Kateřina Petrusová

Bavettovi 03. Zakázaná přitažlivost

1. kapitola

Emily

„Nechám vás zažalovat za napadení, omezování osobní svobody, únos a zneužití pravomoci veřejného činitele! Taky nepřiměřené násilí a donucení k jízdě!“

Řidič i spolujezdec mlčeli. Ten vedle mě se na mě podíval a řekl:

„Donucení k jízdě není trestný čin ani přestupek.“

„Ale měl by být,“ ušklíbla jsem se. „Unesli jste mě přímo z práce! Dostanu padáka!“ Když jsem viděla vyděšený výraz majitele kavárny, ve které jsem pracovala celé tři dny a kde jsem zrovna začínala mít pocit, že nejsem úplně marná, mi bylo jasné, že i kdyby mě tihle frajírci v oblecích hned zase nechali jít, nebude mít o mě zájem. Takovéhle divadlo by vyděsilo i mnohem otrlejší povahy, než byl pan Zimmer. Každou mnou rozbitou skleničku skoro oplakal. Nakonec bude možná rád, že mě rádoby

nenápadně odvedli agenti FBI.

Mlčeli. Byli to ti nejhorší agenti, jaké jsem potkala. Většinou to byli normální lidi a bylo úplně jedno, jestli jsou z FBI, CIA nebo z Tajné služby. Poznali vtip, snažili se neprudit víc, než bylo nezbytně nutné, a dokázali si rázně dupnout a donutit nás poslouchat, když se něco dělo. Tahle trojice vypadala jak z filmu Muži v černém. A ne, ani se nepokoušeli být vtipní jako agent J. Chovali se, jako by jim někdo nacpal mezi půlky celé balení pořádně ořezaných pastelek. Nemarnila jsem čas

zjišťováním toho, jak mě našli. Kreditky jsem od odjezdu nepoužila, byly schované v tom malém bytečku, který jsem si našla – a který teď pravděpodobně někdo pod dohledem dalšího prkenného agenta vyklízel, aby mohli moje věci poslat domů. Stejně jako mě.

Nepřekvapilo mě to. Možná jsem čekala, že to přijde o den nebo dva později – vážně jsem si dala záležet na tom, aby nebylo snadné mě najít. Ale bylo jasné, že táta můj vzkaz vezme spíš jako výzvu. Jo, bude se bát, bude zuřit, ale zároveň ho bude hrozně moc bavit komandovat všechny ty z daní placené týpky a nakonec bude možná i trochu pyšný na to, že jsem se nenechala zabít, přepadnout, znásilnit nebo prodat do otroctví. Což mi ovšem nikdy nepřizná.

Senátor Evans, můj otec, byl totiž dobrodružný typ. Vychoval ze svých čtyř synů samostatné, hrdé, inteligentní a cílevědomé mladé muže a ze mě pak roztomilou slečnu, co si od těch starších mizerů nenechá vůbec nic líbit. Nějak ale zapomněl na to, že přijde čas, kdy budu vážně definitivně dospělá a budu chtít na chvíli vypadnout z kolotoče cest, rozhovorů, fotografování, natáčení, plesů, charitativních akcí, čajových dýchánků a všech míst, kde jsem se musela tvářit jako nejkrásnější

holčička na světě. Když jsem ho varovala, nevěřil mi. Tak jsem odešla.

A on mě našel.

To budu mít na talíři pěkně dlouho.

V kapse se mi rozvibroval nový mobil. Byl hrozný: nic neuměl a při stisknutí jakéhokoliv tlačítka vydával zvuky, jako by měl každou chvíli prasknout a rozpadnout se na kousky, ale nic dražšího jsem si tak nějak nemohla dovolit. Ne s hotovostí, kterou jsem v Denveru vyloudila z bankomatů. Tohle číslo měli tři lidé. Můj nový šéf, můj nový domácí a mamka. Přestože tenhle křáp neměl identifikaci volajícího, věděla jsem docela jistě, kdo mi volá.

„Ahoj,“ pozdravila jsem trucovitě.

„Takže volám pozdě,“ povzdechla si. „Chtěla jsem tě varovat, že právě prošel z pracovny kolem a hrozně spokojeně mi oznámil, že už tě skoro má.“

„No, on mě ještě nemá, ale tihle nudní patroni v hnusných oblecích už mě lapili.“ Ani na takovouhle urážku nezareagovali. Tohle si platím ze svých daní!

„Pokoušela jsem se mu to vysvětlit, ale neposlouchal mě. Nemyslí to špatně, jen prostě… New York je moc daleko, to jsem ti říkala hned.“

„Právě proto jsem jela sem. Abych byla daleko,“ vysvětlovala jsem. „Nikdo mě tu nepoznal. Nikdo. Jednou jsem šla po ulici a točil tam Woody Allen, takže kolem byli nějací fotografové. A co myslíš? Ani jeden! To by se doma nestalo.“

„Pokud by tu natáčel Woody Allen, možná by si tě paparazziové nevšímali,“ namítla mamka. Protočila jsem oči a ušklíbla se. Některé věci zůstávaly stejné, ať mi bylo šest, nebo třiadvacet.

„Co má se mnou v plánu? Uvrhne mě na zbytek života do kobky bez oken? Zamkne mě do věže? Doufám spíš v to první, víš, že nemám ráda výšky. A než mi narostou dost dlouhé vlasy na to, abych k sobě mohla pozvat nějakého náhodného kolemjdoucího, zarostu pavučinami.“

„Emily!“ Její zděšení bylo nehrané, přestože na moje řeči byla zvyklá. Nebyla ale zvyklá na to, že jsem je pronášela na veřejnosti.

Tentokrát už se mi podařilo z agenta vedle sebe vyloudit nějakou reakci. Začervenal se.

„To by mě zajímalo, na co myslíte,“ uculila jsem se. Zepředu se ozvalo tlumené odkašlání.

„Nevím, co s tebou má v plánu. Vím jen to, že vychází z domu s pohotovostní taškou. A, vida, teď si uvědomil, že se nerozloučil. Musím končit.“

Dobrá zpráva tedy byla, že táta je pořád ještě v Denveru. Tudíž mám pořád trochu času. Dalo by se těm třem kamenným tvářím utéct?

Nedalo.

Bylo zřejmé, že jim o mně řekl vážně všechno. Takže jsme se ubytovali ve dvanáctém patře hotelu Millenium Hilton. Pak už jen stačilo, aby si jeden, ten s vínovou kravatou, odtáhl ke dveřím křeslo a posadil se na něj. Celou dobu jsem strávila na gauči, a když jsem musela na záchod, skoro jsem se plížila podél zdi. Nesnášela jsem idiotské architekty, kteří si libovali v obrovských oknech.

Hovor s tátou byl rychlý a bez emocí: „Vracíš se domů?“

„Nechci se vrátit domů, tati. Chci bydlet tak, jak si to sama zařídím, a chci něco dělat, ne sedět v nadaci a předstírat, že tam mám nějaké slovo.“

„Tvoje matka bude smutná.“

„Děláš, jako bys nevěděl, že je víceméně na mojí straně.“

„Emily, rozhodně tě nenechám samotnou v New Yorku. Něco jiného by bylo, pokud bys zůstala v Denveru a odstěhovala se do nějakého bytového komplexu v centru, ale tohle nejde.“

Nadechla jsem se, abych odsekla, že to doteď šlo v pohodě, ale nenechal mě mluvit:

„Takže máš dvě možnosti: buď se se mnou vrátíš domů, nebo zůstaneš v New Yorku, ovšem ne sama.“

Zarazila jsem se. Měl něco v plánu, jen jsem netušila, co přesně.

„Definuj ,ne sama‘.“

„Dostaneš bodyguarda.“

Mlaskla jsem a zavrtěla hlavou. Nevěřila jsem mu. Nemohlo to být takhle jednoduché. Bodyguardy jsme taky měli. Ne pořád, ale třeba celý první semestr na univerzitě mě do školy vozil Sam. Pak čekal v kavárně v kampusu a zase mě odvezl domů. Věděla jsem, že kdybych ho potřebovala, stačí stisknout pager. On věděl, že nejsem pitomá a nebudu dělat věci, které by vedly k tomu, že by se mi něco stalo a táta mi zakázal opouštět dům. Pokud bych teď měla někoho, jako byl Sam, bylo by to naprosto v pohodě. Moc v pohodě.

„A dál?“

„Čtyřiadvacetihodinové hlídání. Bude s tebou nonstop.“

Uvnitř jsem začala zuřit. Copak jsem malá holka? To nemůže myslet vážně! Jak si mám užívat svobodného života, když budu mít za zadkem nějakýho chlápka ve slunečních brýlích? Navenek jsem ale vypadala klidná. A když jsem promluvila, zněla jsem vesele:

„Jú, nonstop hlídání! Bude se mnou chodit i do sprchy? To bude super, může mi mýt záda!“

„Nepředváděj se, Emily. Pokud ti moje starost o tvoje bezpečí vadí, můžeš se se mnou vrátit domů.“

Dohled cizího člověka mi vadil. Mnohem víc mi ale vadilo, jak se mě táta snažil vmanipulovat do rozhodnutí, které on sám považoval za jediné správné. Takže jsem

odpověděla:

„Beru bodyguarda. Bude sranda.“

A tak jsme se zase vydali na cestu. Vínová kravata vepředu, Šedá kravata za námi a Červená kravata, alias červenající se agent, hezky vedle mě.

Nápadnější už jsme být nemohli.

Hned na první z křižovatek se ti dva vepředu chvíli polohlasně dohadovali a přenastavovali navigaci, nakonec se shodli a zamířili jsme na druhou stranu Manhattanu.

„Jste si jistí, že jedete dobře?“ zeptala jsem se. Mlčeli. Tentokrát řídil chlápek s krycím jménem Šedá kravata. „Neměli bychom zastavit, že byste se zeptali někoho na cestu?“ Přemýšlela jsem, kolik slov jsem od nich za celý den slyšela. Asi tak deset včetně Dobrý den, slečno Evansová. Nejspíš si o mně mysleli něco nehezkého. Samozřejmě, senátorovic potomek, kvůli kterému se musí hned tři zajisté schopní muži vydat do hlubin nebezpečného Brooklynu a zachraňovat jeho život a čest. To by nakrklo každého.

„To nemohl přijet za námi?“ zeptala jsem se spíš unaveně než naštvaně, když mi došlo, že fakt míříme někam na horní Manhattan. Neobtěžovali se mi odpovědět. Jediné, co jsem od nich ještě slyšela, bylo Prosím, když jsme zastavili před nějakým domem a Vínová kravata mi pomohl vystoupit.

Když jsme zastavili u dveří, na kterých byla cedule Hardas a Rock a pod tím Bezpečnostní agentura, odfrkla jsem si. Ten název byl myšlený vážně?

A senátor si objednal tuhle firmu?

Seděl v místnosti, která nevypadala ani jako kancelář, ani jako zasedačka. Prostě pokoj se dvěma pohodlnými gauči, kytkou v rohu, stolkem s pitím a sušenkami. Zakručelo mi v břiše. Ne že bych chtěla držet protestní hladovku, ale v Hiltonu mě pořád tak trochu děsil výhled ven, takže jsem jídlo odmítala. Uvědomila jsem si, že jsem naposled snídala, a bylo naprosto jasné, co udělám hned po nevyhnutelném dohadování.

„Vůbec nevypadáš, jako bys právě přeletěl půlku Států,“ řekla jsem mu místo pozdravu. Zamračil se na mě. Takhle ho nikdo z jeho voličů nikdy neviděl; na veřejnosti se usmíval, maximálně se tvářil zamyšleně, ale mračení bylo totálně mimo rady jeho PR manažerů.

„Zato ty vypadáš, jako bys spala na ulici.”

„Spala jsem v čistém a útulném bytě, můžeš se zeptat tady těch pánů,“ ukázala jsem za sebe. „S dovolením,“ zamumlala jsem pak do prostoru a vrhla se ke stolu. Čokoládové! Paráda!

„Dáte si čaj, kávu nebo něco jiného?“ ozvalo se ode dveří. Tmavovláska s upřímným úsměvem čekala na mou odpověď. „Omlouvám se za ty sušenky. Tahle schůzka byla sjednána velmi nečekaně a plné občerstvení jsme nestihli zařídit.“

„Sušenky jsou v pohodě,“ řekla jsem s plnou pusou. Táta zasyčel. Polkla jsem a dodala: „Kafe bych si dala. Dva cukry. Děkuju.“

Přesně v momentě, kdy jsem si pomyslela, že mají moc milou sekretářku, táta jen tak mimochodem prohodil:

„Joan Westová. Ředitelka bezpečnosti.”

Zastyděla jsem se. Nesuď lidi na první pohled, nepovyšuj se, nepodceňuj je – tohle všechno nám naši odmala vštěpovali a já se fakt snažila tím řídit. I to byl důvod, proč mě nevyděsil můj domácí, který vypadal jako feťák, než se ukázalo, že ve skutečnosti je to volnomyšlenkářský právník, který vybraným nájmem a bezplatnými

konzultacemi pomáhá nějakému hnutí proti zneužívání zvířat v kosmetickém průmyslu. Ale tuhle šéfku jsem šmahem odsoudila do role sekretářky. Abych rozehnala svoje rozpaky, rozhodla jsem se zaútočit:

„Přijde ti normální posílat na mě agenty FBI? Myslíš, že jako nemají na práci nic důležitého? Hledat vrahy? Pohřešované? Úchyly?“

Pokrčil rameny a vysvětlil: „Hledalo tě víc lidí, ale oni byli nejrychlejší.”

„Jak víc lidí?“

„To nemusíme řešit. Kdyby ses chovala odpovědně, nemuselo k ničemu takovému dojít. Prostě jsem tě potřeboval najít co nejrychleji.“

„Teď už nebudete muset hledat, pane senátore,“ řekl pobaveně muž, který právě vešel dovnitř. Ten rozhodně nebyl od žádné agentury, protože jeho oblek stál víc než oblečení a boty tří kamenných tváří z FBI dohromady. „Můj člověk se postará o to, aby se vaší dceři nic nestalo.“ Takže majitel hlídačů? Vsadila bych se, že on vymyslel ten název. Vypadal jako dokonalý macho. Posadil se na druhou pohovku a podíval se na mě. „Můžu vás ujistit, slečno Evansová, že pan Trovato je absolutní profesionál a postará se o to, aby se k vám nikdo nevhodný ani nepřiblížil.“

„Vůbec nikdo,“ opravil ho táta. Macho se uculil, a tím u mě získal pár bodů.

Popadla jsem do ruky celý talíř se sušenkami a poslouchala, jak táta oznamuje, že na všech základních bodech se s panem Bavettou dohodli a že složil zálohu, ale že si to pořád ještě můžu rozmyslet. Vydat se s ním domů. Stejně tam na svátky dorazím, že ano?

Přikývla jsem. Na Vánoce jsem chtěla být doma tak jako tak. Dobře, možná jsem mohla s tím úprkem počkat do ledna, abych se nemusela hned po deseti dnech vracet. Jenže na konci ledna má narozeniny Ethan, takže bych stejně musela přijet. V únoru je pak valentýnský ples, tam bych se taky měla objevit. V březnu má narozeniny máma, sakra. Možná v dubnu kdybych zmizela, to bych měla čas až do června, kdy mají narozeniny dvojčata. Příště si to naplánuju líp.

Pak se ve dveřích objevila ředitelka Westová s podnosem s mým kafem.

A za ní se objevili dva obři.

Jeden se usmíval a zamířil k nám, druhý zůstal u dveří, založil si pracky na hrudi a vypadal docela nakrknutě.

Bylo naprosto jasné, kdo mě bude hlídat.

Henry

Vypadala jako malá, blonďatá lolitka a cpala se sušenkama. Divil jsem se, že si neřekla o mlíko.

Když jsem ji viděl, přestal jsem být na Roberta naštvanej. Tohle bude snadná a rychlá práce. Dávám jí tak dvacet minut.

Snad se nerozbrečí.

2. kapitola

Emily

Tak nějak jsem pořád doufala, že když táta uvidí, jak se toho velkýho bodyguarda vůbec nebojím, rozmyslí si to, usoudí, že jsem dostatečně způsobilá k samostatnému životu, potřese pravicí majiteli agentury a zase mě odveze do mého bytečku. Někdy svou naivitou překvapuju sama sebe.

„No, tak jsme tu,“ řekla jsem vesele před dveřmi s číslem 215. Byt, který jsem tak pracně hledala a kde se mi už začínalo líbit, shledal táta nechutným a zavšiveným

a prohlásil, že jeho dcera, přestože je to tvrdohlavé a nevděčné stvoření, nebude v New Yorku bydlet v takové díře. A objednal mi pokoj v hotelu. Teda nám. Apartmá.

Jen já a Trovato. Já a Obřík. Já a King Kong. Kráska a Zvíře.

Chudák, kdyby mě slyšel. Nemůže za to, že ho odmala krmili steroidama, no ne?

„Vážně si myslím, že není nutné, abyste tu spal taky. Než budu někam odcházet, dám vám vědět, samozřejmě s dostatečným předstihem, a vy mě vyzvednete, platí?”

Když se na mě podíval, mezi obočím se mu vytvořila vráska. Dokázala jsem si představit, co se mu honí hlavou. A cítila jsem se takhle maličká.

„No tak ne,“ pokrčila jsem rameny. Natáhl se přese mě a projel kartou čtecí zařízení. Vešla jsem dovnitř a on za mnou nakráčel s rukama plnýma tašek. Jedna malá byla jeho – asi myslel, že ho čeká nějaké jednorázové hlídání. Zbylé čtyři byly moje a byl v nich můj veškerý zdejší majetek. Z Denveru jsem zmizela s krosnou a velkou kabelou, tady jsem si pak dokoupila věci do kuchyně a do koupelny – a on pobral do dvou tlap všechno. Pikolíka s vozíkem odmítl pouhým pohledem už ve vstupní hale. Jo, fakt vypadal docela děsivě.

Prošla jsem obě ložnice a zjistila, že jsou naprosto identické. Vybrala jsem si tu nalevo, aniž bych byla schopna říct proč. Položila jsem si kabelku na noční stolek a vrátila se do obýváku pro své věci. Trovato byl pryč, ale nedělala jsem si naděje, že by odešel úplně. Přesně v tom okamžiku se vynořil z druhé ložnice, tentokrát už jen v košili, a šel zkontrolovat okna. Neřekl mi ještě ani slovo. Mluvil se svým šéfem, krátce a nabručeně. Tátovi řekl, že to bude v pořádku. A to bylo všechno.

Bezva. Můj newyorský život bude vypadat tak, že budu bezcílně bloumat městem (protože dcera senátora nesmí dělat v žádné zaplivané kavárně, řekl táta. Co kdyby na mě přišli novináři?! Vůbec nesmí pracovat! Jedině v předem schválených neziskovkách nebo nadacích) s velkým a tichým hlídacím psem. Bylo mi jasné, že cílem tohohle manévru bylo, abych se začala nudit a vrátila se domů. Ale i kdybych se měla ukousat nudou, nenechám tátu vyhrát. Jen se budu muset nějak zbavit toho hlídače.

Na vymýšlení plánu jsem měla moře času. Tenhle pokoj měl účet otevřený na neurčito, takže bych tu klidně mohla bydlet roky. Však já vymyslím, jak se toho chlapa zbavit.

Henry

Dobře, možná jsem ji trochu podcenil. Mělo mi dojít, že je na hlídání zvyklá. Měl jsem se tvářit trochu hůř. Jenže je trochu rozdíl mezi zjednáním respektu u nalitýho chlápka a u usmívající se křehotinky, která se ze všech sil snaží vypadat statečně. Myslel jsem si, že ji nemůžu nějak moc vyděsit, aby se nesložila. Chyba. Byla odolnější, než se zdálo.

Jak že to říkal Robert? Jednoduchá věcička na hodinku nebo dvě?

Jasně, šéfe.

Když zmizela ve své ložnici a zavřela za sebou dveře, otevřel jsem lednici a vyndal si colu. Senátor řekl, že jídlo a pití je samozřejmostí, tak proč bych se upejpal, že. Vytáhl jsem z tašky její složku, tenoučkou, jen to, co mi Jo narychlo zjistila. Díky za ty dary!

