. Pootevřel levé oko a vítězoslavně se ušklíbl: „Ha!” Odolala jsem nutkání vypláznout na něj jazyk. Na to už jsem přece stará, ne? Tak proč ve mně dokáže vyvolat rozechvělou puberťačku? „Co je s těma Vánocema? Už jako jo?“ zeptal se. Překulil se na záda a protáhl se. Ten obyčejný pohyb, pohled na to, jak se mu pod kůží přeskupí svaly, jak propne ruce nad hlavou, velká, líná šelma, mi stačil k tomu, abych ztěžka polkla a cítila, jak mi všechno v břiše a podbřišku tuhne a zahřívá se.

„Tos udělal naschvál,” obvinila jsem ho. Uculil se a nadzvedl deku:

„Pojď sem. Když tu Santa ještě nebyl, zabavíme se jinak.”

„Musím vyhnat psa a zavřít dveře,” zamumlala jsem nepřítomně a sledovala, že nejsem jediná, komu se pod pasem něco za hřívá. Můj nejlepší předčasný dárek k Vánocům. Skopla jsem ze sebe deku a vstala. „Hyde, mazej. Běž si na místo,” řekla jsem psovi a netrpělivě čekala, až se se smutně svěšenou hlavou dokolébá ke dveřím. Provádět nemravnosti při čekání na Santu, to je tak neuvěřitelně bavettovské!

Jenže jakmile jsem sáhla na kliku, věděla jsem, že máme po legraci. Ve vedlejším pokoji se Amy nadšeně nadechla a vzápětí byl slyšet dusot malých nožiček.

„Santa!” vykřikla, jen co se dostala na chodbu. Svěsila jsem ramena a opřela si čelo o dveře. „Mami!” Zastavila se přede mnou, červené pyžámko a vlasy trčící do všech stran. „Santa! Musíme se podívat, jestli přinesl dárky!”

„Já vím, beruško,” přikývla jsem a musela se usmát jejímu nadšení.

„Bobby!” křikla a vběhla kolem mě do pokoje. „Vstávej! Santa!” Nenechala ho zareagovat a už byla zase na chodbě, Hyde jí byl v patách a nadšeně vrtěl ocasem. „Mikeu!”

Otočila jsem se a obvinila Roberta:

„Vzbudil ses pozdě!”

„Santa přišel moc brzo,” odpověděl. Amy proběhla kolem a znovu udýchaně zopakovala, že Santa přinesl dárky. No dobře, asi není moc malá na vánoční šílenství.

„Dárky!” ozvalo se suše z pravé strany. Michael se potácel po chodbě a mnul si oči. „Kdo jste jí nařídili budík na tak brzo? Tohle je mučení!”

„Nevrč! Víš, jaká to bude legrace? Amy je sladká,” řekla zcela probuzená Paige. A mě znovu zasáhl ten nešťastný pocit. Já nechci pryč! Prosím, chci tohle napořád, tady, s nimi, s ním… Vymluvila jsem se na koupelnu a tam si rychle utírala slzy do toaletního papíru, dokud mě kvílivé volání mé dcery nedonutilo vylézt a sejít do přízemí.

Jo brečela. Snažila se vypadat, jako by se nic nedělo, ale viděl jsem to na ní. Netušil jsem, co se stalo. A kdy se to stalo. Ještě před pár minutami bylo všechno v pohodě, v naprosté pohodě, a teď tohle? Střelil jsem pohledem po Mikeovi, jenže ten se skoro nábožnou úctou sledoval Paige. Paige dojatě pozorovala Amy, která pobíhala kolem dárků pod stromkem. Jediný, kdo se díval na Jo, byl Gasparo. Tvářil se zachmuřeně, a když pak najednou otočil hlavu na mě, jeho výraz se změnil a já naprosto jistě věděl, že si je jistý, že za to můžu já. A že by mi to nejradši vysvětlil ručně. Co je mu do toho, sakra? Proč na ni vůbec kouká, idiot jeden? Měl bych ho odsud vykopat pryč. Jenže než jsem mohl jakkoliv zareagovat, Jo se posadila vedle mě, tak těsně, že se doslova namáčkla na moje stehno a bok. Ulevilo se mi a okamžitě jsem ji objal a trochu se pootočil, aby se nám oběma sedělo líp. Protože ještě blíž.

Patetický idiot. Šťastný a spokojený patetický idiot. Moje druhé jméno.

„Dobrý?” zahučel jsem, zatím co Paige s Amy začaly probírat krabice, krabičky a balíčky. Jo se tak nějak napůl usmála a přikývla. A pak už jen sledovala Amy a smála se jejímu nadšení. Během chvilky se zdála být uvolněná. Začali jsme si užívat dárkovou smršť. Amy každý dárek, který byl pro ni, donesla na hromádku u našich nohou. Odmítla si je rozbalovat postupně a hned dychtivě běžela zpátky k Paige a dožadovala se dalšího balíčku.

„Malá hamounka,“ bavila se Jo. A když Amy nesla nějaký dárek pro ni, pokaždé jí poděkovala, dala jí pusu a balíček si nechala na klíně. Žádné postupné rozbalování, taky si to nechávala všechno na později. Pobavilo mě, co všechno dokážou geny. Pak ta malá hamounka přinesla balíček pro mě. Nečekal jsem, že něco dostanu. Jasně, Paige říkala, že musí do města, protože pro mě nic nemá, ale byl jsem tu neohlášený, nečekaný… Dostalo mě to.

„Děkuju,” zahučel jsem rozpačitě. Amy se ke mně naklonila a snažila se znít nenápadně, když se zeptala:

„Mohla bych ti to rozbalit?”

„Amy, to je Robertův dárek,“ upozornila ji Jo vlídně.

„Můžu rozdělat i tvoje dárky, mami?” nedala se holčička. Když stála přímo před námi a tvářila se jako zmenšenina své matky, měla mě v hrsti. Slíbil bych jí cokoliv. Udělal bych cokoliv. Ten pocit byl absolutně nový a překvapil mě. Amy byla dítě. Neměl jsem k dětem žádný vztah. Nevěděl jsem, co s nimi. A teď tohle. Někde vzadu v hlavě se na vteřinu objevil výraz cizí dítě, ale zmizel. Amy není cizí dítě. Patří k Jo.

„Jasně že můžeš,” vyhrkl jsem a užíval si široký úsměv, který mi věnovala.

No ty vole…

„Kazíš mi výchovu,” plácla mě Jo do stehna. Nezlobila se. A já chtěl kazit výchovu pořád.

„Ještě ji naučím říkat prděl,” zašeptal jsem jí do ucha a dělal jakoby nic. Jenže Paige… ta ženská viděla všechno. Usmívala se a vypadala tak klidně, tak spokojeně. Zamračil jsem se na ni a ona se rozesmála. Byl jsem jí vděčný. Byl jsem vděčný za to, jak se to všechno seběhlo. Měl jsem pocit, že jí toho hodně dlužím. A úplně nečekaně, až jsem překvapil sám sebe, jsem vyhrkl:

„Díky, Paige.”

Jo. Připitomnělý idiot. To už víme.

„Já?” naklonila hlavu na stranu. „Já nic. To všechno Santa.”

„Něco mi uniklo?” Mike si mě podezřívavě měřil. Kromě pobavení jsem cítil i určitou sounáležitost. Věděl jsem, jak mu je. Zareagoval bych stejně. Jsme oba žárliví volové.

„V pohodě,” uklidnil jsem ho. „Děkuju Santovi za to, že mi dárky donesl sem,” vysvětlil jsem. Bylo vidět, že nad tím chvíli přemýšlí, ale pak zavrtěl hlavou a nechal to být.

O čtvrt hodiny později jsme byli po kolena v balicích papírech. A kolem Amy bylo stádo poníků. No dobře, mělo mě napadnout, že poníky koupí všichni, když je má ráda. Ale netušil jsem, že i Paige bude kupovat těch plastových nesmyslů víc. Naštěstí tam Amy měla i jiné hračky, nejspíš od Jo. Navíc nevypadala, že by jí vadilo, že má některé poníky dvakrát, jen v různých barvách. Mně by dva mercedesy taky neurazily, to je fakt. Amy prohrabala všechny ty roztrhané obaly a zjistila, že už je to vážně všechno. Otočila se na mě a její výraz byl všeříkající. Najednou jsem naprosto přesně věděl, co se jí honí hlavou a co chce. Podal jsem jí malý obdélníkový balíček s mým jménem.

„Ale je to R obertův dárek, ano?“ upřesnila Jo.

„Já vím,“ přikývla Amy. Spokojeně odtrhla mašli a rozcupovala papír. Objevila se tmavě červená plochá krabička. Amy se na mě znovu podívala a já přikývl. O patrně ji rozdělala - a pak zklamaně pronesla:

„Co to je?“

„Kravata,” řekl jsem a nastavil ruku. Zklamaně mi ji podala a začala si vybírat jeden z Joiných dárků. Tmavě hnědé hedvábí s drobnými modrými a zlatými proužky mi pohladilo dlaň a já si byl naprosto jistý tím, kdo mi ji koupil. Pohladil jsem Jo po nadloktí a líbnul ji do vlasů.

„Ale není to Gucci,“ řekla potichu. Uchechtl jsem se a odpověděl jsem:

„Přísahám, že ji Johnnymu nikdy nepůjčím.”

„To si děláš prdel?” vyjekla Paige hlasitě.

„Ale no tak,” sykla Jo káravě a až pak zvedla hlavu. Paige zírala na nějaký papír a byla úplně bílá. „Co se stalo?” lekla se Jo. Paige neodpovídala. A Mike se tvářil tak neskutečně hrdě, že mi bylo jasné, že se neděje nic špatného. Přestože moje švagrová vypadala, že brzo omdlí.

„Ukaž, teto?” sápala se Amy po papíru.

„Nech ji, Amy,” uklidňovala ji Jo. „Pojď ke mně. Teta nám to řekne … Až se probere. Možná.”

„Ten…” začala Paige. Pak se otočila na Mikea a chvíli na něj nevěřícně zírala. Culil se, zosobněná chlapská ješitnost. „Já… Ty jsi…“ Zavrtěla hlavou a složila si ji do dlaní. To Mikea zaskočilo a hned ji popadl za zápěstí a snažil se jí odsunout ruce z obličeje, aby na ni viděl. Když mu to konečně dovolila, ulevilo se i mně. Smála se, ačkoliv byla pořád bledá. „Ten cvok mi pořídil restauraci!”

„Cože?” vyhrkl jsem ve stejný moment jako Gasparo, oba stejně nevěřícným tónem.

„Santa?” vykulila Amy oči na Paige.

„Jen pronajal, na nějakou dobu,” řekl Mike ledabyle. Okamžitě začali mluvit všichni dohromady. Amy chtěla vědět, jestli tam bude Santa chodit na jídlo, Jo se ptala Paige, jak jí je, Gasparo s Mikem začal řešit provozní věci. A já tam seděl a měl jsem chuť svého bratra zabít.

Restaurace?!

A já mám pitomý řetízek!

Byl jsem totálně v hajzlu. Mike mi zkazil Vánoce. Restaurace! Idiot!

To poslední mi uteklo nahlas. Ne úplně nahlas, ale Jo zaklonila hlavu, aby na mě viděla.

„Co se stalo?” nechápala.

„Nic,” zabručel jsem . Nakrčila čelo a já protočil oči. Vážně si nemyslím, že by mě ty dvě měly mít tak v hrsti. Neřeknu jí to. To není nic, co by měla vědět. Tohle je prostě chlapská věc…

„Fakt nic,” ujistil jsem ji.

„Tak jo,” pokrčila rameny. Nevypadala rozzlobeně, ale já nechtěl, aby se teď zase otočila jinam. Krucinál.

„Já pro tebe nemám restauraci,” zahuhlal jsem omluvně. Jo údivem otevřela pusu a pak se usmála.

„Já nechci restauraci, proboha. Navíc, já ti koupila kravatu. A oni jsou manželé. Jsou spolu už nějakou dobu, Mike určitě musí něco žehlit, tak to vyřešil dárkem. Ke všemu bude jistě nakrknutý, až bude Paige věnovat víc pozornosti restauraci než jemu,” vyjmenovávala polohlasně. A s každou větou, i když to možná netušila, mě dávala dohromady. Když se odmlčela, sáhl jsem k ní na klín a vybral balíček, který jsem nechal zabalit v jednom z těch malých přeplněných zlatnictví na mostě.

„Děkuju, Santo,“ řekla a opatrně rozbalila tmavěmodrý celofán. Amy byla pořád zaujatá Paige a její restaurací, vlastně všichni byli, nevšímali si nás. Jen Hyde zaslechl šustění a zvedl hlavu, aby mohl nasát vzduch a zjistit, jestli to není něco k jídlu. Jo otevřela krabičku a překvapeně zvedla obočí. Sklonila hlavu, pak ji naklonila na stranu. Nakonec se podívala na mě a nejistě se zeptala:

„To je koloušek?”

„Srnka,” opravil jsem ji.

„Aha,“ přikývla a přejela špičkou ukazováčku po kamenech na hlavě srnky. „Srnka?” zopakovala. „Proč srnka? Teda - je nádherná, děkuju. Ale nějak mi uniká to zvíře.”

„Měla jsi srnčí pohled,” přiznal jsem. „Ještě předtím. Myslel jsem, že tě děsím. Tvářila ses vystrašeně a ty tvoje oči k tomu … Srnka.”

Chvilku mě pozorovala s nečitelným výrazem, ale potom se mi ulevilo, protože se natáhla a políbila mě.

„Srnka,” řekla znovu, teď už pobaveně. Přikývl jsem. „Jsem dobrá,” pochválila se samolibě.

„Nejlepší,” ujistil jsem ji. Zvedl jsem levačku z jejího ramene, vzal oběma rukama z krabičky řetízek i s přívěskem, po chvilce boje rozepnul zapínání a po další krušné chvíli ho konečně zapnul vzadu na krku. Neodolal jsem a políbil ji tam.

„Můžu tě ujistit, že je to mnohem lepší než hospoda,” zašeptala a znovu přejela prsty po kamenech, zasazených ve zlatě. Druhou dlaní mě hladila po stehně, sledovala Amy, která se vyšplhala na klín Mikeovi, a vypadala spokojeně. Sebejistě, klidně, nádherně. A mě napadlo, že to zvíře jsem vážně vybral úplně blbě. Liška možná. Lvice, to spíš. Jestli něco takového dělají ve zlatě, musím to sehnat.

32. kapitola

„Nech tu chudinku na chvilku na pokoji,“ domlouval mi Mike, když jsme čekali na semaforech. Křenil se na mě do zpětného zrcátka a vypadal bezstarostně a nadšeně. Provinile jsem stáhla ruku z přívěsku ve svém výstřihu. Nemohla jsem si pomoct, pořád jsem to zlaté zvíře hladila a osahávala. Přesvědčovala se, že tam je. Po tom krátkém rozhovoru s Gasparem jsem o ní dost přemýšlela. Naštval mě, hodně. Protože měl možná pravdu. Nebo taky neměl, záleželo na úhlu pohledu. Ten jeho se mi nelíbil. Prý Kravata a zvíře, které tě vůbec nevystihuje? To o sobě navzájem fakt vůbec nic nevíte? Nesmysl. Nevšiml si, že jsme neměli moc času na to, abychom se poznali? Poznáváme se teď, ne? A to, co o Robertovi zjišťuju, se mi líbí čím dál víc.

Až na to, že Robert tu není doma. Nechová se jako doma. Je na prázdninách. Oba jsme vytržení z toho, co jsme doma. Kým jsme doma.

No a co … I doma, když dělal to, co dělal, byl na mé straně.

Měla jsem Gasparovi jednu vlepit. Ne! Měla jsem říct Robertovi, co mi řekl. To by bylo něco na jeho žárlivost.

Skoro jsem nadskočila, když se jeho teplé prsty dotkly těch mých, znovu šmejdících po přívěsku. Otočila jsem k němu obličej a Gasparo se mi z hlavy vypařil jako dým.

„Nelíbí se ti,“ zamumlal skoro dotčeně. I přesto, že srnka s námi v noci zažila hodně žhavé chvilky a od včerejšího rána jsem ji nesundala, pořád měl pocit, že to není dost. Že je to špatně. Bručel, čímž dával Paige záminku k rýpancům, které ho rozlaďovaly ještě víc. Ale možná to nebylo jen to, že Mike svým megadarem zastínil všechno ostatní.

Bylo pětadvacátého prosince. Robert měl být druhého ledna zpátky v New Yorku. A z nějakého pro mě nepochopitelného důvodu musel absolvovat zpáteční cestu stejně šílenou oklikou, jakou letěl sem. Z Itálie do Thajska a z Thajska do Států. Prý nemůže vystoupit z letadla, které přilétlo z Evropy. Tohle jsem nechápala. A nechtěla jsem chápat, že odletí ještě před Silvestrem. Kdykoliv o tom začal mluvit, dětinsky jsem si přikrývala uši nebo odcházela z místnosti. Nechtěla jsem to slyšet. Nechtěla jsem to vědět. Nechtěla jsem to řešit.

Tady a teď.

Jo. Den po Vánocích byla nálada mezi námi dvěma prostě zvláštní. Paige s Mikem byli pořád stejní, laškovali, plánovali, co se bude dít v restauraci, starali se o nás. Pokud si něčeho všimli, nedali to najevo.

Amy ale věděla, že je něco jinak. I teď mi seděla po levici v autosedačce a dívala se pohledem, jaký by tříleté dítě vůbec nemělo umět. Chtěla jsem ji obejmout a říct, že to všechno bude v pořádku, ale nemohla jsem slibovat něco, co bylo zatím ještě ve hvězdách.

„Za chvilku už tam budeme,” usmála jsem se na ni. A Robertovi jsem řekla: „Líbí se mi. Víš to. Právě proto na ni sahám. Nikdy jsem nic takového nedostala, nikoho nenapadlo dát mi nějakou ozdobu. Nejsem ten typ.“

Zabralo to na oba. Amy začala koukat po okolí a Robert natáhl ruku a vzal do dlaně tu mou.

„Zahrnu tě ozdobama a cetkama,“ řekl s úsměvem.

„Co jsou to cetky?“ zajímalo Amy. Bez zaváhání začal vysvětlovat. A přizpůsobovat se jí, snažil se mluvit tak, aby mu rozuměla.

„Nejrůznější výrobky z levných slitin… teda… ozdoby. Náušnice, náhrdelníky… Prstýnky. A tak. Barevné. S kamínkama. Aby byla maminka krásná. Jen to teda nebudou levné kovy,” dodal rychle.

„Já bysem taky chtěla prstýnek s kamínkama,” rozzářila se Amy.

„Dobře, taky tě zahrnu cetkama,“ slíbil. „Malýma princeznovskýma prstýnkama a korunkama a … vším. Nevím, co mají, ale vším.“

A já zuřivě mrkala, aby ty slzy, co se mi hromadily v očích, nevytryskly ven. On s námi vážně počítá. Zní tak. Bože, chci, aby to tak bylo!

„A mě?“ ozvala se ze sedadla spolujezdce Paige. „Já chci taky princeznovský korunky!”

„Ty jsi na princeznu moc velká,” usadil ji Robert vesele. „Navíc máš muže, takže tě musí zahrnovat on. Místo hospody jsi mohla mít hromadu korunek.”

„Abych tě nevysadil,” nedal se Mike. Trochu ve mně hrklo, když dal pravý blinkr a zajel na volné místo u obrubníku. Chápala jsem jejich bratrské rozmíšky, ale jestli teď vážně vyhodí Roberta z auta, naštve mě.

„Jsme tady,” zahlaholil, a zachránil se tak před krutou pomstou. Když jsme o chvilku později stáli přede dveřmi s ozdobným kováním a já si prohlížela starý kamenný dům, v jehož přízemí sídlila Paigeina restaurace, na chvíli jsem jí záviděla. Tohle byl další důkaz toho, že ti dva jsou tu prostě doma. Uvnitř byly stoly i židle sestohované dohromady a přikryté plachtami. Zatím co Mike s Paige procházeli plac, kuchyň, sklad i malou kancelář a Amy nadšeně spolupracovala při šmejdění v každém

šuplíku a skříňce, Robert vytáhl zpod plachty jednu židli a posadil se na ni. Když jsem ho chtěla napodobit, popadl mě za zápěstí a přitáhl si mě na klín. Moc ráda jsem se přizpůsobila a uvelebila se, opřela se o jeho tělo. A na pár desítek vteřin jsem měla pocit, který jsem nedokázala pojmenovat. Prostě to bylo tak, jak to má být.

Pak to zničil.

„Budeme si muset promluvit,” zamumlal mi do krku. Ztuhla jsem a on automaticky napnul svaly v pažích, připravený mě zadržet, pokud bych zase chtěla zmizet do jiné místnosti nebo ven. „Ne teď a třeba ne dneska, ale brzo, Jo.“

„Mně to vyhovuje bez mluvení,” namítla jsem tvrdohlavě a sama jsem slyšela, jak pitomě to zní.

„Potřebuju s tebou mluvit o tom, jak to bude doma,” řekl a byl tak klidný. Konejšivě mi hladil zádaa byl to ten velký, sebevědomý, pevný Robert, moje skála. Kdyby to byl monolit, nebylo by co řešit. Jenže tady šlo o celé pohoří. Nechtěla jsem na to myslet. Mlčela jsem a dělala, že ho neslyším. Rozesmál se.

„Ty moje malá Jo,” ušklíbl se mi do vlasů. „Stejně se tomu nevyhneme. I kdybych ti měl držet ruce, aby sis nemohla přikrýt uši.”

„Nejsem žádná malá Jo,” prskala jsem. Ale chovala jsem se tak. Nemohla jsem si pomoct. Ten člověk ze mě udělal ukníkanou hysterku. A já chtěla, aby ji ze mě dělal pořád.

Probraly mě zvuky z kuchyně. Vypadalo to, že Paige si dala asi tak dvě hodinky spánku a teď nejspíš už zase všechny otravovala se sestavováním jídelníčku. Večer jsme nedělali nic jiného, než že jsme vymýšleli, jaká jídla máme nejradši. Měla popsáno už několik listů velikosti A4 a pořád neměla dost. Na jednu stranu jsem to

nadšení chápal, bylo to jako dostat novou, naprosto úžasnou hračku. Na druhou stranu jsem se držel zuby nehty, abych nezačal její snažení komentovat. Mike se na mě párkrát varovně kouknul a já si vážně dával bacha, abych jí nekazil radost. Ale byla to fuška. A do toho Jo většinu podvečera a večera dělala, jak ji ta Paigeina snaha vážně baví. Hledala jí na internetu recepty, dodavatele surovin z okolí, dokonce i fonty, kterým i by mohl být napsaný jídelní lístek. Držela se ode mě dál a dělala, jako bych neřekl nic o rozhovoru, který nás čekal.

Věděl jsem, proč se jí do toho nechce. Paige to řekla bráchovi, který mě odtáhl stranou a všechno vyklopil. Jo si zatím ještě pořád nevěděla rady s mou rodinou. Teda - Parkerovi byli v pohodě, Bavettovi byli problém. Chápal jsem to, vážně jo. Řešil jsem to samé, jen z druhé strany. Expolicajtka. Vsadil bych se, že nikdy

nedostala ani pokutu za parkování. Ale byla tu se mnou.

Vážně jsem potřeboval slyšet, že ano, počítá s tím, že někdy na začátku ledna sednou s Amy na letadlo, a až přistanou, nechá mě vzít jejich kufr, obejmout je, dát jí pusu a vzít je domů. Protože to bylo přesně to místo, kam patřila. Ke mně.

To, že jsem zpitomnělý patetický ubožák, jsem už dávno přestal řešit.

Štěknutí psa mě vytrhlo z rozjímání. Otočil jsem se, abych se mohl nalepit na Joino teplé a voňavé tělo, ale její půlka postele byla prázdná. No jo. Bez jediného slova jsme věděli, která půlka postele je čí. Kdo jde večer jako první do koupelny - pokud jsme tam nešli oba najednou. Věděl jsem, jaké pije kafe, co má ráda k snídani. V jakém pořadí na sebe obléká jednotlivé kousky oblečení - ponožky až úplně na konec. A ona moc dobře věděla, že jen co se proberu, nepustím ji z postele, dokud z ní nevytáhnu všechno o tom, co se bude dít v New Yorku. Tak mi sprostě utekla.

Kdyby se mi tímhle způsobem vyhýbal kdokoliv jiný, rozčílil by mě. Některá z těch bývalých postelových slečen? Hned by se spakovala a šla, ať by byla třeba půlnoc. Nezájem. Kdokoliv z chlapů? Netroufli by si.

Jo si klidně zacpe uši, aby mě neslyšela. A já se tomu směju.