Byla to hodná holčička ze zatraceně spořádané rodiny. Jedinou vážně úchylnou věcí bylo pojmenování dětí. Všichni od E. Hvězdné iniciály E. E. Docela strašný. A nezapamatovatelný. Zajímalo by mě, jak všem těm klukům doma říkají. Nejspíš Hele, ty v tom modrým triku. Nebo jim přidělili čísla.

Elliot a Eliah je přece úplně stejný, ne?

Došel jsem si pro další pití; z jejího pokoje nebylo slyšet nic. Když jsem se nalepil na dveře, měl jsem pocit, že jsem zaslechl sprchu, ale jistej jsem si nebyl. Klepl jsem a otevřel dveře. Jestli bude nahá, tím líp pro mě – a ji to vyděsí. Měl jsem smůlu, nepobíhala tam svlečená. Vážně byla ve sprše. Budu si s ní muset ujasnit, že mi to má hlásit a nechávat pak dveře do ložnice otevřené, abych slyšel, kdyby se něco dělo. Druhé patro, vlastně spíš třetí, protože recepce byla ve zvýšeném přízemí, bylo dost vysoko, aby sem nemohl nikdo vylézt, navíc jí nic nehrozilo, ale stejně jsem chtěl mít přehled.

Sedl jsem si na postel, napil se a pokračoval ve čtení. Vystudovala angličtinu. Premiantka, jedna z nejlepších v ročníku. K čemu jako je, učit se řeč, kterou mluvím? Ale co já vím, nejsem synek politika, že jo.

A to bylo všechno. Žádné zlozvyky, závislosti, problémy se zákonem. Ideální svěřená osoba.

„Promiňte?“ ozvalo se ode dveří. Stála tam v triku a nějakých teplákových kalhotách, na hlavě měla turban z ručníku. Vypadala, že se docela zabydlela. To mi nedělalo moc velkou radost – mám s sebou jen náhradní košili, spodky a ponožky. Jestli slečna Evansová do zítřejšího večera neodjede, budu se muset shánět po dalším

oblečení.

Zabručel jsem, že ji jako slyším.

„Mohl byste mi pomoct odsunout postel?“ Šel jsem za ní, zvědavý, proč chce něco někam odsunovat. „Kdybyste to mohl šoupnout ke zdi,“ řekla a zase vypadala jako lolitka. Štvalo mě to; nevěděl jsem, jestli mám chuť ji někam zavřít, aby na mě takovýhle kukuče nemohla dělat, nebo ji spíš rovnou ohnout o pelest.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože chci?“ Pokrčila rameny a zamračila se na mě. Pak se její výraz změnil zase zpátky na hodňoučkou holčičku a pípla: „Prosím?“

Mátlo mě, že vypadá, tváří se a chová jako jedna ze šlapek, se kterýma si šéf užíval zamlada, ale přitom musí být fakt chytrá a navíc vychovaná. Nesnášel jsem tyhle ženský hry. Neměl jsem trpělivost na to, abych nějak odhadoval, co se po mně vlastně chce. Radši jsem prostě odsunul postel ke zdi naproti oknu a pak si šel po svých.

Zapnul jsem si v ložnici televizi, naladil sportovní kanál ESPN a doufal, že slečna každou chvílí pochopí, že bude fakt lepší, když se sebere a odjede domů.

„Promiňte?“

Jets se zrovna po nádherný rozehrávce cpali dopředu.

„No?“ Hlavně po mně teď nic nechtěj a nemluv!

„Chtěla bych si objednat něco k jídlu.“

Dvacet yardů, makej! Ještě kus, ještě – ty jsi ale lempl! Taková krásná akce, a nic z toho.

„Cože?“ otočil jsem se na slečnu Evansovou. Stála tam s rukama založenýma na hrudi, což samozřejmě přitahovalo můj pohled tam, kde se vůbec neměl ocitnout. Tenhle výraz jsem znal. Jo ho uměla taky. I Paige ho na mě zkoušela. Vsadil bych se, že to mají vrozené. Udělal jsem botu. Neměl jsem si všímat fotbalu, jasně. „Pardon,“ dodal jsem. Ona je ta, kdo platí. Tedy její otec, ale peníze dostanu kvůli ní.

„Objednávám si jídlo. Co si dáte?“

Pokrčil jsem rameny. Ještě jsem nenašel jídelní lístek a nechtělo se mi ho louskat před ní. „To, co vy?“ zkusil jsem. Přikývla a zase odešla. O chvilku později při

reklamní pauze jsem ji šel zkontrolovat. Dveře k ní byly zavřené. Naklonil jsem se k nim a uslyšel tytéž reklamy, které běžely v mé televizi. Dívala se na fotbal? Tím u mě rozhodně o trochu stoupla, to jsem musel přiznat.

Pak ale zas klesla, když se objevila pokojová služba a přivezla na vozíku dva saláty, sodovku a celozrnné bagely. Jsem fakt idiot. Jak mě mohlo napadnout, že to malé stvoření bude jíst něco, co mi chutná?

„Děláte i hamburgery?“ zeptal jsem se toho chlápka. Řekl, že samozřejmě. Objednal jsem si dva středně propečené a k tomu hranolky a nachos. Dal jsem mu drobný a on slíbil, že si pospíší.

Steelers nám dávali docela na prdel. K tomu jsem byl hladovej a ve vedlejší místnosti jsem měl blonďatou lolitku. Takže když mi zazvonil mobil a na displeji se objevilo Robertovo jméno, neskákal jsem nadšením zrovna vysoko.

„Jak to jde?“ zeptal se neutrálně.

„Jak asi myslíš, že to jde? Sliboval jsi, že je to krátká, jednorázová záležitost, jen na hodinku, maximálně na dvě – a teď sedím v hotelu a k jídlu mám salát!“

„Kdo by to do ní řekl, co?“

„Že jí salát? Já jo, kdybych trochu přemejšlel.“

„Mohl jsi zůstat o hladu, nestěžuj si. Senátor byl taky překvapený tím, že souhlasila a odjela s tebou. Asi si musíme pořídit někoho děsivějšího. Možná stárneš. Nešedivíš? Šediví chlápci nevypadají děsivě.“

„Hele, víš co?“ zavrčel jsem na něj. Chtěl jsem mu říct, kam přesně má jít, ale ozvalo se:

„Promiňte?“

Potlačil jsem nadávku i chuť zaúpět a obrátil se k ní. Tázavě jsem zvedl obočí.

„Máte tam jídlo.“

„Já vím,“ odpověděl jsem. Nemůže mi dát na chvíli pokoj? Nemůže zalézt do pokoje a třeba telefonovat s kamarádkama? Hodiny? To holky v jejím věku dělají, ne?

„Měl byste si to sníst, dokud je to čerstvé.“ Stála ve dveřích, maličká, ale tvrdohlavá jako beran.

„Měl bys poslechnout, Henry,“ přidal se Robert. Beze slova jsem mu to típnul. Přemýšlel jsem, jak se z toho salátu vymluvit, ale naštěstí se ozvalo zaklepání na dveře. Moje spása!

„Pardon –“ Protáhl jsem se kolem ní, bylo to fakt o fous, a otevřel muž z hotelové obsluhy. Uviděl slečnu Evansovou a zatvářil se spiklenecky. Odklopil stříbrný poklop a obřadně řekl:

„Vaše hamburgery, hranolky a nachos, pane.“

„Díky,“ zazubil jsem se na něj. Jeho úsměv trochu povadl. Někteří lidi berou odkryté zuby jako hrozbu, tohle byl evidentně jeden z nich. Zavřel jsem za ním dveře a zamířil se svou opravdovou večeří do své ložnice. Ve dveřích jsem se otočil na stále zkoprnělou slečnu Evansovou a prohlásil jsem: „Můžete sníst i můj salát.“

Vypadala rozladěně.

Emily

Sledovala jsem, jak Jets dostávají příšerný klepec od Pittsburghu, chroustala jsem syrovou zeleninu a nadávala si. Až sem vonělo jeho maso, o avokádovém dipu k nachos ani nemluvím. Příště se na takovýhle blbiny vyprdnu.

Poučení? Salátem se bodyguard zahnat nedá.

3. kapitola

Emily

Nákupy! Teď, když nemusím řešit, kolik hotovosti mi ještě zbývá, protože jsem byla odhalena a vyčmuchána, můžu na ně klidně vyrazit!

To se mu určitě nebude líbit. Ha!

„Promiňte?“ Zaklepala jsem na dveře jeho pokoje. Připadala jsem si jako pěkná mrcha, musela jsem ho hrozně vytáčet. Eric mi doma pořád dokola opakoval, že když jsem

přehnaně slušná a dělám ty své oči, má chuť mě praštit, protože ví, co se mi přitom honí hlavou a že si z něj dělám jen legraci. To ale nebyla úplně pravda; někdy jsem tu slušnost myslela naprosto upřímně. Byli lidé, před kterými jsem měla vtíravý pocit, že bych se měla poklonit. Trovato k nim ale nepatřil, takže ano, dělala jsem tak

slušnou, aby si na mě nemohl stěžovat tátovi, ale cílem bylo vytočit ho do ruda. Přísahala bych, že jsem z pokoje zaslechla zavrčení. Vypadalo to, že nerad vstává.

Zaťukala jsem znovu a nezapomněla říct o něco hlasitěji:

„Promiňte, pane?“

Když se dveře najednou prudce otevřely a já zírala na jeho nahý hrudník, vyděsilo mě to. No, ne vyděsilo, spíš zaskočilo, protože to bylo nečekané a… Tak jo, vyděsilo mě to. A když jsem se mu pak podívala do obličeje, nevydržela jsem to a o krok ucouvla. Oči měl zarudlé, levou tvář měl zmačkanou a vypadal, že mu každou chvíli začne z nosních dírek syčet pára. A zase neřekl ani slovo, jen se na mě kabonil.

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Elliota a Eliaha, když jsme s Ethanem v šest ráno, asi dvě hodiny po jejich návratu z nějaké pařby, nastavili oba jejich budíky, k tomu alarm na rádiu a ze dveří jsme dálkovým ovladačem zapnuli televizi v momentě, kdy to všechno začalo zvonit a pípat. Vypadali tenkrát podobně. Takže z toho vyplývá jen to, že můj hlídač je děsný spáč a rozhodně není skřivan. Určitě mě nechce zardousit, jen je rozespalej. Nebudu se ho bát.

„Mohli bychom tak za hodinku vyrazit na nákupy? Prosím?“ Mrk mrk.

Utrousil něco, co znělo jako prdele, ale zabručel to tak, že jsem si fakt nebyla jistá. Otočil se ke mně zády a šel k posteli, aby si mohl z nočního stolku vzít mobil. Musela jsem uznat, že zezadu vypadal dobře, na chlapa jeho věku. Kdyby byl o pár let mladší, o něco menší a trochu společenštější, možná bych se pokusila provést něco, po čem by pak táta hrozně moc litoval, že mě tu s ním nechal.

„Mám vám objednat snídani?“ zeptala jsem se vesele. Zamračeně zvedl hlavu od displeje a potom pomalu kývl, jednou. Obrátila jsem se k telefonu v obýváku a strašlivě jsem se lekla, když se ozvalo lehce vyděšené:

„Ne! Vlastně ne! Objednám si sám. Za chvíli.“

Měla jsem co dělat, abych zapadla do své koupelny a zapnula naplno sprchu dřív, než jsem se rozesmála nahlas. Večerní salát ho asi vyděsil. Teď už je každopádně probraný.

Po snídani, kterou nám doručili nadvakrát (já francouzské tousty, džus a latté, on snad všechno zbylé jídlo, které v hotelové kuchyni měli – přísahám, byl toho asi metrák a snědl to všechno!) jsme vylezli z pokoje a vydali se k výtahu.

„Co přesně potřebujete?“ Vypadalo to, že dneska bude hovornější než den předtím. A to přesto, že jsem ho vzbudila tak brzo.

„Všechno,“ řekla jsem. Nebyla to pravda; chtěla jsem si pořídit hlavně pár knížek, protože s sebou jsem si nebrala nic a už jsem měla takový absťák, že jsem i hotelový řád přečetla do posledního písmenka. A taky svou oblíbenou vanilkovou pěnu do koupele, protože jsem v koupelně měla velikánskou vanu. A možná něco na sebe. Taky nějaké sladkosti. Lednička v obýváku byla ráno úplně vyjedená a já z ní nesnědla nic, takže bylo jasné, že i když zavolám pokojovou službu a nechám ji doplnit, moc dlouho to nevydrží. No a nový mobil se svým starým číslem. Ten vrzající jsem už nechtěla ani vidět, takže tenhle uměl všechno, na co jsem si dokázala vzpomenout, a ještě víc.

„Všechno,“ zopakoval po mně. Přikývla jsem. „Takže kam mám jet?“

„To netuším,“ přiznala jsem. „Nějaké nákupní centrum? Velké? Aby tam bylo všechno, na co si vzpomenu?“

Neřekl nic, dokonce se ani netvářil naštvaně. Byla jsem si jistá, že ho půlden v obchodech utahá, a když totéž navrhnu zítra, uteče s křikem. Bodyguardi nesnášeli obchody. A obchodní centra je přiváděla na pokraj šílenství, protože v nich bylo narváno, ať se tam člověk vypravil v jakoukoliv dobu. Pořád do vás někdo šťouchal, všude byla tlačenice, někdy vás proud lidí od bodyguarda oddělil a odnesl na protější stranu široké chodby… Jo, mohla bych se mu na chvíli ztratit! A pak zavolat tátovi, že prostě někam zmizel a já jsem tu úplně sama – ne, moment, nic takového. Ztratit se mu můžu, ale rozhodně pak nebudu volat domů. Hned bych byla naložena do letadla nebo klidně do nějakého tajného vrtulníku některé z agentur a svištěla bych do Colorada jedna dvě. Cílem je donutit Trovata, aby zdrhl.

Celou cestu autem jsme mlčeli. Netušila jsem, co se honí hlavou jemu. Já osnovala plány a přehrávala si možné situace. Určitě budu muset několikrát jít na záchod a strávit tam pěkně dlouhou dobu. Taky bude fajn, když nakoupím fakt spoustu knížek a nechám ho, aby je za mnou nosil, místo abychom je uložili do auta. Sice je velikej a silnej, ale pár těžkých tašek začne po chvíli vadit každému. Otestováno na celé rodině. A určitě musím vběhnout do parfumerie a donutím ho očuchat všechny nejšílenější vůně, které si vybavím.

Pokradmu jsem se na něj podívala. Řídil dobře, sebejistě, klidně. Nepanikařil a tohle velké auto se k němu prostě hodilo. Nepustil si rádio, nezapnul ani navigaci. Musela jsem uznat, že tohle mu jde. Vypadal, jako by New Yorkem jezdil už dlouho.

Na chvilku mě napadlo, že bych ho možná měla litovat. Dělá jen svou práci, neměla bych mu to takhle ztěžovat.

Přesně v ten moment jsem začala poznávat okolí.

„Promiňte?“ řekla jsem, teď naprosto necíleně. „Kam přesně jedeme?“

Neodpověděl. Dal levý blinkr, počkal, až projede auto v protisměru, a zahnul do ulice, ve které měla kanceláře jejich firma.

„Pane?“ ozvala jsem se znovu. Tentokrát se na mě krátce podíval, zase s naprosto nerozluštitelným výrazem na tváři.

„Nákupy,“ prohodil pak.

Vůbec nic jsem nechápala.

Henry

„Ale hlídat jsi ji měl ty!“ Vypadal docela vytočeně. Přemýšlel jsem, jestli jsem náhodou nepřekročil nějakou hranici. Ale neudělal jsem nic strašnýho. Chtěla na nákupy, zařídil jsem jí nákupy. Takový nákupy, který ji budou bavit.

„Vždyť Jo ji nenechá utéct,“ řekl jsem nakonec. Robert zavřel oči a zamumlal: „Co jsem komu udělal?“

„Hele, já fakt nevím, proč tak vyšiluješ,“ zastal se mě Johnny. „Hlídáme ji, aby neutekla. Protože papá senátor ji chce mít pod dohledem. Nic jí nehrozí, nikdo po ní nejde, nikdo jí nevyhrožoval. Vlastně ani nikdo neví, že tu je. Tak ji nech, ať si užije hezký dopoledne s někým, kdo nákupům trochu rozumí.“

„Je pravda, že Jo vypadala, že se jí ten tvůj nápad líbí, co?“ podíval se Robert na mě.

„Líbí se jí jakýkoliv nápad, který zaručuje, že od nás bude mít na chvíli pokoj,“ uchechtl se Johnny.

„Je nervózní z těch příprav. A v noci si nařizuje budíka a chodí si telefonovat přes net s Paige. Do toho –“ Zmlkl, zamračeně se na nás podíval a pak mávl rukou ke dveřím. „Dost. Ven. Nebudu vám nic říkat. Padejte. A Henry, zavolej jim a zjisti, jak jsou na tom a jestli nepotřebujou vyzvednout nebo něco. Jsi za ně obě odpovědnej, jasný?“

Neodpověděl jsem, stejně žádnou odpověď nečekal. Poslední dobou byl trochu mimo. Palbot se mě ptal, jestli vím, co se nám se šéfem děje, ale mně do toho nic nebylo.

Jediný, co mě zajímalo, bylo mít práci, mít za ni prachy a mít klid. A všechno jsem to měl, i když klid mi občas lezl na mozek. Člověk léta v něčem žije, a pak se to najednou všechno otočí a neděje se prakticky nic.

Vytočil jsem na mobilu Joino číslo, to na slečnu Evansovou jsem ještě neměl. Moje chyba. Možná bych jí mohl dát štěnici, jen lokátor, jakmile zjistím, co na sobě nebo u sebe nosí pořád.

„Jsme v pohodě, Henry,“ ozvala se šéfka. Zněla spokojeně, rozhodně nebyla nakrknutá tak, jak bych byl já, kdybych se musel motat po obchodech.

„Mám pro vás přijet?“

„Už asi můžeš vyrazit. Zrovna jsme si říkaly, že si zajdeme někam na oběd, tak by ses mohl přidat a něco pojíst. Co za hodinu v Modernu? Stihneš to?“

Sice jsem vůbec netušil, o čem mluví, ale řekl jsem, že jo.

A pak jsem se prodíral totální zácpou a hledal místo k zaparkování a dorazil o dvacet minut pozdějc hladovej jak vlk. A místo hospody s jídlem na mě čekala sterilní bílá věc se stejně sterilníma číšníkama a třema pitomejma kostičkama masa na obrovským talíři.

„Říkala jsem Emily, že tohle musí ochutnat. Vaří tu moc dobře a jednou za čas si tu dám celé tříchodové menu i s dezertem a moje chuťové buňky jásají.“ Jo vypadala nadšeně. Už ďoubala malinkou vidličkou do ještě menšího dezertu. Nechápal jsem, jak z tohohle může být urvaná, když má doma Theresu. Slečna Evansová už měla svoji porci… porcičku snědenou a určitě litovala, že do sebe dostala asi dva gramy tuku.

Moje chuťový buňky mi daly vědět, že to asi fakt bylo maso. Rozhodně neskákaly radostí.

Želé z citronové trávy jsem odmítnul. Copak jsem kůň?

Jo pak ani nechtěla odvézt, měla na drátě Roberta, který vyzvedl malou Amy, a společně jeli sem do centra, nejspíš aby měli na chvíli pokoj od úplně všech. Pobral jsem těch pár tašek, které za dopoledne a kus odpoledne moje klientka nakoupila, a zamířil k autu.

„Potřebovala bych do nějaké internetové kavárny, víte o něčem takovém?“ Neřekla ani jedno promiňte.

„V hotelu není?“

„Co?“

„Internet.“

„To asi jo, ale já nemám notebook. Nenajde nějakou kavárnu ta vaše navigace?“

Možná jsem ji měl nechat Jo až do večera. Copak vím, kde je nějaká kavárna s internetem? A hledat to v navigaci, to se mi fakt nechtělo. Jenže slečna byla docela neodbytná. Když jsem se vymluvil na to, že řídím, řekla, ať zajedu ke kraji. Nakonec jsem musel udělat to, co po mně chtěla. Pořád jsem si nepamatoval, jak v menu navigace byly jednotlivé položky, protože jsem ji používal fakt minimálně, takže najít, kde se hledají nějaké budovy v okolí, trvalo trochu dýl. Naštěstí ten fajn ženskej hlas přeříkával všechno nahlas.

Jenže nic nenašel.

„Internetová.“

„Cože?“ Asi jsem na ni vyjel trochu víc, protože jsem se fakt snažil vymyslet, co teda budu dělat a kde seberu počítač. Možná kdybych ji vzal zpátky do firmy?

„Internetová kavárna. Máte tam internová. Proto to nic nenašlo.“

„Krám jeden!“ Ve skutečnosti jsem chtěl říct něco úplně jinýho, ale za ten rok do mě Robert vtloukl (ne doslova, na to se má moc rád), že před klienty se mluví zásadně slušně. Dal jsem si pozor na hláskování a najednou už byla navigace doma a já si mohl vybrat, kam pojedu.

Internetová kavárna byla fajn. Měli tam dokonce nealko pivo, takže když slečna Evansová vypadala úplně zabraná do toho, co se děje na její obrazovce, zůstal jsem sedět u malého baru a užíval si sice nealkoholického, ale piva. Bylo tam skoro plno, většinou samí mlaďoši. Vzadu byl nějaký oddělený prostor, odkud se občas ozýval hlasitý řev. Chlapík za barem mi vysvětlil, že tam jsou herní počítače a že se tam scházejí mladí kluci a navzájem po sobě střílejí. Napadlo mě, že bych to měl někdy zkusit. Určitě bych v tom byl dobrej.

Pak jsem uslyšel její hlas. Trochu mimo mě napadlo, že jsem fakt borec, když jsem na ni vyladěnej po necelejch čtyřiadvaceti hodinách, a to na mě přitom celou dobu mluvila tak sladce, že se mi ani nechtělo ji poslouchat. Teď stejně sladce odpovídala, že si umí poradit sama. U jejího stolku s počítačem stál vytáhlej hubenej fracek, nemohlo mu být víc než dvacet, a vypadal totálně dychtivě. Vstal jsem a vydal se k ní. Zaslechl jsem toho pitomce, jak mluví o tom, že dokáže fakt najít cokoliv a taky zná všechny weby, který by kočička jako ona mohla chtít vidět.

„Nemám zájem, díky,“ odsekla mu a do sladkého hlásku se dostal kus něčeho ostrýho. Vypadala sice roztomile a křehce, ale ti čtyři starší bratři mi napovídali, že nebude úplně skleníková květinka.

„Hele, já tomu fakt rozumím mnohem víc než ty,“ kasal se blbeček. To už jsem stál přímo za její židlí.

„A je ti to k ničemu, protože slečna ti jasně řekla, že nemá zájem,“ dokončil jsem za něj větu. Víc jsem udělat nemusel. Prostě jsem jen stál a díval se na něj. Kavárna ztichla, jen zezadu se ozývalo nadšené halekání. Tohle bylo na téhle práci fajn. Ke zjednání pořádku v drtivý většině případů stačilo se prostě postavit, narovnat a trochu se zamračit. I teď to zabralo; vtíravý počítačový maniak zamumlal, že chtěl jen pomoct, a zmizel. Zbytek lidí se pohledy jen pomalu vracel k tomu, co dělal předtím.

„No, teď jste tu vyděsil asi úplně každýho, gratuluju,“ řekla polohlasně a obviňujícím tónem.

„Jo,“ souhlasil jsem. K baru jsem se nevrátil. Přitáhl jsem si volnou židličku a posadil se do uličky vedle ní. Tvářila se neutrálně, ale když za ní o něco později přišla mladá holka s kusem papíru a poprosila ji o podpis, protože určitě musí být filmová nebo hudební hvězda, hodila po mně pohledem, za který by se nemusel stydět žádný zabiják.

4. kapitola

Emily

Zabouchla jsem za sebou dveře od jeho ložnice, opřela se o ně a křenila se jako magor. Kdybych věděla, že vykolejit ho je takhle snadné, udělala bych to hned první večer a byl by pokoj! Takovej velkej chlap a takhle se stydí! Kriste, to byla sranda, jak se bleskově kryl a nevěděl, jestli skočit zpátky do koupelny, nebo se vrhnout za postel, málem jsem se neudržela a zaryčela smíchy.

Tak jo, příště mu tam nevtrhnu hned po zaťukání. Které neslyšel, protože právě vylézal z koupelny. Nahý.

Škoda, že má tak velké dlaně.

„Potřebovala jste něco?“ Objevil se v obýváku o něco později a po červeném nádechu jeho tváří nebylo ani stopy. Velký, drsný bodyguard ve stejné košili, jakou měl na sobě včera. Uvědomila jsem si, že měl s sebou jen malou koženou brašnu, do které se mu moc věcí nemohlo vejít. Táta to všechno řešil moc narychlo, takže chudák Trovato asi netušil, že tu se mnou zkysne na neurčito. Dokud se nevrátím do Denveru nebo dokud táta neusoudí, že si fakt dokážu poradit sama. Možná bych mu mohla navrhnout, aby si dojel pro nějaké další oblečení a svoje věci.

Anebo vlastně ne!

Jsem strašlivě zákeřná. Ethan by ze mě měl radost. Až budu někde na moment sama, třeba na dámských záchodcích, musím mu to zavolat.

„Potřebuju na nákup,“ řekla jsem vesele. Snažila jsem se nemyslet na to, že jsem ho před chvílí viděla úplně nahého, ale jeho pokerová tvář mi připomínala, jak nepokerově se tvářil před chvílí.

„Už zase?“ zeptal se a bylo vidět, že ho to rozhodilo. Věděl, že Jo má na dnešní den domluvené schůzky s několika významnými zákazníky, aby jim předala vánoční dary ještě před odletem na dovolenou. Kdepak, dneska mě nemá komu hodit na krk.

„Včera jsem nestihla všechno, co jsem potřebovala,“ pokrčila jsem rameny. Hlavně knížky. Nudila jsem se. Vymýšlení způsobu, jakým se ho zbavit, mi fakt nemohlo vystačit na celý den. Měla jsem pocit, že začínám zakrňovat. Potřebovala jsem mezi lidi, potřebovala jsem něco dělat – ale ne v některé z „prací“, které mi nabídl táta. Jenže s bodyguardem za zadkem jsem fakt nemohla jít žádat o práci v nějaké další kavárně nebo kdekoliv jinde. Navíc můj hlídač určitě dostal nakázáno, aby mi veškeré takové pokusy překazil. Viděla jsem to v té internetové kavárně – stačilo, aby se objevil neškodný prudil, a Trovato naběhl a tvářil se jako rotvajler. „A dneska bych potřebovala, abyste šel se mnou vy,“ dodala jsem. Jedinou jeho reakci bylo skoro nepatrné nakrčení čela. „Budu mít těžké tašky.“ Uculila jsem se na něj a bylo mi jasné, že si zase musí myslet něco o prdeli. Byl ale profík, takže jen řekl:

„Za jak dlouho?“

„Za deset minut,“ navrhla jsem a šla se obléct.

O hodinu později jsem procházela mezi regály knihkupectví a užívala si tu vůni nových knížek, kterou nemohla přehlušit ani klimatizace, ani pachy zaměstnanců a zákazníků, ani chabé pokusy osvěžovačů vzduchu. Milovala jsem listování knížkami, přejíždění bříšky prstů po hřbetech vyrovnaných vedle sebe, čtení známých i neznámých jmen, objevování skrytých pokladů ve slevách a nejnižších policích. U pokladny se mi už tyčila pěkná hranička a ještě zdaleka jsem neprošla celou plochu obchodu. Přistihla jsem se, že na chvíli jsem zapomněla na to, ve kterém městě se nacházím a kdo je tu se mnou. Když jsem do Trovata omylem narazila mezi zahraničními autory a cestopisnou literaturou, vrátila jsem se zpátky do reality.

„Nenudíte se?“ vyhrkla jsem. V obluzení knížek jsem zapomněla na to, že mi vlastně vadí a chci se ho zbavit. Dokonce i moje vlastní rodina nesnášela, když se mnou kdokoliv z nich musel do knihkupectví – co teprve úplně cizí mužský, který si o mně nejspíš myslí, že jsem úplně pitomá. „Když tak si klidně běžte dát někam kafe, já tu ještě chvíli budu.“

„To je v pohodě,“ zabručel a šel si stoupnout dál, aby se mi nepletl do cesty. Díky své výšce nemusel být hned za mnou; viděl přes police i přes lidi a hlídal si mě zezadu. Kdybych se rozhodla mu zdrhnout, tady by to nešlo.

Jenže kdo by utíkal svému nosiči, že jo.

„Nechcete taky něco ke čtení?“ napadlo mě, když jsem se chtěla vydat k pokladně s další várkou knížek a on stál za mnou s připravenýma rukama, aby to udělal za mě.

„To je dobrý,“ zahučel a zmizel. Moc svou práci žral. Normální by přece bylo, kdyby popadl do ruky nějakou knížku a prolistoval ji, ne? Nebo aspoň komiks. Mně přece nic nehrozí, nehlídá mě proto, že by po mně někdo šel. Klidně si mohl sednout do jednoho z těch křesel a na chvíli si odpočinout. Prolistovat si knížku o bitvách nebo co já vím, co ho baví.

Lidi, kteří nemají rádi knížky, mě přinejmenším znervózňují.

Nakonec jsem neodolala a přihodila na nečekaně vysoký komín knih ještě Detektiva od Haileyho. Protože o bodyguardech měli jen tu blbost, co podle ní natočili film s Costnerem, a takovou knížkou by mě nejspíš ubil k smrti. Nebo by si to špatně vyložil. Těžko říct, co by byl větší průšvih.

Po zaplacení (bylo moc fajn mít zase dost peněz na téměř cokoliv) jsem mu nabídla, že může odnést nákup do auta zaparkovaného v podzemních garážích, ale odmítl. Když jsem otevírala dveře dámských záchodů, stál tam se třemi těžkými papírovými taškami a mně ho bylo skoro líto.

Henry

Slečna Evansová se rozhodla, že si v hotelu otevře knihovnu. Jinej důvod pro nakoupení takový spousty knížek jsem fakt nedokázal vymyslet. Já věděl, že ženský jsou na nákupech úplně mimo a vůbec nemyslí a chovají se jako pipky, ale myslel jsem, že nakupujou hadry, šminky a serepetičky. Ona naběhla do knihkupectví a strávila tam skoro hodinu a půl.

Dítě senátora, no. Senátor nemůže mít úplně pitomý děti. Asi.

Když byla na záchodě deset minut, začal jsem být trochu nervózní. Jestli budu muset jít dovnitř a zjišťovat, jestli nemá nějaký problémy, navíc ověšenej knížkama, vážně mi to zkazí náladu. O pět minut pozdějc jsem se jedný vycházející ženský zeptal, jestli tam vevnitř nezkolabovala malá blondýna. Trochu se mě bála, ale vypadlo z ní, že tam nikdo neleží, ale v jedné kabince někdo telefonuje. Tři minuty nato jsem to nevydržel a strčil dovnitř hlavu.

„Tohle jsou dámy, blbečku!“ oznámila mi ženská s obrovským afrem od umyvadel. Dokázala se na mě i přes odraz v zrcadle a při malování očí tvářit pěkně nabroušeně.

Bavila mě.

„Jen koukám, jestli je živá,“ uklidnil jsem ji. Pak jsem rozpoznal hlas slečny Evansové. Nerozuměl jsem, co přesně říká, ale mluvila vesele, dokonce spíš nadšeně, a pořád se chichotala.

„No, asi ti s někým zahejbá. Proč by jinak chodila cukrovat na hajzlíky?“ ušklíbla se ta černoška. Netušil jsem, co na to říct, takže jsem zase vycouval.

Trvalo to dalších skoro deset minut, než vylezla ven. I teď měla mobil u ucha. Aspoň se zatvářila omluvně a ukázala prstem nahoru. Kývl jsem a poslouchal, jak se

loučí se svou matkou.

„Omlouvám se, ale musela jsem všechny obvolat,“ řekla, když konečně schovala telefon do kabelky. Vypadala spokojeně. Vlastně mi připadalo, že tak jako září. Nedalo mi to a zeptal jsem se:

„Všechny?“ Chtěl jsem vědět, kdo jí takhle zvedl náladu. Odpověděla bez zaváhání:

„Všechny bráchy. Mám čtyři. A kdybych zavolala jen jednomu, ti zbylí tři by se to dozvěděli a pak by mi volali a seřvali by mě, že jim jsem se neozvala. Občas jsou trochu na hlavu, ale mám je ráda. Máte nějaké sourozence?“

„Ne.“

„To je hrozná škoda. Prvních pár let si všichni vzájemně lezou na nervy a perou se, ale jakmile se dostanete přes pubertu, je to moc fajn.“

„To je možný,“ souhlasil jsem, protože jsem zase netušil, co jí na to říct. Že jsem rád, že jsem byl sám? Že bát se ještě o někoho dalšího by bylo nad moje síly? Tahle holka neměla tušení, že ne každej má spoustu skvělých sourozenců, bezva matinku a tatíka, co zaplatí všechno, a dokonce zařídí, aby na ni někdo dával pozor. Kdybych jí řekl, kdo ve skutečnosti jsem a co jsem dělal, nejspíš by omdlela. Nebo s křikem utekla. Malá, naivní slečinka.

„Omlouvám se,“ řekla najednou. Podíval jsem se na ni a zjistil jsem, že už nezáří a pozoruje mě spíš překvapeně.

„Za co?“

„Nevím. Tváříte se rozzlobeně. Je mi líto, že jsem byla tak dlouho na záchodě a neřekla vám to předem.“

„To je jedno. Můžete si dělat, co chcete. Teda skoro.“ Třeba chodit bez zaklepání ke mně do pokoje zrovna v momentě, kdy vylejzám z koupelny úplně nahatej. První, co mi blesklo hlavou, když jsem ji uviděl, bylo, že teď mě zavřou, protože z toho udělá sexuální obtěžování nebo rovnou znásilnění. Překvapila mě, protože se dobře

bavila. A teď mě překvapila znovu, protože… Nevím, prostě si mě všímala víc, než bylo normální. Koho kdy zajímalo, jak se tvářím?

Zamířila mlčky ještě o patro výš, mezi restaurace a kavárny. Ocenil jsem to, měl jsem hlad a bylo mi jasný, že než se dostaneme do hotelu a než mi dovezou jídlo, bude mi v břiše kručet pěkně nahlas. Vybrala si mexickou restauraci a nad jídelním lístkem se mě zeptala:

„Budete se chtít stavit pro nějaké oblečení?“

Zarazil jsem se. Jo, tohle byla věc, po který jsem docela toužil, a vůbec mě nenapadlo, že by jí to nějak došlo. Měl jsem v plánu tam zajet v noci; ověřil jsem si, že když usne, spí tvrdě a klidně bych se mohl na dvě hodiny ztratit, abych si doma vyzvedl víc oblečení. Nechtělo se mi volat Johnnymu nebo Robertovi, aby se mi zas někdo z nich producíroval po bytě, a nechtělo se mi volat jim uprostřed noci do hotelu, protože jejich ženy by si na mně pak smlsly. Vytrhla mi trn z paty.

„Kdyby vám to nevadilo,“ řekl jsem. Než jsem se dostal přes předkrmy, byl u nás číšník. Objednal jsem si tapas a burito, protože to museli mít v každé mexické hospodě. Ona mě překvapila, protože si objednala steak a k tomu tu velkou pečenou bramboru.

„A co salát?“ zeptal jsem se dřív, než jsem se stihl zamyslet nad tím, jestli je to vhodný.

„Uvidím, jestli mi na něj zbyde místo,“ usmála se. Pak se začala přehrabovat v těch taškách s knížkami a nakonec přede mě jednu položila.

„Co to je?“ nechápal jsem.

„Napadlo mě, že by vás to mohlo bavit. Četla jsem to, je to takový chlapský čtení a je to vážně skvěle napsané.“

„To ale nebylo potřeba,“ zamumlal jsem zaskočeně.

„Kdyby vás to nebavilo, tak to normálně třeba někomu dejte,“ navrhla a už nezněla tak jistě. Neměl jsem v plánu tu knížku někomu dát, to fakt ne. Doma jsem jich pár měl, většinou taky detektivky, ale žádná z nich nebyla v pevný vazbě a všechny jsem si koupil sám, i když to bylo spíš mučení. „Nebo jste to už četl?“ napadlo ji.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „No… děkuju. Hm.“ Připadal jsem si jako totální debil. Co jsem měl dělat? Zavolat Robertovi a zeptat se, jestli můžu dostávat knížky? Nebo jí na rovinu říct, že čtení mi jde jak psovi pastva a přečíst tohle mi bude trvat tak půl roku? Ne, to fakt ne. „Hezká,“ vyhrkl jsem nakonec, zběžně ji prolistoval a pak ji dal zase do tašky. „Děkuju.“ Připadal jsem si jak debil.

Což jsem vlastně byl.

Emily

Hezká. Řekl o knížce, že je hezká. Ani si nepřečetl anotaci. Pěkně mě vytočil, ale snad si toho nevšiml. Ignorant jeden. Vsadím se, že jeho nejoblíbenější čtení jsou pornočasopisy. A v telce kouká na fotbal a tisící opakování Pobřežní hlídky. Blbeček.

Teď jsme stoupali po schodech k jeho bytu, i když jsem mu tvrdila, že můžu počkat v autě. Trval na tom, že musím jít s ním, jinak prý nikam nepůjde a zase pojedeme do hotelu. Měla jsem ho něčím praštit. Tvrdohlavej, zabejčenej chlap!

Odemkl dva zámky na dveřích a vešli jsme dovnitř. Zahučel něco o uklízení – pochopila jsem, že mě varuje, že není uklizeno, ne že po mně chce, abych uklidila. Zmizel v dalších dveřích a já udělala tři kroky dál do bytu. Rozhlédla jsem se po obýváku s kuchyňským koutem a netušila jsem, o jakém neuklízení mluvil. Byt byl malý,

dvoupokojový, ale čistý. Zařízený obyčejně, prakticky, bez ozdob. Nikde žádné fotky rodiny nebo kamarádů, ani přítelkyně nebo ženy. Nenosil prstýnek, ale netušila jsem, jestli někoho má. Tady žil určitě sám. Na polici vedle přehrávače se krčilo pár paperbacků. Nakoukla jsem blíž a odolala nutkání si hlasitě odfrknout. Krvavý detektivky na jedno přečtení, něco jako harlekýnky pro chlapy. A Haileym opovrhoval!

„V lednici je pití, kdybyste měla žízeň!“ houkl na mě z ložnice. Usoudila jsem, že trocha něčeho by bodla, takže jsem došla do kuchyňského koutu a otevřela lednici.

I ta byla čistá, díkybohu žádné pochodující věci nebo smradlavá překvapení. Vzala jsem si plechovku coly, a zatímco jsem ji otevírala, dveře lednice se zabouchly.

Nejdřív mě napadlo, že Trovato má dítě, které mu něco napsalo. Pak jsem se podívala pořádně.

MLÍKO

ČISTI OBPADU

MLETÍ MASO

FASOLE

ZELENINU

CHLEP

Chviličku jsem na ten papír s kostrbatým písmem zírala a říkala si, proč to tu má. Pak mi to všechno secvaklo dohromady. Ten boj s navigací. To, že dneska při obědě

koukal do jídelního lístku mnohem déle než já, ale číšník se ho nakonec musel ptát, jaký druh burita si dá, a musel mu přeříkat, jaká mají. To, jak nevěděl, co dělat

s tou knížkou. Jak si ani nic neprohlížel. A včera mu na tom obědě objednala jídlo Jo. Teda – doporučila mu, co si má dát, a on na ni bez řečí dal, i když si pak tu uměleckou porci prohlížel docela nešťastně.

Pomalu jsem ucouvla od ledničky a opřela se o kuchyňský pult. Nechtěla jsem, aby mě přistihl u svého seznamu nákupu. On evidentně nestál o to, abych zjistila, že má

problémy se čtením. A já nechtěla, aby věděl, že to vím.

„Hotovo,“ oznámil mi o pár vteřin později a nesl cestovní tašku, do které už se mu určitě pár kusů oblečení vešlo.

„Doufám, že jste si s sebou vzal i něco jinýho než košile a obleky. A že toho máte hromadu.“

Zarazil se: „Proč?“

Protože mám v plánu si tě nechat. Nezbavím se tě, když jsi mi najednou začal připomínat Erika.