Vstal jsem a natáhl na sebe oblečení. Po ránu vždycky chvilku trvalo, než se dům roztopil, ale dnes přes noc nejspíš nestihl vychladnout, protože mi bylo příjemně jen v triku s krátkým rukávem, které jsem si sbalil do Thajska. Místo ke schodišti jsem zahnul doprava a nakoukl do pootevřených dveří pokoje, ve kterém spala Amy. Pořád ještě byla v posteli, obložená poníky. Stál jsem tam a nechápal, jak jsem se jí mohl bát. Byla chytrá, všímavá a vtipná. Byla celá Jo. Představil jsem si, co na ni řekne Theresa. Zblázní se radostí.

Jo. Takže když se řekne doma, vidím jako první hospodyni. Ušklíbl jsem se a vydal se do přízemí zjistit, co se děje.

Hyde loudil vedle Joiny židle. Nevšímala si ho, vysvětlovala Paige, proč nesnáší chřest. Na vidličce měla napíchnutý kousek nějakého osmaženého párku a při mluvení s ním šermovala. Hyde každý pohyb pečlivě sledoval a z obou koutků tlamy mu visely provazy slin. A když už to skoro vypadalo, že Joina ruka se dostane na dosah jeho huby, změnila vidlička směr a Jo konečně sousto dala do pusy. Hyde štěkl, až nadskočila.

„Jdi pryč, ty strašidlo!” doporučila mu.

„Hyde, místo,” přidala se Paige. Pak zvedla hlavu a všimla si mě: „A ty taky, sedni!”

„Měl jsem ti dát padáka, dokud to šlo,” zamračil jsem se na ni, ale nic si ze mě nedělala.

„Doteď by po tobě Mike skákal a chtěl by kakao. Už dávno bys z něj zešedivěl,” vysvětlila mi s blahosklonným výrazem a vstala. Obešel jsem stůl a zatlačil ji zpátky do židle.

„Umím si vyrobit snídani sám,” řekl jsem a zamířil k lednici.

„Mohla bys někam schovat koření?” poprosila ji Jo nevinným hláskem, ale když jsem se na ni otočil, šklebila se na mě. „No co?” pokrčila rameny.

„Budu dělat, že jsi právě neurazila mé kuchařské dovednosti,” oznámil jsem jí.

„No, já ti samozřejmě věřím, že umíš vařit,” začala Paige a zněla podezřele mile, „ale restaurace se stejně bude jmenovat U Theresy, takže se nemusíš předvádět.”

„Fakt?” otočil jsem se na ni s rukama plným a vajíček. „To jako naše Theresa?”

„Ona mě naučila vařit,” odpověděla Paige a zněla tak nějak rozněžněle. Musel jsem se usmát. Theresa nás má v hrsti úplně všechny. Vážně jsem se nem hl dočkat, až jí přivedu ukázat Jo a Amy.

„Bude mít radost,” řekl jsem. „Zeptám se jí na to, jakej by ti doporučila jídelní lístek, co?”

„No jasně!” vydechla Paige s vykuleným a očima. „Nechápu, jak je možný, že mě to nenapadlo dřív! Jsem asi nějak mimo, nebo co. Zeptáš sejí? Dáš mi to pak vědět? Ty jsi zlatej!”

Nestihl jsem si užít vděk své švagrové, protože jsem po očku sledoval, jak do sebe Jo naházela zbytek snídaně a vstala od stolu. Zase utíkala. Promluvil jsem o New Yorku, a ona zdrhala.

„Jo,” zamračil jsem se. No dobře, teď už mi to trochu vadilo.

„Jdu se vedle podívat na zprávy,” ukázala palcem za sebe směrem k obýváku. O točila se a zmizela tam. Nestihl jsem se pořádně naštvat, protože se v kuchyni objevil Mike s napůl zavřenýma očima a rovnou se vrhl k lince pro džus, takže mi málem vyrazil vajíčka z rukou.

„Musíš se tu motat?” vyjel jsem po něm.

„Já tu bydlím, blbečku,” odsekl chraptivě a zvedal celý džbánek.

„Hodláš si to nalít do sklenice, že jo?” zeptala se Paige podezřívavě. Mike sebou provinile tr l a otočil se na ni.

„Miláčku,” usmál se na ni. Zavrtěla hlavou a rozhodla:

„Oba si sedněte, nebudete se mi tu plést. Dej sem ty vejce, Roberte. Ty mi dej ten džus a vyndej si skleničku a sedněte si, hned teď!”

„Já dneska asi neměl vstávat,” zašeptal jsem potichu a schytal jsem za to od Michaela kopanec pod stolem.

„Jste jak malí,” ušklíbla se Paige. „Ještě že Amy spí, jinak by z vás zvlčila.”

„Skoro mám pocit, že máš Amy radši než mě,” stěžoval si Mike.

„Taky že jo,” ujistila ho. Podíval se na mě a dotčeně se zeptal:

„Proč jsme si nemohli najít nějaké hodné, milé, pozorné a milující ženy, ty vole?” Zvedl jsem ruce v obranném gestu:

„Na tohle nebudu odpovídat, zdržuju se komentáře a nemám žádný názor!”

„Hele,” začala Paige. Nedopověděla větu, protože z obývacího pokoje se ozval Join hlas.

„Panebože!”

Vystřelil jsem od stolu a bylo mi jedno, jestli převrhnu židli nebo něco shodím na zem. Něco se dělo. Něco bylo špatně. Tón, jakým to řekla, mi vyvolal mrazení na zátylku. A nebyl jsem sám. Mike i Paige byli jen o kousek za mnou.

Jo seděla na gauči, lokty opřené o kolena, obě dlaně přes ústa. Vypadala, že o nás neví. Sledovala obrazovku a v očích měla slzy. Hrklo ve mně, obrovsky. Něco se stalo. Něco velkého. V hlavě jsem zase viděl všechen ten popel a dým a New York, jakoby zamrzlý v čase i prostoru. Stačil jeden pohled na obrazovku, a věděl jsem, že tohle není doma. Voda. Všude. Nějaké záplavy. Ta úleva byla nepopsatelná.

„ Tsunami hlesla Jo, jako by věděla, nad čím přemýšlím. „V Indonésii, na Srí Lance, v Thajsku. Je to hrozný.”

„Ach jo,” vzdychla Paige, ale i v jejím hlase byla slyšet úleva. Došla ke gauči a pohladila Jo po rameni. „To je příšerný. Vědí, kolik lidí…?”

„Prý tisíce. Bylo tam ráno, hodně jich už bylo venku, na plážích a tak.”

„Kde všude?” zeptal se Mike. Jo mu zopakovala ta tři místa. A dodala, že asi i jinde, ale zatím mluvili jen o tomhle. A mně došlo, že mám problém. Krucinál, tohle jsem vážně nepotřeboval! Taková komplikace, do hajzlu! Jak se teď budu dostávat zpátky?

„Ježíši, Robe!” vyhrkla Paige. „Vždyť ty jsi tam! Vaši se zblázní!” I Jo odtrhla hlavu od obrazovky a zmateně hlesla:

„A jo…”

Mike neřekl nic. Sledoval informace v televizi a naprosto klidným hlasem se zeptal:

„Kde přesně jsi měl být?”

„Phi Phi,” odpověděl jsem automaticky.

„Tohle Phi Phi?“ ukázal prstem. Na záběrech z letadla nebo vrtulníku bylo něco, co možná dřív bylo chatkami na pobřeží a stromy. Teď tam nebylo nic, jen bláto a voda a trosky. Titulky hlásily, že některé ostrovy patřící Thajsku byly prakticky celé zničeny.

Měl jsem z prdele kliku.

Michael se otočil a poklepal mi na rameno.

„Do pracovny. Hned. Musíme si promluvit.”

33. kapitola

„Kam šli?“ zeptala jsem se Paige. Pořád jsem se cítila hrozně rozhozená, zmatená tím, co se na mě vyvalilo z obrazovky. Tolik děsu a hrůzy! Ti lidé tam! Proboha, co kdyby se něco takového stalo tady? Co bych dělala? A co Amy? Z té představy se mi udělalo fyzicky špatně.

Paige neodpovídala. To ticho upoutalo moji pozornost. Přestala jsem sledovat zpravodajství a otočila se na ni. Její výraz byl nicneříkající, nedokázala jsem odhadnout, co se jí honí hlavou. Pozorovala mě a vypadala najednou starší. Znala jsem ji jako věčně usměvavou - dokonce i když nadávala na Michaela, dělala to s mírným úsměvem. Teď byla vážná a… jiná.

„Co?“ vydechla jsem roztřeseně. Něco se dělo. Něco, kvůli čemu museli ti dva odejít do jiné místnosti a zavřít se tam. Robert měl být na místě, které smetla přílivová vlna. Jeho rodina bude šílet, až se vzbudí a dozvědí se to. Budou se mu snažit dovolat, což se nepovede, protože jeho mobil leží vypnutý tisíce kilometrů daleko. Budou šílení strachy, já bych byla. Sakra, já vím, jak bude jeho matce, až zjistí, že neví, co je s jejím dítětem. Já to vím zatraceně dobře. A to nežiju s tím, že mi jeden syn zemřel. Ach, krucinál! Věděla jsem, že jeho matka je uštěkaná, namyšlená kráva, ale tohle jsem jí nepřála. Tohle ne. Musí jim dát vědět, že je v pořádku.

Zvláštní. Jakmile šlo o vztah rodičů a dětí, bylo mi jedno, jak negativně na mě zapůsobila Robertova matka. Bylo mi jedno, čím se živí jeho otec. Nezáleželo na tom, jestli je pekař, právník, instalatér, doktor nebo mafián. Byli to jeho rodiče a mně se žaludek měnil v kámen z představy, že jim někdo z jejich zaměstnanců nebo známých zavolá a řekne, aby se podívali na zprávy.

Takže šli do pracovny, aby dali vědět někomu v New Yorku? Zavolají Johnnymu? Nebo Therese? Napíšou Bavettovi? Tázavě jsem na Paige zvedla obočí. Konečně se probrala a zavrtěla hlavou, jako by si ji potřebovala pročistit. A pak zamumlala:

„Já vůbec… Objala se pažemi a otočila se k oknu. To, že nevěděla, co a jak říct, mi způsobilo trnutí v zátylku. Došlo mi, že nevím, co se děje, zatím co ona ano.

„Paige, okamžitě mi řekni, o co jde!“ vychrlila jsem ze sebe a napodobila její postoj. Byla mi zima, ne kvůli teplotě v pokoji. Šla zevnitř.

„Budou si myslet, že Robertovi se něco stalo,” hlesla Paige. No, to jsem taky věděla.

„Jo,“ souhlasila jsem, když se neměla k pokračování. V tu chvíli mi to docvaklo. Možná za to mohl pohled, kterým si mě prohlédla. Jako by čekala, jestli už.

Pokud se Robert neozve, bude prohlášen za nezvěstného. Sice nedorazil až na ostrov a nenahlásil se tam, nebydlel tam, kde měl, ale těžko bude někdo v tuhle chvíli řešit rezervace pokojů, ne? Doletěl do Bangkoku, to je jasné. Prošel pasovou kontrolou, ubytoval se tam, byl tam. Neodletěl. A pokud zavolají jeho rodiče a řeknou, že Robert měl být celou dobu na Phi Phi a nemohou se mu dovolat… Stačí neudělat nic. Stačí tu sedět a čekat. Nesednout na letadlo zpátky do Thajska.

„Ty myslíš…“ zaskřehotala jsem nevěřícně. Paige se zase dala do pohybu. Došla ke gauči, vzala deku, položenou přes opěradlo, a přehodila mi ji přes záda.

„Seš úplně bílá,” řekla mi vyčítavě. „A studená.

„To je jedno,“ zamračila jsem se na ni. V uších mi hučelo jako v úlu a měla jsem sucho v puse. A to jsem si myslela, že už mě nemůže nic rozhodit. Nic. Že už jsem všechno zažila, prošla si tím nejhorším a teď dokážu jakékoliv novinky zpracovat s chladnou hlavou. „O ni chtějí udělat to samé?“ zeptala jsem se. Paige mi opatrně zastrčila okraje deky pod paže a ještě ji upravila, aby mi pod ni netáhlo ani kolem stehen. Ošetřovatelka v ní pořád byla, dřímala, připravená zakročit, jakmile to bude potřeba.

„Viděla jsi, jak ho Mike odvlekl? Doslova? A jak se tvářil?” Odmlčela se, posadila se vedle mě a zlehka mě pohladila po rameni. „On je tu šťastný, baví ho to tu. A Gas je s ním skoro pořád, je v pohodě. Ale když jste přijely vy dvě, najednou to bylo ještě lepší. A když se objevil Robert… Nedošlo mi, jak moc mu chybí. Asi to

nedocházelo ani jemu samotnému. Když přijel Robert, jako by to všechno zapadlo do sebe přesně tak, jak mělo.” Zašklebila se a natáhla se po ovladači, aby vypnula televizi. „Asi plácám blbosti, promiň. Jde mi o to, že … Mít vás tu by bylo děsně fajn, víš? Tak to cítím já. A to nikdo z vás není můj starší bratr, který se o mě staral víc než oba rodiče dohromady. Takže jo, Mike je teď podle mě bez sebe radostí a spřádá plány.“

Hučení v uších s každým jejím slovem mizelo, a když domluvila, bylo ticho. Takové ticho, jako když dítě ještě spí, psi jsou někde schoulení do klubíčka a všude kolem je klid. Takové ticho, jaké v New Yorku nikdy nezažiju.

„Co mám dělat?” Nevěděla jsem. Netušila jsem. Tak zuřivě jsem se vyhýbala debatě s Robertem, že teď jsem si nebyla jistá, jestli do jeho plánů nějak zapadáme. A Gasparo měl pravdu - neznali jsme jeden druhého. Neměla jsem ponětí, co se teď Robertovi honí hlavou, jak uvažuje.

„Co chceš dělat?” opravila mě Paige. Chci tu zůstat? Chci letět domů? Chci se postavit drakovi jménem Mafie? Chci řešit Robertovy rodiče? Zatraceně, jeho rodiče. Mí rodiče! Jak jsem mohla vypustit mámu s tátou? Pochopili by, kdybych jim zavolala, že jsem se rozhodla odstěhovat na druhý konec zeměkoule? Bez rozloučení? Tak, jako to udělala Paige? A, do háje, pochopili by, proč je můj přítel zatčený za podíl na organizovaném zločinu?

Zasténala jsem a zabořila hlavu do dlaní. Já přece vždycky byla ta, kdo měla přehled o všem, stála pevně a dokázala si poradit se vším. A teď? Pitomé hormony! Pitomé city! Pitomý Robert!

Sundala jsem ze sebe deku a hodila ji přes opěradlo. Zvedla jsem se a zamířila k pracovně.

„Co jdeš dělat?” zeptala se Paige a zněla trochu vyplašeně.

„Nemám tušení,” odpověděla jsem. Ale když jsem stiskla kliku na dveřích do pracovny, byla jsem si jistá.

„Nechceš mi navrhnout to, co si myslím, že mi chceš navrhnout, že ne?” otočil jsem se na Mikea, jen co mě strčil do místnosti a zavřel za námi dveře. Znal jsem ho, věděl jsem, jak uvažuje. Kruci, možná jsem to byl já, kdo ho naučil myslet, ne? A věděl jsem, co se mu honí hlavou. Protože přesně totéž se honilo hlavou i mně. Na chvilku. Hned po tom, co jsem si uvědomil, že jsem vážně klikař. Bylo to nasnadě. Já v Thajsku, tsunami v Thajsku. Jasná rovnice s logickým výsledkem. A na chvilku jsem měl pocit obrovské úlevy, protože se to vyřešilo samo. Miloval jsem věci, co se vyřešily beze mě. Moc jich nebylo.

„Netvrď mi, že o tom nepřemýšlíš,” řekl Mike naprosto vážně. Žádné šklebení, smích. Tohle byl Mike, jakého jsem znal v době před Paige. Vlastně ne, tohle byl výraz, se kterým mi oznamoval, že se potřebuje dostat pryč. Že toho má dost, že už nemá sílu dělat to, co děláme. Že čím je starší, tím víc mu to vadí, a Rayova smrt byla poslední kapka. Že nechce Paige přivést do takových sraček, ale v žádném případě nechce přijít o Paige. Tohle byl odhodlaný Michael, naprosto dospělý, naprosto soběstačný. Věděl, co chce, a šel za tím jako ohař.

Háček byl v tom, že tohle nebylo o tom, co chce on.

„Napadlo mě to,” přiznal jsem. Posadil jsem se do jeho kancelářského křesla a sledoval, jak se opřel zadkem o desku stolu hned nade mnou a založil si ruce na prsou.

„Napadlo? Minulý čas?”

„Jo,” kývl jsem. „Bylo by to fajn, ale je to blbost, Mikeu. Ty víš, že to nejde.”

„Ne,” zavrtěl hlavou. „Ne, nechoď na mě s tím, že vím, že to nejde. Já vím, že to jde, pitomče! Podívej se na mě! Jsem tady a je mi skvěle. Roberte, nikdy mi nebylo líp. Můžu si dělat, co chci. Nikdo na mě nedupe, nikoho nemusím tahat z průserů. Nemusím si hlídat záda! A když jdu po městě a kontroluju kolemjdoucí chlapy, je to jen proto, že zjišťuju, jestli někdo z nich neslintá po Paige.”

„A já ti to přeju,” usmál jsem se. „Ale víš, co se říká o tý řece, co do ní nevstoupíš dvakrát. Nejde to. Je to blbost.”

„Ale houby, Robe!” Mike rozhodil rukama a začínal být naštvaný. Nejspíš to viděl jako skvělý nápad. Možná už plánoval, co tu budeme dělat. A já někde v koutku hlavy věděl, že by to bylo super. Byl by to život, jaký jsem si nikdy ani nepředstavoval. Do háje, bylo by to jako teď. Desítky let prázdnin.

„Potřebuju jim zavolat. Budou spát, takže jim nechám zprávu na záznamníku a ráno si ji poslechnou, to je ideální. Nebudu muset poslouchat výčitky, že jsem sem jel. Teda tam. Máš nějakou SIM kartu, kterou bych mohl použít?” zeptal jsem se. Pozoroval mě s nevěřícným výrazem a pak na mě zašermoval ukazováčkem.

„Vidíš, ty idiote?” zamračil se. „I teď počítáš s tím, že tě někdo seřve. Fakt ti to dělá dobře, nechat si srát na hlavu? Vážně tě baví skákat jako pes a poslouchat?”

„Já neskáču, Mikeu,” řekl jsem suše. „To je ten rozdíl mezi náma dvěma. Já neskákal. Udělal jsem, co bylo potřeba, ale nikdy jsem si nenechal srát na hlavu.” Odmlčel jsem se a zhluboka dýchal, protože zrovna teď jsem měl chuť ho nakopat. „To ti vážně nechyběj? Vůbec?”

„Ale no tak!” zaúpěl a vstal, aby se ke mně mohl otočit zády. „Tohle si odpusť, jo? Jasně že mi chyběj. Jsou dny, kdy mám chuť jim napsat. Třeba jako někdo jinej, jen jim dát vědět, že jsem někde zahlédl jejich syna a byl naživu, víš? Jenže pak si vzpomenu na to, co se dělo. Pravidla, strýcové, práce … Ty půjdeš na práva,

protože tě budeme potřebovat. Ty pojedeš támhle a vyřídíš to s tou ženskou. Ty půjdeš k soudu a vyhraješ to. Ty udělej tu smlouvu tak, aby nám museli zaplatit v každém případě. Sakra, vždyť já musel umět všechno - a jen proto, abych mohl vysekávat debilní lidi z debilních věcí, který ani nebyly nutný!“

Mlčel jsem. Protože měl pravdu. Vyrůstali jsme v tom odmala a měli jsme přesně nalinkováno, co se bude dít dál. Mike byl hračička, měl hlavu v oblacích a nemyslel na to, co bude po škole. Realita ho pak zaskočila. Všechno vypadalo jinak, když se jen doma potkával s tátovými lidmi a strýci. Když sem tam slyšel kasání chlapů, co kde udělali a jak s kým zametli. Ještě před promocí v podstatě netušil, do čeho jde. Nechtěl to vidět. Srážka s realitou byla tvrdá.

„Robe,“ otočil se zpátky ke mně a nasadil prosebný tón. „Představ si, jaký by to bylo. Ty, tady s náma. A Jo a Amy. I kdybyste nechtěli bydlet u nás, kolem se dá sehnat spousta domů. Nebo byty ve Florencii, chlape, některý jsou fakt úžasný, v těch starých domech! Výhled na katedrálu! Holkám se tu líbí, to vidíš… A Jo se děsí toho, až se vrátí zpátky. Proboha, Roberte, nemůžeš domů přitáhnout bývalou policajtku, to je ti snad jasný. Tohle, co se stalo, to je znamení, sakra! Ta tsunami je jasný znamení!”

„Víš, co je jasný znamení?” zeptal jsem se ho. „Jo. Jo je moje znamení. Kdyby nepřišla, byl bych tam. Spal bych v jedný z těch chatrčí na pláži a zrovna teď by někde plavalo moje tělo. Já tam chtěl jet, Mikeu. Měl jsem to v plánu, dokud se neobjevila Jo a nepřevrátila mi ho vzhůru nohama.”

Sklopil oči, pozoroval svoje nohy v pantoflích. Viděl jsem, že to vzdává.

„Může ti převrátit vzhůru nohama celej život. Ona i Amy. I nám.”

„To může,“ souhlasil jsem. Vlastně už to nejspíš udělala. Potřeboval jsem s ní mluvit. Plány, které se mi v hlavě líhly už pár dní, dostaly díky dnešní katastrofě mnohem ostřejší obrysy. Ale bylo potřeba, aby přestala utíkat a poslechla si mě. Aby mi k tomu řekla svoje. Překvapeně jsem si uvědomil, že poprvé po hodně dlouhé době čekám na to, až někdo schválí moje nápady. Zvykl jsem si dělat to, co jsem uznal za vhodné. Neptal jsem se. Oznamoval jsem. Nařizoval jsem. A teď jsem čekal na to, co mi řekne moje… Usmál jsem se a Mike zvědavě nakrčil obočí.

„Asi si ji vezmu,“ řekl jsem. Mike protočil oči ke stropu a zavrtěl hlavou.

„Rozmysli si to, Roberte. Víš, že víckrát takovouhle šanci nedostaneš. Ani omylem. A jestli ti budu muset za pár týdnů pomáhat s tvojí smrtí, tak budu fakt nasranej!”

„Nejdýl za měsíc bys mě odsud vykopával,” namítl jsem. „A navíc žárlíš. Všechno by šlo do kytek. Víš to moc dobře.”

„Nežárlím, to je blbost. Já nevím, kdo má pořád tendence škrtit Gase.”

„Gas je debil,” zamračil jsem se a Mike se vítězoslavně zakřenil. Pak zvážněl:

„Takže zas jen přes internet? A pár let tě neuvidím? Vás neuvidím?”

Pokrčil jsem rameny. Bylo to pro jeho bezpečí. Pro Paigeino, a teď i pro ochranu Jo a Amy. Ale věděl jsem, že to bude těžší než předtím. Ten mrňavej prevít mi vážně chyběl.

„Uvidíme. Mám pocit, že přes Jo bychom se možná mohli dostat k lidem, kteří vědí víc než mí ajťáci. Nějak to vymyslím,” slíbil jsem.

„Asi tě obejmu nebo tak něco,” oznámil mi Mike. Na oko znechuceně jsem se zašklebil, ale vstal jsem a lehce ho plácnul do ramene. „Nebo radši ne,” rozmyslel si to. „Myslel by sis, že jsem cíťa.”

„Ty jsi cíťa,” ujistil jsem ho. V tu chvíli se prudce otevřely dveře a pobledlá Jo vtrhla do pracovny.

„Zapomeň na to vyhrkla. „Neopovažuj se to udělat!“

Mike zaklel, ale už se tvářil pobaveně. Obešel jsem ho, objal Jo kolem pasu a sklonil hlavu, abych se jí díval zblízka do očí.

„Musíme si promluvit,” řekl jsem. „Teď už doopravdy.”

„Já vím,” přikývla a ve tváři se jí objevila úleva. Podívala se na Mikea a řekla: „Mohl bys nás tu nechat?”

„Vyhazujete mě z vlastní pracovny?” ověřil si zaraženě.

„Přesně tak,” ujistila ho Jo. Zamířil ke dveřím a něco si potichu mumlal. Než za sebou zavřel, otočil se na nás a neodpustil si:

„Ne abyste si to rozdali na stole!”

34. kapitola

„Takže,” začala jsem dobrovolně, když se za Michaelem zavřely dveře. „Nemáš v plánu se opičit po svém bratrovi, že ne?”