Jako kdyby to věděl, můj nejstarší bratr mi přesně v ten moment poslal esemesku: Jak sepise vizvebnout?

„Momentík,“ řekla jsem Trovatovi a odpověděla:

Vyzvednout. Ne ze tu nebohou slecnu prefiknes na pvnim rande. Pak jsem uklidila mobil a pokrčila rameny:

„Protože když chci, umím být pěkně tvrdohlavá. Takže mě můžete mít na starost klidně i roky.“

Tentokrát nezaklel, ne nahlas. Jen zafuněl.

5. kapitola

Emily

„Nemůžeš si domů tahat cizí chlapy jen proto, že jsou paka,“ trval na svém Elliot. Netušila jsem, proč jsem se svěřila zrovna tomu sourozenci, co má analytický mozek a kterého nikdy nedojímalo, když jsem se starala o nalezená koťata. Jediné, co mi k tomu vždycky řekl, byla předpokládaná cena za krmivo a očkování za celý život těch zvířat. Jak šlo o peníze, byl prostě dobrej.

„Netahám si ho domů a není pako,“ bránila jsem se. „Jen jsem ti řekla, že mě to začalo bavit a že tady zůstanu nějakou dobu i přes to, že budu mít za zadkem bodyguarda.“

„Ze kterého jsi ještě předevčírem byla vytočená.“ Proč musí poslouchat, co mu říkám, a navíc si to i pamatovat? Proč nemám jednu jedinou ségru, která by dokázala pochopit, co se mi honí hlavou?

„To jo, ale v tu dobu jsem ještě nevěděla, že to taky neměl jednoduchý.“

„Dyslexie není žádná vážná nemoc,“ namítl Elliot suše. „Podívej se na Erika. Připadá ti, že trpí? Nebo trpěl?“

„Eric měl vlastního učitele,“ oponovala jsem tvrdohlavě. „Pochybuju, že Henryho rodiče si něco takovýho mohli dovolit.“

„A protože už jsi velká na tahání koťat, vezmeš si domů bodyguarda. Jo, to dává smysl.“ Uměl být taky pěkně jízlivý. „Jen bych ti rád připomněl, že za pár dní jsou Vánoce a na ty prostě musíš být doma. Takže ti moc času na rozmazlování hlídače nezbývá. Měla by ses smířit s tím, že ho zase budeš muset vypustit do přírody.“

Neřekla jsem mu, že mám v plánu se po svátcích vrátit sem do New Yorku. Že jsem poslední dva dny přemýšlela o tom, že bych buď mohla zkusit tátu přesvědčit, že si můžu sama najít práci, která se bude líbit mně, nebo (pokud by to neprošlo, což bylo velmi reálné) bych si vybrala jedno z jím schválených míst a začala bych tu opravdu bydlet a pracovat.

Úplně sama v obrovském městě, všude plno nástrah, cesty do práce a zpátky, nebohá dcera sama v nějakém bytě… Jo, určitě bych potřebovala bodyguarda. Jako pořád.

Byl to dobrý plán.

Henry si to nemyslel.

„Kdy se vracíte domů na Vánoce?“ zeptal se, když jsme popojížděli v koloně k fotbalovému stadionu MetLife ve východním Rutherfordu. Chtěla jsem se bavit a myslela jsem, že i on bude spokojený s plánem na dnešek, ale místo toho jsem si vyslechla nejmíň půlhodinové kázání o bezpečnosti na přeplněných veřejných místech se sníženou možností rychlého úniku. A pak se mě ještě pro jistotu zamračeně zeptal, jestli jsem si to nerozmyslela.

„Někdy příští týden,“ pokrčila jsem rameny. Zatím jsem neměla rezervovanou letenku a chystala jsem se večer zavolat mamce, abych se s ní dohodla na příjezdu.

Chvíli mlčel a pak stejně nabroušeným tónem, jakým mi říkal o nebezpečí v davu, zahučel:

„A už tam zůstanete.“

Nebyla to otázka. Ani se nesnažil předstírat, že se ptá. On mi to oznámil. Nejdřív mi to bylo líto; já se tu starám o to, aby měl stabilní příjem a velmi snadnou práci, a on se mě chce co nejdřív zbavit! Tak jo, možná jsem na začátku nebyla úplně ideální objekt hlídání, ale teď už to s ním myslím jen dobře, no ne? Potom lítost přešla ve vztek: co si to kruci dovoluje?

A tak jsem byla milá vlastně jen den a kousek. Pak ze mě byla zase protivná, rozmazlená husa, která si hned po dosednutí na místa vzpomněla, že má vlastně žízeň – a bodyguard běžel pro pití. Jen co začal zápas, zjistila jsem, že mám hlad. A on musel běžet shánět sójový párek v rohlíku. Bohužel to bylo pěkně hnusné, ale musela jsem to sníst. Když se Jets dostali do útoku, potřebovala jsem na záchod. A ve třetí čtvrtině mě to přestalo bavit a chtěla jsem jet zpátky do hotelu.

A on to všechno přešel bez řečí, což mě vytáčelo ještě mnohem víc.

Večer v koupelně jsem si chvíli nadávala pod sprchou a pak jsem se pozorovala v zrcadle a snažila se přijít na to, co se se mnou děje. Chovala jsem se jak retardovanej fracek. Mělo by mi být jedno, co si o mně myslí suchej a ne zrovna chytrej sekuriťák. Tak proč není? Mohla jsem to svést na chemii, jenže mezi námi žádná nebyla. Nikdy jsem nebyla na nabušené giganty, stejně tak mě nikdy nepřitahovali starší chlápci – a jemu bylo určitě nejmíň pětatřicet. Viděla jsem ho nahého a smála se tomu. Žádný vzrušení.

Takže proč mi vadilo, že si mě nevšímá? Že se chová profesionálně? Že se nemůže dočkat, až ode mě bude mít pokoj?

„Pár dní ve společnosti nabručenýho medvěda a je z tebe cvok,“ obvinila jsem sama sebe do zrcadla. Pak jsem se navlékla do pyžama a vytočila mámino číslo. Jestli někdo bude vědět, co přesně se mi honí hlavou a proč, bude to ona.

Henry

PMS. Určitě. Potvrdila mi to i Jo, když jsem jí volal zamčený v koupelně a popsal jsem jí, jak se ta holka poslední dva dny chovala. Anebo byla fakt cvok.

Ale tahle její nafoukaná verze byla pořád ještě mnohem snesitelnější a bezpečnější než ta druhá. Protože když přišla včera večer v teplákách a tričku a zeptala se, jestli si neobjednáme mísu popcornu a nepodíváme se na nějaký film, měl jsem co dělat, abych pro jistotu nezdrhl.

Poblití, zfetovaní, nadávající klienti. Ufňukané nebo uječené hysterky. Chlápci s krizí středního věku, kteří chtějí trávit hodiny denně v posilovně. Všechno tohle je snesitelnější než milá a roztomilá slečna Evansová. Věděl jsem, že jít se s ní dívat na čtvrtý díl Smrtonosné pasti je kravina a zavání to průšvihem, ale stejně jsem šel, protože ty její štěněcí oči a medovej hlásek mi nějak vypnuly mozek. A tak jsem tam seděl, dělil se s ní o popcorn, sledoval Willise, který si levou zadní poradil se vším, a snažil jsem si neuvědomovat, že by stačilo natáhnout ruku o kousek dál a už bych nesahal na popcorn, ale na ni. Byla tak přátelská a vstřícná, že jsem si byl jistej, že by neřekla ne. Bylo to velký lákadlo. Mladá, krásná holka. Kdo ví, kdy se taková šance objeví znovu, že jo.

Ale nakonec jsem to ustál. I když to není zrovna vhodný sloveso. Byl jsem přece starej, dobrej, spolehlivej Henry.

Kterej si musel dát před spaním ledovou sprchu, co stejně nepomohla.

Na takovýhle věci už nemám věk.

A pak si vymyslela fotbalovej zápas Jets s Dolphins, takže jsem jak idiot volal do firmy, ať nám seženou lístky. Vyslechl jsem si nejdřív od Johnnyho a pak od Roberta kecy o tom, že takovej džob by chtěl mít každý a jestli náhodou nejsem přepracovanej, a pak se mě oba několikrát zeptali, jestli jsem si jistej, že se mi tam neztratí a nic se jí nestane.

A když byla zase hrozně roztomilá i v autě a vypadala natěšeně na hru, nevydržel jsem to a zeptal se, kdy odjíždí. Protože to, že se vrátí domů, je nejlepší a nejsnadnější řešení. Čím dýl se kolem ní budu motat, tím horší to bude. Protože je přece sakra jasný, že když spolu dva lidi opačnýho pohlaví tráví čas o samotě, nakonec to skončí v posteli. Vždycky. Stačí se podívat na mýho šéfa a jeho bratra. A já v posteli senátorovu dceru mít nemůžu, to fakt ne. I kdyby byla sebepovolnější.

No a po téhle otázce se slečna přepla do modu kráva a začala být protivná tak, že jsem měl v jednu chvíli chuť ji popadnout a zamknout do kufru u auta, abych měl klid. Jenže takovéhle věci už neděláme, že. Byl jsem fakt rád, když jsme se vrátili do hotelu a ona za sebou s třísknutím zavřela dveře a už nevylezla.

Ráno byla pořád odměřená, ale trochu jinak. Už se nechovala jako nafoukaná pitomá dámička, ale prostě si držela odstup. Netušil jsem, co se jí honí hlavou, ale tenhle typ pracovního vztahu mi naprosto vyhovoval. Pokud bude ticho a jen mi včas oznámí, že někam chce jet, budu spokojenej. Všechno je lepší než přátelská slečna Evansová, která nemá problém s narušováním osobního prostoru.

Myslel jsem si to ještě odpoledne. Byla celý den zalezlá u sebe a já si užíval opravdovou pohodu: sledoval jsem tu velkou televizi, válel se na měkkém gauči, brakoval ledničku, a když jsem měl pocit, že toho poflakování bylo dost, zaťukal jsem na ni a zeptal se, jestli by jí nevadilo, kdybych si zašel dolů do posilovny. Přes dveře odpověděla, že je jí to jedno. Pro jistotu jsem jí zopakoval, že beze mě fakt nesmí opustit hotel, v duchu jsem dodal, že jestli ji budu muset hledat po městě, nařežu jí na holou, a šel jsem si zacvičit. Po návratu byla přesně tam, kde jsem ji nechal, a endorfiny ze cvičení a úleva z její přítomnosti mi způsobily lehký rauš.

Večer bylo všechno jinak. V sedm mi přišla říct, že asi tak za hodinu pojedeme ven a ať si na sebe proboha neberu oblek. V půl devátý (ženská – vůbec mě to nepřekvapilo) vylezla ze své ložnice a vypadala tak, že jsem byl vážně rád, že v ruce držím bundu, a tím pádem mi není vidět do rozkroku. Navlečená do těsných kalhot a svetříku s velkým výstřihem, namalovaná, načesaná, ozdobená cinkajícíma náramkama a velkýma náušnicema – bylo jasný, že je na lovu.

Nejdřív mě napadlo, že se rozhodla sbalit mě. Jo, to ukazovalo, jak moc přestáváme myslet v přítomnosti nádherný baby. Když mi ale podala papír se seznamem tří klubů v centru, došlo mi, že je na lovu, ale rozhodně nejsem ten, na koho má políčeno. V jednom z nich jsem byl před pár měsíci s klientem a rozhodně to nebyla studentská hospoda nebo bar pro běžné smrtelníky. Ta další dvě jména jsem neznal, ale obě ta místa byla prakticky v centru, dvě ulice od sebe.

„A chci jet taxíkem,“ dodala. To byla poslední věta, kterou jsem od ní pro následujících několik hodin slyšel.

Naprosto přesně vystihovala rčení urvat se ze řetězu. Během chvíle v sobě měla dva ty směšný drinky s parapletem a ovocem na hraně sklenice, pak mi strčila do ruky kabelku a vecpala se do chumlu lidí na parketu. Musel jsem vylézt po schodech do mezipatra, abych měl přehled o tom, kde je. Bylo to pěkně na pytel, protože kdyby se něco dělo, trvalo by mi o pár vteřin dýl, než bych se k ní dostal, pokud jsem si nechtěl hrát na Tarzana a skákat přes zábradlí na tančící děti bohatejch lidí. Pozoroval jsem, jak se kroutí a očima a úsměvy k sobě vábí svoje vrstevníky. Sem tam mě našla pohledem a pokaždé jí viditelně zkazilo náladu, že jsem pořád tam a dívám se. Mně zas kazilo náladu, že k sobě pouští cizí smrady takhle blízko.

V momentě, kdy jsem se rozhodl, že jednoho hodně dotěrného půjdu usměrnit, se sama vydala ke kraji parketu. Než jsem stačil cokoliv říct, třeba jestli to myslí vážně, vyhrkla, že chce do klubu číslo dvě – a tak jsme absolvovali krátký přesun a pak to samé jako předtím. Drink a následné natřásání. Tady byli nezadaní blbečci odvážnější a/nebo nalitější, takže netrvalo ani deset minut a startoval jsem, abych z ní jednoho idiota sundal. Choval jsem se slušně a jen jsem ho odstrčil o kus dál, ale když jsem navrhl, že by bylo lepší odejít, jen si narovnala svetr na ramenou a řekla, že se dobře baví. Vycouval jsem a nechal ji bavit se ještě chvíli. Kluk, který se k ní procpal teď, vypadal docela normálně a střízlivě, ale když ji po pár písničkách vzal za ruku a vedl ji k místnosti se ztlumenými světly a spoustou gaučů, zakročil jsem. Urychleně vycouval a já se dozvěděl, že jsem trapnej.

Vydržela tam ještě asi půl hodiny, během které seděla u baru a popíjela další míchaný nápoj a rozhlížela se, ale protože jsem stál za ní, nikdo nepřišel blíž. Pak uraženě řekla, že chce jet zpátky, a během cesty taxíkem na ni padla únava, takže jí trhaně klesala hlava a zachumlaná v kabátu vypadala tak nějak ztraceně.

Netušil jsem, co to bylo. Co to do ní vjelo. Prostě asi PMS. Možná proto mi na moje dobrou noc odpověděla:

„No, to určitě.“

Dal bych půlku svých úspor za jednoho úplně normálního klienta!

6. kapitola

Emily

„Takže?“

„Mami,“ zavrčela jsem vyčítavě. Nesnášela jsem, když se mnou mluvila takovým tónem. A stačilo jedno jediné slovo. Tohle prostě uměla jen ona – a fungovalo to na nás

všechny. Občas jsem přemýšlela, jestli to umí všechny matky a jestli i já jednou dokážu jedním naprosto nevinným slovem proneseným tím správným tónem vytočit své

potomky do běla.

„Nic jsem neřekla!“ ohradila se a zase to znělo, jako by se mi tím tak trochu posmívala. „Jen jsem zvědavá, jak dopadl tvůj včerejší experiment.“

„Skvěle,“ odsekla jsem.

„Aha?“ Pevně jsem zavřela oči a odolala nutkání zavěsit a ještě na pár hodin se schovat pod deku. Jednou jsem se rozhodla, že budu konečně úplně dospělá, tak to musím zvládnout.

„Potkala jsem pár zajímavých kluků. Mužů. Hm, kluků.“

„Aha?“ zopakovala, tentokrát trochu jinak, vyčkávavě.

„Bylo to bezva.“

„Aha.“ Pobaveně.

„Mami!“ zahučela jsem. „Víš, co dělají normální matky, když jim jejich milované a rozmazlované dcery řeknou, že se jim líbí chlap, co by jim mohl dělat otce?“

„To by byl velmi aktivní teenager, aby ti mohl dělat otce.“

„Máš mě od toho odrazovat.“

„Chceš, abych tě od toho odrazovala? Připadalo mi to, že nechceš,“ řekla vlídně. Zabručela jsem. Nevěděla jsem, co z toho bince v mé hlavě je můj ochranitelský pud, na který narážel Elliot, co je výsledek toho, že jsem s ním zavřená v jednom pokoji a prakticky se nepotkávám s nikým jiným (skoro jako dobrovolný stockholmský syndrom!), a co je fakt čistá chemie. Nebo tak něco. Měla jsem pocit, že Henryho chci obejmout a doslova pomuchlat. A pak se od něj nechat držet a objímat a užívat si toho, že je chlap jak hora. A nakonec ho zase ňufat.

Ne, jít mezi lidi a podívat se po nějakém příjemném společníkovi aspoň na pokec u baru nepomohlo. Ti kluci, kteří se kolem mě motali, mi vadili. Přišli mi přihlouplí, bezdůvodně namachrovaní, hubení, mrňaví, otravní… Henry mě hlídal, pořád, dával pozor, aby nikdo nepřekročil hranici, kterou sám stanovil, ale neměla jsem ponětí, jestli to dělá proto, že to má v popisu práce, nebo je v tom něco víc. Bylo to zatraceně frustrující, ať jsem se na to podívala z jakéhokoliv úhlu.

„Vůbec nereaguje!“ zaúpěla jsem nakonec nešťastně. „Nic! Prostě nic! Pořád se tváří nabroušeně. Když po něm něco chci, udělá to. Ale jinak nic.“

„Musíš vzít v potaz, že jsi jeho zakázka,“ řekla mamka. Než jsem stihla dotčeně zasyčet, pokračovala: „Určitě má ve smlouvě něco o zákazu osobních vztahů. Nemůže se mu to jen tak vymknout.“

„Anebo je taky na starší,“ napadlo mě a hned mi bylo ještě hůř. Bezva.

„Je moc starý na to, aby byl na starší,“ odpověděla rozhodně. „Věř mi, v jeho věku už nechce být zajdou.“

„Mami!“ hekla jsem překvapeně. Některá slova by z úst vlastních rodičů nikdy neměla zaznít.

„Jen se ti snažím pomoct.“

„Já vím,“ zafuněla jsem do mobilu. A po chvilce ticha: „Ale fakt nevím, co mám dělat.“

„Dělej to, co ti jde nejlíp.“ Mámin hlas byl teď hladivý a přesně takový, jaký jsem potřebovala. „Buď úžasná. Protože ty jsi úžasná, Emily. Jsi nádherná, chytrá, vtipná a zatraceně tvrdohlavá. Jsi snem každého chlapa. A jemu to dojde, miláčku. Pak se bude mlátit do hlavy, proč mu to trvalo tak dlouho. Věř mi. Vím to moc dobře.“

Řekla ta, co před dvaatřiceti lety sbalila o dvanáct let staršího chlapa a nedala mu šanci o tom přemýšlet.

Dědičnost je mrcha.

A tak jsem byla úžasná. Do odjezdu do Denveru mi zbývaly čtyři dny a rozhodně jsem je nemohla promarnit. Mohla jsem na to jít po dobrém: povídat si s ním, zjišťovat, co ho baví, co rád dělá, jak se měl do doby, než jsme se potkali, jaké má plány, kolik chce dětí (se mnou, samozřejmě) a kde budeme bydlet. No dobře, ty poslední dvě věci už byly dost přehnané a rozhodně předčasné. Ale ani na ty předchozí jsem neměla dost času, a tak jsem musela nasadit těžší kalibr.

Posilovna.

Bazén.

Mračil se ještě víc než normálně a několikrát někam odešel, prý telefonovat. Vždy, když se vrátil, vypadal zase o trochu naštvaněji. Nebyla jsem si jistá, jestli je to důkaz toho, že plán funguje. Naštěstí jsem měla v záloze ještě pár triků.

Třeba hotelovou saunu.

Henry

Vysokej tlak. Vymluvil jsem se na vysokej tlak a zůstal jsem stát před dřevěnými dveřmi.

Vlastně to nebyla tak úplně výmluva, protože když jsem viděl, jak se vynořila ze šatny omotaná jen ručníkem – ani ne velkou osuškou, ale takovým mrňavým kusem hadru! – rozhodně jsem vysoký tlak měl. Zejména v některých místech.

Netušil jsem, kdy se ta holka rozhodla mě zabít, ale její styl mučení byl zasraně účinnej.

Nemohl jsem ani mrknout, aniž by se mi před očima nerozehrálo zatraceně žhavý představení, ve kterým figurovala ona. Sledovat ji v posilovně na stroji pro posílení

vnitřní strany stehen? Do prdele! V bazénu v malinkatých plavečkách? Prostě mě zabte.

Všem to připadalo hrozně vtipný. Johnny se chechtal jako blázen a nechápal, co mi vadí – kdyby byl nezadaný, rozhodně by si to užíval. Já doma nemám občas až moc ráznou ženu, tak v čem je problém? Kevin tvrdil, že s blondýnkami skončil a navíc má na hlídání psa, takže si to mám užít a být rád, že je na co se dívat. Robert mi řekl, ať nepřeháním, a dělal, že přeslechl moje oznámení o výpovědi.

Netušil jsem, jak dlouho budu schopnej tohle ještě snášet. Jsem normální chlap, proboha! Tohle se nedá.

Jít do města na nákupy byl skvělý nápad. Venku je zima, takže bude navlečená do spousty vrstev oblečení. Všude spousta lidí. A bude mít plnou hlavu hadříků a knížek, takže budu mít čas se vzpamatovat z té smršti nahé kůže a kapek vody a potu. Nikdy jsem nejel nakupovat nadšeněji. Přestože plán s vrstvami oblečení nevyšel – podzemní garáže v hotelu i v centru způsobily, že si vyrazila jen v roztomilé mikině a její oči najednou doslova svítily modrou. Brebentila o tom, jak si krásně zacvičila, ale že má některé svaly trochu ztuhlé a možná se objedná na jednu z masáží, které má hotel v nabídce. A jestli prý nechci taky. Slova masáž a ztuhlé zase spustila nevhodné asociace, takže jsem jen zavrčel. Nevypadala, že by jí to vadilo. Proč si na mě tolik lidí stěžovalo kvůli nespolečenskému chování a nepříjemnému působení, zatímco ona na každé moje odseknutí zareagovala širokým úsměvem? Tahle holka bude moje smrt, přísahám.

O dost později jsem s kamenným výrazem na tváři vytáhl z kapsy mobil a zmáčkl rychlou volbu. V hlavě mi hlasitě tepalo a i v jiných částech těla jsem si byl sakra dobře vědomý krevního oběhu. V puse jsem měl úplně sucho a zjsitil jsem, že se mi třesou ruce.

Když jsem promluvil, slyšel jsem, jak rezignovaně zním. Bylo to tady. Finito. Dostala se na hranici, za kterou už fakt nemůžu. „Veselé Předvánoce. Jen jsem chtěl říct, že dávám výpověď.“

Robert se bavil. Prý už zase? S očima upřenýma na závěs kabinky jsem se snažil vtěsnat do jedné věty zmatek, který mi ta malá potvora vyrobila v hlavě. Že už na to nemám, že ze mě dělá nemyslící trosku, že jsem fakt v hajzlu a moje sebeovládání není, co bývalo, a že jsem kretén, protože jsem dávno neutekl. A proč mám na starosti ty nejhorší případy vždycky já? Vylezla z toho naprosto nelogická věta, protože závěs se vlnil a já věděl, že ona je tam teď nahá. Jediné, co šéfa zajímalo, bylo, jestli dávám pozor na Emily a stojím u kabinky.

„Samozřejmě, že stojím před kabinkou, sakra! Copak bych ji tu nechal? Stojím tu a to je kámen úrazu, protože –“

V tu chvíli odhrnula látku a stála přede mnou jen v krajkové podprsence a kalhotkách. Nemohl jsem dýchat. Slyšel jsem Roberta, ale zároveň jsem slyšel spoustu dalších lidí okolo – kterýkoliv z nich mohl teď přijít, aby si vyzkoušel hadry, a pokud by to udělal, viděl by ji, jak tu stojí a usmívá se. Na krátkou chvíli mi blesklo hlavou, že bych jí měl nasekat na holou, aby mě přestala takhle ničit – protože v tu mikrosekundu jsem si byl jistej, že mi to dělá naschvál – ale ta myšlenka zas zmizela a já se zmohl jen na skřehotavé:

„Já si vážně nemyslím, že bych vám měl schvalovat spodní prádlo, slečno Emily.“

Protože tahle souprava byla ještě pekelnější než ta předchozí červená.

Dorazila mě, když odpověděla:

„Jenže nic jiného vám nezbývá, Henry. Protože vás mám pořád za zadkem a děsíte všechny moje známé, takže mi prostě musíte říct vy, jestli je tahle skořicová lepší než ta vínová. Tahle má víc krajek. Tamta měla víc vykrojené košíčky. A k téhle jsou jen tanga. Tak co je lepší?“

Tanga… A skoro průsvitná krajka.

Ježíšimarja.

„No?“ Otočila se kolem dokola. Seru na to. Prostě na ni skočím a zatáhnu ji do té kabinky. Říká si o to! Jen ji ochutnám, zabořím se do ní a – Do hajzlu!

„Tahle,“ zavrčel jsem a otočil se k ní zády. „Další nákup prádla si laskavě nechte na doma.“

Děsil jsem sám sebe. Kdy se ze mě stala nemyslící troska? Jak se mi v hlavě mohlo objevit, že si o to říká? Do prdele, jsem moc starej na to, aby se mnou takhle mával pohled na ženskou v prádle. Viděl jsem takových už hromadu, a když budu chtít, během chvíle najdu další, která se pro mě svlíkne. Tak proč se mnou tahle tolik mává?! Zbytek dne jsem jí odpovídal jednoslovně a večer jsem se zavřel do své ložnice a ani nevečeřel. Měl jsem pocit, že nedokážu být v její blízkosti, ne tady, když jsme sami dva a není tu nikdo, kdo by mě zastavil.

Podělaný hormony! Všechno je to jen proto, že jsem tu s ní zavřenej a nemám možnost si od ní odpočinout. Přísahám, že odteď ženský nehlídám. Měli bysme najmout nějakou bývalou mariňačku, která by tyhle zakázky dostávala. Kurva fix, až za mnou zas přijdou, že potřebujou někoho tak trochu vylekat, vyseru se jim na to!

Zaklepání na dveře mě vyděsilo jako výstřel.

„Co!“ zařval jsem a slyšel jsem, jak moc rozzuřeně zním.

„Jste v pořádku, Henry?“ Přestože tlumený dveřmi, zvuk jejího hlasu mi způsobil trnutí ve slabinách. Byl jsem naprosto ztracenej. Totálně v hajzlu. Ta mrňavá mrcha!

„Jo!“

„Nejedl jste. Nejste nemocný?“

„Ne!“ Do hlasu se mi začínalo cpát zoufalství. Jo, nejspíš jsem nemocnej bastard, co by se nejradši vrhnul na mladý maso a pořádně si to užil.

„Mám vám objednat něco k večeři?“

Před očima jsem viděl, jak mi podává talíř s jídlem a je oblečená jen do žlutobílé kostkované kuchyňské zástěrky. Vylétl jsem z postele, odemkl jsem, prudce otevřel dveře a podíval se na ni. Vlasy měla stáhnuté do rozčepýřeného uzlu, a když ke mně zvedla hlavu a mrkla, došlo mi, že právě teď jsem se dostal za hranici bezpečného návratu. Teď už to nešlo vrátit do původního stavu. Teď se mi dostala tak hluboko pod kůži, že o ní budu vždycky vědět. Ruka se mi jakoby sama od sebe natáhla k ní. Chytil jsem ji nad loktem, dva prsty na látce trička, tři prsty na holé kůži. Byla tak drobná, že jsem jí tu paži prakticky objal. Polkla. Díval jsem se jí na krk, na tep, který jí ťukal zevnitř na pokožku, co určitě musela být na dotek jemná a hebká. Nadechl jsem se.

A pak jsem ji možná až moc prudce otočil a postrčil do obývacího pokoje. „Jdi spát, Emily!“

Zabouchnout dveře, zamknout… A dát si ledovou sprchu.

Emily

Doteď jsem měla pocit, že je vlastně roztomilej. To jeho bručení, vrčení, brblání a odfrkávání. Bylo to vtipný a připadal mi jako plyšovej medvěd, kterej vrčí, když mu na břiše zmáčknete hrací strojek.

Teď mě na kůži pálil jeho dotek, v nose se mi usadila jeho vůně, před očima jsem pořád měla výraz jeho obličeje, který byl všechno, jen ne pokerový.

A byla jsem vzrušená, jako kdyby se mi pěkně dlouho věnoval ze všech sil.

Wow!

7. kapitola

Emily

Ze snu plného horké pokožky a zběsilého tlukotu srdce mě vzbudil telefon. Ne mobil, ale hotelová pevná linka. Byla jsem připravená pokojovou službu poslat do háje, protože z postele se mi rozhodně nechtělo. Ne teď, když jsem ještě byla úplně mimo. Vstanu jedině v případě, že hoří a je nutné evakuovat hotel!

O pár vteřin později jsem věděla, že evakuace nebude, vstanu a nesnáším jednoho ze svých rodičů.

„Nechci letět už dneska!“ odsekla jsem trucovitě, když mi táta nadšeně ohlásil, že čirou náhodou poletí za tři hodiny okolo a nabere mě, abych se nemusela mačkat

s tisíci dalších lidí, kteří se chystají domů na svátky. Čirou náhodou letí kolem New Yorku? Myslí si o mně, že jsem úplně pitomá?

Dozvěděla jsem se, že bude bezpečnější, pokud poletím s ním. Navíc tím uvolním místo nějakému běžnému občanovi, který se díky mně dostane domů k rodině a bude šťastný.

„Nezkoušej na mě tyhle řeči, tati. Nejsem tvůj volič!“ Samozřejmě, volila jsem ho, ale za některé výroky, které mu vymysleli jeho poradci, jsem se mu nepokrytě smála.

„Myslím to naprosto upřímně. A navíc budu klidnější, když poletíš se mnou. Víš dobře, že letět mým speciálem je bezpečnější, protože se dovnitř nedostane nikdo nepovolaný.“

„Já si naopak myslím, že bych měla letět běžným linkovým spojem. Rozhodně je pravděpodobnější, že se někdo pokusí sundat tvoje letadlo, než aby si hledali mě

v seznamech pasažérů. A mamka bude určitě radši, když přežije aspoň jeden z nás.“

V telefonu bylo na chvíli ticho. Pak nasadil rodičovský tón a řekl:

„Nikdy jsem nepochopil, po kom jsi zdědila tak pokřivený smysl pro humor.“

„Mluvila jsem naprosto vážně,“ povzdechla jsem si. A věděla jsem, že jsem prohrála. Jakmile nasadil rodičovský tón, nedalo se s ním diskutovat. Nedalo se ani smlouvat. Naposledy ho použil, když mi přidělil Henryho. A teď mi ten samý styl projevu pokazí veškeré plány!

Nechtěla jsem letět do Denveru takhle brzo. Ne po včerejším večeru, který konečně přinesl nějaké výsledky, byť minimální. Odjet na skoro tři týdny se mi teď prostě

nehodilo. A nechtělo. Jasně, těšila jsem se, až uvidím mámu a kluky… a jo, i tátu, ale všechno to bylo nějak špatně načasované.

Což si Henry nemyslel.

Budiž mu přičteno k dobru, že dokázal zachovat tu svou masku a klidně mi tím svým dunivým hlasem oznámil, že bude za deset minut připravený k odjezdu, a abychom se

dostali na letiště v ranní špičce včas, bylo by vhodné, abych zkusila být co nejrychleji sbalená. A jestli prý chci pomoct.

Měla jsem chuť mu nakopat ten jeho svalnatej zadek. A taky se mi chtělo trochu kvílet. Připadala jsem si stejně, jako když jsem před mnoha lety odjížděla z naprosto skvělého tábora a věděla jsem, že ty super kámošky uvidím zase až za rok. Jenže tentokrát bylo nutkání někam se schovat a počkat, až odjedou beze mě, mnohem silnější.

A navíc jsem si nebyla jistá, jestli to v dlouhodobém horizontu nedopadne stejně pitomě; na další tábor River Falls jsem se už nikdy nedostala, protože na podzim

zvolili tátu a další léto nebylo bezpečné mě na několik týdnů spustit z očí. Co když teď zase někdo přijde s přesvědčením, že bude lepší mě zamknout doma a nikam nepouštět?

Mozek mi nejspíš pracoval ještě rychleji než při závěrečných testech ve škole: jakmile jsem uviděla, že Henry sedí na gauči a mobil má položený vedle sebe, vrhla jsem se k němu a nacpala mu do náruče dvě tašky. Na moment vypadal skoro vyděšeně, a když jsem mu řekla, že bych potřebovala, aby je hned teď odnesl do auta, viditelně se mu ulevilo. Snažila jsem se nedat najevo, jak mi tyhle jeho divné obličeje vadí, a raději jsem ani nepřemýšlela o tom, co se mu musí honit hlavou. Důležité bylo, že jeho telefon zůstal na místě.

„Jak je možný, že ho nenapadlo dát mi svoje číslo?“ brblala jsem polohlasně, zatímco jsem se zbrkle snažila odemknout klávesnici a pak zavolat sama sobě. „Co kdybych se mu někde ztratila a potřebovala ho najít? Na co myslel?“ Z mé ložnice se ozvalo zvonění. Rychle jsem hovor utnula, položila telefon na přibližně stejné místo a zmizela.

Při ukládání nového kontaktu Plyšák se mi trochu třásly prsty.

Henry

Bylo to naprosto dokonalý řešení týhle situace. Možná tatíkovi začala v hlavě blikat nějaká kontrolka, tak se svou dcerunku rozhodl radši vyzvednout a rychle ji odlifrovat domů. Super nápad. Budu mít dřív volno a nebudu muset vymýšlet, jak se vypořádat s tím pitomým pnutím. Plán se podařil, ne? Zbavím se jí. Bezva.

A těch ostatních podělanejch myšlenek si nebudu všímat.

Cestou na letiště Teterboro do Jersey bylo v autě naprostý ticho. Nevěděl jsem, co říct. Mohlo by ze mě vypadnout něco nevhodnýho, takže jsem mlčel. Ona už se nejspíš viděla doma; proletí se soukromým tryskáčem a za chvilku už bude u maminky. Dobrodružství v New Yorku bude možná dobrá historka pro kámošky.

„Chcete kafe?“ zeptal jsem se, když jsme na letišti čekali, až se senátorovo letadlo objeví na radaru kontrolní věže. Zavrtěla hlavou a dál si četla. „Vodu?“ navrhl

jsem. Tentokrát odmítavě zahučela. „Něco odporně zdravýho?“ Rozhlédl jsem se po malé čekárně, kde byly jen jídelní automaty. Nebyl jsem si jistý, jestli bych z nich vyhrabal něco sójovýho; čokoláda ale nemůže nikomu ublížit, ne? Když jsem se podíval zpátky na ni, vypadala překvapeně.

„To bylo vtipný,“ řekla, ale znělo to spíš jako otázka. Pokrčil jsem rameny. Chvíli mě pozorovala a přesně v momentě, kdy se nadechla a chtěla něco říct, se z malého reproduktoru ozvalo hlášení, že letadlo je na radaru a navádějí ho na přistání. Sklopila oči, pečlivě si dala do knížky záložku a zavřela ji.

Netušil jsem, kam zmizela ta útočná, skoro dotěrná ženská, před kterou se nedalo nikam uniknout. Teď tu seděla holka z toho prvního dne; malá, drobná, tichá. Kdybych si odkašlal, vyděsilo by ji to.

Pak to šlo všechno rychle. Letadlo dorolovalo tak blízko, jak to jen šlo, a než jsem stihl popadnout její tašky a vyvést ji ven, z letadla se vyklopily schůdky a senátor jen v kalhotách a košili se svetrem vylezl v doprovodu jednoho ze svých bodyguardů ven. Nedržel se zpátky, hned roztáhl ruce a Emily se nechala obejmout.

Tatínkova holčička. Přesně takový pocit jsem z ní měl na začátku a byl správný. To všechno potom byla jen hra na velkou holku. Napadlo mě, co by udělala, kdybych se nedržel zpátky a vážně po ní skočil. Možná jsem teď mohl mít na krku obvinění ze znásilnění.

Nebo taky plácám kraviny.

Než jsem se nadál, byly její věci uvnitř. Senátor ke mně natáhl pravici, a zatímco mi pumpoval rukou, děkoval za skvělou práci. Jen jsem čekal, kdy na mě vybalí něco o volbách – jako bych se o jakékoliv někdy zajímal – ale ukázalo se, že tu byl fakt jen za otce, ne za politika. Toho jsem si cenil.

Emily zamumlala, že mi přeje veselé Vánoce.

A byla pryč.

V kanceláři byli jen Kevin a pes.

„Nech mě,“ doporučil jsem Angusovi a pro zdůraznění na něj zahrozil prstem. Začal vrtět ocasem ještě razantněji, a jen jsem si sedl na křeslo, měl jsem jeho uslintanou hubu na stehně. „Není hluchej?“

„Ne. Jen rozmazlenej. Sežral mi boty. Chce se venčit třeba ve čtyři ráno, a když s ním vylezu ven, je nasranej, že je zima, a chce zase dovnitř! Spí mi na gauči, ale jen proto, že jsem si vybojoval postel. Zkus takový tele sundat, když usne. Váží nejmíň metrák.“

Tmavě hnědé oči mě sledovaly a pes vypadal pobaveně. Poplácal jsem ho po hlavě a on zafuněl.

„Hele!“ vyjekl Kevin úplně jiným hlasem. Podíval jsem se na něj a došlo mi, že něco je špatně. Takový nadšení jsem u něj neviděl… nikdy.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. Tohle smrdělo. Možná jsem tupej, ale nejsem debil.

„Ale počkej, vůbec nevíš, co ti chci říct,“ nedal se a naklonil se blíž.

„Stejně ne.“

„Henry, chlape, no tak! Máš volno! Nemáš co dělat, je mrtvo, žádný kšefty! Ten pes tě má rád!“

Aha!

„Zapomeň na to.“ Tentokrát jsem zapíchl ukazovák do vzduchu jeho směrem. „Ty ho máš na starosti. Nehodíš mi ho na krk. Jestli to zkusíš, hned jim volám. A věř mi, oni vědí, že je nebezpečný nechat se mnou to zvíře o samotě!“

Ušklíbl se: „Na koho to zkoušíš, magore? Myslíš, že ti budu věřit, že žereš psy? Já tě znám, Henry, takže klídek.“

Chvíli probíhal spontánní souboj upřených pohledů; vyhrál jsem, i když to znamenalo nechat si od Anguse oblízat vnitřní stranu předloktí. Ten pes byl úchyl.

„Jdi do hajzlu,“ doporučil mi nakonec Palbot.

„Stejně by se mi nevešel do bytu,“ pokrčil jsem rameny.

„Kecy.“ Podrbal se na bradě, strniště zašustilo. „Nepůjdem na pivo? Pes to chvíli doma sám vydrží. Když mu dám tu podělanou pískací hračku.“

„Dneska nemůžu.“ Byl i další důvod, proč se mi Emilyin brzký odlet hodil. Venku už byla kurevská zima.

„Ale no tak,“ zaskučel.

„Zítra,“ skočil jsem mu do dotčeného monologu o tom, jak na něj všichni serou. „Zítra klidně na celej den. Ožrat se, pobavit se, jsem pro. Dneska fakt něco mám.“

„No jasně!“ uchechtl se. „Chápu, už mi to došlo, něco máš.“ Poslední slova zdůraznil tak, že prsty ve vzduchu naznačil uvozovky. „Spíš někoho, ne? Já jsem taky vždycky hrozně nadrženej, když musím být na čtyřiadvacítkách.“

Nechal jsem ho při tom. Zašli jsme si na oběd do restaurace na rohu, kde už byli na psa zvyklí a nevadilo jim překračovat ho, pak jsme se domluvili, kde se zítra

potkáme, a chvíli po jedné už jsem mířil do jednoho textilního velkoobchodu. Nebylo to žádný značkový zboží, ale to mi bylo úplně ukradený. Důležitý bylo, aby toho

měli hodně a ve všech velikostech.

„Vás tu vždycky rád vidím,“ culil se na mě majitel.„Nechtěl byste jezdit častěji?“

Zamumlal jsem, že takhle to stačí. Jedna z prodavaček se přišla zeptat na barvy souprav čepice-šála-rukavice. Bylo to úplně putna, tak jsem jí řekl, ať to namíchá. Zaplnil jsem kufr i zadní sedadla. Příště si budu muset půjčit dodávku.