Robert se usmál tím zákeřným způsobem, o kterém jsem byla přesvědčená, že kvůli němu udělají ženy v jeho okolí první poslední. Vykroutila jsem se mu z náručí a obešla stůl, abych si udržela aspoň zdání čisté hlavy. Čekal nás zatraceně důležitý rozhovor a já mu nechtěla dát nic zadarmo. Chtěla jsem si být jistá, že všechno, co řeknu, bude opravdu ze mě. Že to nebude důsledek Robertovy blízkosti. Že ještě umím logicky uvažovat a jsem svéprávná a inteligentní dospělá žena.

„Jestli mluvíš o pořizování nečekaných a trapně drahých vánočních dárků, tak jo, hodlám.” Než jsem stihla namítnout, že o tomhle jsem nemluvila, zarazil mě a pokračoval: „Pokud jde o nový život, novou identitu a náhlou smrt, tak ne. Nehodlám udělat to, co Mike. I když mám na jednu stranu pocit, že by to šlo, neudělám to.”

Přikývla jsem, spokojená. Ale cítila jsem se jako Robert. Na jednu stranu by to vyřešilo všechno. A našim bych možná mohla dát vědět, že jsme v pohodě. Možná bych mohla dokonce naložit Amy a létat s ní do Států a zase zpátky, ať už by to zpátky bylo kdekoliv. U Bavettových o mně vlastně nikdo nevěděl a nebyl důvod se před nimi schovávat. A o Tora se Robert postaral. Ale neměla jsem pocit, že to je to, co chci. Že to je to, co by Robert udělal.

„Jo,” oslovil mě a vytrhl mě z rozjímání o všech kdyby, „zásadní otázka.”

Chtěla jsem to nějak zlehčit, protože jsem věděla, o čem tenhle rozhovor bude. Ale byla jsem tak nesvá, že jsem se zmohla jen na nakrčení obočí.

„Chceš mě? Chcete mě?“ opravil se bleskově. „I když jsem kriminálník, násilník, podvodník, lhář a manipulátor?” V tu chvíli se mi obrovsky ulevilo, protože debata o jeho rodině se o pár vteřin oddálila. A uklidnilo mě, že mu na té odpovědi záleží. Snažil se ji zlehčit výčtem na první pohled přehnaných vlastností, které ale ve skutečnosti byly úplně pravdivé. A výraz v jeho tváři byl napjatý. Nechápala jsem, jak jsme dokázali vytvořit takové dusno, ještě před chviličkou se šibalsky usmíval.

„A taky neumíš vařit a nemáš rád zvířata,” dodala jsem.

„To není pravda,” zamračil se. „Nedělej si ze mě srandu, ženo.” To poslední slovo způsobilo, že jsem určitě zrudla. Po všech mých pochybnostech a opakujícím se přesvědčování ze strany Paige i Mikea stačilo, aby Robert řekl jedno slovo a mně to konečně definitivně sepnulo. Byla jsem si jistá, že to vážně myslí vážně. Netušila jsem, proč až teď, ale bylo to tak.

„Jo?” promluvil na mě. O patrně, potichu.

„Co?” zeptala jsem se a žmoulala si dlaně a prsty. Ne proto, že bych byla nervózní, ale proto, že mě doslova svrběly touhou se ho dotknout. A na to bylo moc brzy. Nejdřív mluvit a vyřešit. Pak ho už nikdy nepustit.

„Měla bys teď říct něco jako: jasně že tě chceme, i když jsi tupec a chrápeš a stěží se postaráš sám o sebe,” navrhl.

„Tak jo,” zatetelila jsem se. Vidět nejistého Roberta, který se statečně snaží udržet si tvář, bylo docela uklidňující. Nebyla jsem v tom sama. Tohle byl ten můj Robert, ten opravdový Robert, od kterého jsem se nechala utahat a utáhnout na vařené nudli.

„Tak jo?” zopakoval po mně a nejistotu vystřídal veselý úšklebek. „Jo, já nevím, jestli si to uvědomuješ, ale právě sis mě uvázala na krk. Na pěkně dlouho. Nejspíš napořád.”

„Mám nějak radostně tleskat? Můžu, jestli chceš,” nabídla jsem. Zavrtěl hlavou a vydal se za mnou k oknu. Tentokrát jsem nikam nevycouvala a nechala ho, aby přišel až ke mně.

„Myslíš, že to Amy nebude vadit?“ zeptal se úplně vážně.

„Rozhodně ne. Je z tebe unesená. Obě jsme. To, jak umíš zacházet se ženským a jakéhokoliv věku, mě trochu znervózňuje.”

„Jiný ženský všech druhů a rozměrů jsou mi úplně ukradený,” řekl slavnostním tónem . Na moment se zarazil a dodal: „Teda až na Theresu. Ta totiž výborně vaří. No dobře, a možná taky moje šílená švagrová. Všechny ostatní jsou mi ukradené, přísahám.”

„To se vážně dobře poslouchá,” přiznala jsem. A chtěla jsem, aby pokračoval dál. Aby mi sliboval nesmysly a mumlal nemravnosti a choval se spolu se mnou jak zblblý pako. Jenže bylo jasné, kam se to stočí, a já to chtěla mít co nejdřív za sebou. Vrací se zpátky do New Yorku, všichni tři se vracíme, takže teď musím zjistit, co se vlastně bude dít dál. Jak to bude dál. Co všechno jsem schopná a ochotná snést. A nejen já; musíme vyřešit, co všechno zvládne Amy.

Gasparo se nakonec vážně spletl. Zrovna teď jsem si byla jistá, že Robert ví, na co myslím. Poznala jsem to na něm. Další malý kousek skládačky zapadl na místo. Další malý důkaz toho, že jsme na stejné vlnové délce a je jen otázkou času, než se dostaneme do mezí normálního vztahu. Chvílemi jsem měla pocit, že se známe strašlivě krátkou dobu a všechno se to seběhlo moc rychle a moc divně na to, aby to mohlo fungovat. Jenže pak jsem si uvědomila, že ve skutečnosti jsme spolu strávili už víc času než běžné páry po týdnech, možná dokonce měsících chození. To bylo to, co mi říkala Paige: s Bavettovic chlapy je všechno hrozně intenzivní. O na byla s Michaelem po jeho probuzení v podstatě pár hodin, a už to měla spočítané. Robert a já … No, asi to taky máme spočítané. Teď musíme do těch rovnic o hromadě neznámých dosadit jeho rodinu, mou rodinu, mou práci, jeho … práci.

„Hlavně neutíkej,” domlouval mi. Otráveně jsem protočila oči a vysloužila si za to zamračený pohled. „Teď budeš jako drzá? Když ti klečím u nohou a jsem jen tvůj?”

„Dokážu se chovat jako srnka, jestli ti to udělá dobře,” odpověděla jsem laškovným tónem a sama sebe tím překvapila. K vyčištění a odlehčení atmosféry v pracovně to stačilo a nejzásadnější rozhovor mého života - no, spíš jeden z nejzásadnějších, Toro nasadil laťku hodně vysoko - jsme začali s úsměvem.

Robert mi v několika větách předložil svůj plán. Když domluvil, zůstala jsem na něj civět s otevřenou pusou. Všechny mé námitky a argumenty vyšuměly do ztracena, protože s touhle variantou mě vůbec nenapadlo počítat. Chvíli jsem tupě pozorovala svého osudového chlapa a pak jsem zavrtěla hlavou:

„Tohle neprojde.” Shovívavě se usmál a řekl:

„Projde. Znám ho. Znám je oba.”

Znovu jsem zavrtěla hlavou, rozčilená, nervózní a zároveň plná naděje, protože kdyby to vyšlo… Panebože, kdyby to vyšlo, bylo by to naprosto … On myslel vážně především na mě. Na nás. A kdyby se všechno vydařilo podle jeho plánu, byla by ze mě nejspokojenější ženská pod sluncem. Tedy - až na tu tchýni, ale nic není dokonalé.

Jenže tu bylo pořád obrovské jenže.

„Roberte, tohle se nemůže podařit,” zamumlala jsem nešťastně. „Vždyť Mike -”

„Právě že Mike,” skočil mi do řeči. „Mike a to, co se dneska stalo - to jsou naše jízdenky ke spokojeném u životu.”

„Jenže já vím, jak to chodí,” nedala jsem se. „Nejsem blbá. Viděla jsem Kmotra!”

Nikdy jsem se nepovažovala za nějak vtipnou osobu a za baviče by mě rozhodně nikdo z příbuzných nebo známých neoznačil. Robert se teď ale naprosto nečekaně začal chechtat tak, až mu vytryskly slzy.

„Co?” nechápala jsem. Smích nepolevoval. Když jsem ho sledovala, začaly mi cukat koutky. A taky mi došlo, že přesně takhle ho chci vidět vážně každý den. Že tohle je ten muž, který si mě získal. Ne ten nabroušený šéf, kterého jsem poznala nejdřív. A ni ten obránce s tváří pokerového hráče, u něhož jsem si nikdy nebyla jistá, na co právě myslí. Tohle byl můj Robert. Hýkající, slzící, lámající se v pase.

„Zas tak vtipná nejsem,” utrousila jsem a pohladila ho po rameni.

„Promiň,” zasípal, když se trochu zklidnil. „Tohle mě fakt dostalo. Úplně jsem si představil tu scénu, uf.”

„No, já právě taky,” zamračila jsem se. Už klidný Robert si mě zase přitáhl do náruče a řekl:

„Táta rozhodně není Don Corleone, přísahám.”

A já mu věřila.

Později přednesl svůj plán Mikeovi a Paige. Amy už byla vzůhru a snažila se mi co nejvíc znepříjemnit její česání, zatím co Hyde se mi pokoušel sebrat kartáč na vlasy a tvářil se hrozně ublíženě, když jsem ho pokaždé odsunula z dosahu jeho uslintané obří tlamy. Z pracovny vyšli ti tři, Robert jako poslední. Mike se zachmuřeným výrazem došel až k nám, namířil na mě ukazováčkem a pohřebním tónem mi oznámil:

„Chodíš s totálním idiotem!”

Střelila jsem výhružným pohledem po Robertovi, ale než jsem stihla říct, že jsem to říkala, Amy se svým vysokým hláskem zeptala:

„Co je to idiot?”

Počkal jsem až do druhého dne. A chtěl jsem je nechat vycukat ještě dýl, jenže Jo byla neústupná. Pořád dokola mi opakovala, že je vážně nejvyšší čas, že včera bylo pozdě a že si nedovedu představit, jak jim musí být. Myslel jsem si, že vím, jak se táta s matkou cítí, ale prý rodičovské pudy a tak. Pravda, ty jsem pořád ještě neměl. Zatím jsem byl tou malou okouzlený a zároveň se pořád ještě trochu děsil okamžiků, kdy jsme spolu zůstali sami. Ale už teď jsem žárlil i na ni a měl jsem chuť odvléct Mikea někam stranou, když se k Amy pořád cpal. Takže když jsem na jednom z Mikeových mobilů mačkal číslo k našim, myslel jsem jen na to, že tohle všechno musí klapnout. Kvůli Jo a kvůli Amy.

A kvůli mně. Ale bez nich bych do toho nikdy nešel. Kus od San Leonarda vládla noc, ale když mi Leonardo Bavetta zvedl telefon, v New Yorku bylo odpoledne, běžný pracovní den mezi svátky. Nenapadlo mě, že bude doma a zvedne to přímo on; tak trochu jsem doufal, že řeknu Therese, že jsem v pohodě a ještě se ozvu, nebo tak něco. Místo toho jsem pár vteřin mlčel. Táta zněl najednou jinak. Nedokázal jsem posoudit, jestli bylo pokřivené moje vnímání, nebo má vážně hlubší a unavenější hlas, každopádně jsem si uvědomil, že oni oba stárnou. Na vteřinu jsem si zahrával s myšlenkou počkat. Nechat to prozatím být a počkat, protože táta si bude chtít za pár let užívat důchodu a pak by to bylo ještě mnohem snažší. Jenže jsem neměl pár let. Ne pokud jsem nechtěl příjít o to, jak Amy roste a Jo se vedle mě každý den probouzí a večer usíná celá umluvená a utahaná.

„No haló?!“ ozval se táta netrpělivě. Nadechnul jsem se a rozjel jsem jednu ze dvou nejzásadnějších akcí svého života. Mikea jsem z toho vysekal. Teď já.

„Ahoj, tati,“ řekl jsem. Těch pár vteřin ticha bylo nekonečných. A pak se ozval, jeho hlas zněl ještě hruběji a chraptivěji a mně chvilku trvalo, než mi došlo, že se táta snaží nebrečet. Nebo možná brečí.

Bylo mi hrozně, dostalo mě to. Cítil jsem se provinile, jako zrádce. Jenže mi stačilo si vzpomenout na tu krásku ve vedlejší místnosti a na její zmenšenou kopii nahoře v patře a vinu vystřídala spokojenost.

Věděli to. Báli se o mě. Všechno jde přesně podle plánu.

„Roberte…” hlesl táta. „Panenko Maria, Roberte, jsi celej?”

Musel jsem se usmát. Táta byl za všech okolností logicky uvažující a racionální chlap. Byl jsem si jistý, že kdokoliv jiný by řešil, že jsem naživu. Táta ne. Proč by se měl ptát, jestli jsem živej, když jsem mu volal?

„Jo, jsem v pohodě. Nic mi není. Jen mi trvalo dlouho, než jsem se dostal k telefonu. Je tu zmatek.”

Je hřích lhát člověku, který mě učil lhát? Myslím, že ne.

„Myslel jsem, že tam pošlu chlapy, aby tě hledali, ale v televizi říkali, že teď se tam nedá pořádně dostat. A ten ostrov, ten tvůj ostrov… Neříkal jsi, že budeš v domku na pláži?”

„Jo. Zrovna jsem tam nebyl.”

„To je dobře. Jestli jsi byl někde s nějakou ženskou, měl bys jí zatraceně poděkovat, protože ti zachránila život, Roberte.”

Na chvíli jsem dostal vztek. Proč automaticky předpokládal, že jsem byl pryč kvůli ženské? Já vím, defakto měl pravdu, a ano, vděčím Jo za to, že jsem naživu, jenže takhle to určitě nemyslel. Z hluboka jsem se nadechl a odpověděl jsem:

„Něco jí dám.”

„Kdy přijedeš? Jak se dostaneš domů? Dá se odtamtud dostat?”

„No, nějak to půjde. Ještě prakticky nic nevím, jen jsem potřeboval zavolat, že jsem v pohodě. Řekneš to tam všem?”

„Určitě, neboj. Máma… Máma bude mít radost, byla z toho špatná. Znáš ji, moc to na sobě nedá znát, ale bylo jí z toho úplně zle.”

Měl jsem na jazyku otázku, kde teď je. Co dělá. Proč ji nezavolá k telefonu. Ale nakonec jsem ji nahlas neřekl. Tušil jsem, ne, věděl jsem, že bude někde mezi svými lidmi, mezi těmi, kdo ji obdivují a na rozdíl ode mě ji žerou. Kde jinde se dá efektně trpět kvůli nezvěstnému synovi, že.

„Musím končit, tati,” řekl jsem.

„Můžu ti někam zavolat? Tvůj mobil nefunguje. Tohle je tvoje číslo?”

„Ne, to jsem si tu půjčil od jednoho chlapa. Ani nevím, z jaký karty ti vlastně volám. Zase se ozvu. Až budu vědět, kdy se dostanu zpátky, dám vědět. Ale nejspíš to ještě pár dní potrvá.”

Vzal to. Chápal to. Můj táta si dokázal poradit s každou krizovou situací - kromě těch, co jsem vyrobil já.

Když jsem zavěsil, překvapilo mě, jak pod psa se cítím. Věděl jsem, že úplně stejně mi bylo, když jsme naplánovali, jak zprovodit Mikea ze světa. Ne tu noc, kdy jsem v Havenu zjistil, že je v pododě. Když mi oznámil, že chce pryč, protože Paige za to stojí. Ale pak, později, když už byl doma a konečně jsme se shodli na tom, jak to provedeme - a já zavolal Dannymu, tomu kaskadérovi, co mi dlužil docela velkou službičku. A pak do márnice v Nemocnici svátého Barnabáše. Bylo praktické mít všude po zemi lidi, pro které jste někdy dřív něco udělali, byť to nebylo vždycky úplně čisté. Po těch dvou hovorech jsem se cítil stejně jako teď. Rozlámaně. Utahaně. Staře.

Tenkrát jsem to šel rozpít a nakonec se vzbudil doma, aniž bych věděl, jak jsem se tam dostal. Postel smrděla po kouři a chlastu a sexu a já neměl nejmenší ponětí, koho jsem v ní měl.

Teď jsem prošel do obýváku, ignoroval jsem Mikeův nasraný a Paigein tázavý pohled a natáhl jsem ruku k Jo. A nemusel jsem říct ani slovo. Zvedla se z gauče a odvedla mě nahoru. Hladila mě, objímala mě, líbala mě; šeptala, mumlala, přikazovala, prosila.

A já věděl, že každý okamžik z letošního prosince za tohle stál.

Každá vteřina mého zatraceného života.

35. kapitola

Těch pár dnů mezi svátky mi přišlo jako splněný sen. Byla jsem u lidí, kteří mi byli blízcí jako rodina; užívala jsem si jejich přítomnost, pomáhala jsem Paige s vybíráním příborů, ubrousků a skleniček, hubovala jsem Mikea za to, že mi kazí dceru a konečně jsem se přestala snažit odhánět od sebe Hydea a smířila jsem se s tím, že mě má prostě rád.

A byla jsem s Robertem. S úžasným chlapem, který se během těch dní proměnil v nezdolného optimistu a všem pořád dokola vyvracel jakékoliv námitky. Byl přesvědčený o tom, že to vyjde. Prý bude moct přijet domů, nastoupit do bytu svých rodičů, ukázat jim, že je naživu. A pak jim řekne - a tady jsem měla chuť začít bouchat hlavou do zdi a kvílet - že v Thajsku přemýšlel. Meditoval! Ne, tohle mu prostě nemůžou uvěřit! Že hodně přemýšlel o svém životě a o své rodině, o tom, co prožil a jak žil. Vzpomínal na Mikea a definitivně se smířil s jeho smrtí. Tahle pasáž Michaela vždycky donutila hlasitě nadávat, i když kvůli Amy to odbíhal provozovat na dvorek. Skoromnich Robert tedy doma oznámí, že díky tsunami, která se objevila jako zcela jasné znamení, přehodnotil svůj názor na život a na svět a nechce už dál žít takhle. Nechce být mimo zákon, nechce ubližovat lidem, nechce podvádět.

Tvrdil, že to zabere. Neznala jsem jeho rodiče. S otcem jsem se nikdy nesetkala a epizodka s matkou ve mně rozhodně nezanechala kladné dojmy. Naprosto jsem chápala Paigeinu averzi vůči ní. Ale pokud Robert tvrdil, že otec to pochopí a na matce vlastně nezáleží, věřila jsem mu. Chtěla jsem mu věřit. Bylo by mi tedy mnohem líp, pokud by tomu věřil i Mike. Robert tvrdil, že se jeho bratr pořád ještě nesmířil s tím, že tu nebudeme žít všichni pohromadě příštích třicet čtyřicet let. Ale přestal Roberta přemlouvat k tomu, aby zůstal a vypustil do světa informaci, že dostal nějakou infekci a umřel. Mike už byl mimo rodinu, mimo mafii. Už se ho to netýkalo a chvílemi mi přišlo, že se chová sobecky, že prostě chce Roberta tady, a proto tak vyvádí a vymýšlí všechna možná proti. Nechala jsem ho, nic jsem mu nevymlouvala. Tohle bylo mezi ním a Robertem.

Paige měla z Robertova plánu radost. Protože jako člověk, který přežil tsunami a krkolomnou cestu zpátky, přece nemohl dorazit navoněný, oholený a spokojený. Takže ho mučila hlady a rozhodla, že se nesmí holit.

Jakmile jsme spolu zůstali osamotě, připadala jsem si po dlouhé době jako žena. Hýčkaná, rozmazlovaná, milovaná žena. Ne matka, ne pracující osoba, ne holka, co bydlí s přítelem, ale vlastně se s ním míjí. V ložnici byl Robertův plán a jeho americká rodina tabu. V ložnici jsme byli on a já …a Amy. My tři. V ložnici jsme řešili, jak se bude jmenovat bezpečnostní agentura, kterou pro mě založí. To byla další část jeho plánu - předpokládal, že s sebou vezme některé své současné zaměstnance a svoje i jejich jméno zlegalizuje. Udělá z nich bodyguardy. Kdo nebude chtít zůstat pod starým Bavettou, přejde pod novou, úžasnou a hrozně krásnou ředitelku, tedy pode mě. Všechno měl naplánované do posledního detailu; vylezlo z něj, že o tom přemýšlel už před odletem do Thajska, ale tenkrát to bral jen jako určitou variantu, viděnou přes růžové brýle. Tenkrát totiž nedokázal vymyslet, jak se vyvléknout z rodiny. A netušil, jestli vůbec bude mít proč se vyvlékat. Ale nápad se mu líbil a přiznal, že i kdybychom spolu nakonec neskončili, tu agenturu by asi založil.

A když jsme konečně domluvili, byla to nejlepší část dne. Vlastně noci. Nedokázala jsem se ho nabažit. Nikdy mi nikdo nevyhovoval tak jako Robert. Každý jeho dotek, každý jeho polibek, každý jeho vzdech mě přiváděl k šílenství.

Milovala jsem Roberta Bavettu. Mafiána. Skoro exmafiána. Přistihla jsem se při naprosto nečekaných myšlenkových pochodech. Jako třeba že pokud to nedopadne a otec mu řekne, že v žádném případě nemůže přerušit vztahy s „rodinou” a řešit jen tu svoji, překousnu to. Protože se vážně snažil. Protože to pro nás chtěl udělat a zkusit všechno. Já, zásadová policajtka, jsem byla připravená mu říct, že to nevadí. A že pokud zajistí bezpečí pro Amy a nedovolí, aby se jí ten jeho svět nějak dotkl, smířím se s tím, že už se nikdy nebudu moct podívat do očí svým bývalým kolegům. Díky tomu, co jsem cítila k Robertovi, jsem naprosto chápala ženy, které sebou nechají zametat, které se nechají týrat, které pořád dokola omlouvají své neschopné partnery. Dělat, že o něčem nevím, je strašně snadné, pokud za to ten důvod stojí. A život s Robertem mi za to stál. Stoprocentně.

Když jsem se s tím svěřila Paige, přiznala, že se tenkrát chvílemi cítila, jako by podváděla sama sebe. Taky to byla slušná holka, která neměla o existenci mafie ani ponětí a myslela, že Al Capone byl poslední americký mafián a od té doby se tyhle zvyky udržují jen v Itálii, Mexiku, Japonsku a Rusku. Když pak dělala, že neví,

co Mike a Robert dělají, styděla se za to. Ale bylo prý hrozně snadné si zvyknout na to, že nic neví a nic vědět nechce. Stejně jako já, i ona věděla, že pro Mikea stojí za to dělat slepou, hluchou a blbou. Jí se to vyplatilo. A já si byla jistá, že se to vyplatí i mně. Že se o nás Robert postará, ať se stane cokoliv.

Jednatřicátého prosince přijela dodávka zásilkové služby a sháněla se po paní Parkerové. Překvapená Paige převzala velkou, ale tenkou obálku, podepsala se poslíčkovi, a než se stačila dodávka na dvoře otočit, přiřítil se Robert a obálku jí sebral.

„Hej!“ ohnala se po něm. „To je moje! Naval to sem!“

„To je pro mě, nechal jsem si to na tebe poslat,” vysvětlil jí. Vypadala trochu zklamaně a Mike se dětinsky ptal, proč sakra na Paige, a ne na něj. A já byla vážně zvědavá na to, co a od koho si sem Robert nechal poslat. Tvářil se provinile, ale pak roztrhl chlopeň obálky a vytáhl pas a nějaké bankovky a mince.

„Co to je?“ nedocházelo mi. Mike se přišel podívat blíž a uculil se:

„Nech mě hádat: náhodou jsi z chatrče vyšel jen v kraťasech, ale v nich jsi měl pas a prachy.

Robert pokrčil rameny:

„Ptali by se, jak jsem se dostal do letadla. Kdybych neměl pas, musel bych na ambasádu pro náhradní doklad, jenže sehnat to je vcelku nereálný, protože to hodně hlídají. Takže jsem prostě jako správný uvědomělý občan chodil všude s pasem, a díky tomu jsem se dostal v pořádku domů. A nějaký prachy mi určitě musely zbýt, nemůžu přijet na letiště s touhle místní měnou nebo s dolary.”

Sledovala jsem ruce chlapa, do kterého jsem byla blázen, úžasné ruce, které svíraly padělané dokumenty - a jediné, co mě napadlo, bylo, že je zatraceně chytrý.

„Ach jo,“ uteklo mi. Hned se na mě podíval a opatrně se zeptal:

„Copak?”