V lékárně jsem nakoupil taky klasickou sestavu: léky proti horečce, bolesti, kašli, bolesti v krku, průjmu. Obvazy, náplasti, antiseptické masti, volně prodejný prášky na alergii, vitaminy. Spoustu kondomů. Lékárnice se na mě mračila čím dál víc, ale žádný z těch prášků nebyl nijak závadný, takže nemohla říct ani ň.

V drive-in nejbližšího fastfoodu hromadu burgerů. Kvůli těm jsem se cítil nanic – moc teplý to není, navíc to ani nezasytí, ale zatím jsem nepřišel na to, jak jinak tam dostat aspoň nějaký jídlo.

Jako pokaždý, když jsem projížděl známýma ulicema, i teď jsem měl sevřený břicho. Tolik let, a stejně to člověka zdeptá, jen tam vkročí. Nejhorší bylo, že to vypadalo pořád stejně. Nic se neměnilo. Přes dvacet let to v těch místech fungovalo stejně – a za dalších dvacet let to bude zase to samý, protože na nich nikomu nezáleží.

Zastavil jsem na obvyklém místě, hodně stranou od běžnýho pouličního ruchu. Neměl jsem náladu dohadovat se se sráčema, nechtěl jsem se bát o auto. Už bylo šero. Ve dvou sudech hořely odpadky, ale nebylo nikoho vidět. Vyndal jsem papírové tašky s jídlem a položil je na kapotu.

„Žádný strkání, jasný? Nechci vidět, že se rvete. A jestli bude někdo předbíhat, dostane svítivě růžový oblečení.“

Koutkem oka jsem zahlédl pohyb. Někde ve stínu se ozvalo zakašlání.

Jako první se ozvala ta malá, jako vždycky.

„Kdes byl?“

„Měl jsem nonstop směny. Neměl jsem se sem jak dostat.“ Leda bych vzal Emily s sebou, a to nebyl dobrej nápad. Vytáhl jsem z tašky jeden hamburger a podal jí ho. Měla úplně ledovou ruku.

„Jayjay tvrdil, že nepřijedeš.“ Nedokázal jsem určit, kdo to řekl. Někdo z těch menších kluků. Možná někdo úplně cizí. Pořád se objevovali noví… a mizeli staří.

„Jayjay má hubu plnou keců, ale neví nic,“ ušklíbl jsem se. Něco se změnilo, otřepali se, zvykli si na mě – najednou jich kolem byla spousta. První taška rozdaná, druhá načatá. Měl jsem toho vzít víc.

„Jste všichni v pohodě?“ zeptal jsem se a snažil se, aby to znělo ledabyle.

„Krysák zmizel,“ řekl ten vychrtlej zrzek. „Nic si s sebou nevzal a vypařil se. A Kris má něco s nohou. Není to zlomený, ale postavit se na to nemůže.“

„Vemte ji na kliniku,“ prohlásil jsem vážně. „Ať v tý zimě nepřijde o nohu.“

„Dusty to koupil.“ Jayjay, něco jako hlava smečky, se přicoural, ale jeho pokus vypadat, jako že je mu všechno jedno, mu moc nevyšel. Podal jsem mu dva vlahé balíčky. „Čórnul jednomu zmrdovi celodenní tržbu. A zmrd ho za dva dny našel. Nevím, kdo mu dal tipa.“

Mlčel jsem. Nebylo co říct. Na soustrast se tady nehrálo.

„Doufám, že tam máš něco, v čem nebudu vypadat jako debil,“ šťouchla mě ta malá do ruky.

„A něco proti blechám, Zubatka jich má plný vlasy!“

„Jdi do prdele, blbečku!“

Otevřel jsem kufr a začal s vyvoláváním: jeden svetr pro mrňouse, jedny kalhoty pro středně většího prevíta, balík teplých ponožek pro ladnou nožku dámy… Bavili se.

Měnili mezi sebou, dohadovali se, ale všechno probíhalo v klidu. Předváděli se v nových hadrech a smáli se těm, kteří měli ránu. Na chvíli to byla parta uchechtaných děcek. Jenom na chvíli.

Podal jsem tašky z lékárny Jayjayovi.

„Nešmelit, rozumíš? Je to pro vás,“ varoval jsem ho. Když se zeptal, jestli jsou tam i kondomy, byl rudej určitě až na zadku. „Můj mobil máte?“ Hromadně kývali.

Ale stejně nikdy nezavolali.

Večer jsem seděl na gauči v tichém bytě a jako vždycky po návštěvě těch děcek mi bylo prostě blbě. Nepomáhalo to zapít. Nepomáhalo zajít do strip-baru a podívat se na pěkný ženský. Většinou to nešlo ani zaspat. Hnusná, dlouhotrvající pachuť na patře.

Otevřel jsem tu knížku, co mi dala. Prolistoval jsem těch pár nedůležitých stránek, až jsem se dostal k první kapitole.

„Dvacátého sedmého led-na byl už Ma… Mal-colm Ain… Kurva, jak se tohle čte? Ain-slie v pů-li ces… cesty k vý-cho-du.“

Vypadalo to, že čtení tu pachuť trochu zjemňovalo.

Emily

„Mami! Evan mi zabral koupelnu!“

„Není to jen tvoje koupelna!“

„Buď zticha a okamžitě vypadni! Tohle je moje koupelna!“ Měla jsem ho plný zuby.

„Odjela jsi? Odjela! Teď je to moje koupelna!“

„Mami!“

„Tak běž do koupelny ke klukům, zlato!“

„Tam to smrdí!“

„Panebože, kolik vám je, pitomečci?“

„Jdi se bodnout, magore!“

„Sklapni, mládě.“

„Jak to mluvíš se sestrou?“

„Ona si začala.“

„Miláčku? Kdy nám někdo vyměnil naše milé a vychované děti za tohle?“

„Fakt vtipný, tati.“

„Nevím. Ale jsou docela milí. Jen toho strašně moc sežerou.“

„No mami?!“

„Jdi z tý koupelny, slyšíš?“

Miluju svou rodinu.

8.

Emily

„Vy jste se na mě domluvili!“ zaúpěla jsem. Položila jsem knížku, protože jsem měla chuť po Eliahovi něco hodit, a každý přece ví, že knížkami se nehází. Během hodiny to byl třetí člověk, který se mě přišel zeptat na to, jestli jsem se už vybouřila a zůstávám doma. Tenhle blbeček měl ale smůlu v tom, že byl tak snadno čitelný. Podle cukání jeho koutků a toho, jak mu svítily oči, jsem pochopila, že se s klukama dohodli.

„Nechápu, o čem to mluvíš,“ pokrčil rameny. „Prostě jen chci vědět, jestli už tě ta opožděná puberta přešla a budeš doma.“

„Řeknu ti to samý, co jsem řekla těm dvěma.“

„Em, no tak! Já jsem tvůj oblíbený bratr, pamatuješ? Nemůžeš mě poslat do prdele!“ Už se nesnažil udržet vážný výraz. Škodolibě se na mě zubil, a když jsem ho do té

sedací části fakt poslala, chechtal se nahlas. „Stejně z tebe dostaneme, co se děje v New Yorku tak zajímavýho!“ vyhrožoval, když odcházel. „Jestli je tam taková

sranda, nastěhuju se k tobě.“

Tak to ani omylem!

Představila jsem si, jak táta uzná za vhodné nahradit opravdového bodyguarda Eliahem a bude mu úplně jedno, že dvojče by při sebemenším náznaku ohrožení zaječelo a uteklo. Prostě je to Evansovic chlap, tak je statečný, udatný, hrdý a dvacet hodin denně se bije do hrudi jako Tarzan, aby všichni kolem věděli, že je to vládce světa.

Nebo aspoň jeden ze synů vládce světa. Takže by to dopadlo buď tak, že by nás díky Eliahovi někdo fakt přepadl, nebo by nás Henry musel hlídat oba – a to rozhodně

nepotřebuju, že.

Další člověk, který se mě zeptá na New York, dostane ránu. Aby bylo jasno hned na začátku. New York je prostě můj.

O dvacet minut později mi na balkonové dveře zaklepal jeden z agentů. Už ve mně ani nehrklo, prostě sem patřili. Občas jim hráblo a chtěli se podívat třeba pod postel (jasně, běžně tam mívám dva bubáky a jednoho teroristu), takže jsem mu otevřela, pozdravila a ustoupila o krok dozadu, aby mohl vejít. On ale zůstal na prahu.

„Chtěli jsme se jen zeptat, jestli už zůstanete doma, nebo jste se ještě nevybouřila?“

Několik vteřin jsem se na něj dívala a v duchu si říkala, že zůstanu klidná. Prostě zavřu ty dveře, vrátím se ke čtení a budu je všechny ignorovat. Jenže se to nepovedlo.

„Děláte si ze mě prdel?“ rozhodila jsem rukama. Agent (blesklo mi hlavou, že musím zjistit jeho jméno a pořádně mu to oplatit) se decentně usmál a vrátil se na balkon. „Jste normální?“ pokračovala jsem. „Necháte se zatáhnout do jejich dětinskejch vtípků? Stojí vám to za to?“ S každým dalším slovem jsem mluvila hlasitěji a pokračovala za ním na balkon. Bylo mi jedno, že teplota venku je na nule a já mám na sobě jen kalhoty od pyžama a tílko. Když jsem ze spodního patra zaslechla hurónský chechtot svých sourozenců, zatmělo se mi před očima. Opřela jsem se o zábradlí, naklonila se a zaječela:

„Jste zasraní idioti!“

A přesně v tom momentě mě vyfotil nějakej podělanej paparazzi. Což jsem se dozvěděla druhý den ráno, když už všichni na můj výlev zapomněli a s utíráním prachu v tátově knihovně, trestem za mé nevhodné chování – dcera senátora přece neječí hystericky něco o idiotech, protože je to nespolečenské a navíc politicky nekorektní

– jsem byla dávno hotová.

Byla jsem přímo na titulní stránce denverského bulvárního plátku. Hádka s milencem, hlásal hlavní titulek. Dcera senátora má tajný poměr s bodyguardem, tvrdil podtitulek. Když jsem otáčela list na druhou stranu, kde mělo být bližší info, hučelo mi v uších a zuřivě jsem polykala, protože se mi z té nervozity obracel žaludek naruby. Jako by nestačilo, že na titulce mám tvář zkřivenou vztekem, na fotkách uvnitř novin bylo vidět přesně to, co se dělo: štěkala jsem na agenta Mayerse (ano, to jméno jsem si zjistila, stejně jako jeho soukromé telefonní číslo; jeho kolegové se sice tvářili jako děsně vážní drsňáci, ale byli pro každou špatnost; přesně jsem věděla, do jaké seznamky jeho údaje zadám). Bohužel si z toho pitomej pisálek vymyslel úplně jinej příběh a já s klesající čelistí četla o tom, jak mě Mayers nechce, protože je gay.

„Do prdele,“ pípla jsem nešťastně.

„Vidíš?“ Táta přestal přecházet po jídelně a ukázal na mě. „Kdyby sis dávala pozor na pusu, nemuselo se tohle stát.“

Nekřičel na mě. Nikdo na mě nezvýšil hlas a nevyčítal mi to. Dokonce ani tátův poradce se nevytasil s přednáškou na téma senátorova pověst. Jediný, na koho se trochu ječelo, byli bráchové a agenti, kteří měli dávat pozor i na to, aby se nikdo s kravsky velkým objektivem nedostal tak blízko, aby mohl udělat fotky.

Chtěla jsem říct, že kdyby se do mě všichni nenaváželi, nevypěnila bych, ale to bylo jasné. Chtěla jsem říct, že kdyby byl Mayers normální, nevyprovokoval by mě, ale to bylo taky všem jasné.

„Omlouvám se,“ hlesla jsem. Ano, vadilo mi, že mě spousta polodementních čtenářů tohohle plátku vidí takhle z formy. Ale byla jsem oblečená a střízlivá, což je mnohem víc, než umí některé celebrity.

Jak ze mě opadával strach z toho, že v článku bude něco mnohem horšího, začínalo mi to připadat jako docela dobrá sranda.

„Jen bych chtěla říct, že by se to nestalo, kdyby mě Mayers nenechal kvůli svému kolegovi,“ dodala jsem vesele.

„Emily!“ Táta se zase zarazil a nevěřícně se na mě díval. Mayersův obličej zase změnil odstín, tentokrát z nachové do karmínové. Máma se snažila nesmát a poradce se zmateně zeptal:

„Takže jste spolu něco měli?“

„Ne!“ odpověděli mu tři lidé najednou. Nejhlasitější byl právě rudý agent Vtipálek.

„No dovol?“ udělala jsem dotčeně. „To furt bylo miláčku, srdíčko a –“

„Emily!“ Tentokrát jsem z tátova hlasu poznala, že to fakt stačilo.

„No dobře. Ne, nechodím s ním.“

„Napiš vyjádření,“ otočil se táta k poradci. „Moje dcera si váží práce agentů a je ráda, že se na ně může spolehnout. S nikým z nich ale nepřekročil vztah hranici přátelství. Nebo tak něco. Prostě nechodí s bodyguardem a basta.“

Zachytila jsem mámin pobavený pohled a bylo mi jasné, že se barva mých tváří začíná podobat té Mayersově.

Nechodí, ale chtěla by.

Henry

„Střílet?“

„Střílet,“ přikývl Kevin. Zavrtěl jsem hlavou a ten pohyb mi vůbec neudělal dobře.

„Někoho zabijeme,“ zahučel jsem, když pokoj přestal rotovat.

„Budeme střílet na terče, vole,“ ušklíbl se Palbot.

„Se svou kocovinou bych si tím právě nebyl úplně jistej,“ přiznal jsem. Nechápal jsem, kde ten chlap bere energii na to, aby se hýbal. Nebo aby přemýšlel. Plánoval výlet na střelnici. Já byl rád, že zvládám dýchat. Na večírky s Palbotem jsem evidentně starej.

„Než tam dojedeme, vyprchá to z tebe. A tam na čerstvým vzduchu ti bude hned líp,“ nedal se. Já jsem se taky nedal. Nakonec jsem vyhrál. I když mě to stálo hodně sil a bylo to vítězství jen napůl: zbavil jsem se Palbota, ale vyfasoval jsem psa. Zatímco jsem čekal na taxi, které nemělo problém se psem velikosti poníka, Palbot volal slečně, která s námi strávila část předchozího večera. Přesněji s ním, mě se bála a většinu doby dělala, že mě nevidí.

Po procházce s Angusem, při které se osvědčil jako skvělý lék na kocovinu, protože mě nenechal ani na chvíli oddechnout, a musel jsem uznat, že se mi udělalo trochu líp, jsem zapadl do postele, dvakrát to tele donutil slézt a nakonec jsem rezignoval a nechal mu gauč. Měl jsem v plánu spát minimálně dalších dvanáct hodin.

O hodinu a půl později mě vzbudil zvonek u dveří a Angusovo štěkání. Do toho mi zvonil mobil a já fakt nechápal, jak je možný, že jsem se nevzbudil hned. Domotal jsem se ke dveřím, po cestě jsem přijal hovor od Roberta a zahučel, že slyším. Odsunul jsem psa, odemkl dveře a otevřel.

Za dveřmi stál Robert s mobilem u ucha, vedle něj Jo s prstem na zvonku a mezi nimi Amy, která hrozně nahlas zaječela a vrhla se kolem krku psovi. Přiznám se, že mi chvíli trvalo, než jsem pochopil, co se to děje.

„Vy jste tady,“ řekl jsem nakonec do telefonu. Robert ten svůj strčil do kapsy saka a zamračil se:

„Mohl by ses laskavě oblíknout?“

„Ahoj, Jo,“ pozdravil jsem. „Čau, Amy. Jak bylo?“

„Jdi se oblíct, vole! Nemluv na ně, když jsi skoro nahej!“ čertil se Robert, zatímco Jo se mě ptala, jak jsem se měl. Nebyl jsem nahej, měl jsem na sobě trenýrky, což ale mému šéfovi nepřišlo jako dostačující. Otočil jsem se k nim zády, že se teda jako půjdu obléct, ale pak jsem se zase vrátil a zeptal se, jestli jdou dál a chtějí kafe.

„Ne, díky, potřebujeme domů, abychom vybalili a zase zabalili,“ usmála se Jo.

„Takže se nemusím oblíkat,“ přikývl jsem. Robert se vůbec netvářil mile. „No co? Nech mě,“ doporučil jsem mu. Otevřel pusu, že něco řekne, ale nakonec mávl rukou a hnal svoje ženský a psa ke schodům.

„Počkej,“ smála se Jo a šla zpátky ke mně. Podala mi dárkovou tašku a balíček s balicím papírem se soby. „Veselé Vánoce, Henry. V tašce máš pozdravy z Itálie.“

Zahuhlal jsem rozpačité poděkování a chvíli obě věci ve svých rukách pozoroval. Byly věci, které mě pořád překvapovaly a dostávaly. Dárky byly jednou z nich.

Opravdové vánoční dárky, ne šek s prémiemi ve vánočně laděné obálce. Donesl jsem si je na stolek v obýváku, ještě chvíli je pozoroval a pak si šel zase lehnout. Nebudu je rozdělávat předem. Když jsou vánoční, tak až na Vánoce.

Druhý den mi bylo konečně dobře. Byl jsem zrovna na cestě do posilovny, když mi zazvonil mobil.

„Nikam nejdu,“ řekl jsem místo pozdravu.

„Srabe,“ odpověděl Palbot. „Ale kvůli tomu ti nevolám. Kupuješ si NY Daily News?“

„Ne.“ Noviny jsou dobrý tak akorát na obalení věcí při stěhování, jiný důvod k jejich kupování nevidím.

„No, tak bys měl. V tamních Drbech je něco, co by tě mohlo zajímat.“

„Co?“ Napadlo mě, že nás možná někdo vyfotil, když jsme byli na tahu. Vzhledem k tomu, že jsem se probudil oblečený, neměl jsem odřené klouby na rukách a nikde po těle jsem neměl stopy po ranách, jsem si byl jistej, že jsem se s nikým nepopral, ale kdo ví, co se dělo v druhé půlce noci, kterou si moc nepamatuju.

„Vypadá to, že ta tvoje slečna Emily není takovej svatoušek, jak se zdá.“

Típnul jsem mu to a přidal do kroku. Nechápal jsem, proč jsem měl najednou v krvi nával adrenalinu a proč skřípu zubama. Když jsem hrabal v kapse drobné, měl jsem problém s tím, abych křečovitě sevřenou ruku uvolnil.

A když jsem viděl fotku prakticky polonahé Emily ve společnosti nějakýho idiota, kus novin jsem nevědomky zmuchlal.

Na posilovnu se ten den nedostalo. Hnal jsem domů, abych si přečetl, co se tam píše. A pak jsem si nadával, že jsem to dělal.

Emily se opila, pokoušela se svést bodyguarda a pak slovně napadla novináře.

Měl jsem vztek. Co to prováděla? Proč se sakra snažila dostat do postele takovýho nedovyvinutýho šmejda?!

To jako spí s každým, kdo ji hlídá? Takže jsem nemusel dělat drahoty a držet se zpátky?

Vztek přešel do pocitu, kterej mi fakt vadil. Nemělo mě to mrzet. Tak se z roztomilý slečny vyklubala normální děvka, no a co. To se stává pořád.

Aspoň jsem se poučil a příště, až zas budu mít za úkol vyděsit nějakou rozmazlenou dvacítku, dám si na tom fakt záležet.

9. kapitola

Emily

Když jsem scházela ze schodů, zahlédla jsem jen kousek výklenku, ve kterém byl každoročně umístěný stromek. I tak to vypadalo, jako by se tam převrátil náklaďák

s dárky.

„No ty vole,“ hlesla jsem. Hned jsem dostala herdu do zad od Elliota.

„Můžete se aspoň dneska chovat jako civilizovaní lidé?“ To řekla máma, Elliot jen otevíral pusu. Netrefil se jen ve slově civilizovaní – myslel, že řekne dospělí.

„No pardon, ale když někdo vykrade hračkářství, abychom měli pod stromem hromadu hraček, tak se nemůžete divit, že mě to trochu zaskočí,“ hudrala jsem. To už jsem vešla širokým vchodem přímo do obýváku. Bylo to ještě velkolepější, než jsem odhadovala. Dárky byly všude. Dokonce nahoře na garnýži; něco mi našeptávalo, že ta ozdobná taštička, co visí asi tři metry nad zemí, bude pro mě.