Rezignovaně jsem rozmáchala rukama a zahučela:

„Jsem zamilovaná.”

A když si mě majetnicky přitáhl k sobě a spokojený škleb mu ozdobil obličej, měla jsem pocit, že v tom lítám každou minutou víc a víc.

„Nebreč, miláčku,” snažil jsem se. „Uvidíme se za čtyři dny.“

„Já nebrečím,” bránila se Jo a vážně se pokoušela mrkáním rozehnat slzy, které se jí nahrnuly do očí. Byla nádherná. Konečně byly pryč i poslední žluté zbytky modřin a jen čerstvá růžová jizva pod obočím ukazovala, co se jí stalo před měsícem. A i když měla zarudlé oči a trochu červený nos, byla prostě… krásná. Moje. A nechtěla mě pustit.

Vypadal jsem jako houmlesák. Paige se vyžila v tom, abych vyhlížel věrohodně. Konečně mi dala sežrat všechno to, co jsem jí připravil před dvěm a lety. Jedl jsem podělanou rýži a rýžové suchary a na Silvestra jsem s hlasitě kručícím žaludkem sledoval jejich slavnostní večeři a pozdější jednohubky, plněné žampiony, studené rolky a tuny slaných dobrot. Když jsem pak někdy hodně dlouho po přípitku zjistil, že mi Jo propašovala do ložnice misku s několika kousky všech těch serepetiček, měl jsem chuť si hned na místě kleknout a požádat ji o ruku. Jenže bych jí na prst navlíknul leda tak žampionový klobouček, takže jsem se ovládl, přecpal se a pak ji nenechal usnout, dokud mi nerozryla nehty ramena. Pálilo to jako čert a ona se mi celé ráno omlouvala, ale já se cítil naprosto spokojený. Teď jsem ji objímal v hnusných plátěných kalhotách, sandálech a o dvě čísla větší mikině - netušil jsem, kde to Paige splašila, a nesnášel jsem ji za to - a měl jsem pocit, že se možná nedostanu na palubu letadla, protože ty vousy vypadaly sakra podezřele.

Jo mě nechtěla pustit.

Přitom už měly rezervované lístky na šestého, ale ona by nejraději letěla hned se mnou. Taky bych to bral, hned. Jenže jsem nejdřív musel zařídit to všechno. A potřeboval jsem přitom vědět, že Jo a Amy jsou v pořádku. Potřeboval jsem, aby zůstaly tady… Pro případ, že by se to nějak zvrtlo. Byl jsem si jistý tím, že mi to

všechno vyjde - vážně byl. Jenže sám táta nám vždycky vtloukal do hlavy, že nikdy nic není stoprocentní. Že si máme za každých okolností hlídat zadek. Já si hlídal Jo. A kdyby se mi něco stalo, Mike a Paige se mi o ně postarají. Musel jsem být v New Yorku sám. Táta se o nich nesměl dozvědět dřív, než mi odsouhlasí můj plán. Jistota je jistota.

„Vydrž to, holčičko,” mumlal jsem a přesvědčoval tím v podstatě i sám sebe. „Dej mi čas na to, abych z kutlochu vyrobil obyvatelnej byt. Šestýho si pro vás přijedu na letiště a pak už to všechno bude úplně dokonalý.”

„A co když nebude?” nedala se Jo. „Víš, teď mám pocit, že měl možná Mike pravdu a žes měl - Dal jsem jí pusu, abych ji umlčel. Jasně. Taky jsem si mnohokrát za těch pár dnů řekl, že jsem měl využít tu šanci a zmizet, jenže to prostě nešlo.

„Bude. Přísahám. Až dosednete na americkou půdu, bude ze mě počestnej občan. A pak si mě vezmeš, jo?“

Tohle ji umlčelo. Překvapilo. Honem jsem dodal:

„Neber to jako oficiální, jo? Nemám prstýnek a vypadám jak někdo z Al Kajdy, takže takhle tě rozhodně nechci žádat o ruku, ale zase chci, abys věděla, že jsi zadaná. Přece jen tu zůstaneš sam a a ten idiot Gasparo zas určitě přijede na návštěvu…“

„Ty s ním nedáš pokoj?“ uculila se. Vzal jsem její obličej do dlaní, palci ji hladil po tvářích a snažil se zapamatovat si každý kousek jejího obličeje, barvu jejích očí, její vůni…

„Nechtěli byste toho nechat? Všichni se na vás koukají. Vypadáš jak uprchlej vězeň a Jo se k tobě vůbec nehodí,” ozval se znuděně Mike.

„Drž hubu,“ doporučil jsem mu, aniž bych se přestal dívat na Jo. Hned mi ale došlo, jaká to byla chyba, a zavřel jsem oči v očekávání toho nejhoršího.

„To se neříká! Mami! To se nesmí říkat, že jo?“

„To se rozhodně neříká,” souhlasila Jo s úsměvem. Natáhla se na špičky a i přes ty šílený vousy mi dala pusu.

„Já chci taky!“ vnucovala se Amy. Jo se k ní začala shýbat, ale byla nemilosrdně odmrštěna: „Ne od tebe! Od Bobbyho!” Absolutně mě dostala. Vzal jsem ji do náruče a tentokrát jsem z ní nebyl nervózní. Nechal jsem ji, aby mi těmi malými prsty pročesávala vousy, a užíval si, jak se chichotá tomu, že to lechtá. Nakonec jsem dostal mlaskavou pusu a ta malá přemoudřelá holka mi slíbila, že na maminku dá pozor.

Tentokrát jsem zuřivě mrkal já. Přitáhl jsem k nám i Jo, zabořil jsem jí obličej do krku a bylo mi jedno, že ji to musí lechtat a píchat. A ona držela, nestěžovala si a pevně nás objímala.

„Jste moje, holky. Platí?“ huhlal jsem a cítil jsem se trochu jako debil, protože jsem chtěl říct něco mnohem vzletnějšího, něco hrozně romantického a tak nějak odpovídajícího situaci - a místo toho ze mě vypadly takovéhle majetnické kecy. Jenže na Jo zabraly. Nechtělo se mi od nich, vůbec ne. Zatraceně.

„Ale já jsem maminky! A maminka je moje!“ bránila se Amy. Díky ní bylo všechno tak nějak snesitelnější - jako by měla radar a vycítila, kdy je potřeba něco prohlásit.

„Ale Robert je teď taky náš,“ řekla Jo rozhodně. Byl jsem všemi deseti pro.

„Fajn, tak nám ho půjčte, ženský, ať si ho taky ještě můžem pomuchlat,“ vnutila se tentokrát Paige. A i když se Jo moc nechtělo, a mně už vůbec ne, rozpletli jsme se a já měl najednou kolem krku svou švagrovou.

„Dej na ně pozor, Hyde. Přísahej!” šeptala mi a vůbec se nesmála ani nekřenila. Myslela to naprosto vážně. Přikývl jsem. Tohle loučení mě přemohlo, protože tohle nebylo na čtyři dny. Tohle bylo na zasraně dlouhou dobu. A o dva roky starší Paige byla skvělá. Hubatá, sebevědomá, dospělá. Nedokázal jsem si k Mikeovi představit jinou ženskou. Pak se k nám přidal i brácha. To už bolelo, vážně jo. Mít ho vedle sebe - to byla věc, na kterou jsem si zvykl během několika vteřin. Nemít ho vedle sebe je věc, která mě bude ničit ještě pěkně dlouho.

„Jestli se to posere, dej na ně pozor. Johnny ti zavolá a ty zařiď, aby na ně v New Yorku někdo dohlížel, jasný? Někoho najdete, Johnny ti pomůže,” nakazoval jsem mu polohlasně.

„Jestli se něco posere, tak sedni na letadlo kamkoliv a dostaň se sem. Vyser se na všechno a přijeď. Nezůstávej tam. Tady je místa dost,“ rozkazoval Michael mně. Nebyl by to on, kdyby se nesnažil to zlehčit: „U mě práci najdeš. Víš jak. Skladníků není nikdy dost.“

„Parchante,” usmál jsem se.

„Přestaň tolik řešit bezpečnost, Roberte. Myslím to vážně. Když nám můžeš vlézt na stránky, můžeš nám i zavolat. Fakt. Neodstřihávej nás. Chceme o vás vědět,” pokračoval už vážně. Neurčitě jsem něco zamumlal. Teď jsem neměl náladu ani čas se s ním o tom dohadovat. V penežence jsem měl italskou SIM kartu, kterou mi dal, a dostal jsem za úkol si doma prostě koupit nejobyčejnější mobil a ozývat se jim. Věděl jsem, že se s nimi musím domluvit to, jestli můžou Jo a Amy posadit na letadlo, ale nevěděl jsem, jestli bude možné ozývat se jim i potom. Všechno bylo ve hvězdách.

A pak najednou ohlásili poslední volání pro můj let. Stihl jsem ještě jednu rychlou pusu s Jo, ale potom už mě Mike vystrkal pryč. Nesnášeli jsme loučení, oba. Minule, když odjížděl už napořád, jsme si prostě řekli tak čau - a já jel Paige říct, že její chlap a můj brácha se zabil v autě. I teď se postaral o to, aby nikdo neměl čas doopravdy brečet.

Prostě… čau!

Kurva.

„Ježiši, Roberte! Dělej, mizíme k autu, než tě někdo zatkne! Proč vypadáš jako debil? To ses jako nemohl umejt? Jak tě takhle vůbec pustili do letadla? Jsi jak nějakej podělanej bezďák, fuj, to je fakt hnus! Takhle mi nemůžeš sednout na sedadlo, dyť to celý zasereš… Dám pod tebe kabát a koupíš mi novej, už zase!”

„Je to moje auto,” ušklíbl jsem se. Johnny se zakřenil a plácl mě po zádech:

„No jasně, ale jezdím s ním já, tak nemachruj! A moment!” zarazil se v půlce kroku, prohlédl si mě od hlavy k patě, pak mě obešel. Nakonec se mi s hraným zděšením podíval do očí a řekl: „Kde jsou kurva suvenýry?!”

Domove, sladký domove.

36. kaitola

Nenáviděla jsem své hormony.

Dokonce jsem donutila přísahat Paige, že až na mě přijde přechod, má povolení mě zastřelit, pokud se budu chovat jako debil. Mike se na nás hrozně naštval, protože o tomhle se prý nežertuje. Pak se naštval podruhé, protože se vrátil po půlhodině trucování z pracovny a zjistil, že jsme mu snědly všechny olivy a dopily víno. A já se navíc celou dobu tvářila jako kakabus.

To ty hormony. Byla jsem tak nechutně poblázněná, že se mi chtělo prostě sednout někam do koutku a tam srdceryvně vzlykat, protože můj jediný a nejmilovanější chlap byl tisíce mil daleko. A možná už ho nikdy neuvidím, jelikož mu jeho hnusní mafiánští rodiče vyrvou střeva z těla nebo tak něco.

„Jestli se nepřestaneš tvářit takhle, odcházím!” varoval mě Mike. „A neopovažuj se brečet, Jo!”

„Promiň,” omlouvala jsem se.

„Jen ať si jde,“ šťouchla do mě Paige. „Teď dělá machry, ale když jsme se vrátili z letiště…”

„Opovaž se!“ Výraz v jeho obličeji byl podivnou směskou zděšení a rozčilení.

„Moment, tohle mě zajímá,” uculila jsem se, vděčná za tohle rozptýlení. „Co se stalo po návratu z letiště?”

„To tě vůbec nemusí zajímat!” zamračil se na mě. Pak se postavil, ukázal na mě prstem a zavelel: „Jdi do svého pokoje!”

„Cože?” vyprskla jsem.

„Myslím to vážně! Konec srandy! A ty,” zabodl ukazováček do Paigeina ramena, „si to pěkně odskáčeš.”

Do postele k Amy jsem si lehala s úsměvem na rtech. Jenže když jsem pak slyšela vzdechy, které doprovázely Paigeino odskákávání, nálada byla ta tam. Jako správně pomatená hysterka jsem potichu vzlykala do polštáře a nakonec jsem usnula s pocitem obrovské prázdnoty, kterou nemohla zahnat ani Amy v mé náruči.

Druhý den byl ještě horší. Mike musel do práce - kvůli nám v ní poslední dva týdny prakticky nebyl a teď už potřeboval srovnat zaměstnance do latě. Paige byla až po uši ponořená do seznamů vybavení, a když zrovna neobvolávala firmy z poloviny Itálie, znovu procházela jídelníček a vařila jednotlivá jídla, která mě pak nutila ochutnávat. Byla tím úplně pohlcená a mně se nechtělo ji vytrhávat z něčeho, co ji tak hrozně baví, jen proto, abych mohla kňučet a fňukat. Vrcholem byla Amy, která za mnou chodila jako ocásek a pořád se tulila, celá tichá a nesvá. Na chvíli jsem měla pocit, že na ni možná něco leze. Docela jsem se při té představě orosila, protože jsem neměla nejmenší ponětí o tom, jak si poradím s italským zdravotnickým systémem. Nezařizovala jsem nám ani cestovní pojištění, tenkrát jsem na to neměla ani pomyšlení. Nakonec se ukázalo, že Amy, chudák celá matka, si taky stýskala. Mělo mi to asi udělat radost - vážně má Roberta ráda, to je rozhodně dobrá zpráva, ale místo toho jsem se zase litovala.

A tak jsem nás odpoledne oblékla, vzala ven Haven a Hydea a šli jsme se pořádně vyválet do sněhu. Byli jsme mokří a úplně zmrzlí, my dvě jsme měly rudé tváře i nosy a hned po návratu jsme si napustily vanu a ráchaly se v ní skoro hodinu.

Zabralo to, na chvíli.

Překvapivě nejvíc mi pomohlo to, že večer se s Mikem objevil i Gasparo. Až to, že jsem si uvědomila, jak uboze a neatraktivně vypadá ve srovnání s Robertem a jak moc na něj Robert i přesto žárlil, mě pořádně probralo. Čemu pomůžu, když tu budu takhle bloumat? Stejně nic neudělám s tím, co se děje v New Yorku. A když Amy odmítla Gasparovu nabídku na čtení pohádky, bylo mi konečně fajn. U Paigeina notebooku jsem prostudovala mapy a rozhodla, kam pojedeme s Amy na výlet druhý den. Kromě Florencie jsme za celou dobu nevytáhly paty nikam a zbývají nám tři dny. S tím se dá něco udělat. Pisa a Livorno jeden den, velký výlet do Verony a Bologne druhý den. Anebo uvidíme, kam dojedeme.

Měla jsem totiž pocit, že by bylo fajn dovézt nějaké suvenýry.

„Aspoň že nesmrdíš,“ pochválil mě Johnny.

„Klidně můžu začít,” ujistil jsem ho. Zašklebil se:

„A jak bys to asi udělal, teď a tady, ha?“ Dal jsem mu pár vteřin čas. Došlo mu to:

„Ty jsi takový hovado, Roberte!” zaúpěl. „Jestli to tu nějak zasereš, tak tě fakt vysadím !”

„Chyběls mi,” oznámil jsem mu. „Sice mi to došlo až ve chvíli, kdy jsem tě uviděl, ale jo, stýskalo se mi.”

„Není se čemu divit. Mě miluje každej, že jo.”

„To rozhodně. Davy fanoušků, zástupy žen,” uchechtl jsem se. „Jak se má Sue?”

„Zkazil jsi mi představu zástupu rozvášněných fanynek ještě dřív, než jsem si ji stihl pořádně vytvořit. Nesnáším tě,“ zavrčel. „Sue se má skvěle, díky za optání. Říkala něco o tom, že si dovede představit, že by Vánoce byly aspoň půl roku a já byl celou tu dobu doma. Naskočila mi z toho husí kůže, člověče. Já ji miluju, oba

je miluju, ale víš jak. Nic se nemá přehánět. Vlastně by se dalo říct, že jsem se taky docela těšil, až se ukážeš.”

„Jsi rozený romantik,” přikývl jsem na oko vážně. Zazubil se, ale pak zvážněl. Konec srandy.

„Mohls tam zůstat.”

„Věř mi, že Mike mi to asi nikdy pořádně neodpustí,” řekl jsem potichu.

„Nenapadlo mě, že se ozveš a budeš chtít papíry. Fakt jsem byl přesvědčenej o tom, že tam zůstaneš. Už jsem se děsil toho pohřbu, ty vole.”

Mlčel jsem, protože mě nenapadalo, co k tomu říct. Možná jsem byl měkota. Možná mi mělo být jedno, co se stane s tátou - když mu navíc stejně odejdu. Ale i teď jsem měl pocit, že tohle všechno je přesně tak, jak má být.

„Táta byl docela v hajzlu. Ale když ses ozval, úplně se probral. A kdybys viděl ostatní rodiny, jak děsně se cpaly k vám domů a vyjadřovaly ú čast… Nevěřil jsem jim ani hovno.”

„Byl jsi u nás?” zeptal jsem se. Přikývl.

„Táta mi volal a probíral se mnou tvůj plán pobytu. Chtěl vědět, jestli jsi třeba nemohl být někde jinde, jestli jsi fakt spal v chajdě na pláži, místo aby sis válel prděl v nějakým čtyř-nebo pětihvězdičkovým hotelu. Ten první den jsem byl u nich, prostě proto, aby s ním někdo byl. Seděli jsme u Theresy v kuchyni, on pořád sledoval zprávy, a čekali jsme, co se bude dít dál.”

„Díky,” řekl jsem. Byl jsem mu vděčný za to, že tam zůstal.

„Co ti dva?” změnil téma. Usmál jsem se a vylíčil mu, jak jsem se objevil uprostřed noci u Mikea doma a chtěl po něm prachy na taxi. On se pak smál mému zjištění, že Paige je vážně hrozně držkatá. A pak jsem si postěžoval na ten Mikeův dárek a Johnny se rozchechtal:

„Musíme sledovat mezinárodní zpravodajství. Až se objeví reportáže o hromadných otravách jídlem v Itálii, budeme vědět, odkud vítr vane.”

„Jen počkej, já jí to řeknu,” vyhrožoval jsem. Ještě chvíli se pochechtával a pak, jakoby ledabyle, nadhodil:

„A co ty dvě?”

Když jsem mlčel, podíval se na mě a zaklel:

„Ježiši, přestaň se tvářit tak děsně sladce, to je prostě k blití!”

„Vezmu šiji.” Vůbec to neznělo tak slavnostně, jak mělo. Kruci. Ale bylo to jedno, protože dopad na Johnnyho to mělo stejný, jako kdybych předtím nechal zaznít fanfáru a kolem vybuchly konfety.

„To. Si. Děláš. Prdel.”

„Půjdeš mi za svědka?”

„No ty vole.”

„Beru to jako souhlas. Bude to v pohodě.”

„Ty ses fakt posral, Roberte.”

„Tak hele,” zarazil jsem ho. „Jak to, že ti vůbec nevadilo, když se Mike dal dohromady s Paige? A teď tu děláš takovýhle dráty?”

Johnny pustil volant a rozmáchl rukama; kdybychom jeli menším autem, pravděpodobně by mě trefil. Vrtěl hlavou a několikrát něco zahučel, ale nerozuměl jsem mu nic. Nakonec zabručel:

„Jenže ty seš ty.”

„Jo, to dává smysl,” souhlasil jsem vážným hlasem.

„A ona je… no…”

„Jo. Ona je Jo.”

„Policajtka.”

„Není policajtka. Je bývalá policajtka. To je rozdíl,” bránil jsem ji, přestože jsem věděl, že to je slovíčkaření.

„Projela by na červenou? Zaparkovala by na invalidech?” zeptal se jízlivě. Mlčel jsem. „Takže je to policajtka,” stál si za svým.

„Hodně polevila,” přiznal jsem . „To, co udělal Toro, s ní zamávalo. A jak sis všiml, nešla za svejma bejvalejma kolegama, ale za náma.“

„No dobře… Ale tys nikdy nebyl typ na ženění.”

„Nápodobně,” ujistil jsem ho.

„Má dítě!” Znechuceně jsem se na něj podíval. Co je to sakra za rozhovor?!

„Ty máš taky dítě, blbe.”

„Ale je moje.”

Musel jsem zavřít oči a počítat. A bylo to tu. Rodina především. Rozvod neexistuje, nevěra se netoleruje - tedy aspoň nevěra ze strany manželky, jak jsem vypozoroval mezi chlapy. Děti jsou naše budoucnost. Jakmile se na rodinu někdo křivě podívá, odskáče si to.

Přesně tohle jsem teď cítil taky. A bylo mi úplně jedno, jak se liší DNA Amy od té mé. Byla moje, protože byla Joina. Tečka. Nasrat!

„Teď jsem tě málem praštil,” zavrčel jsem. Když mlčel, podíval jsem se na něj. Překvapeně jsem zjistil, že se usmívá. „Co?“ nechápal jsem.

„Víš, že k Jo mám docela vlažnej vztah,” začal.

„Protože tě přeprala,” doplnil jsem. Úsměv zmizel, ale mluvil dál:

„Nepřeprala a drž hubu. Ale Amy je fajn, ta se mi líbí.” Měl jsem chuť mu říct, že Amy je doopravdy malou verzí Jo, ale neskákal jsem mu do řeči. „Zrovna jsem si představil, jak je přivedeš k vašim, kamaráde. Řeknu ti, že to bude naprosto dokonalý a fakt se těším. Tvoje máti se posere, až přivedeš rozvedenou ženskou s dítětem.”

„Není rozvedená. Byla svobodná matka,” upřesňoval jsem Joinu situaci. Johnny hýkl:

„Tak to je ještě lepší! Svobodná matka, bývalá policajtka. To je jasný, tvoje matka se zblázní. Vezmu s sebou kameru. Chci si tvou bolestivou smrt pouštět pořád dokola.”

„Debile.” S povděkem jsem kvitoval, že už jsme skoro u našich. Tenhle rozhovor mě přestával bavit. Původně jsem myslel, jak s Johnnym proberu svůj plán a poslechnu si jeho ujištění, že to vyjde a je to totálně geniální, ale teď jsem měl pocit, že mnohem lepší bude, když o ničem nebude vědět. Přirozená reakce a tak. Jako s Paige. Potřeboval jsem jen jednu jedinou věc:

„O Jo a Amy nic nevíš, jasný?”

„Nejsem blbej,” ujistil mě.

„No, občas o tom docela pochybuju,” řekl jsem polohlasně. Další odbočku projel tak pitomě, že jsem se praštil o okénko.

„Jdi do prdele,” doporučil jsem mu. Zatvářil se tak, že jsem čekal, kdy na mě vyplázne jazyk. Místo toho ale klidně řekl:

„Musíš vypadat trochu omlácené, když jsi přežil tsunami, ne?” Protože řídil, rozhodl jsem se ho nechat být a neubližovat mu. Bylo by vážně na nic, kdybych přežil Thajsko a pak si ublížil dva bloky od cíle kvůli tomu, že řidič přestal být schopen řízení. Až do garáže jsme mlčeli. Při vystupování z auta jsem si uvědomil, že

mám studený ruce. Byl jsem nervózní. Strašně dlouho se mi to nestalo, ale tohle bylo důležitější než Rusové, Toro a zařizování Mikeova přesunu dohromady.

Pak mě ale napadlo, že je to dobře. Protože jsem psychicky rozesraný, fyzicky poničený, a navíc mi trochu hráblo - tak to aspoň budou vnímat naši. A ještě jim jdu oznámit, že se mnou dál nemají počítat, že. Jo. Rozhodně jsem měl důvody pro ledové ruce. A zatímco jsem šel za Johnnym k výtahu, bleskla mi hlavou představa nahé Jo v přítmí pokoje a to, jak jí pokládám ty svoje studený ruce na boky. Ona sykne a zašklebí se, protože je celá krásně teplá a je to pro ni šok, ale pak se usměje. Vezme mě za zápěstí a přesune mi dlaně z boků mezi stehna, kde je ještě teplejší…

Dveře výtahu se s cinknutím otevřely a já se uviděl v zrcadle na stěně. Zarostlý houmlesák v nepadnoucích, divných šatech. S připitomělým úsměvem a erekcí.

„Jestli se budeš tvářit takhle, tak odcházím!” hudroval Johnny. „Trp, ne?“

„Já se snažím,” pokrčil jsem rameny. Ale pořád jsem se culil.

„Roberte, takhle ti neuvěřej ani hovno,” upozornil mě a najednou se tvářil zase naprosto vážně.

„Já vím,” souhlasil jsem. Začal jsem panikařit. Nevypadal jsem tak, jak bylo potřeba, krucinál! Jestli nebudu vypadat věrohodně, tak -

Cink.

Dveře se otevřely a přede mnou se objevilo malé atrium. Znal jsem každý jeho kousek, každý střep skla, každý lom světla.

Došlo mi, jak to tu nesnáším. Atrium u výtahu? Kde to kurva jsme?

„No konečně,” zamumlal Johnny. Ohlédl jsem se do zrcadla a všechno bylo v pohodě. Koukala na mě utahaná a divná verze Roberta Bavetty. A když jsem se zamračil, bylo to dokonalé. Procházel jsem širokou chodbou tichého bytu, nakoukl jsem do prázdné kuchyně. Bylo pozdě a Theresa už byla doma. Došli jsme k tátově pracovně. Johnny se na mě tázavě podíval a já kývl. Dvakrát klepl klouby prstů na těžké dveře a nečekal na reakci. Otevřel a vešel dovnitř.

„Na návštěvu je trochu pozdě, nemyslíš?” ozval se tátův hlas.

V tu chvíli bylo po výčitkách. Necítil jsem se špatně kvůli tomu, co jdu udělat. Že jdu podvést vlastního otce a zničit všechno, co celý život budoval.

Protože tady šlo o mou rodinu. A ta je nad vším ostatním.

„Ahoj, táto,“ řekl jsem a vkročil dovnitř.

37. kapitola

„Roberte!”

Nezdálo se mi to. Vážně zestárnul. Stačilo ho pár dní nevidět a chvíli ho nechat myslet, že je po mně, a najednou vypadal o něco menší a o něco starší. Postavil se za stolem a s nevěřícím výrazem mě přelétl pohledem od hlavy až po ty hnusný boty.

Nevěděl jsem, proč jsem na chvíli měl pocit, že ten stůl třeba obejde a obejme mě, nebo aspoň poplácá po rameni. Kdepak, na doteky a objetí se u nás nikdy moc nehrálo.

„Myslel jsem, že přiletíš až zítra,” řekl opatrně. Hra začala.

„Podařilo se mi dostat do letadla přes Evropu,” pokrčil jsem rameny. Táta pokýval hlavou a pak se usmál:

„To ses teda pořádně proletěl.”

„Jo. Ale aspoň jsem měl čas se vyspat.”

„Rád tě vidím,” hlesl táta a zase se posadil. „Dáš si něco k pití?”

„Radši ne,” zavrtěl jsem hlavou. Sedl jsem si do jednoho koženého křesla u nízkého stolku, Johnny se posadil na gauč a stačil mi jeden rychlý pohled, abych věděl, že jen nezevluje, ale poctivě hlídá každý tátův pohyb. Bylo fajn mít ho vedle sebe. Vždycky jsem věděl, že mi hlídá záda.

„Jsem rád, že jsi doma.” Táta si mě prohlížel, a když z něj spadlo napětí kvůli tomu, že jsem na druhém konci světa a kdykoliv se může cokoliv stát, začínal se zase podobat sám sobě. Pomalu se ztrácel zdecimovaný táta a vracel se Leo, hlava rodiny.

„Jo, já taky,” odpověděl jsem, protože to přesně se ode mě čekalo. Že přijedu, šťastný přeživší, a jakmile se dám dohromady, vrhnu se zase po hlavě do rodinného byznysu. Ve skutečnosti jsem chtěl být kdekoliv jinde, jen s holkama.

„Vypadáš hrozně. Potřebuješ doktora?”

Zavrtěl jsem hlavou. Jo, to mi tak chybělo, nechat se odtáhnout do nemocnice.

„Vážně? Prohlédl tě někdo? Nemáš třeba nějaký zranění, ze kterého by se mohla rozšířit infekce?” nedal se odbýt.

„Jsem v pohodě, táto. Vážně mi nic není. Potřebuju se vyspat a dát si nějaký normální jídlo.”

„Mám sem zavolat Theresu? Na zítra ti něco chystá, ale taky nevěděla, že přijedeš teď.” Představil jsem si, jak by se jí líbilo, kdybychom ji v tuhle dobu vytáhli z domu, aby mi připravila něco k večeři, a poprvé od příjezdu sem jsem se upřímně usmál.

„Nech ji spát, jinak nás všechny prokleje. Cestou ke mně se stavím pro nějaký burgery nebo si objednám pizzu. To je v pohodě.”

„Vsadím se, že tam normální jídlo neměli, co?” zeptal se táta. Pokrčil jsem rameny:

„Ale jo. Jsou tam … Byly tam davy turistů, takže v hotelích se jedlo úplně normálně a na thajský speciality se chodilo ven.” Za tu opravu jsem byl na sebe docela hrdý.

„Tys byl někde venku, když se to stalo?” zajímal se. Bylo to, jako bych položil nohu na začátek pásu rozžhavenýho uhlí. Teď bylo potřeba dávat pozor na každé slovo a každý nádech.

„Byl jsem se podívat na Ayutthayu. To starý město. Cestou zpátky jsem se zdržel v Bangkoku a nakonec jsem se vracel na ostrov až ráno. A už jsem se tam vrátit nestihl. “

Táta dopil skotskou a chvíli tiše pozoroval stůl. Byl jsem si skoro jistý, že přemýšlí nad tím, že je na hovno, že klikař jsem byl z jeho dětí vždycky jen já. Pak jako by se probral; narovnal se, skoro spokojeně se opřel do křesla a usmál se na mě:

„Máma bude mít radost, že jsi tady.”

„Jo?” zeptal jsem se pochybovačně. Zpražil mě přísným pohledem - vážně se vracel do starých kolejí. „Kde je?” Nemohl jsem si to odpustit.

„Počítám, že se vrátí každou chvíli. Měla nějakou schůzku s kurátorem sbírky jihoamerických nativních výtvarníků. Chce se s ním domluvit na zapůjčení pár obrazů. Jsou prý teď nějak v módě. Věřil bys tomu? Indiáni v mámině galerii?”

„No, pokud jsou zrovna in, tak bych se spíš divil, kdyby je tam neměla,” ušklíbl jsem se. Přemýšlel jsem, jestli mám čekat, až se matka uráčí přijít, abych jim to řekl oběma najednou, nebo to oznámit tátovi. On je přece šéf, že. A to, že tak zásadní věc neproberu s matkou, no, to bude rozhodně velký průšvih. Bylo mi jedno. Vlastně ne - já se na to škodolibě těšil.

„Ona to nemyslí zle, Roberte,” zastal se jí, jako vždy. „Nedokázala tu prostě sedět a užírat se tím, že jsi nezvěstný. A když ses ozval a zjistili jsme, že jsi v pořádku …” Odmlčel se, protože mu došlo, co se vlastně chystá říct. Doplnil jsem to za něj:

„Tak už nebyl důvod pro to, aby se chovala nějak jinak, že.” Zavrtěl jsem hlavou a pobaveně ho uklidňoval: „Hele, já vím, že jsi na její straně. Je to tvoje manželka a já to chápu.” Vážně jsem ho chápal. Jsme jen chlapi, co kvůli svým ženám děláme nejrůznější, byť sebešílenější věci.

„Ona se o tebe vážně bála, Roberte. Já vím, že spolu nevycházíte úplně nejlíp a že občas, když jí něco přelítne přes nos, je s ní potíž vyjít, ale než ses ozval, byla zničená. Přijít i o tebe, to by bylo… To by bylo zatraceně těžké.”

A přesně s tím jsem počítal. Tohle prostě muselo klapnout!

„Jo, taky jsem měl docela dost času na přemýšlení o tom, co by se stalo, kdybych tam zůstal,” začal jsem. Tentokrát jsem se na Johnnyho neodvažoval podívat, protože jsem věděl, že jemu se v hlavě rozcinkal poplašňák. Nechoval jsem se tak, jak čekal.

„Dokážu si představit, co se ti honilo hlavou,” přikývl táta.

„Ne, to nedokážeš,” odmítl jsem. „Upřímně, táto: kolikrát ti za celou tu dobu šlo o život? Kolikrát ses probudil a zjistil, že mohlo být po tobě?”

Zbystřil. Chvilku si mě měřil nicneříkajícím pohledem a pak potichu řekl:

„Zažil jsem toho taky dost.“ Uchechtl jsem se:

„Jo, ale to byly věci, které jsi sám způsobil, za které jsi byl plně odpovědný. Mohl ses rozmyslet a nejít tam, nedělat to, co vedlo k nějakému ohrožení. Já nemohl dělat nic, jen sledovat, co se děje kolem. Nikdo nemohl dělat nic. Nikdy jsi nezažil takovou bezmoc. A víš co? Vážně mě to donutilo přemýšlet.”

Měl bych dostat oscara. A taky bych si měl dát přes hubu za to, jak bezproblémově nutím ty dva, aby se cítili blbě, protože oni si klidně užívali života, zatímco na druhém konci světa se desetitisíce lidí topily a umíraly.

„Já chápu, že sis zažil velké trauma. Že to bylo něco, co nikdo nečekal a co se nedalo nijak ovlivnit. Je mi jedno, kolik času budeš potřebovat na to, aby ses dal dohromady. Vezmi si volno, odpočiň si.“ Dobře jsem si uvědomoval jeho významné pohledy směrem k Johnnymu. Měl pocit, že sám sebe nemám pod kontrolou. Což bylo něco nepřípustného - jeho syn se přece nemůže zhroutit nebo tak něco. Právě teď se mě chystal poslat pryč. Zaúkolovat Johnnyho, aby mě odvezl domů a sehnal někoho, kdo se o mě postará.

„Nechápeš nic, táto,“ řekl jsem a dával dobrý pozor, abych zněl dostatečně odhodlaně. „Já vážně hodně přemýšlel, už předtím. Byl jsem na Vánoce sám v cizí zemi -

„K tomu tě ale nikdo nenutil,” skočil mi do řeči.

„Já vím, nech mě domluvit. Byl jsem tam sám a nikoho neznal - a byly to nejpříjemnější svátky za posledních pár let. Nemusel jsem si na nic hrát. Nemusel jsem se strojit a absolvovat tu škrobenou večeři tady. A takhle to bylo celou dobu. Staral jsem se sám o sebe. Nemusel jsem přemýšlet za nikoho dalšího. Nemusel jsem přemýšlet, jestli mi hrozí nějaké nebezpečí, a pokud ano, tak z které strany mám čekat útok. Nemusel jsem se bát, kdy mě někdo bude chtít zabít.”

„Klid, chlape,” zabručel Johnny a položil mi ruku na rameno. Byl jsem mu vděčný, protože jsem se rozohnil až moc. Ale teď jsem nelhal, mluvil jsem čistou pravdu. V Itálii jsem vážně nemusel řešit nic kromě toho, co si dám k snídani a jak se pomiluju s Jo.

„Ale stejně tě málem dostala tsunami,” namítl táta. Tvářil se chladně, odtažitě. Nechoval jsem se tak, jak se u nás slušelo. Nebyl jsem ten syn, co odjel. Nevěděl, co ode mě čekat. A to bylo dobře.

„Jo. Ale nedostala.”

„Tak vidíš,” řekl spokojeně.

„Dostal jsem druhou šanci, táto. A měl jsem dost času na to, abych si uvědomil, že promrhat ji se dá hrozně snadno. Mike taky dostal druhou šanci. Vytáhli ho z vody, probral se, našel si Paige - a skončil tak, jak skončil. Já vím, že jsme nikdy nezjistili, jestli toho řidiče někdo zaplatil, ale ty sám jsi říkal, že to vypadalo jako sakra blbá náhoda.” Zamračil se a opřel se lokty o stůl; buď aby na mě viděl líp, nebo aby vypadal hrozivěji. Tipoval jsem druhou variantu. Ignoroval jsem ho a mluvil dál. „Nechci to hodit za hlavu. Nechci riskovat víc, než je nezbytně nutný.” Na vteřinu jsem zvažoval dramatickou odmlku, ale vybodl jsem se na ni a prakticky hned jsem dodal: „Já nechci umřít.”

„Michaela do toho netahej,” zavrčel a otočil se i s křeslem k oknu. „Moc dobře víš, že to byla pitomá autonehoda.”

„Jo. Řekli policajti,” odfrkl jsem si. Zůstal jsem potichu, abych mu dal čas na zpracování a analýzu situace. Vždycky dlouho mlčky přemýšlel a pak teprve něco řešil. Johnny mě plácnul. Tázavě jsem se na něj podíval a musel se držet, abych se nezašklebil. Vypadal naprosto zmateně a bezmocně rozhazoval rukama. Pokrčil jsem rameny. Je snad problém v tom, že chci být živý a dožít se důchodu?

„Můžeš mi říct, co vlastně chceš?” zeptal se táta, aniž by se k nám otočil. A já věděl, že už to ví. Že tahle otázka má jen oddálit to, co zákonitě muselo přijít. Teď nastalo to pravé buď, anebo. Mohl jsem to okecávat a naznačovat, ale nechtěl jsem z něj dělat hlupáka. Ne víc, než bylo nutné. A tak jsem to odpálil:

„Chci toho nechat, táto. Já už nemůžu… Už toho mám dost. Nech mě odejít.”

„Děláš si ze mě prdel?“ vyjel Johnny. Dokonce se postavil a vydal se ke mně. Čekal jsem, kdy mě popadne za triko a pořádně se mnou zaklepe. Bylo mi jasné, že za tohle na mě bude pěkně nasraný, ale věděl jsem, že se s tím srovná. A pak jsem si představil, co řekne Sue na to, že se nebude muset bát, že jí ho zatknou. Nebo že

se o něj někdo postará.

„Nedělám. Nech mě.“ Trochu jsem se od něj odsunul. „Já vím, že jsem ti to měl říct, ale chtěl jsem, aby to nejdřív věděl táta. Je mi líto, jenže já už na to prostě nemám sílu. Vím, co to pro tebe znamená, ale když budeš chtít, nikdo proti tomu nevznese sebemenší námitku. Udělal jsem toho pro všechny dost. My oba s Mikem. Takže teď budou držet hubu a nebudou ti mluvit do toho, co se děje. A ty víš, že se nezvednu a nepůjdu práskat. Jen chci mít klid. Chci žít normálně. Všiml sis někdy, jak hnusnej je tenhle byt? Jak je neosobní? Jak je všechno divadlo? I ten posranej toaleťák na horním záchodě, kam stejně nikdo z návštěv nikdy nechodí, musí ladit se zbytkem bytu. Reprezentativní hajzlpapír!”

„Roberte, mluvíš z cesty,” prohlásil Johnny. „Pojď, pojedeš se vyspat. Zavoláme doktorovi, aby se u tebe stavil a přivezl ti nějaký prášky na spaní nebo něco. Máš toho za sebou dost, ale tohle je prostě jen důsledek stresu a ty to někde v hloubi duše zatraceně dobře víš.”

Jo. Díky tomuhle podivnému proslovu jsem věděl, že Johnnymu to došlo. Nikdy bych nepotřeboval prášky na spaní - usínal jsem naprosto bez problémů. A nevzal bych si ani nic jiného, protože případné problémy bych šel nejdřív zapít. Pochopil, o co mi jde. Sice nevěděl, co přesně mám v plánu dál, ale to, že mi nabízel odvoz, jednoznačně znamenalo, že je na mé straně.

„Myslíš to vážně,” řekl táta. Neptal se. Konstatoval. Otočil se zpátky k nám a zkoumavě se na mě podíval. Přikývl jsem. Zakryl si pusu dlaní, sevřenou do pěsti, a propaloval mě pichlavým pohledem. Neuhnul jsem. Necouvl jsem. Nepromluvil jsem. Nedokázal jsem odhadnout, jak dlouho jsme na sebe zírali. Oba tvrdohlaví jak mezci. Věděl jsem, jak moc jsem mu podobný; nejen vzhledově, ale hlavně vevnitř. A díky Jo, ale hlavně díky Amy jsem věděl, že já bych svoje dítě pustil. Protože některé věci jsou prostě důležitější než jiné. Mike pochyboval o tom, že to vyjde, protože nebyl tátovou kopií. Mike byl zvláštní směsicí a z obou dostal to nejlepší. Já byl tátův potomek. Celou dobu jsem spoléhal na to, že zareaguje stejně.

Nakonec si povzdechl a mávl rukou. Vyhazoval nás.

„Běž domů, Roberte. Je potřeba si o tom popřemýšlet, v klidu.“

„Já si nemám co promýšlet, táto.”

„Já ovšem ano. Na rozdíl od tebe to musím říct tvé matce.”

Ne. Nemrzelo mě, že u toho nebudu. Bylo mi ho docela líto. Ale už to, že jí to jen řekne, nebude se jí ptát, pro mě bylo jasným signálem.

„Díky, táto,” řekl jsem. Kdybychom byli objímací rodina, zrovna teď bych mu zcela nechlapsky visel kolem krku.

„Je ti jasné, že tohle bude vážně těžký? Že se z toho nejspíš úplně poděláme?” zeptal se vyčítavě.

„Ona se s tím srovná. Je přece ráda, že jsem naživu, ne?“ rýpl jsem si. „A její umělečtí přátelé nemají ponětí o tom, co děláš, co jsem dělal já, takže jim to může být úplně jedno. Táto, sice ji to nasere, ale rozhodně se z toho nezhroutí,” tvrdil jsem mu.

„Běž. Zmiz, než si to rozmyslím. Zítra přijď na oběd a pokus se slušně obléct. To, že budeš na vlastní noze, neznamená, že začneš chodit v takovýchto hadrech,” kývl bradou k mému ohozu a zatvářil se znechuceně.

„Neboj,” usmál jsem se. Potřeboval jsem pryč. Potřeboval jsem mobil. A zavolat Jo. Zvedl jsem se a vydal ke dveřím, Johnny se mi prakticky lepil na zadek, jak byl celý dychtivý, aby se dozvěděl, čeho byl právě svědkem.

„Roberte?“ zarazil mě táta. Obrátil jsem se a čekal. „Už víš, co budeš dělat? Je ti doufám jasné, že už nebudeš mít přístup k rodinným financím?” Bylo mi to naprosto jasné. Proto jsem si už pár let naděloval velmi slušný plat a odměny. Rozhodně jsem se nebál o to, že bych nás neuživil.

„Mám pár nápadů, ale nejdřív se potřebuju dát nějak do pořádku,” zahučel jsem a odešel. Vydrželi jsme mlčet až do auta. A ještě o chvíli déle; Johnny ujel dva bloky a pak prudce zajel na volné místo u kraje, za což si vysloužil troubení dvou aut za námi.

„Co to kurva děláš?!” vyjel na mě a já skoro cítil, jak z něj vybuchlo všechno napětí, které se v něm během schůzky s tátou nastřádalo. Protože jsem ho ale znal už sakra dlouho, věděl jsem, že jen pouští hrůzu. Zazubil jsem se na něj a zeptal se:

„Co bys řekl na post ředitele lidských zdrojů v bezpečnostní agentuře se specializací na hlídání celebrit a boháčů?”

„Co?” protáhl nevěřícně.

„Jo bude šéfka. Bude skvělá,” oznámil jsem mu pyšně. A on mě praštil do brady tak, že jsem chytil druhou ránu o okénko a před očima se mi roztančily hvězdičky.

„Ty debile!” hekl jsem .

„To máš za to, žes mi nic neřekl, ty kreténe!” sykl, zařadil a rozjel se.

Když chvíli před sedmou ráno zazvonil Mikeův mobil, málem jsem se přerazila, jak rychle jsem odstrčila židli a vypálila od stolu. A on, místo aby mi dal přednost, využil toho, že seděl blíž, a chmátl po něm jako první.

„Co když je to pracovní!” štěkl a podíval se na displej. „Není!” vyjekl. Přijal hovor a udělal jen: „Co?”

Myslela jsem, že puknu stresem. Nedočkavostí. Touhou slyšet jeho hlas. Strachem. A nadšením. Nacpala jsem se k Mikeovi co nejblíž, abych něco zaslechla, ale zamračil se na mě a ucouvl. Bratři se nezapřou, měla jsem štěstí, že se neodešel někam zamknout jako Robert. Byla to nejdelší půlminuta mého života. Pak Mike řekl:

„Patří ti to!“

Hrklo ve mně. Co mu patří? Blbý? Dobrý? Průser?

Když mi Michael podal telefon, málem mi vypadl z rukou. Přitiskla jsem si ho k uchu a vyhrkla:

„Ano?”

Slyšet jeho hlas, byť zkreslený telefonem, bylo jako pohlazení. A to, že se při mluvení usmíval, mi vehnalo slzy do očí.

„Sbal se, ženo. Prošlo to u táty, takže to projde všude. Ale Johnny mě kvůli tomu praštil tak, že budu mít modřinu!”

Úlevou jsem si kecla na zadek, přímo na podlahu. Okamžitě se odkudsi vynořil Hyde a začal mi olizovat slané tváře. Zmohla jsem se jen na zopakování Mikeovy věty:

„Patří ti to!”

38. kapitola

Všechno vycházelo. Všechno.

Ráno jsme strávili tím, že jsme chvílemi jásali a chvílemi úlevně vzdychali. Když pak Mike odjel do práce, naprosto spontánně jsme si s Paige padly do náručí a trochu jsme si pobrečely; ta úleva byla prostě obrovská. Tak moc jsem se bála, že mu něco udělají. Tak moc jsem se bála, že s ním Bavetta nebude mluvit jako otec, ale jako šéf. Ale všechno to klaplo, přesně tak, jak Robert říkal. Měla jsem mu věřit. Měla jsem vědět, že své rodiče zná líp než kdokoliv jiný. Dokonce líp než Michael, protože ten s nimi ty poslední dva roky, které je mohly hodně změnit, nestrávil. Robert ano. Proto věděl, že to dopadne dobře.

Byla jsem na něj hrozně hrdá. Protože udělal něco, co by mě v životě nenapadlo. Hodil za hlavu celý svůj život a udělal tohle. I když… já v podstatě taky hodila za hlavu úplně všechno. A zahodila bych mnohem víc, kdyby mu to nevyšlo.

Bylo to, jako bychom přestříhli prakticky všechny vazby kromě těch rodinných, abychom mohli začít znovu, spolu.

I potom, když jsem se několikrát ujistila, že si je Paige jistá a nechce s námi jet do Pisy, všechno vycházelo skvěle. Počasí bylo krásné, obloha bez mráčku, takže jsem musela zastavit u první benzínky a koupit nám sluneční brýle. Silnice s minimílním provozem a v Pise prakticky vylidněno. Měly jsme věž samy pro sebe. Amy se moc líbila, jen měla strach o to, aby na nás nespadla, takže jsme se k ní mohly přiblížit jen z té správné strany.

Pak jsme našly jednu z prodejen se suvenýry. Myslela jsem, že nakoupím takové ty univerzální věci, kalendáře se zrovna hodily. A mamka určitě nepohrdne koulí se sněhem, má tahle sněžítka ráda. Pak určitě nějaké brožury nebo třeba knížky, to by bylo fajn. Jenže jakmile jsme vstoupily dovnitř, uviděla jsem věc, nad kterou doslova zářil nápis Tohle kup. Trenýrky s obrázkem Šikmé věže. S velmi vhodně umístěným obrázkem Šikmé věže.

Věděla jsem, že mě Johnny nesnáší. Věděla jsem, že za tohle mě bude nesnášet ještě víc, ale nemohla jsem si pomoct. Okamžitě letěly do košíku, v té největší velikosti, kterou měli. O kousek dál, zatímco Amy poctivě vybírala pohledy, jsem uviděla něco ještě lepšího. Přiléhavé trenky s fotopotiskem té části těla Michelangelova Davida, která by jimi byla zakrytá. S dokonale provedeným potiskem.

Robert mě přetrhne.

Ty musím mít!

Utratila jsem tam nehoráznou hromadu peněz a vezla jsem suvenýry asi tak pro půl New Yorku. A křenila jsem se jako idiot. Spokojená, nadšená. Těšila jsem se jako malá holka. Ještě dvakrát se vyspím, a poletíme. Ještě dvě noci, a budu s Robertem.

Už jen dva večery s Paige a Michaelem.

Tahle myšlenka se mi v hlavě objevila ve chvíli, kdy jsem večer zahnula na jejich příjezdovou cestu. Byla jsem vděčná, že jsem si to uvědomila až teď, protože to bolelo. Zvykla jsem si na ně a nechtěla jsem si připustit, jaké to bude, až je vedle sebe nebudu mít. Byla jsem si jistá jedině tím, že s nimi rozhodně zůstanu v co nejčastějším kontaktu. Ať to Robert pěkně zařídí, já o ně nechci přijít.

Chmury rozehnal Mike hned, jak jsem zastavila. Přišel mi naproti a chystal se vytáhnout ze sedačky spící Amy, když si všiml tašky se suvenýry na předním sedadle. Trenýrky s Davidovou chloubou byly hned nahoře, protože jsem na ně po očku koukala celou cestu a představovala si, jak Roberta donutím, aby si je oblékl.

„Přísahám, že jestli jsi tohle koupila mně, tak dneska spíš v psí boudě!” řekl a zněl šokované.

„Vy máte psí boudu?“ zeptala jsem se překvapeně. Psi měli pelech uvnitř domu, nikdy jsem neviděla, že by přes noc byli venku. Michael se ušklíbl:

„Ne, ale klidně ji postavím!”