„Jak na to tak koukám, je mi jasný, že tys zas všem koupila knížky,“ ozval se Eric. Nezněl moc nadšeně, což jsem chápala. Knížky bral jako velmi nutné zlo, rozhodně nebyl velkým fanouškem čtení. Moje dárky pro něj vypadaly jako ty pro zbylé členy rodiny a domácnosti, ale místo knížek v nich měl filmy a taky jednu počítačovou hru.

„Knížky jsou nejlepší,“ mrkla jsem na něj. Ušklíbl se, ale pak poklepal rukou na opěradlo křesla, které zabral. Sedla jsem si k němu a přitulila se. Měl novou kolínskou, nezvykle sladkou vůni, kterou si rozbalil už včera. To rande, kvůli kterému mi psal esemesku, dopadlo skvěle, jinak by mu těžko dávala dárek, ne? A ačkoliv kolem mě propukl ranní vánoční chaos, který si pamatuju prakticky stejně už dvacet let, tentokrát jsem se nehihňala tomu, jak se dvojčata rvou o balíčky jako malí, ani tomu, jak je táta peskuje, zatímco máma pije svůj ranní čaj na gauči vedle hospodyně Dolores. Která si dojatě utírá oči, jako každý rok. Tentokrát to šumělo kolem mě, na hranici zájmu, protože jsem řešila mnohem podstatnější věc. Dorazil mu balíček včas? Líbilo se mu to? Byl vůbec na té adrese, kterou jsem vyloudila z Joan? Neprokecla mu to? Možná byl někde s rodinou. Nebo… Nebo prostě nebyl doma.

Proč by takovej chlap jako on neměl ženskou, že jo. Krucinál.

Žďuchnutí do žeber mě probralo.

„Tváříš se děsně nakrknutě, prcku,“ upozornil mě šeptem Eric. Všimla jsem si, že na klíně už mám pár balíčků, takže jsem přestala řešit milostný život skoro dva tisíce mil vzdáleného bodyguarda. I když mi to dalo hodně přemáhání.

Po hodině to u nás vypadalo jako v papírnictví. Dolores (jako každý rok) trvala na tom, abychom netrhali papíry a skládali je, protože se dají použít příště znovu. Nikdy jsme je znovu nepoužili, takže buď měla někde v domě pokoj plný balicích papírů, nebo to vždycky po našem odjezdu vyhodila a prostě jen přivítala další možnost, kdy nás může trochu buzerovat. Teď byla jasně rozpoznatelná demarkační čára mezi zónou papírů a dárků, a jakmile se růžek papíru dostal do té špatné oblasti, ozval se několikahlasý jekot:

„Dej to zpátky!“

„Dej to tam pořádně, ty břídile!“

„Čouhá ti papír, tele!“

„Abyste se neposrali,“ zabručela jsem a nohou jsem šoupla jásavě zelenou taštičku dál ke zdi.

„Emily!“ houkl táta. Zavrtěl hlavou, vyčítavě se podíval na mámu, pak na mě a nakonec na Dolores. „Ona v tom New Yorku normálně zvlčila!“

„To není pravda,“ bránila jsem se. „Vlčím až tady, mezi těmahle –“

„Emily,“ řekla varovně mamka.

„Individuama,“ dokončila jsem větu o poznání míň útočným slovem. Potřebovala jsem na chvíli zmizet k sobě. Být chvíli sama, moct vzít mobil a zavolat… nebo spíš napsat. Napsat? Nebude lepší zavolat? Nemusel by nic číst… Ale zas aby se necítil zahnaný do kouta… Zatraceně, kdy jsem začala řešit takovéhle věci? Dobře, přiznám si to: jsem z něj trochu v háji. Trochu, hm.

„Naučila se nové cizí slovo a hned ho na nás bude používat?“ Ethan se na mě na oko mračil. „Já bych jí tyhle věci vůbec nedovoloval.“

„A tebe by vůbec neměli –“ Ani tentokrát mě nenechali domluvit. Táta vstal, zkonstatoval, že nikdy nedospějeme a on z nás dostane psotník, a následně konečně řekl, že je čas na odnesení dárků a balení věcí.

„Odjíždíme ve dvě, ať se dostaneme do Aspenu za světla.“

I teď jsme se chovali jako děcka; honem popadnout dárky a hurá nahoru. Z klučičích pokojů se ozývalo hulákání a rány, divila jsem se, že náš dům ještě stojí. Zavřela jsem za sebou dveře, vyšla na balkon a zkontrolovala, že nikde kolem nikdo není. Průchozí balkon kolem celého patra má svá pro i proti, a zrovna teď jsem nepotřebovala, aby mě někdo špehoval. Našla jsem v mobilu Plyšáka, chvíli zamračeně sledovala svůj prst na tlačítku se zeleným telefonem a v duchu si dodávala odvahu.

No tak, je to v pohodě. Chci se jen zeptat, jak se má. Ujistit se, že kurýr nepokazil objednávku. Nebylo to nic osobního, ale nebyl to ani tupý dárek, jaký táta dává všem těm vzdáleným zaměstnancům. Proč jsem z toho tak nervózní?

Už už jsem mačkala tlačítko, když jsem uslyšela zabouchání na dveře. Zaúpěla jsem, zčásti naštvaně, zčásti úlevně. Sama v sobě jsem měla pěknej bordel. Vydala jsem se ke dveřím a byla jsem připravená roztrhat na kusy toho, kdo mě zrovna teď vyrušil – jenže na chodbě stál agent Mayers.

„Co?“ hlesla jsem rezignovaně. Pak jsem si všimla dárkově zabalené krabice v jeho rukách. Překvapeně jsem se mu podívala do obličeje: koupil mi dárek? Proč, proboha? Naštěstí jsem byla tak v šoku, že jsem se nestihla zeptat. A on se pořád ještě styděl za ty kecy v novinách, takže měl pohled upřený na špičky svých naleštěných polobotek, proto neviděl, jak se tvářím.

„Tohle před chvílí přivezl kurýr,“ řekl pak.

Překvapení vystřídalo ještě větší překvapení. Kurýr? Teď? Na Vánoce ráno? Pro mě?

Když jsem nadšeně vypískla, Mayers sebou škubl tak, že balíček málem pustil na zem.

„Dejte to sem, člověče!“ Vyrvala jsem mu krabici z ruky a zabouchla mu dveře před nosem. Byla jsem tak nadšená a zároveň dojatá, že se mi třásly prsty. Poslal mi dárek! On mi taky poslal dárek! To je prostě úžasný! On je úžasnej! My jsme úžasný, jak na sebe myslíme! Nejsme my idioti? Proč si nezavoláme nebo nenapíšeme? Nevadí, to se napraví!

Roztrhla jsem matně zlatou obálku a vytáhla vánoční přání s andělem. Otevřela jsem ho.

A všechno nadšení bylo pryč.

Protože text v přání byl napsaný drobným, úhledným, vypsaným písmem.

Pro mě jsi anděl. Anděl si zaslouží jeden jediný dar, ten opravdový. Navždycky.

Měla jsem si všímat toho pocitu, který se mi usídlil v břiše. Měla jsem dát na intuici, zvednout se, otevřít dveře a zavolat Mayerse. Nebo dojít dolů za tátou. Za kýmkoliv. Jenže jsem byla zmatená a zklamaná, a zvědavá, jasně. Sundala jsem víko z krabice.

A zaječela tak nahlas, že mě rozbolelo v krku.

Henry

„Měl by sis najít nějakou ženskou, víš?“ Jayjay seděl vedle mě na starém převráceném kontejneru a dával si vánoční oběd. Vlastně bylo fajn, že Robert s Jo vypadli na svátky k jejím rodičům. Theresa byla zvyklá roky vařit tuny jídla, a teď jí to chybělo. Nejdřív měla v plánu nacpat se k Johnnymu, jenže jeho matka by nenechala nikoho, aby jí pomáhal. Tak se ta dobrá duše rozhodla, že se ujme mě a Kevina. A stačilo říct slovo o děckách na ulici a hromada jídla byla na světě.

„Ty seš nějakej chytrej, hele,“ ušklíbl jsem se.

„No ne, mně jde vo tvoje blaho, že jo. Třeba tahle, co uvařila to jídlo, co? Ta by se ti nelíbila?“ mumlal s plnou pusou.

„Je jí minimálně šedesát.“

Chvilka zaraženého ticha. Pak se ta mrňavá holka rozchechtala.

„To bys dal, ne? Bys zavřel oči, nebo já nevim,“ snažil se Jayjay.

„Vole. Jez.“

„Můžu si dát ještě kousek masa?“ zeptala se opatrně Kris. Pořád ještě kulhala a byla hrozně vyhublá. Dušovala se, že nic nebere, jen není dost rychlá na to, aby si obstarala jídlo. Podal jsem jí další dva plátky krůtího nářezu a znovu zopakoval samozvanému kápovi téhle bandy, že se o ni má pořádně starat. Zrudnul a zamulal něco, čemu jsem nerozuměl. Vyložil jsem si to ale jako souhlas.

„Co dárky, dostals dárky?“ Benjamínek, přesněji Benjamin, nejnovější přírůstek. Ještě si pamatoval, jak to má o Vánocích vlastně vypadat. Což bylo pitomý, protože co mu umřela máma a táta začal chlastat, bylo mu jasný, že takový svátky už nezažije.

„Dostal, od šéfky a od –“ Zarazil jsem se a netušil, jak přesně vysvětlit vztah k Michaelovi a Paige. „Od bývalý šéfky,“ řekl jsem nakonec. Kromě vína z jejich vinice jsem dostal i časově neomezenou poukázku na pobyt u nich doma a lístek do Florencie s volným datem odletu. Dojalo mě to tak, že jsem se musel jít opláchnout ledovou vodou, abych se probral. A zároveň mě to nakrklo – jsou normální, že o sobě dávají takhle veřejně vědět? Netušil jsem, jak přesně to proběhlo mezi Bavettou a Robertem, ale byl jsem si skoro jistej, že o Mikeovi jeho rodiče pořád nevědí. A tohle mi přišlo jako kurevsky velký riskování.

„Kdybys měl ženskou, dostal bys dárek i od ní,“ nedal se Jayjay odbýt.

„Jdi do háje, chlape!“ Strčil jsem do něj ramenem, ale dával jsem si pozor, abych ho neodhodil stranou. „Nesnaž se mi nikoho dohazovat. Co kdybych si našel ženskou, a ona mě sem pak nechtěla pouštět?“

„Musíš si najít nějakou normální,“ pokrčila rameny Kris. Nadechl jsem se, abych jí řekl, že o normální ženský je docela nouze, ale nakonec jsem to nechal být. Proč jim zatěžovat hlavu problémy, který jim musí připadat jako naprosto nepodstatný a směšný? Jak bych jim měl vysvětlovat, že jedna blonďatá slečinka může za to, že teď nemám pomyšlení na žádný povyražení? Jak bych jim měl vysvětlit, že mě pekelně sere, že si hned začala s dalším hlídačem? Ne, nic z toho jim fakt vyprávět nebudu.

„A ty mi ji pak přebereš, to zrovna,“ mávl jsem rukou a pobavil tím úplně všechny.

Když jsem se vrátil domů, našel jsem za dveřmi lístek od kurýrní firmy. Nezastihli mě, mám je kontaktovat na tom a tom čísle a přivezou mi zásilku podle toho, kdy se mi to bude hodit – včetně svátků. Pěkně drahá sranda, posílat něco na svátek vánoční. Zajímalo by mě, proč mi ten dárek nemohl Robert dát, když jsme se viděli.

Nejspíš v tom měla prsty Jo a chtěla, abych si něco otevřel až teď ráno. Škoda, že jsem jim to takhle pokazil. Zrovna jsem vytahoval mobil, že jim zavolám a poděkuju – už bylo odpoledne, nebude blbý, když jim zavolám teď – když mi telefon zazvonil v ruce.

Neznámé číslo. Nebylo místní. Dvě zazvonění jsem váhal. Netušil jsem, kdo by to mohl být. A ani jsem nechtěl vědět, co po mně chtějí. Těžko to bylo přání klidných svátků. Nakonec jsem to ale vzal, vycepován dlouhými roky u Bavettových, kde se musely brát všechny hovory, protože každý z nich mohl být životně důležitý.

„Trovato, slyším.“

V telefonu byl hluk. Mužské hlasy, ženské hlasy, mluvili jeden přes druhého. Pak se ozvalo rázné:

„Buďte všichni zticha!“

A do toho mužský hlas:

„Opravdu si nemyslím, že je nutné volat –“

„Vy máte padáka,“ řekl ten, který se dožadoval ticha. A pak promluvil ke mně: „Dobrý den, pane Trovato. Tady Arthur Evans. Potkali jsme se ve vaší firmě, jsem Emilyin otec.“

Měl jsem na uchu senátora Evanse, a jediný, co se mi cpalo na jazyk, bylo: Jak se má Emily. Plácnul jsem sám sebe do čela, abych se probral, a zabručel jsem pozdrav.

„Obávám se, že vám zkazím zbytek roku, pane Trovato, ale budu tady potřebovat vaše služby,“ řekl senátor.

O chvíli později jsem vztekle svíral volnou ruku do pěsti a měl jsem chuť do něčeho praštit. Do někoho, přesněji řečeno. Do toho sráče, který poslal Emily vepřové srdce v dárkovém balení.

Bylo mi jedno, co psali v novinách. Bylo mi jedno, s kým spí nebo nespí. Bylo mi jedno, že jsem právě dobrovolně souhlasil s tím, že strávím zbytek svátků na horách s celou Evansovic rodinou. Jen jsem potřeboval vědět, jak rychle se tam dostanu a že ona je v pořádku. Když senátor konečně doplánoval můj rychlý přesun z New Yorku do Aspenu, poprosil jsem ho, ať mi ji dá k telefonu. No, spíš jsem mu to nakázal, ale byl tak zblbej, že neprotestoval.

„Henry,“ hlesla utahaně po chvíli dohadování, že snad není nesvéprávná a může jít telefonovat do místnosti, kde není osmnáct dalších lidí. „Omlouvám se za ty komplikace –“

„Jsi v pořádku? Nestalo se ti nic?“ vyhrkl jsem. Zněla hrozně.

„Jo, dobrý. Jen mě to dostalo. Nevěděla jsem, že je to prasečí. Bála jsem se, že…“

„Jo, já vím. Vydrž, jo? Za pár hodin budu u tebe. Dám na tebe pozor. Nikdo se k tobě nedostane.“ Byl jsem pevně přesvědčenej o každým slovu, který jsem řekl. Tajná služba se může jít vycpat, když není schopná prohlídnout krabice od cizích lidí.

„Kdybych věděla, že si stačí pořídit kus vepřovýho a přijedeš, udělala bych něco takovýho dřív,“ uchichtla se. Moje výřečnost byla rázem v hajzlu. Netušil jsem, co odpovědět. Stojí o mě? Proč vlastně volali mně? Může za to ona? A stojí o moje hlídání nebo o mě? Co ten idiot, co s ním spí? Nebo spala?

„Já vás ale budu jen hlídat,“ zahučel jsem. Chvíli byla ticho a pak:

„Lepší je, když mi tykáš.“

Najednou mi hlavou bleskla představa nahé Emily. Viděl jsem sám sebe, jak ji chytám rukama na bocích, otáčím ji k sobě zády a říkám jí: „Teď se hezky předkloňte…“

„No nevim,“ přiznal jsem nahlas.

Teprve teď mi začalo docházet, na co jsem to vlastně kývnul.

10. kapitola

Emily

Když jsem v soukromém letadle na cestě na letiště v Sardy Fields přemýšlela nad tím, co se dopoledne semlelo, nějak jsem nedokázala zachytit ten okamžik, kdy bylo

rozhodnuto, že potřebuju svého osobního, nezávislého bodyguarda. Netušila jsem, kdo s tím nápadem přišel, ale kdybych to věděla, skočila bych tomu člověku kolem krku

a zulíbala ho. Prostě jsem tam stála uprostřed neuvěřitelného zmatku v jídelně, všichni přes sebe křičeli a mluvili, čekalo se na příjezd někoho z policie a rovnou i FBI (táta není žádný troškař, že). Někdo ječel na vrchního operativce Tajné služby, jak mohl neprověřit neobjednaný balík, pak se ječelo na Mayerse, proč mi ho přinesl, a nakonec se ječelo i na mě, proč jsem to otevřela. Copak neznám bezpečnostní opatření?

Znám, samozřejmě.

Ale myslela jsem, že jsem prostě dostala dárek.

A pak se najednou začalo řešit, že potřebuju někoho, kdo bude dávat pozor jen na mě. Čistě pro jistotu, protože úchyla se srdcem, o kterém jsem v tu chvíli ještě netušila, že není lidské, chytí samozřejmě dřív, než dorazíme do Aspenu. Někoho, kdo je prověřený, ale nepracuje pro fušery z TS. Někoho, kdo bude nezávislý a komu budu věřit.

Fakt nevím, kdo řekl Henryho jméno. Vlastně to ani nebylo jeho jméno; najednou se začal řešit ten chlápek z New Yorku. Na moment mi přestalo vadit, co je v té krabici, která si trůnila na jídlením stole a přitahovala oči všech lidí v místnosti. V jednu chvíli jsem byla vystrašená malá holka, do jejíhož domova se dostal někdo, kdo tam rozhodně neměl co dělat. V dalším okamžiku jsem byla našponovaná ženská, která zaslechla něco o chlapovi, co pro něj má slabost.

Přesně tu změnu poznala jen mamka. Přitáhla si mě k sobě, poplácala mě dlaní po zádech a polohlasně zamumlala, ať se netvářím tak nadšeně.

Nejspíš to byla ona, kdo nadhodil newyorského chlápka.

Po příjezdu, který připomínal přesun prezidentské kolony, jen nám nikdo nemával a nevítal nás, jsem se pustila do vybalování, ale ruce se mi klepaly nedočkavostí.

Henry byl na cestě sem! Všechny ty pracně vymyšlené plány, jak mu nenápadně napsat, jak zařídit, abych se po svátcích mohla vrátit k němu, aby mě neodmítl a nehodil na krk někomu, o koho jsem neměla nejmenší zájem – všechno to bylo zbytečné. Nakonec stačilo poslat mi kus vepřového. Kdybych to věděla, koupila jsem si něco v řeznictví sama, no ne? Pozdě bycha honit.

Přehrávala jsem si v hlavě pořád dokola náš rozhovor, hlavně jeho začátek. Slyšet, jak zní téměř zuřivě, když slibuje, že na mě dá pozor, to byl balzám pro moje napnuté nervy. A že se pak honem vrátil k vykání a trval na tom, že se mi to zdálo a nikdy mi netyknul, to mě spíš pobavilo, než naštvalo. Bylo to tak henryovské. Připomnělo mi to chvíli, kdy jsme spolu byli o samotě a já netušila, co se mu honí hlavou. Těšila jsem se na to, co se bude dít dál. A ano, jakmile jsem si uvědomila, že budeme pod dohledem rodičů, bráchů a spousty dalších lidí, nadšení mě trochu přešlo.

„Můžu dál?“ Ethan pootevřel dveře a nakoukl dovnitř. Byl oblečený tak, jak bylo jeho zvykem, když šlo o volno s rodinou. Jasně oranžové triko s velkým tyrkysovým nápisem Chraňte barvy – neperte je. Způli modré a způli červenočerně kostičkované outdoorové kalhoty, na nohách ručně pletené ponožky od Dolores, které dostával k narozeninám i Vánocům a z nichž byl pokaždé nepředstíraně dojatý. Koncipienta přední denverské právnické kanceláře Krestenic&Wallace by v něm cizí člověk hledal jen těžko. Teď to nebyl pan Evans, ale Ethan, co miluje blbnutí na sněhu a jako jediný z rodiny nemá rád lyže, ale snowboard.