„Na to bacha!“ ozvala se Paige ode dveří. „Můj muž je rozený kutil! Pamatuju si na ty police, co -

„To vůbec nikoho nezajímá!” zarazil ji Mike. Podle jeho vyděšeného tónu a Paigeina úsměvu jsem poznala, že mě tahle historka sakra zajímá. Ale nakonec jsem pána domu uklidnila:

„Jsou pro Roberta.”

„Tak to jo,” zazubil se spokojeně. „Tak pojď dál.”

Můj budoucí švagr!

Když mi zazvonil budík, nedokázal jsem si představit, že vstanu. Tělo bylo dokonale zmatené časovým posunem a já musel chvíli přemýšlet nad tím, kde jsem, co je za den a co se vlastně děje. Pak jsem si uvědomil, že jsem se vzbudil ve vlastní posteli, a to mě donutilo spokojeně zamručet. Jedinou nevýhodou bylo, že jsem se v ní vzbudil sám, ale přežít pár dní o samotě byla brnkačka, když jsem věděl, že ty další už budou v Joině společnosti. Ještě ve sprše a při čekání na kafe jsem si spokojeně maloval, jaké to bude, až tenhle byt ožije příchodem mých holek. Pak mi náladu zkazil fakt, že v lednici nebylo nic k jídlu, respektive nic poživatelného.

A navíc mě čekal oběd u našich. Tentokrát už se matčina přítomnost dala očekávat. Nedalo se nic dělat; tohle bylo potřeba vyřešit, abych se mohl hnout dál. O dolal jsem pokušení zavolat Mikeovi a dožadovat se Jo k telefonu. Oblékl jsem se do gala a vyrazil.

Ještě ve výtahu jsem si pobrukoval; snažil jsem se udržet v dobré náladě, protože pak bude snazší srovnat se s matčinou scénou, která stoprocentně musela přijít. Ale nesměl jsem se tvářit moc spokojeně, to by mohlo vzbudit podezření. Do atria jsem nakonec vstoupil s neutrálním výrazem.

Ten mi vydržel pět kroků. Pak se v chodbě objevila Theresa, nešťastně se zamračila a zašeptala:

„Radši bys měl zmizet.”

Chtěl jsem zahnout do kuchyně a zeptat se jí, co přesně tím myslí. V noci to přece všechno vypadalo v pohodě, tak na co ten pohřební výraz? Jenže jsem nedostal šanci, ona se rychle vrátila do svého království a já uslyšel řezavý hlas, který zněl, jako by matka byla na pokraji hysterie:

„Jak se opovažuješ sem přijít?!”

Stála přede dveřmi tátovy pracovny a vypadala neupraveně. Na sobě měla nepochybně velmi drahé kostýmové kalhoty a svetřík, ale vlasy měla divně splácnuté a nenamalovaná vypadala o dost starší. Napadlo mě, že takhle jsem ji snad nikdy neviděl, vždycky si dávala pozor na to, jak vypadá. I když měla třeba jen sejít dolů na snídani. S Mikem jsme si jako kluci dělali legraci, že máma má ve skříni na ramínkách jednotlivé namalované obličeje a navléká si je jako plynové masky, aby ladily se zbytkem oblečení. Dneska si ho natáhnout rozhodně zapomněla.

„Ahoj?” řekl jsem opatrně. Chtěl jsem se jí zeptat, jestli je v pohodě a kde je táta. Nestihl jsem nic, protože moje matka, vždy na úrovni, na oko distingovaná dáma, které pokaždé záleželo na tom, jak vypadá v očích svých přátel a obchodních partnerů, se rozzuřeně rozhlédla, strhla ze zdi bronzovou plastiku a mrskla ji po mně. V ten moment mi došlo, že tohle je vážně průser. Šílela, když se někdo třeba i jen špatně podíval na kterýkoliv kus její soukromé sbírky. A tyhle předražený sračičky na zdech milovala.

„Táto?” křikl jsem a doufal, že neházela něco i po něm.

„Ten ti nepomůže! Jste oba stejní slaboši!” ječela matka.

„Cos mu udělala?” zeptal jsem se a vážně jsem se vyděsil. Nebyla by schopná mu ublížit, že ne? Chlapovi, který ji celý život doopravdy miloval a udělal by pro ni první poslední?

„Jsem v pořádku, Roberte,“ ozvalo se z pracovny a mně se ulevilo. Bohužel to nijak neuklidnilo matku, spíš naopak.

„Ani se neopovažuj na něj mluvit!” štěkla a nebylo úplně jasné, komu z nás to říká. Naštěstí už to nevypadalo, že by po mně chtěla hodit něco dalšího. Teď jen stála ve dveřích a třásla se vzteky. Udělal jsem krok dopředu, paže volně spuštěné podél těla, aby neměla pocit, že jí chci ublížit - přestože jsem měl chuť ji popadnout a zatřást s ní, aby se probrala.

„Můžeme si promluvit v klidu uvnitř a nedělat tady takovej tyjátr?” zeptal jsem se. A ona se bez jediného slova rozběhla ke mně. Čekal jsem, že na mě znovu začne křičet, ale místo toho se napřáhla. Zareagoval jsem automaticky a chytil ji za zápěstí dřív, než mě praštila. To ji naštvalo ještě víc. Najednou tu místo mé matky byla vřeštící koule končetin, které se mě snažily praštit, kopnout nebo poškrábat.

Byl jsem tím tak zaskočený, že jsem ani nepostřehl, kdy k nám přišel táta. Až když ji chytil v pase a doslova ji ode mě odtáhl, všiml jsem si, že tam je. Měl jsem co dělat sám se sebou - připadal jsem si, jako by se mi úplně změnil svět, zatímco jsem byl pryč. Moje máma, která byla vždycky spíš chladná mrcha, tu předváděla takovéhle divadlo. Můj táta, rozumný a zatraceně silný chlap, kterého všichni respektovali a poslouchali, nedělal nic, aby ji zastavil, jen ji odtáhl o kus dál a tvářil se rozpačitě. Jako by mi někdo vyměnil rodiče. Vypadali stejně, ale nereagovali tak, jak by měli.

„Co se děje?” zeptal jsem se a doufal, že mi aspoň jeden z nich dokáže nějak vysvětlit tuhle situaci.

„Ty se ptáš, co se děje?” vyjela po mně. Naprosto scestně jsem si vybavil takové ty mrňavé urafané psy, co na všechny útočí, a přitom by stačilo jedno šlápnutí, a bylo by po nich.

„Jo, to přesně dělám,” odsekl jsem a oslovil toho příčetnějšího ze dvojice: „Táto?” Nevšímal si mě. Naklonil se k mámě a snažil se ji uklidnit:

„Alesso. Nech toho. Tohle za to nestojí. Nerozčiluj se.“

Pořád na ni měl vliv. Možná se konečně utahala, možná se probrala, každopádně přestala máchat rukama mým směrem. Najednou se mi před očima změnila z hysterky v matku, narovnala se, dlaní si uhladila rozházené prameny vlasů a hrdě zvedla bradu. A její obličej získal úplně jiný výraz, ten, který jsem dobře znal. Sám jsem ho často používal, když jsem jednal s někým, kdo se mi vážně hnusil.

Má matka mnou pohrdala.

Došlo mi, co se stalo. Ona byla dcerou velkého bosse. Celý život jsme poslouchali o tom, jak byl děda úžasný a co dokázal, když po válce odjel do Ameriky a vybudoval tu všechno od nuly. Jak si ho všichni vážili a zemřeli by pro něj. Děda byl král, děda byl nedotknutelný. Milovala ho. Byla jen dcera. Táta zdědil dědovo postavení, ale byl jen přiženěný. To ona byla nositelkou správných genů. A já se chystal ty geny popřít a zničit všechno, v čem ona vyrůstala a co dál s tátovou pomocí rozvíjela.

Věděl jsem, že ji to rozzlobí. Ale nikdy by mě nenapadlo, jak moc. Počítal jsem s jejich vděkem za to, že jsem naživu. Musel jsem je v tom nechat vymáchat dostatečně dlouho, aby si uvědomili, že už mají jenom mě. A že budu stát výš než nějaký zasraný rodinný byznys. Teď bylo jasné, že jsem svou matku nikdy doopravdy neznal.

Ledově klidná mě pozorovala těma nezvykle nevýraznýma, nenamalovanýma očima a šklebila se tak, že jsem se najednou po desítkách let zase cítil jako malý kluk, co něco provedl. A bylo to divné, protože když jsme byli malí, ona nás netrestala. Ani nechválila. Ona byla ráda, když jsme byli někde jinde a nepřekáželi jí. Nevydržel jsem to.

„No vida. Tak takhle vypadáš, když dáš najevo emoce,” řekl jsem kousavě. Ani to s ní nehnulo. Založila si ruce na prsou, ještě jsem si stihl všimnout, že se jí třesou. A pak na mě tím hnusně povýšeným hlasem zasyčela:

„Předpokládám, že sis to nerozmyslel.”

„Ne,” odpověděl jsem okamžitě. Polkla a řekla:

„V tom případě vypadni a už se nevracej.”

Věděl jsem, co tím myslí. Rozuměl jsem, co mi říká. Čekal bych, že se mě to nějak dotkne. Že se ji budu snažit uklidnit a domlouvat jí, aby si to rozmyslela. Že budu apelovat na tátův zdravý rozum a prosit ho, aby si ji srovnal.

Jenže mně to bylo jedno.

Ne. Mně se najednou hrozně moc ulevilo. Konec. Konec. Tohle je mnohem víc, než jsem si kdy dokázal představit.

„Fajn,” přikývl jsem klidně. Podíval jsem se na tátu a ji přestal řešit. „Beru si Johnnyho. A dáš na výběr mým chlapům, jestli zůstanou pod tebou, nebo toho nechají a odejdou se mnou. Nikdy se ti nebudu do ničeho plést. Ty víš, že mi můžeš věřit. Distancuju se od všeho, co děláš. Nebudu jednat s nikým z tvých přátel a nebudu mluvit o tom, co bylo. Ale chci od tebe záruku, že když teď odejdu, necháš mě a ty, co odejdou se mnou, na pokoji. Žádný sledování. Žádný výhružky. Pohlídám si je sám.”

„Ty nemáš právo na to, aby sis kladl nějaké požadavky, ty nulo!” odsekla matka. Otec ji odsunul za sebe a řekl: „Souhlasím. Všichni budou vědět, že jsi neodešel zrovna v dobrém, ale dostanou možnost jít s tebou, přestože pochybuju, že to někdo udělá. A pokud se Johnnymu nebude líbit, jak jsi se zachoval, má u mě dveře otevřené.”

„Neodešel v dobrém?” vložila se do toho ledová královna. „Všichni budou vědět, že jsi byl vyděděn! Nikdo ti nepomůže a nikdo se o tebe nebude starat! Běž si, kam chceš, když pohrdáš rodinou a tím, co jsme pro tebe celý život dělali!”

Mohl jsem se s ní začít dohadovat. Mohl jsem jí vmést do tváře, co přesně dělala ona pro nás. Co udělala pro Mikea. Ale nepustil jsem se do toho. Nechtěl jsem si zkazit pocit vděku za to, že se mnou táta i v tuhle chvíli jedná fér a na rovinu. Chtěl jsem odejít v klidu a vědět, že se nemusím stydět za to, co jsem jim řekl. Protože to, co tady teď padne, jsou možná poslední slova, která od nich slyším. Nechtěl jsem to rozesrat víc, než už to bylo.

„Vyměníme zámky a ty už nebudeš mít přístup do žádné naší budovy,” pokračoval táta klidně, věcně. „Stejně tak nemáš přístup k firemním účtům. Nejsi zaměstnancem žádné mé firmy, nejsi v dozorčí radě. Nemáš žádné pravomoci k jakýmkoliv právním úkonům. Všechny dokumenty ti pošlu. Byt je napsaný na tebe, takže si ho nech.”

„Doufám , že vyhoříš!” ozvala se matka. Ignoroval jsem ji. Podíval jsem se na tátu a zeptal se:

„Ještě něco?”

Jen zavrtěl hlavou. Prohlédl jsem si ho, možná naposledy. Na ni už jsem se nepodíval. Otočil jsem se a šel k výtahu.

Theresa stála v kuchyni, ale u dveří. Většinu musela slyšet. Brečela, potichu. Mrkl jsem na ni. Ještě než jsem došel k výtahu, věděl jsem, že jim ji seberu. Nenechám tu jedinou osobu, která mě od malička bezpodmínečně milovala.

V autě jsem několik minut seděl a pozoroval dveře výtahu. Bylo to divné. Bylo to nečekané. Bylo to matoucí. Pak se mi rozezvonil mobil, ten neoficiální, co jsem si s sebou ani nebral. Johnny.

„Čau chlape,” pozdravil jsem. Zněl jsem normálně? Asi jo.

„Ty vole,” řekl jen.

„Volal ti?”

„Jo. Prej na tebe mám dávat pozor.”

Zavřel jsem oči a ušklíbl se. Jo. Táta byl formát. Bohužel to tentokrát nestačilo.

„Tak začni,” řekl jsem mu. „Jedu se ožrat do Falls.”

Nastartoval jsem a naposledy vyjel z těch garáží.

39. kapitola

Už zase jsem stála v letištní hale a ze všech sil se snažila nebrečet. Dívala jsem se, jak Mike naposledy bere Amy na ramena a úplně klidně se ztrapňuje před hromadou cizích lidí, aby moje dcera měla radost z toho, že má koníčka. Paige stála tak blízko, že jsme se dotýkaly pažemi, ale mně to stejně přišlo málo, takže jsem ji už po několikáté objala. A ona mi to vrátila, až mi praštěly kosti.

„Tohle je totálně na hovno,“ řekla jsem nešťastně.

„To mi povídej,” zamumlala, popotáhla a zavřela oči, jak se snažila potlačit slzy.

„Bude mi chybět i ten pitoměj pes!“ uvědomila jsem si. Dokázala jsem, že se Paige rozesmála. Unaveně, ale smích to byl.

„Musíte přijet, Jo. Musíš ho sem dostat. Teď, když nebude mít za zadkem rodinu čtyřiadvacet hodin denně, to přece nemůže být takovej problém. Klidně leťte přes Aljašku, Island, Londýn, Frankfurt až k nám. Nebo leťte do Říma a my pro vás dojedeme. Sakra, dyť je to úplně jedno, prostě počkejte do jara, a až budete mít jistotu, že za váma neslíděj a dali vám pokoj, přileťte. Slibuješ? Slib mi to. Já se z toho picnu.

„Já vím,“ uklidňovala jsem ji. „Ale vem to z tý druhý strany. Konečně budete mít barák sami pro sebe. Budete moct chodit nahatý, užívat si na kuchyňským stole a nosit děravý, vytahaný tepláky!”

„Ty jsi páko,” sdělila mi. „Jako bychom to někdy dělali na kuchyňským stole!” Na chvilku zmlkla a pak se na mě podezřívavě podívala. „Kuchyňskej stůl, jo?”

„Nebo na lince,” mrkla jsem na ni. Tentokrát už se rozesmála upřímně. A já taky. Vážně jsem nechtěla odlétat ubrečená. Nepotřebovala jsem, aby byla Amy v letadle skleslá nebo rozhozená. Stačilo, co s ní udělá ta dlouhá cesta a časový posun.

„Nebo byste mohli přiletět vy,“ napadlo mě najednou. Paige pochybovačně nakrčila obočí, ale mně už to v hlavě šrotovalo. „Myslím to vážně, Paige. Státy jsou přece obrovský, nikde není řečeno, že musíme být pořád jen v New Yorku. Co třeba dovolená na Floridě? Nebo New Orleans! Los Angeles! Nebo Vegas! Už jsi byla ve Vegas?“ Ta představa mě úplně pohltila. Pokud už Robert nebude pod neustálým dohledem, nemůže být problém se prostě sebrat a klidně uprostřed noci odjet autem někam na jih. A tam jen počkat, až přiletí ti dva. „Gasparo bude hlídat psy a dům a vy můžete přijet za náma!” Nechápala jsem, proč je to nenapadlo už dřív. Věděla jsem, že Robert dával zatraceně dobrý pozor na jejich bezpečnost, ale měla jsem pocit, že teď už by to bylo jen zbytečné přehánění. Vidina toho, že nebude problém se s nimi klidně několikrát za rok vidět, zahnala všechny negativní emoce, které ve mně loučení budilo.

Paige dlouho mlčela a zamračeně mě pozorovala. Pak se najednou široce usmála, znovu mě popadla a tentokrát mi dala mlaskavou pusu na tvář.

„To vyjde!“ zajásala. „Kruci, Jo, tohle vyjde, i kdybych měla Mikea do toho letadla dokopat!”

„Začnu trénovat únos spícího Roberta, abych ho mohla odvézt na jih,“ zakřenila jsem se.

„Ještě že nás ty paka mají, co?“ ušklíbla se.

„Nechápu, jak mohli tak dlouho přežít bez nás,” přikývla jsem. Spokojeně jsme čekaly, až se Mike nebo Amy unaví a vrátí se k nám. Držela jsem Paige kolem ramen a konečně chápala, co je na těch ženských přátelstvích až za hrob. Vždycky jsem radši jednala s muži, přišlo mi to mnohem snazší. Žádné přetvářky, žádná podvědomá rivalita, nikdo nežárlil a neměl strach, že mu vyjedu po příteli nebo manželovi. Teď jsem znala ji. A nemohla jsem ji nemilovat a neobdivovat.

„Co vy tu?“ zeptal se Mike podezřívavě, když se k nám konečně vrátili. Byl nejvyšší čas, už oznamovali náš let. „Vypadáte podezřele,” obvinil nás. „Jako byste něco plánovaly.”

Místo odpovědi jsem se na něj vesele usmála. Ztuhl.

„Vy jste tu fakt něco naplánovaly, co? Ženský! Člověk vás nechá chvíli bez dozoru a vy vymyslíte něco, co mě už předem děsí!”

„Boj se,“ doporučila jsem mu. Ušklíbl se a předal Amy Paige.

„Ty se boj,” varoval mě. „Protože teď tě umačkám, a navíc tě příšerně oslintám. Robert tu není, takže nehrozí, že by mi za to někdo dal do držky.” Udělal krok ke mně, když se ozvalo významné odkašlání. Zarazil se, široce se zakřenil a přehnaně vyděšeným tónem řekl: „Jejda, miláčku! Já to tak nemyslel!”

„Nechápu, proč jsem si brala takovýho komedianta,” povzdechla si Paige a hned na to začala vysvětlovat Amy, co je komediant. Mike mě objal a doopravdy mě políbil, hezky bratrsky na čelo.

„Dávejte na sebe pozor, holky,” řekl vážně. „A na něj taky, prosím.”

„Přesně to mám v plánu,” ujistila jsem ho. „Nenechám nikoho, aby mu ublížil.”

„Naštěstí si našel policajtku, a ne třeba manikérku,” uculil se Mike.

„Ta by ho mohla bránit pilníkem. A nehtama. Ale taky jsem ráda, že si našel mě. Teda že jsem si našla jeho, tak.”

„Ozvěte se hned, jak vylezete z letadla, jo?”

„Ano, tati,” přikývla jsem.

„A tátu s mámou ber s rezervou. Oni jsou hodně sví. Zvlášť máma. Vlastně si nedovedu představit, jak to proběhne, ale brácha ji nějak srovná. Vždycky ji dokázal usadit nebo ignorovat.”

„Nejdřív to otestujeme na mých rodičích,” řekla jsem. „Nemůžou se nás dočkat. A třesou se nadšením z toho cizího chlapa, co mě okouzlil tak, že jsem kvůli němu oželela i speciální silvestrovskou nádivku.” Při zmínce o mámě a tátovi jsem se musela držet, abych nepopadla Amy a nerozeběhla se k letadlu, kde bych pak pilotům cpala do hlavy, ať si pospíší. Chyběli mi, hrozně moc. A nemohla jsem se dočkat, až jim Roberta přivezu. Věděla jsem, že mamka z něj bude úplně paf.

„Tak jo. Natrénujte to. Našich se neboj, nikdy by vám neublížili.”

„Já se nedám, fakt,” slíbila jsem. Pak se ozvalo další hlášení. Už jsme vážně museli jít.

Nebrečela jsem. Jen jsem trochu slzela, když jsem viděla, jak tam stojí, objímají se a culí se na nás. Ale Amy se nemohla dočkat letadla a Roberta a babičky a dědy, takže jsme naposledy mávly a vydaly se domů.

Předpokládal jsem, že zařizovat dětský pokoj je opruz i v normálním stavu. S obří kocovinou to byl jednoznačně jeden z nejhorších zážitků mého života.

Zvlášť když se mi za zadkem motal Johnny.

O tom, jak by měl vypadat holčičí pokoj, měl docela děsivé představy.

„Jestli mi přineseš ještě jednu řvavě růžovou věc, tak ti ji narvu do prdele, Johnny,” řekl jsem mu polohlasně, když mi přišel předvést svítivý polštář s nějakým zvířetem. Olemované to bylo chlupatínou, a když se to zmáčklo, kňouralo to.

„Přestaň si na mně vybíjet to, že ti je blbě!” odsekl vztekle a polštář hodil prostě za sebe. Dopadl na jednu z mnoha růžových postelí, které tu byly, ale prodavačka si nás stejně změřila ošklivým pohledem.

„Bezva,” zaúpěl. „Vsadím se, že na nás za chvíli zavolá ochranku. Určitě si myslí, že jsme pedofilové.”

„Nebo že jsme jí přišli ukrást něco hodně růžového a chlupatého.”

„Vidíš? Nemůže ti být tak blbě, když máš čas na takovýhle kecy,“ vysvětlil mi.

„Nenavážej se do mě,“ hekl jsem a prodíral se záplavou růžové dál. Někde tu musí být nějaká normální holčičí postel, ne? Nemůžu Jo a Amy dovézt domů a říct Amy, že spí na gauči. A když už jsem ráno ještě napůl v komatu dokázal vystěhovat pracovnu, nemohl jsem přece odjet s prázdnou.

„Teď se do tebe můžu navážet, jak chci,“ oznámil mi povýšeně, „protože nejsem tvůj zaměstnanec.” To mě zarazilo.

„Cože?“ Johnny mě v tom chce nechat? Nikdy mě nenapadlo, že o něj přijdu. Ani v noci se netvářil, že by mu vadilo, že mě vleče domů. Možná si to do rána rozmyslel. Možná se Sue nelíbí, že by měl skočit do něčeho naprosto neznámého. Zatraceně… O něj jsem rozhodně přijít nechtěl.

„No moc nečum. Firmy tvého otce, potažmo tvoje, už nejsou mým chlebodárcem a žádnou novou firmu jsi ještě nezaložil. Zrovna teď jsem nezaměstnanej. A vůbec se mi to nelíbí!”

„Ty jsi vůl,“ řekl jsem mu vesele. Nikdy bych mu nahlas nepřiznal, jak velký kámen mi teď spadl ze srdce. Určitě by mi to omílal do konce života.

„Nesměj se a začni na tom dělat, jinak na tebe pošlu Sue.“

„Jo? A co by mi udělala?”

„Přísahám, že by tě seřvala tak, až by se ti z toho chtělo brečet. To ona umí.“

„Fakt? Už tě rozbrečela?” rýpl jsem si. Ukázal mi fakáče, ale hned ho schoval za záda, když si všiml, že nás prodavačka pořád bedlivě pozoruje.

„Můžeme už kurva koupit ten nábytek?” zaúpěl.

Koupili jsme. Smířil jsem se s tím, že jde stejně jen o provizorní řešení, protože bude záležet na Jo, co bude chtít z jejich bytu. A kde vlastně bude chtít bydlet. Byl jsem připravený na všechno. V mém bytě? Jasně, žádný problém. V novém bytě? Klidně. A pokud řekne, že chce domek někde na předměstí, půjdu do toho taky. Jen její starý byt nepřicházel v úvahu, protože jsem si nemohl být jistý tím, kdo všechno o něm mohl vědět.

„Jsi děsnej,“ odfrkl si Johnny, když jsme se mercedesem, narvaným až po střechu růžovými věcmi, vraceli ke mně.

„Co je?“ odsekl jsem.

„Vypadáš hrozně spokojeně,” vysvětlil.

„A co je na tom děsnýho?” nechápal jsem.

„Moc spokojeně, chápeš? Mám chuť ti dát ránu.”

„Teď ti ani nemůžu dát padáka,” uvědomil jsem si. Spokojeně si pohvizdoval. „Fajn, začnu zařizovat firmu,” zahučel jsem a vytáhl mobil. Byl čas na telefonáty pár lidem. A začal jsem tím, kdo mě v Itálii napadl hned po Johnnym. Stál jsem o to, abych ho měl v týmu.

Zvedl mi to a zněl pobaveně:

„Neuvěřitelné. Není to pan Bavetta?”

„Taky tě rád slyším. Jaký byly svátky?”

„Hektický, chlape. Museli jsme pořádně zapít dopadení jednoho parchanta.”

„Doufám, že tě za to povýšili,” řekl jsem a myslel jsem to vážně. I když by mi to určitě zkomplikovalo jeho přesun ke mně. Ignoroval jsem Johnnyho důraznou gestikulaci.

„Jsi naivní, Bavetto,” odpověděl ne právě nadšeně. Skvěle mi nahrál do karet.

„Měl bych pro tebe návrh, Palbote.”

„To neuděláš!” sykl Johnny. Odstrčil jsem ho a ukázal na silnici, aby si všímal provozu.

„Snad radši ani ne, člověče,” řekl rychle. „Nečekáš, že na to přistoupím, ať už to je cokoliv, že ne?“

„Hodně věcí se změnilo. Dalo by se říct, že jsem změnil zaměstnavatele i přístup k životu.”

Chvilku mlčel. Pak se zeptal:

„Jsi čistej? Jako fakt?”

„Naprosto.”

Znovu chvíli mlčel a já na něj netlačil.

„Fajn, Bavetto. Poslechnu si tě. Ale ne po telefonu. Dneska večer, tak nějak kolem osmý, si půjdu posedět do irský restaurace U Paddyho. Když budeš mít čas, najdi si mě.” A zavěsil. Spokojeně jsem schoval mobil. Měl jsem mnohem víc, než jsem doufal.

„Děláš si ze mě prděl? Hodláš nabídnout práci policajtovi? Ex-příteli svý švagrový? Co furt chlastá?”

„Nechlastá furt. Chlastá, když se jim něco posere. A vzhledem k tomu, že u nás nepředpokládám ztráty zákazníků, nebude mít důvod zapíjet to. Hodil by se nám, no ne? Komu věřit víc než bývalýmu členovi zásahovky? Lidi ho budou milovat.”

„A navíc by policajt nešel do ničeho špinavýho. Teda teoreticky, však je známe. No dobře, sakra, máš to promyšlený,” uznal Johnny.

„Já vím,” řekl jsem samolibě.

„Ale Paige tě seřve, až to zjistí.” Tentokrát zněl namyšleně on.

„Jo by mě nedala,” zamumlal jsem po dlouhém tichu. Ovšem nebyl jsem si úplně jistý.

Druhý den jsem nervózně přecházel po kavárně na letišti. Teoreticky jsem měl být naprosto spokojený. Zvládl jsem připravit pokoj pro Amy, nakoupit plné auto jídla a všeho, o čem jsem byl přesvědčený, že by se mohlo hodit. Třeba druh poníka, který ve Florencii vůbec neměli. Dokonce jsem byl natolik inteligentní, že jsem schoval hry s děsivými obaly a kazety a časopisy s ne právě vhodnou tematikou. Založil jsem firmu. Naposledy jsem se zachoval postaru a třídenní lhůtu jsem s pomocí svého šarmu a jednoho Benjamina Franklina na bankovce stáhl na několik minut. Vymyslel jsem tak skvělý název, že jsem na něj byl neskutečně pyšný a nemohl jsem se dočkat, až ho řeknu Jo. Objednal jsem u Sandforda webové stránky a ignoroval jeho brblání, že sakra není žádnej pitoměj reklamní programátor, ale skvělej hacker. Zaměslnal jsem Johnnyho, Henryho a Palbota. Zaplatil jim pojištění. Taky návštěvu krejčího, holiče a kurzy společenského chování. Za to mi Henry i policajt řekli dosl nehezkých věcí.

Johnny mlčel, už dávno pochopil, že nemá smysl se bránit. Dopoledne mi zavolal Mike. Holky nasedly do letadla a v pořádku opustily Evropu.

Takže teoreticky nebyl důvod pro to, abych tu pobíhal jako debil. Ani to deseti minutové zpoždění, které zrovna svítilo na tabulích příletů, nebylo důvodem pro takovou nervozitu. Ale nemohl jsem si pomoct.

„Neviděl jsi je tři dny!“ zahučel Johnny už po několikáté.

„Jdi do hajzlu!” osočil jsem se na něj. „Pardon,” obrátil jsem se k manželskému páru, který seděl ob stůl od nás. Prostě už jsem ji potřeboval mít u sebe. A zároveň jsem se trochu děsil toho, jestli si to třeba všechno nerozmyslela.

Dobře, tak jsem byl fakt ubohý debil.

„Měl bych tě omráčit a někam zamknout,” řekl Johnny jen tak mimochodem. Sedl jsem si zase ke stolu a naklonil se k němu:

„To ale bodyguardi nedělají, ty blbečku!” Mávl rukou:

„Když mě ti lidi nebudou poslouchat, v rámci zachování jejich života a zdraví je klidně na chvíli uspím. Lepší než se s nima dohadovat a přitom ještě sledovat, co se děje kolem.”

„Fajn,” řekl jsem rozhodně. „Máš padáka!”

„A ty nejsi nervózní. Takže to zabralo.” Samolibě se ušklíbl a napil se sodovky. Vteřinu jsem přemýšlel o tom, že ho prostě praštím, ale pak jsem si jen nervózně podrbal hlavu a sykl jsem:

„Když budeš zlobit, vrátím tě otci!”

„Fakt? Ty jo, teď se asi rozbrečím,” nedal se. Věděl jsem, o co mu jde. A dařilo se mu to. Frustrace z toho, že mu nemůžu před lidma nic udělat, naprosto zatlačila do pozadí frustraci kvůli Jo. To ale neměnilo nic na faktu, že mě pěkně sral.

Dokázal jsem to vydržet do příletu letadla a jejich odbavení. Ale chybělo tak pět minut a byl bych o zaměstnance lehčí.

Když jsem viděl její hlavu ve skupině lidí, která zrovna vyšla, cítil jsem, jak mi buší srdce a měknou mi kolena.

„Netlem se jak magor, prosim tě,“ okřikl mě Johnny. Dělal jsem, že ho neslyším. Čekal jsem, až přijde blíž, ještě blíž, až na ni budu moct sáhnout, vzít do dlaní její obličej a prohlédnout si, jestli je v pořádku a pořád má ty nádherné oči… Jenže nejdřív se ke mně přiřítila Amy. Objala mi nohu a něco hrozně rychle povídala. Roztěkaně jsem ji pohladil po hlavě, ale než jsem stihl cokoliv říct, hlasitě vypískla:

„Strejda Johnny!”

A byla pryč.

Teď, napodruhé, mělo přijít pořádné uvítání. Jenže místo aby mi Jo padla kolem krku, chytila mě za rozepnutou bundu, přitáhla mě k sobě a s vykulenýma očima řekla:

„Máme děsnej průser, Roberte!”

Nadšení a dojetí bylo pryč. Srdce mi z krku sjelo až někam ke kotníkům a moje ruce automaticky přitáhly Jo blíž, aby byla schovaná za mnou, zatímco jsem se rozhlížel po zdroji nebezpečí. Úplně jsem řečí těla zmátl Johnnyho, který se s Amy v náručí otočil a pelášil pryč z haly, aby ji doslal do auta.

„Kdo?” vyhrkl jsem. Jo pustila madlo kufru, který za sebou táhla, a polohlasně řekla:

„Amy. Vůbec netuším, jak jí vysvětlíme, že před tvými rodiči nesmí pronést jediné slovo o Mikeovi, Paige nebo Itálii. Nezvládne to, je ještě malinká.”

Trvalo ještě pár vteřin, než mi došlo, co říká. Pak jsem se uvolnil, přestal řešit okolí a konečně si ji mohl pořádně prohlédnout. Můj úsměv ji překvapil.

„To není vtipný,” informovala mě suše. Přikývl jsem.

„Já vím. Ale není to žádný problém.”

„Amy se s našima neuvidí,” pokrčil jsem rameny. Dřív než mohla Jo začít řešit nějaké nedorozumění, jako třeba proč ji nechci představit rodičům, dodal jsem : „Oni mě totiž vydědili.”

A pak jsem ji konečně mohl pořádně zlíbat. Pusa otevřená údivem k tomu vyloženě lákala.

40. kapitola

Vibrovala jsem celé odpoledne. Ze všech sil jsem se snažila chovat se, jako by se nic nestalo, protože Amy bych nedokázala vysvětlit, co mi vadí a proč se mi chce ječet.

Na někoho ječet. Na někoho, kdo se tváří, že je matka.

Taky jsem se snažila udržet si tvář před Johnnym, který se celou cestu vyptával Amy, jak se měla a co prováděli Mike s Paige. Mě rezervovaně pozdravil, ale v podstatě mě ignoroval. Nejspíš už to nikdy nebude stejné, jako když jsem byla týranou chudinkou. Nechtěla jsem ještě ke všemu vypadat jako hysterická, vzteklá a nenávistná čůza, přestože přesně tak jsem se teď cítila.

Robert věděl, jak mi je. Poznal to na mně. Snažil se mě celou dobu uklidňovat. A dařilo se mu to. Jen díky němu jsem zvládla spolu s Amy radostně jásat nad jejím novým pokojíčkem. Robert se kroutil a omlouval, že to je hodně narychlo a že vlastně neví, kde budu chtít bydlet. V tu chvíli mě přepadl tak silný záchvat zamilovanosti, že jsem se skoro rozbrečela. Skoro. Hned další myšlenka totiž byla o tom, že nechápu, jak tak úžasný člověk mohl vyrůst v tak šílené rodině.

Když Johnny konečně odjel a Amy usnula, absolutně zmatená časovými pásmy, na chodbě jsem se několikrát zhluboka nadechla a zamířila do obývacího pokoje, který doslova křičel, že pánem domu je svobodný a nezadaný chlap. Chtěla jsem si s ním promluvit o tom, co se tu za těch v podstatě pár hodin semlelo. Potřebovala jsem vědět, co můžu udělat, abych to napravila. Přišlo mi jako dobrý nápad pokusit se ho přimět, aby udělal vstřícný krok a ozval se jim. Přece nemůže jen tak hodit za hlavu rodinu, byť totálně nefunkční. Nemůže nechat matku, aby jí to prošlo. Nemůže dovolit otci, aby ji nechal takhle rozhodovat za něj. Zatraceně, kvůli nim se vrátil! Já byla kvůli nim rozhodnutá donutit ho zůstat oficiálně naživu. A ta mrcha, ta ledová, sobecká, namyšlená mrcha s ním takhle vyběhla!

Jakmile jsem překročila práh, všechny nadávky a vzteklé vrčení se mi vykouřily z hlavy. V setmělém pokoji vypadal Robert skoro přízračné. Mezi prsty držel dvě skleničky s červeným vínem, půlkou zadku seděl na opěradle koženého křesla, a přestože se lehce usmíval, vypadal jako šelma. Jako něco velkého, potenciálně nebezpečného, ale obrovsky smyslného.

Konečně jsem ho měla sama pro sebe. Teď jsme tu byli sami, nikdo další nás nemohl rušit. Až se Amy ráno vzbudí, budeme poprvé sami tři, ale noc bude jen pro nás dva. A já si ji hodlala užít. Tady a teď.

„Zmínil jsem se o tom, že mám odhlučněný byt? I jednotlivé pokoje?” řekl líně, jakoby mimochodem. Dokázal mě vzrušit jedinou větou. V tu chvíli jsem nechtěla nic jiného, než ho donutit křičel rozkoší.

„Já vlastně vůbec nemám žízeň,“ oznámila jsem mu a sebrala mu skleničky. Nestihla jsem je ani položit na stolek, tak byl rychlý. Najednou mi bylo jedno, jestli se tu něco polije červeným vínem. A že jeho rodiče jsou ubozí šmejdi. Přetáhla jsem tomu nejlepšímu, co z nich vzešlo, triko přes hlavu a spokojeně zamručela, když jsem se dostala k jeho ramenům a zádům.

„Hardas a Rock?“ zopakovala jsem nechápavě. Robert se spokojeně křenil. Zamračila jsem se a znovu si to slovní spojení přeříkala. Ne. Ani třetí pokus mi nedokázal objasnit, proč se ten chlap právě teď považuje za génia.

„To je nejhorší název firmy, jaký jsem kdy slyšela,” odpověděla jsem upřímně. Nadšené očekávání mu z tváře zmizelo.

„Co se ti nezdá?”

Rozhodila jsem rukama. Kde bych měla začít?

„Je to dlouhé. Nemá to žádnou souvislost s hlídáním, bezpečnostním poradenstvím nebo čímkoliv podobným. Nikdy bych si od firmy s takovým názvem nic neobjednala. Doufám, že jinak ti manažerská práce jde, protože jako marketingový specialista jsi fatálně selhal,” dodala jsem vesele, ale myslela jsem to vážně. Robert si založil ruce na hrudi a Amy se zeptala, co je marketingový, co specialista a co fatální.

„Dobře, přiznávám, asi je to chlapská záležitost,” zvedl Robert hlavu, když dokončil vysvětlování. „Ale mně to přijde geniální. Stejně nás budou najímat chlapi. A chlapi jsou rádi, když ten, kdo hlídá jejich ženu nebo přítelkyni, není žádná padavka. Už ten název jim řekne, že my jsme fakt tvrdí. A až vlezou na náš web a ozvou se AC/DC -

„Cože?” skočila jsem mu do řeči. Uculil se a z hromady věcí, které dřív byly v pracovně a teď zabíraly značnou část chodby, ložnice i obýváku, vzal notebook. Napsal pár písmen a ozvala se hudba. Pak ho otočil a přistrčil ho blíž.

Netušila jsem, kdo ten web dělal. Vypadal drsně. Zněl drsně. Hardrockguards.com dávalo tušit, že ti chlapci fakt nebudou žádní přeslazení hošani. Na druhou stranu bych se jako ženská bála, aby nepřišlo nějaké tupé hovado. Vyjádřila jsem svoje obavy nahlas, jen místo hovada jsem použila slovo člověk.

„Vůbec tomu nerozumíš,” vysvětlil mi Robert. „Vsadím se s tebou, o co chceš, že to bude úspěch. Zvlášť když ředitelka je krásná bývalá policajtka. Johnny i Henry jsou z celýho pojetí na větvi. A dokonce Palbot, kterej věčně brblá, to schválil! Ten bude mimochodem taky tahák - kdo by nesvěřil svou drahou ženušku bývalýmu členovi jednotky rychlýho nasazení, co?”

„Palbot?” hlesla jsem překvapeně. „Kevin?” Nálada u stolu se okamžitě změnila, jen Amy spokojeně jedla. Robert vypadal ostražitě.

„Něco je spalně?”

Pokrčila jsem rameny:

„Já nevím. Je to divný. Neznám ho moc, potkávali jsme se občas na střelnici nebo v akci. Byl to nafrněnej blbec, říkali jsme mu Idiot Palbot. Přijde mi zvláštní, že pro tebe bude pracovat.”

„Pro nás,” opravil mě.

Jak se vlastně Palbot dostal k Bavettovi, aha?

„Zajímalo by mě, odkud ho znáš ty,” zaútočila jsem. Uchechtl se a napil se kávy.

„Chodil s Paige,” vylezlo z něj. Zarazila jsem se.

„S naší Paige?” vyhrkla jsem. Naklonil se přes stůl a chytil mě za ruku.

„Jo, s naší Paige,” řekl rozněžněle.

„No,” zafuněla jsem, „tak to si rozhodně polepšila. Mimochodem, jestlipak o tom ví?”

„No …“ Pustil mě a znovu se napil, tentokrát zhluboka.

„Aha,” přikývla jsem. Takže neví. „A Palbot o ní ví?” Robert se zamračil.

„Tohle jsem nějak nedomyslel,” zabručel. „Prostě se nesmíš podřeknout. Paige je oficiálně někde na druhým konci zeměkoule a pomáhá sirotkům nebo tak něco. Sakra, co když souhlasil jen proto, aby se k ní dostal blíž?”

„Nakonec mu vždycky můžeš dát padáka,” navrhla jsem. Moc jsem ho tím nepotěšila.

„Co je sirotek?” vložila se do rozhovoru Amy. Robert si povzdechl, byla to asi šedesátá otázka za tu hodinu, co jsme byli vzhůru. Ale klidně se pustil do vysvětlování. Když skončil, překvapeně se na mě podíval:

„Co na mě takhle zíráš, ženo? Jsem z toho nervózní.”

„Miluju tě,” řekla jsem spokojeně.

„Já tě taky miluju,” svěřila se mu Amy.

Rozpačitý Robert s nádechem růžové na tvářích byl neuvěřitelně roztomilý. Přestože jako marketingový stratég a lovec talentů stál za starou belu.

„Řekla, že jí je to jedno?” ujistil se Johnny. Přikývl jsem. „Ty vole,” vydechl. Věděl jsem přesně, jak mu je. „To je fakt nebezpečný.”

„Já si to uvědomuju,” rozhodil jsem rukama. Stáli jsme v zácpě a už teď jsem věděl, že schůzku s dalším realitním agentem nestíhám minimálně o deset minut. Kdo by byl řekl, že sehnat reprezentativní kancelářské prostory s parkovacími místy pro zaměstnance i zákazníky za slušné peníze je tak těžké? Ale rozhodně jsem měl dost času rozebrat situaci s Johnnym. „Proto se tě ptám. Ty jakožto spokojeně ženatý muž bys měl vědět, jak na tohle reagovat.”

„No tak to prr!“ vyjel na mě. „Já takovejhle dotaz nikdy nedostal! Netuším, co jí máš říct!”

„Nedostal? A jak ses teda vyskytl v baráku?”

„Sue přišla a řekla, že chce dům. Tak jsem sehnal dům. Nemohl jsem udělat nic špatně, chápeš. Kdežto ty ses zeptal, jestli chce tvůj byt, jinej byt nebo dům, a ona řekla, že jí to je jedno. Podle mě je to nějakej test.”

„Kurva,” zahučel jsem. Jo mě přiváděla k šílenství. Vůbec nereagovala tak, jak jsem byl zvyklý z dřívějška. Ryla do mě, nesouhlasila se mnou, odhalovala věci, které mi unikaly. Nic po mně nechtěla. Pořád to byla ta soběstačná ženská, co se starala o sebe a Amy - a mně to imponovalo a zároveň mě to znervózňovalo. Chválila mě! Kdy naposledy mi někdo řekl, že jsem něco udělal skvěle? I když to bylo pitomé roztřídění a vyhození věcí z pracovny? Přišlo mi, že dopředu nikdy nevím, jak zareaguje.

A to bylo úžasné.

„Jak se ti líbí v baráku?” zeptal jsem se. Kolona zase o kousek popojela. Zbývalo nám asi třicet metrů k odbočce. Pokud se do pěti minut dostaneme k ní, možná nepřijedeme pozdě.

„V pohodě.”

„Jo, teď mluvíš jako rozený reklamní agent.”

„Co chceš slyšet, vole?” zašklebil se na mě. „Dost místa, soukromí. Sue s Tommym si můžou vyběhnout na zahradu a hrát si tam. Já si vyndám gril a udělám si hromadu masa, když na něj dostanu chuť. Na druhou stranu je docela voser to sekat. A je to daleko do centra. A moc blízko k mámě.”

„Hm,“ zamručel jsem zamyšleně.

O deset minut později jsme se potkali s mladým klukem, který vypadal spíš jako skejťák než jako realitní makléř. Johnny se na něj pro jistotu mračil, ale já poslouchal, co ten týpek říká, a během pár vteřin mi bylo jasné, že ví, o čem mluví. Upřesnili jsme si, co vlastně chci a čekám. Rovnou řekl, že to místo, na kterém

jsme teď byli, je nevhodné. Ale že ví o volných prostorech na Upper East Side. Prý to podle něj bude mnohem lepší než něco industriálního. Lidé, co si nás budou najímat, budou určitě mít prachy i na parkovací hodiny nebo vlastní šoféry, no ne?

Dokázal mě přesvědčit o tom, že má pravdu. A tak dostal za úkol ještě jednu věc.

Protože opékání masa na vlastním trávníku bylo něco, co jsem nikdy nedělal. A sekání zahrady musí být přece docela sranda.

„Ha!” vykřikl jsem vítězně a rozběhl se ke koupelně. Už už jsem vtrhl dovnitř, ale pak jsem si uvědomil, že Amy je podle zvuků cákající vody ještě ve vaně. Můžu tam vlézt? Nesmím tam vlézt? Některé aspekty sžívání se s těmi dvěma kráskami byly prostě zvláštní.

„Jo?” křikl jsem přes dveře. Ty se vzápětí otevřely a málem mi přerazily nos.

„Co tu ječíš?” usmála se.

„Hele, Bobby, kachna potopila loď!” oznámila mi Amy vesele.

„Máme poptávku na dva bodyguardy!” řekl jsem a nemohl jsem přeslechnout, jak samolibě to znělo. Já to vymyslel. Já věděl, že to dopadne. Mně bylo jasný, že se brzo ozve někdo jako tenhle pan Wellington, který potřebuje svou ženu a dceru ohlídat, protože dceřin zhrzený nápadník jim vyhrožuje a policie je na něj zatím krátká. „No? Jakej jsem?“ dožadoval jsem se pochvaly. A Jo, jak bylo pro ni typické, zareagovala úplně jinak.

„Uhni. Jdu se na to mrknout, než slíbíš něco, co nedokážeme,” odstrčila mě. „Ještě tak pět minut a pak ji vyndej a osuš,“ ukázala prstem na Amy. „A ty nezlob. Žádný dohadování ani přemlouvání.”

A byla pryč.

„Jde sem zima,” postěžovala si Amy. Zmateně jsem vlezl do koupelny a zavřel za sebou. Pak jsem šlápl do mokra, takže jsem skoro zaklel, jenže na poslední chvíli jsem si uvědomil, že nesmím, a prdel jsem změnil na prkennou ohradu. Hned dalším krokem jsem si ale namočil i druhou nohu.

„Ježíši, děvče, co to tu provádíš?” divil jsem se. Proč máme místo koupelny brouzdaliště?

„Ta kačenka se hodně prala,” řekla s nevinným výrazem, malá holčička uprostřed hromady pěny a různých hraček. „Ale já jsem vyhrála,” zazubila se na mě.

„Šikovná, moc šikovná. Já sem asi hodím ten ručník, co ty na to? Nebo co s takovou potopou dělá maminka?” zjišťoval jsem rozpačitě.

„Umyje to,” pokrčila rameny malá. Hm. Tak ta mi neporadí. Vzal jsem ze skříňky poslední čtyři suché ručníky. Vydědění mělo za důsledek i to, že ke mně přestaly chodit uklízet rodinné uklízečky. Tudíž ani nikdo nepral. S tím se bude muset něco udělat. Jeden ručník jsem dal stranou, aby se měla Amy čím osušit. Zbylé tři jsem použil jako hadr, ale buď bylo něco s těmi ručníky, nebo bylo vody v koupelně mnohem víc, než se zdálo, protože po chvilce snažení jsem měl mokré všechno, z ručníků crčelo a vody bylo pořád všude dost.

„Co to děláš?“ zeptala se Amy. Obě ruce a hlavu měla vystrčené z vany, jak mě pozorovala. Z konečků prstů a vlasů kapala na zem voda.

„Nevyrobil někdo návod na dítě?” zeptal jsem se jí zcela vážně. Rozzářila se:

„Já bych chtěla miminko!”

„Cože?” zasípal jsem. Zopakovala to a upřesnila, že bratříčka nebo sestřičku. Najednou se mi krev nahrnula do hlavy a cítil jsem, jak mi tepe na spáncích. Co teď? Co mám dělat? Můžu ji tu nechat a utéct?

„Nebo štěňátko,” dodala bezelstně. Toho jsem se chytil.

„Štěňátko!” hekl jsem úlevně. „No jasně, štěňátko! Amy, slibuju, že dostaneš štěňátko. Ale ani muk mámě, jo? Bude to překvapení. Seženeme štěňátko! Nějaký malý, mrňavý -

„Černý,” upřesnila. Vypadala odhodlaně.

„Tak černý,” souhlasil jsem.

„Jako Hyde a Haven,” smlouvala dál. Spíš kladla podmínky.

„To jsou moc velcí psi, Amy,” snažil jsem se.

„Tak sestřičku?” Upřela na mě ty velké oči a já se cítil jako zahnaný do kouta. Je možné, že mě tříleté dítě dokáže takhle dostat?

„Ale maminka asi nemá ráda velký psy,” zkusil jsem to. Amy si založila ruce na malinkém hrudníčku a vypadala jako já. Skoro mi to vyrazilo dech.

„Maminka má ráda miminka,” oznámila mi vážně.

„Ty jsi ale potvůrka,” odfrkl jsem. „A vyděračka.“

„Co je vyděračka?” zeptala se se zájmem.

„Ty. To jsi úplně přesně ty,” zabručel jsem a na pomyslný seznam věcí, které bylo potřeba udělat, jsem si připsal velké černé štěně.

„Proč má Amy mokré pyžámko?” zeptala se mě Jo o něco později. „Nevím,” přiznal jsem.

„Protože nejsem pořádně usušená,” vysvětlila nám ta malá, děsně roztomilá vyděračka.

„Nikdy jsem nikoho jinýho než sebe nesušil!“ bránil jsem se Joinu vyčítavému pohledu. „A vůbec, nechceš mi říct, že jsem skvělý a vážně máme zakázku?”

Když se na mě podívala tentokrát, zatrnulo mi ve slabinách. „Večer ti vysvětlím a ukážu, jak moc jsi úžasný,” řekla a znělo to jako předení.

„Tak jo,“ zamumlal jsem a jen tak tak se při odchodu z pokojíčku vyhnul rámu dveří. Mohla si se mnou dělat cokoliv. Ony obě.

Nikdy mi nebylo tak skvěle. Kdybych to byl býval věděl, nechal bych se vydědit už dávno.

Sedl jsem zpátky k počítači a všiml si blikající ikonky obálky. Když jsem uviděl jméno toho realitního skejťáka, nedočkavě jsem klikl na přílohy. Byl nádherný. Fotky byly ze zimy, takže skrz holé větve stromů prosvítal sousední dům, ale zdál se být dost daleko na to, aby mi nikdo nekecal do grilování. A vnitřek vypadal jako nový. Však ten týpek říkal, že předchozí majitelé dům renovovali prakticky co tři roky, protože manželce se prý často měnil vkus. Nemohl jsem se dočkat, až se tam podíváme.

Adresa mi přišla tak nějak osudová. Zimní ulice? Samozřejmě. Všechno důležité se mi stalo v zimě.

Teď jsem jen musel přesvědčit sám sebe, že mě Jo nezabije.

No tak, hochu, o tomhle se přece nežertuje!

41. kapitola

Ahoj, vy tam!

Měla bych pro vás návrh. Vy si přijedete pro Roberta a k němu dostanete zdarma i to zvíře, všechny chlapy z firmy a klidně vám vyrobím i občerstvení na zpáteční cestu. Co vy na to?

Teď vážně: Michaele, přestaň proboha psát, co jsi zase koupil Paige! Já vím, že chceš, abychom věděli, jak hezky se o ni staráš, ale sakra, co mám asi dělat se sadou profesionálních nožů?! Prostě mu to nepiš. Děláš, jako bys nevěděl, že se hned nezvedne a nevyrazí sehnat něco totožného nebo lepšího, jen aby tě mohl trumfnout. Jste jak malí, fakt. (Paige, mohla bys mu to vysvětlit ještě nějak ručně? Díky, zlato!)

Robert prodal byt, ten chlapík, Matthew, který nám sehnal kanceláře i dům, je fakt geniální. Byt se stihl ohřát v nabídkách asi deset dní, takže fakt neuvěřitelná akce. A ani nemáme pocit, že by nás nějak natáhl. Přišel si na svou provizi a my na opravdu dobrý peníze. Robert přemýšlí o tom, že by si založil realitní kancelář

a přetáhl ho k sobě. Řekla jsem mu, že jsem proti, protože realitnímu trhu rozumí ještě míň než marketingu, ale on se prostě rozhodl, že se naučí všechno. Johnny slíbil, že mu to rozmluví, ale pořád ještě se chová tak nějak rezervovaně, teda ke mně. Zbylé členy naší rodiny zbožňuje, včetně toho uslintaného psa, co pořád někde dělá louže nebo zvrací to, co sežral. Měla jsem Amy dovolit, aby mu říkala Pan Konvalinka nebo Poník! Nebo jsem měla prosadit, aby se to psisko jmenovalo Johnny, abych pak mohla říkat, že jsem mu vymáchala hubu v loužičce (dřív, než mě začneš nenávidět, Paige: ne, nikdy jsem mu v tom hubu nevymáchala. Jen pořád dokola vytírám jak ten debil. Kdy to přestane dělat? Všichni tvrdí, jak je to chytrý štěně, ale mně to teda rozhodně nepřijde.)

Od psaní mailu mě vyrušily hluboké hlasy na chodbě. Zamračila jsem se a doufala, že mě minou a zamíří rovnou do svého kutlochu, kde trávili prakticky veškerý čas tady na firmě. Místo toho se ale otevřely dveře do kanceláře, kterou jsem měla dohromady s Robertem, a Palbot zahlaholil:

„Špatná zpráva, šéfko!” Pak o mě ale ztratil zájem, protože z pelíšku pod Robertovým stolem se vymotal rozespalý Angus. Kevin si dřepl, roztáhl ruce a naprosto nechlapsky zakvílel: „No pocem, ty malej blbečku!” Štěně si jednou zakoplo o nohu, ale dovrávoralo k němu a pracovalo na tom, aby si samým nadšením ukroutilo ocas.

Bylo neuvěřitelně roztomilé. Zmačkané. Muchlací. Občas se někde zaseklo uprostřed kroku, sedlo si na zadek a začalo nad něčím přemýšlet. Zbožňovala jsem ho - tedy ve chvílích, kdy spalo nebo vypadalo roztomile. Amy ho milovala naprosto bezvýhradně. Říkala, že to je nejhezčí dárek, jaký kdy dostala. Hezčí než všichni poníci dohromady. Robert prostě věděl, jak si šplhnout. I on byl z Anguse nadšený. Nejlepší podle něj bylo to, že dospělý Angus měl vážit skoro jednou tolik co dospělý Hyde.

A kdo má většího psa, je rozhodně king, že.

„Špatná zpráva, Kevine?“ napověděla jsem. Henry stál pořád ještě ve dveřích a se znechuceným výrazem pozoroval, jak jeho kolega drbe malého mastifa na nacpaném břiše. Pak se podíval na mě a protočil oči. Pokrčila jsem rameny. Palbot konečně nechal Anguse na pokoji a postavil se. A se škodolibým úsměvem řekl:

„Henry poslal Ellise do hajzlu!”

Na několik vteřin jsem ztratila schopnost mluvit. Skákala jsem pohledem z Palbota na Henryho. Ten první se tvářil fakt pobaveně, druhý vypadal, jako by se ho to vůbec netýkalo.

A Angus vyrobil přímo před Kevinem parádní louži. Přestože jsem s ním strávila skoro půl hodiny venku v rozkvetlém a vonícím parku a vrátili jsme se asi před dvaceti minutami.

„Definuj poslal Ellise do hajzlu “ požádala jsem Henryho. Tvářil se vážně zhnuseně a pro jistotu o krok ustoupil, aby náhodou loužička nedocestovala až k němu. Trhl ramenema zabručel:

„Je to debil.”

„Aha?” vydechla jsem konsternované. Trent Ellis byl jedna z těch hollywoodských rychlokvašek a plnil stránky bulváru. A chtěl pořádně velkého a pořádně drsného bodyguarda, takže když nás jeho agentka našla a uviděla Henryho, rozzářila se. Vypadalo to na hodně slušné peníze po dlouhou dobu, a navíc se ten cvok dostal na hromadu večírků.

„Jsem už starej na to, abych se staral o šmejda, co se ani nedokáže normálně ožrat a musí se pokaždý poblít,” vysvětlil Henry.

„Je mladej,” snažila jsem se. Faktem ale bylo, že sama bych toho frajírka pleskla už dávno.

„Je to debil, se kterým to neskončí dobře, jestli se nevzpamatuje,” nesouhlasil se mnou Henry.

„Takže jsi ho poslal do háje,” zamumlala jsem rezignovaně. Snad nám doplatí tu necelou polovinu měsíce.

„Ne. Poslal jsem ho do hajzlu, když po mně chtěl, abych mu venku sehnal nějakýho dealera, protože ta tequila prej nějak nefunguje,” upřesnil Henry.

„Zmrd,” přikývl Kevin.

„Neudělal jsi mu něco, že ne?” napadlo mě. Henry mlčel a sledoval lustr. Zasténala jsem.

„Zasloužil si proplesknout,” řekl Kevin omluvně. Zamračila jsem se na něj a pak jsem se zeptala Henryho:

„Co když tě zažaluje? Nemohl sis to odpustit? Jeho právníci nás můžou rozsápat na kusy!”

„Nebude si nic pamatovat,” uklidňoval mě. „Byl tak nalítej, že se po mně nejspíš bude večer, až se probere, zase shánět. Mohla bys mu vysvětlit, že už nikdy nepřijdu? Díky.” Otočil se a odešel. Kevin naposledy podrbal Anguse za uchem a mávl na mě. Pak zamířil za Henrym do kutlochu.

„Ach jo. Ještě není ani jedenáct, a už tohle,“ povzdechla jsem si. Angus se dokolěbal ke mně a posadil se, aby mohl zvednout hlavu a podívat se mi do obličeje. „Ty na mě vůbec nekoukej. Co ta louže? Kníknul a naklonil hlavu na stranu. Věděl, že mě má v hrsti. Došla jsem do koupelny pro hadr a setřela to. Snad po miliónté.„Pojedeme za Amy?“ zeptala jsem se pak. Angus nastražil uši a zbystřil. Pak ňafl. Připnula jsem mu hříšně drahé vodítko a vydala se ven. Když se u vchodových dveří zasekl a odmítl se hnout, měla jsem chuť zavolat Robertovi a říct mu, že si toho psa bude brát všude s sebou a je mi jedno, jak to bude vypadat před klienty. Jen vidina úžasného oběda doma mě dokázala zastavit. Nebudu si kazit den. Naložím tohle psisko do auta a pojedu za Amy a za Theresou. Ukrást rodičům hospodyni byl geniální nápad. Marketing sice neumí a fušuje do věcí, kterým nerozumí, ale o nás se umí postarat dokonale.

I když byl teprve začátek června, připadalo mi, že Roberta znám roky. Sžít se s ním bylo snadné; vlastně všechno mi vedle něj přišlo snadné. Rozhodl se mít úspěšnou, prosperující firmu, měl ji. Rozhodl se, že chceme dům, měl ho. Občas jsem do něj ryla, že s takovým štěstím je hloupost neodjet do Vegas a zruinovat kasino, ale jen se poškleboval. Prý mu stačí obehrát mě při svlékacím pokeru. A že mu to šlo!

O tom, co se dělo před Vánoci, jsme nemluvili. Snažila jsem se navrhnout, ze by se mohl usmířit aspoň s tátou, ale nechtěl o tom slyšet. Tvrdil, že se cítí nejlíp za posledních nejmíň třicet let a nehodlá na tom nic měnit. Nehádala jsem se. Popostrčila jsem ho, a to bylo všechno, co jsem byla ochotná udělat. Představa jeho matky

v našem úžasném domě se mi pranic nelíbila, tak proč to pokoušet.

Máma s tátou ho zbožňovali, a to ho zatím znali jen po telefonu a z fotek. Chtěla jsem za nimi jet ještě v zimě, co nejdřív, ale protože se rozjížděla firma, nedalo se na týden zmizet. Nakonec si naplánovali výlet oni k nám na začátek července. Robert se na grilování o Dni nezávislosti moc těšil a slíbil, že se do té doby pokusí naučit, jak nezměnit všechno maso v topivo.

Už když jsem zabočila do jedné z ulic nedaleko našeho domu, nedalo mi to a musela jsem se usmívat. Bylo to tu zelené, čisté, krásné. Když nás sem dovezl, byla jsem nadšená ještě dřív, než jsme vjeli na příjezdovou cestu. A od té doby mě ten pohled pokaždé rozechvěl. Náš dům. Náš.

Angus samým nadšením vyrobil další louži. Kde se to v tom psovi bere?

Otevřela jsem přední dveře a hned ucítila vůni, po které se mi začaly sbíhat sliny. Nejen mně. Štěně se rozhodlo produkovat mokro oběma konci. Odepnula jsem mu vodítko, odložila si klíče od auta a kabelku, zula lodičky. To už se z kuchyně vyřítila Amy s rukama od mouky. Hbitě se vyhnula Angusovi, který radostně štěkl, zabrzdil o zeď a otočil se, aby mohl druhé mládě v rodině chytit.

„Děláme takový malý knedlíčky!“ hlásila mi důležitě.

„Já dělám malé knedlíčky, ty děláš dělové koule, zlatíčko!” ozvala se z kuchyně Theresa. „Budeme je moct prodávat armádě.”

Culila jsem se jako blázen. Byla jsem doma.

„Vážně mi to vůbec nepřijde fér,” kručel Johnny. „Chápej. Byla nebezpečná. Mohla tě zabít. Podryla veškerou moji autoritu -

„Ty nemáš žádnou autoritu,” zívl jsem. Nemohl jsem se dočkat, až budu doma. Dnešek byl dlouhý, ale znamenal jasný úspěch. A taky přísun nového zařizování. Potřebuju aspoň čtyři další chlapy.

„Já mám autoritu! A když konečně najmeme i nějaké cizí lidi, uvidíš, jakou budu mít autoritu. Nemůžu za to, že zatím jsou mí podřízení staronoví a někteří i idioti.”

„Kevin ti neudělal nic, kvůli čemu by ses do něj měl navážet,” upozornil jsem ho. Zamračil se na mě:

„No právě! Palbot je úplně v pohodě a Jo je taky v pohodě, ačkoliv by rozhodně neměla být v pohodě a já bych ji měl nesnášet! Místo toho souhlasím se vším, co řekne. A ona na oplátku podpoří mě. No kde to jsme? Ke všemu jí ani nevadí, že přitáhneš domů takhle pozdě, zatímco Sue se po mně sháněla už v sedm. Život není fér, Roberte, fakt ne.“

„Kdy se z tebe stala fňukna?“ ušklíbl jsem se.

„Jdi do prdele,“ doporučil mi. „A abys věděl, příště pojedeme každej svým autem. Já už nejsem tvůj poskok. Jsem šéf lidských zdrojů! Sice jich zatím moc nemám, ale to se zlepší. Do roka chci mít pod sebou aspoň dvacet lidí!“

„Že jsi to ty, dostaneš ode mě k Vánocům dva zaměstnance.”

„Aha!“ udělal vítězně. „Díky, kamaráde! Teď jsi mi připomněl, proč vlastně tu tvou ženskou nesnáším! Pořád ještě jsem jí neodpustil ty trenky!“

„To tu dlouho nebylo,“ zaúpěl jsem. Johnny mě ignoroval a brblal dál:

„Já ho nemám křivýho. A neříkej mi, že to nebylo to, co tím chtěla říct!“

„Nebudu si zbytečně třepit hubu,“ přikývl jsem. A po chvilce jsem dodal: „Stejně se ti ty trenky líběj a producíruješ se v nich doma před zrcadlem.”

„Já tě vysadím!” řekl výhružně. Rozchechtal jsem se.

O půl minuty později jsem stál na chodníku kousek za stadionem Forest Hills a sledoval jsem vzdalující se zadní světla Johnnyho auta. Byl jsem si jistý, že se vrátí. Objede blok a vyzvedne mě. Možná se mnou nepromluví, ale… Zazvonil mi mobil. Johnny.

„No?”

„Jestli si myslíš, že se pro tebe vrátím, tak se pleteš. Domů to máš kousek, takže si naser a dobrou!”

Můj pobočník se na mě vykašlal. Můj zaměstnanec zfackoval filmovou hvězdu. Má hospodyně mi zavolala, že mi holky snědly celej koláč. Má žena řekla, že nevadí, když dorazím domů až po půlnoci, protože se aspoň jednou pořádně vyspí a nebude ji obtěžovat sexuální loudil. A že nemám zapomenout vyvenčit Anguse.

Nikdo si ze mě nic nedělal. Nikdo se mě nebál, nikomu jsem nenaháněl hrůzu. Pocit k nezaplacení.

Strčil jsem mobil do kapsy a vydal se těch pár bloků k domovu. Vzduch voněl deštěm, i ve tmě byly rozeznatelné blížící se mraky. Svištění aut z nedaleké hlavní silnice ke mně doléhalo jen vzdáleně. Mnohem víc jsem si uvědomoval šumění listí. Bylo tu nádherně. Ticho, klid, zeleno. Lidi respektovali soukromí svých sousedů

a neměli potřebu jim přes plot radit, jak správně posekat trávník. A nikdo na mě nevolal hasiče, když se mi poprvé podařilo podpálit steaky. Prostě ideální bydlení.

Občas mě napadlo, jestli táta ví, kde jsem. Nebyl pro něj problém zjistit, co dělám, kam jsem se přestěhoval, že jsem prodal byt. Pokud chtěl, věděl by to během pár minut. Zajímalo ho to? Od ledna jsem nepotkal nikoho z jeho lidí. První týdny jsme s Johnnym pořád hlídali okolí a nechtěl jsem holky nikam pouštět samotné. Jenže se nic nedělo, nikdo nebyl vidět, nikdo se neozval. Ani když jsem si dojel pro Theresu a nechal jim na kuchyňském stole vzkaz, že jistě pochopí, že jim ji tam nenechám. Jako by jim to bylo jedno. Možná fakt bylo. Tím líp pro mě.

V domě svítila jen noční světla na chodbě kousek nad zemí a lampička u Amy. Přikryl jsem ji a pár vteřin nad ní stál a zíral. Dojímalo mě pozorovat, jak spí. Byla skvělá. Nejchytřejší a nejhezčí dítě, co jsem kdy potkal - a bylo jedno, že Johnny tvrdil totéž o svém synovi. Pak jsem se vydal najít Anguse. V pelechu v obýváku nebyl. Ani v pelechu na chodbě. Ani v tom v ložnici, kde byl slyšet jen Join dech. Nejradši bych ze sebe sundal oblečení a hned si k ní vlezl, ale ten pes byl jako průtokový ohřívač, takže jsem ho potřeboval najít. Prošel jsem všechny místnosti a už jsem se začínal děsit toho, že se někam vypařil, když jsem si všiml pootevřených dveří do šatny. Zamrazilo mě zlé tušení. Rozsvítil jsem.

Angus ležel svou zmačkanou a vytahanou hubou na pravé kožené společenské botě od Gucciho. To, co bývalou levou botou, se válelo o kus dál.

„Ty vole!” zaúpěl jsem . „Co to je?” Pes otevřel jedno oko, ale jinak nevypadal, že by mě bral na vědomí. „To se dělá? Fuj, ty ošklivej pse! Taková hezká bota!” Pak jsem si všiml, že nerozkousaná bota má na sobě ozdobnou kovovou značku, a zatrnulo ve mně. „Jestlis to sežral, ty hnňupe, tak si mě nepřej! Postavím ti boudu a budeš venkovní pes!”

Pořád mě ignoroval. A kousek kovu byl naštěstí vyplivnutý vedle zbytků tkaničky. Popadl jsem Anguse do náruče a vyšel s ním kuchyní na zahradu.

„Tak šup. Chci jít spát,” vysvětlil jsem mu. Sedl si do trávy a koukal před sebe.

Byly okamžiky, kdy jsem si fakt vyčítal, že jsem nevybral něco menšího, bystřejšího a míň přemýšlivýho. Ale Angus to nějak věděl, takže se v těch chvílích najednou začal chovat jako super pes a vyžehlil si to. Teď zvedl hlavu a štěkl. Pokoušel se zahnat déšť, který se spustil. V duchu jsem zaklel, zase ho odnesl dovnitř a znovu mu vysvětlil, že se žerou jen granule, koušou jen jeho hračky a doma se nečurá. Tvářil se chápavě. Aspoň to.

Sprchou jsem doslova prolétl a ještě napůl mokrý jsem se nacpal pod Joinu deku. Něco zamumlala a otočila se ke mně. Byla teplá a voněla broskvovým tělovým mlékem. Teprve teď jsem si spokojeně zafuněl a zavřel jsem oči. Někde v dálce se ozval hrom.

„Ty jsi tady!” vyhrkla najednou rozespale Jo a odtáhla se ode mě.

„Tak pardon?” ušklíbl jsem se a musel jsem si rukou zastínit oči, protože rozsvítila. Vypadala naprosto čile. „Co je?” nechápal jsem.

„Tomu nebudeš věřit,” řekla. „Málem jsem omdlela, když jsem si to prohlídla. Chtěla jsem ti to zavolat, jenže pak jsem si řekla, že bude lepší, když to uvidíš hezky na vlastní oči.” Vyhrabala se z postele a zmizela na chodbě. Napadlo mě, že buď Amy něco vyvedla, nebo Angus naopak něco nevyvedl. Když se ale zpátky vrátila s notebookem, nechápal jsem nic.

„Paige mi poslala jednu fotku,” vysvětlovala, zatímco prstem rejdila po touchpadu. Poklepala na něj, pak se na mě podívala a zářivě se usmála. Otočila notebook ke mně. Zvedl jsem hlavu, abych na monitor viděl pořádně. Změť fleků. Trochu mi to připomnělo Rorschachův test, ale vůbec to nevypadalo, že by ty skvrny měly nějakou vertikální osu. Podíval jsem se na stále rozzářenou Jo a netušil jsem, co říct.

„Hezký,” zamumlal jsem nakonec. Protočila oči a zavrtěla hlavou. Pak se naklonila, aby taky viděla, takže se její ucho a krk přiblížily těsně k mému obličeji. Zhluboka jsem se nadechl a došlo mi, že je vlastně super, že je takhle vzhůru.

„Tady je hlava, vidíš? A tady ruka a tohle je nožička,” řekla rozněžněle.

„Cože?” vyděsil jsem se a okamžitě zapomněl na všechny plány. „Co to je?!”

„Ultrazvuk. Miminko. Paige a Michael budou mít dítě!” rozesmála se.

„Proč?” nechápal jsem.

„Ty jsi pako,” uculila se a zaklapla notebook. Odložila ho na noční stolek a lehla si ke mně. Pomalu mi docházelo, co řekla.

„Michael?” zasípal jsem.

„Je prej nadšenej. Budou nám volat, až vystřízliví.”

„Paige pila?”

„Ne, Mike pil. Zavolá ti. Paige to nevydržela a poslala mi tu fotku mailem.”

„No ty vole,” řekl jsem udiveně.

„Bude to sranda,“ ujistila mě. „Budeš moct kazit další dítě! Jako strejda ho klidně můžeš naučit sprosťárny.”

„Bezva,“ zamručel jsem. Vážně jsem byl zvědavý, co na to řekne Mike. Takovéhle novinky těsně před spaním, na to jsem fakt starý. „Radši spi, jo? A tohle už mi nedělej.”

Natáhla se, líbla mě na tvář a sebrala mi svoji deku. Zatím co já přemýšlel nad tím, jak zvláštní je, že Mike bude mít dítě, Jo usnula. Paige bude skvělá máma. A Mike bude výborný táta. Tak proč jsem z toho byl tak nesvůj?

Bouřka se přiblížila a už byla pořádně slyšet. Z přemýšlení mě vytrhlo zakňučení u postele. Převalil jsem se a našel na zemi Anguse, jak se snaží dostat nahoru.

„Pes do postele nesmí,” upozornil jsem ho. Venku se blýsklo a štěně zavylo. „Ty ze mě máš taky jen prdel, co?“ šeptl jsem. Zvedl jsem ho a položil si ho k nohám. „Tady buď a nemel sebou, jasný?” Na důkaz vděčnosti mi očuchal patu. O pár minut později mě z usínání něco probralo. Okamžitě jsem byl vzhůru a snažil se uvědomit si, co to bylo. Jo i pes tvrdě spali, ale něco bylo jinak.

Když se najednou vedle postele objevila Amy v noční košili, málem jsem zařval leknutím.

„Co tu děláš?” zašeptal jsem a skoro jsem se přes bušení vlastního srdce neslyšel. Začínám vycházet ze cviku.

„Já se bojím,” zašeptala. Sáhl jsem po lampičce na své straně a rozsvítil.

„To je jen bouřka,” uklidňoval jsem ji. Upřela na mě ten svůj vševědoucí pohled a kuňkla:

„Můžu spát s váma, tati?”

Polkl jsem. Nadechl jsem se. Jako ve snách jsem přikývl. Amy mi položila na břicho modrého poníka a začala mě přelézat. Automaticky jsem jí pomohl, dal stranou deku, aby se mohla uložit, pak ji přikryl. Přimáčkla si poníka k sobě a zamumlala:

„Nech rozsvíceno, jo?”

A během minuty spala.

Bylo mi jedno, že mě ty novinky dnešní noci nenechaly usnout. Ležel jsem, pozoroval je, poslouchal jejich dech. Bouřka se vytratila někam do dálky a zůstalo ticho, přerušené jen občasným štěknutím nebo zakňučením od Anguse. Něco se mu zdálo, ale když se probral a všiml si mých chodidel, jen se převalil na druhý bok a spal dál. V tichém domě byl klid a mír a v jedné posteli jsem měl všechno, co jsem kdy potřeboval.

Jsem starej, patetickej fotr od rodiny.

A je to úžasný pocit.