„Pojď, potřebuju někoho, kdo mi vyndá knížky a dá je nahoru,“ přiznala jsem. Dělala jsem, že nevidím, jak zakoulel očima. Prostě potřebuju mít pořád co číst, no. A Santa byl letos nadmíru štědrý, přece ty knížky nenechám ležet doma. Ethan rozepnul tašku, na kterou jsem mu ukázala, a chrochtnul. „Co to je?“

„Ráno zmizíš na sjezdovku, večer se vrátíš a budou mejdany – tak mi řekni, kdy chceš číst?“

„Kdo ví, jak to bude. Jestli tátovi hrábne, budu sedět celej den zavřená tady.“

Ethan položil první várku knížek na polici nad postelí, sedl si na zem vedle mě a drcnul do mě ramenem. V jeho podání to byl vrchol sourozenecké lásky.

„Třeba mu hrábne jen malinko a zakáže ti jen chodit večer mezi lidi,“ uklidňoval mě. „Navíc vedle sebe budeš mít toho děsně ultrasuperhrdinu z velkoměsta, že jo.“

„Na to jsem se chtěl zrovna zeptat,“ ozvalo se ode dveří a dovnitř se vecpal Eliah. Dělala jsem, že nevím, co přesně by ho mohlo zajímat, a doufala jsem, že nerudnu, jak na Henryho myslím. Musela jsem se uklidnit. Vážně poslední věc, kterou potřebuju, je, aby si ze mě kvůli němu dělali bráchové legraci. Nebo z něj, proboha. I když to by si snad nedovolili.

„Na co?“ zeptala jsem se ledabyle. Dvojče si keclo na postel a zazubilo se:

„Proč sem letí frajer z New Yorku, když máme barák plnej hlídačů? Jak se ti tohle povedlo? Proč to nedokázal nikdy nikdo jinej? Už to, že tě s ním nechali o samotě,

bylo pěkně podezřelý. Jak jsi tátu uplatila?“

„Neřekl vám, jak to bylo myšleno původně?“ uculila jsem se a strach z toho, že nějak poznají, co mám s Henrym v plánu, mě trochu opustil.

„Co jako bylo myšleno původně? Řekl nám, že sehnal člověka, který na tebe bude dávat pozor. Podle toho, co povídal, to musí být minimálně absolvent Vojenské akademie ve West Pointu a účastník mnoha bitev na Středním východě,“ šklebil se Ethan.

„Jo, a pak taky absolvoval akademii FBI v Quanticu, kurz pro odstřelovače, má černý pás z karate, umí šermovat a jen tak mimochodem je taky chirurg, co ti z fleku zašije tržnou ránu,“ přidal se Eliah.

Vybavila jsem si Henryho, který měl potíže i s nákupním seznamem a nastavením navigace. Ne. Jsem si skoro jistá, že nic z toho za sebou nemá.

„Najal ho, protože myslel, že mě vyděsí,“ vysvětlila jsem. „Představoval si to tak, že přijedu, uvidím, kdo mě má hlídat, zaječím, vrhnu se kolem senátorovic krku a nechám se odvléct domů, kde mi řekne, abych už nic takového nikdy nezkoušela.“

„Aha.“ udělal Ethan.

„Aha?“ udělal Elliot a jeho zájem ještě vzrostl. „Takže je to nějaká příšerka? Třeba jako ten obrovskej indickej herec, co hraje záporáky? Víš, kterýho myslím?“

„Nevím, kadopádně Henry není žádná příšerka,“ odsekla jsem trochu důrazněji, než jsem měla v plánu.

„Aha, Henry?“ Škodolibý úsměv na Ethanově tváři se nedal přehlédnout.

„Není žádná příšerka?“ pitvořil se Elliot. Tentokrát jsem cítila, jak se mi hrne krev do tváří. Pekelná nevýhoda – je na mně vidět, co se mi honí hlavou.

„Jen nechci, abyste čekali nějaký monstrum,“ snažila jsem se z toho vybruslit. „Je to prostě normální chlap, bodyguard, trochu větší, no.“

„Henry,“ zopakoval Ethan.

„Nemohla jsem na něj mezi lidma volat pane Trovato,“ odpálkovala jsem ho.

„Pan Trovato není žádná příšerka, Ethane,“ řeklo vážně dvojče, ale když jsem k němu zvedla hlavu, viděla jsem, jak přemáhá smích.

„No, v jeho přítomnosti mi rozhodně žádný posraný vnitřnosti nepřišly,“ zavrčela jsem. Kluci se stáhli. Jeden zamumlal, že musí na záchod, druhý mě popleskal po rameni – určitě se k tomu musel dlouho přemlouvat – a řekl, že na Henryho budou hodní, ať se nebojím.

A já husa jim to věřila.

Henry

Nechápu, proč jsem čekal něco jako horskou chatu. Jasně, senátor bude se svou rodinkou bydlet v chatičce někde na okraji Aspenu, to tak. Na letišti v Denveru mě vyzvedl chlap, ve kterým jsem už od pohledu poznal policajta. A i když jsem s jedním dělal (a pařil), tohle bylo něco jinýho a já byl celou tu hrozně dlouhou cestu autem jak na trní. Ten chlap kromě pozdravu neřekl nic, takže jsem se nemusel bát výslechu, na druhou stranu jsem se cítil, jako kdyby mě na jeden vezli. Když jsme projížděli jen těžko sjízdnými silnicemi na úpatí hor a řidič při náznaku smyku nervózně syčel, řekl jsem si, že za tohle budu chtít nějakej příplatek. Teď jsme konečně zastavili před obrovským dřevěným barákem se spoustou velkých oken, spoustou balkonů, dveří, světel… Spoustou všeho.

Před hlavním vchodem a u garáží jsem viděl týpky, kteří jako by z oka vypadli mému řidiči. Takže ne obyčejný policajt v civilu, ale další z agentů, jako ti, co doprovodili Emily do kanceláře ten první den. A tihle idioti dovolili, aby se až k ní dostal balík s takovým sajrajtem? Výborně, tohle si platím ze svých daní. Nebylo mi líp, když jsem daně neplatil?!

Vyndal jsem si z kufru tašku s oblečením a už během těch pár kroků k domu mi došlo, že newyorská zima se s touhle nedá srovnat. Moje bunda byla spíš jako pláštěnka, a pokud po mně někdo bude chtít, abych se vydal ven, umrznu po pár krocích. To jsem trochu nevychytal.

Pak už jsem byl v teple a místo zimy jsem řešil dva podmračený týpky, který se ke mně blížili. Jeden z nich se rovou vytasil s průkazem Tajné služby a představil se jako agent Baker, který tomu tady velí.

„Takže vy jste ten, co to podělal?“ zeptal jsem se a dal jsem si pozor, aby to znělo přátelsky a trochu soucitně. Koneckonců jsem tu proto, abych zalepil jejich průser, ne? Baker ztuhl, ten druhý se viditelně snažil zachovat vážnou tvář, ale moc mu to nešlo.

„Ne, to byl agent Summers.“

„Kterej dostal padáka?“

„Který byl převelen k jinému případu,“ řekl Baker nabroušeně. „Jistě nám dovolíte prohlídku vašich zbraní, pane Trovato,“ odvedl řeč jinam. Zatvářil jsem se překvapeně, i když jsem věděl, že něco takového přijde.

„Zbraň? Nikdo mi neřekl, že si s sebou mám vzít zbraň.“ Ti dva se na sebe podívali a tentokrát už se ani jednomu nepodařilo nevypadat rozhozeně. „Myslel jsem, že mi ji půjčíte, kdyby bylo potřeba.“

Po několika vteřinách ticha se Baker zeptal: „Jedete hlídat Emily Evansovou neozbrojený? To jako vážně?“

Pokrčil jsem rameny:

„Nepotřebuju zbraň.“

„Nepotřebujete?“ zopakoval polohlasně ten bezejmenný agent.

„Přesně tak,“ souhlasil jsem.

„Musím si promluvit se senátorem,“ rozhodl se Baker. „Hned. Počkejte tu.“ A zmizel. Ten druhý se vypařil hned za ním. Zůstal jsem stát uvnitř Evansovic horského megadomu a v podpažním pouzdru jsem měl glocka.

Tolik ke spolehlivosti státních složek.

Očistil jsem si boty, vzal tašku a vydal jsem se dovnitř širokou chodbou. Z pravé strany jsem slyšel zvuk televize, z patra se ozval dupot a rána dveřmi, přes chodbu rychle prošel další agent. Nikdo si mě nevšímal. Došel jsem v pohodě až do obrovského obýváku, který podle mého rychlého odhadu zabíral nejmíň třetinu plochy přízemí. Byl rozdělen na část s velkou televizní obrazovkou a oddechovou část s knihovnou a od pohledu pohodlnými křesly. Před televizí seděli dva mladší chlápci a podle blond vlasů jsem v nich vcelku jednoznačně identifikoval dva z Emilyiných bratrů.

„Pardon?“ oslovil jsem je. Jeden se znuděně otočil, ale když mě viděl, drcnul do toho druhého a oba vstali. „Kde bych našel Emily? A pana otce?“

Ten menší z nich se široce zakřenil a pak hlasitě zařval:

„Em!“

„Přestaň ječet, Elliote!“ odpověděla mu nějaká žena z místnosti za obývákem. Mohla tam být stejně tak jídelna jako tajemná komnata, u těch obřích domů člověk nikdy neví.

„Em, přijel ti baby sitter!“ zakřičel Elliot znovu a z ženy vedle si nic nedělal.

„Vtipálek,“ ocenil jsem ho polohlasně. Vypadal sympaticky, i když jsem tušil, že mě nenechá jen tak v poklidu.

„Dělám, co můžu,“ rozhodil rukama. Ten druhý si mě jen přemýšlivě měřil. Nevypadal nepřátelsky, ale ani se nehnal do toho, aby si se mnou podal ruku jako ten mladší.

„Elliote, říkala jsem něco o tom ječení,“ řekla zostra žena, která vešla do obýváku z druhé strany než já. Zarazila se, když mě uviděla, a nasadila reprezentativní masku s lehkým úsměvem. „Dobrý večer, mohu vám pomoci?“

„Trovato, dobrý večer. Jsem tu, abych dával pozor na Emily,“ představil jsem se.

„Baby sitter, vždyť jsem to říkal,“ culil se Elliot. A pak se objevil druhý Elliot a šklebil se úplně stejně.

„Neboj, nevidíš dvakrát,“ ujistil mě, když si všiml, jak si je prohlížím.

„Eliahu, vůbec pana Trovata neznáš, proč mu tykáš?“ plísnila ho matka, zatímco šla ke mně a podávala mi ruku.

„Protože Emily povídala, že to je Henry a není žádná příšerka,“ plácl Elliot.

Můj pohled se střetl s ledově modrýma očima jejich matky. Zavrtěla hlavou a zamumlala:

„Omlouvám se. Od té doby, co dospěli, se chovají jako malí haranti. Nechápeme, jak se jim to stalo. A asi se to nedá léčit. Ráda vás poznávám, pane Trovato.“

Okamžitě mi byla sympatická.

Ale za mnou se ozvalo vzteklé syknutí, které jsem prostě poznal. Já vím, ze syknutí člověk pozná kulový, ale byl jsem si fakt jistej, že Emily je za mnou. Otočil jsem se na ni a viděl, jak krásně zrudla.

„Nejsem žádná příšerka, jo?“ pozdravil jsem ji vesele, jenže pak mi sklaplo. Do obýváku se najednou nacpalo několik dalších lidí a už nevypadal tak velký jako předtím. Kromě senátora, Bakera, bezejmeného agenta a dalšího bratra, tentokrát špinavě blond, se objevil i člověk, jehož ksicht jsem fakt vidět nepotřeboval.

Ten, co s ním spala.

Bezva. Bude ji hlídat se mnou? Budu jim dělat křena? Nebo jí fakt dal kopačky? Doteď mi bylo skvěle, proč se to muselo takhle pokurvit?

„Rád vás vidím, pane Trovato,“ řekl senátor a natáhl ke mně pravici. Potřásli jsme si rukama a já pak odtáhl lem saka od těla a ukázal jsem mu, co mám schováno pod ním.

„Zbraň! Má zbraň!“ zaječel zženštile bezejmený Emilyin bývalý.

„Rád bych vám řekl, že tihle chlápci jsou docela na hovno, pane senátore,“ vysvětlil jsem. A rozhodně jsem nezněl jako ženská.

11.

Emily

„Tohle si na sebe nikdy nevezmu,“ řekl Henry a já se mohla potrhat smíchy. Musela jsem to ale tajit, takže jsem si ohryzávala vnitřek spodního rtu a doufala jsem, že moc nerudnu a nepoulím oči.

Mí bratři se nemuseli stydět a chechtali se na celý obchod. Henry se na dvojčata podíval a chvíli to vypadalo, že je jednoduše pošle do míst, kam slunce nedosvítí. Nakonec se ale vzpamatoval a projevil se jako profesionál. Ušklíbl se na ně a pak se vrátil pohledem k prodavači.

„Něco černýho,“ nakázal. Mladík s šesti piercingy v obličeji a tetováním na krku se zazubil a pokrčil rameny:

„Ve vaší velikosti si moc diktovat nemůžete, člověče.“

„Ve svý velikosti rozhodně nebudu nosit růžovou!“ trval na svém Henry. Štítivě odsunul snowboardovou bundu blíž k prodavači, a když promluvil, zněl víc jako děsivej bodyguard než jako vyděšenej nakupující. Stejný postup zkoušel už v několika prodejnách lyžařského oblečení a doplňků, ale neosvědčil se mu. Shánět uprostřed sezony něco na mužského jeho velikosti prostě nebylo snadné.

Ale běhat tu v lehoučké bundě taky nemohl.

„Není to růžová, ale fuchsiová,“ opravila jsem ho. A neodolala jsem: „Je ale fakt, že bych tě měla na očích z každého místa na sjezdovce.“

Zpražil mě nakrknutým pohledem a mně se přitom zhoupl žaludek. A byl to zatraceně příjemný pocit. Vadilo mu, že mu tykám; sám důsledně dodržoval vykání a slečno Evansová. Vykal všem, ale dvojčatům říkal Hele, vy tam. Mě to bavilo. Hýčkala jsem si vzpomínku na telefonický hovor, ve kterém mi tykal a povídal přesně to, co jsem od něj chtěla a potřebovala slyšet, a říkala jsem si, že hlavní je, že ho mám u sebe.

I když zrovna teď z toho moc nadšený nebyl.

„Fajn, bereme cokoliv chlapskýho. Tmavě modrá? Tmavě zelená? Hnědá? Šedá? Prosím?“ Zamrkala jsem na potetovanýho týpka tak, jak jsem si představovala, že bych zamrkat měla. Zabralo to, i když Elliot měl co dělat, aby se zase nerozesmál nahlas. „Měli jste mě nechat mluvit rovnou,“ vyčetla jsem jim, když se prodavač vytratil do skladu. „Ale vy furt podšívka a podlepené švy a speciální materiál – koho to zajímá?“

„Ale to je důležitý,“ bránil se Eliah.

„Důležitý a růžový,“ namítla jsem.

„Říkala jsi, že je to fuchsiová,“ utahoval si ze mě Elliot. Henry se opíral zadkem o pult, ruce založené na hrudi, a s nerozluštitelným výrazem nás pozoroval. Jak moc se mi po téhle pokerové tváři stýskalo!

„Nechceš přece, aby Henry hned první den lyžování nastydnul,“ řeklo mi o dvě minuty starší dvojče. Nadechla jsem se, abych mu sdělila, že Henry snad ví, co si má obléct pod bundu, když se ozval jeho bručivý hlas:

„Já nelyžuju.“

Bylo to skoro stejné, jako kdyby nám řekl, že žere malé děti. Všichni tři jsme na něj zůstali civět, já s pusou pootevřenou, bráchové napůl nevěřícně.

„Co prosím?“ probrala jsem se jako první. Henry pokrčil ramenem:

„Jsem z New Yorku, proboha. Co jste čekali?“

„Nemáte nějaký…,“ začal Elliot, ale zarazil se, když přemýšlel nad tím, jaká slova použít. Eliah to dokončil za něj: „Zimní výcvik nebo tak něco?“ Nikdy mu nedělalo

problémy mluvit na rovinu.

Tentokrát se pobaveně rozesmál Henry.

„Ne, nemám zimní specializaci.“

„Ale… Co budeme dělat?“ zeptala jsem se zmateně. Počítala jsem s tím, že dny strávíme s Henrym na sjezdovce, hezky obídek v přezkáčích, společné jízdy na lanovce, závody a blbnutí, a noci, no… Ty se měly ještě tak nějak upřesnit.

„Vím, co nebudete dělat,“ uculil se Eliah. „Nebudete lyžovat.“

„Ale…,“ vyhrkla jsem a prosebně se podívala na Henryho, aby řekl, že si dělá legraci nebo tak něco. Pár vteřin si mě prohlížel a pak si rezignovaně povzdechl:

„Budu dole pod sjezdovkou.“ Odmlčel se a dodal: „S ostřelovačskou puškou. Celou dobu vás budu mít v dalekohledu, a kdyby se k vám někdo přiblížil, prostě ho trefím.“

Tentokrát už jsme zůstali s otevřenými ústy všichni tři. Dokud Henry suše neprohlásil:

„To byl vtip.“

Kdyby se zrovna nevrátil prodavač s modrošedou lyžařskou kombinézou Henryho velikosti, asi bych mu řekla něco nepěkného.

Na druhou stranu mě skoro dojalo, že umí být i vtipný.

Odpoledne jsem se konečně postavila na lyže. Bylo to jako jízda na kole, nedalo se to zapomenout. A došlo mi, jak moc mi to chybělo. Nedovedla jsem si představit Vánoce bez lyžování. A nechápala jsem, jak někdo, třeba Henry, může nelyžovat. Ti lidé se o tolik ochuzují, copak jim to nedochází?

Jenže když jsem se ho zeptala, jestli nechce najmout učitele lyžování, podíval se na mě tak, že jsem zablekotala omluvu a zamumlala, že už radši pojedu.

„Držte se ve středu sjezdovky!“ houkl za mnou. Měla jsem co dělat, abych mu neodpověděla něco nepěkného. Nahoru jsem vyjela s Erikem, který se odmítal podělit o podrobnosti o své slečně. Když jsem dorážela, že jsme sami dva a nikdo jiný se nic nedozví, oplatil mi to zákeřnou otázkou, jak se má můj bodyguard.

„Fajn, ale je to nelyžař,“ zamračila jsem se na něj. Věděla jsem, že na tohle se neptá, a bylo mi jasné, že o jeho slečně se nedozvím vůbec nic.

„Na světě jsou důležitější věci než lyžování,“ podotkl filozoficky a zbytek cesty jsme byli potichu.

První sjezd byl úžasný. Na téhle sjezdovce nebylo tolik lidí, takže jsem to mohla trochu rozjet a zjistit, jak jsou na tom moje lyže a klouby. Všechno bylo v perfektní kondici, takže jsem dolů dorazila rozesmátá a šťastná.

Henry se tak netvářil. Vůbec.

„Zbláznila jste se?!“ vyjel na mě, jen co jsem zastavila u jeho křesla. Neseděl na něm, čekal na mě vestoje. Na jednu krátkou chvíli, než jsem při příjezdu rozeznala výraz jeho obličeje, mě napadlo, že si se mnou plácne nebo mě pochválí za ten pěkný sešup. Leda houby.

„Co?“ zamračila jsem se.

„Jste normální? Takhle rychle? Chcete se zabít? Já tady vůbec nemusím bejt, jestli se chcete odpravit hned první den! Proč jsem sem lítal, když se rozmáznete o strom jak malina, aha?“

Potřetí během dne jsem na něj zůstala koukat jako pako. Snažila jsem se srovnat si v hlavě, proč přesně na mě ječí – nejela jsem nijak riskantně, prostě jsem jen nedělala oblouček za obloučkem jako nezkušení lyžaři, tak co je špatně? Rozlouskl to až Eric, který dorazil chvíli po mně.

„Vypadá to děsivě, co? Ale na to, jak je malá, je fakt dobrá. Měl byste si dát panáka,“ prohodil vesele a vydal se k lanovce. „Jedeš?“ otočil se na mě.

„Lyžuju nejlíp z rodiny,“ přidala jsem argument, proti kterému nemohl mít námitky. Zamračil se ještě víc a mlčel, tak jsem se vydala za bráchou.

„Bojí se o tebe,“ začal Eric konverzaci, jen jsme se odlepili od země.

„Kdybych si něco udělala při lyžování, nikdo by ho z toho nevinil.“

„Nebojí se o sebe, bojí se o tebe, ty tele. Fakt by mě zajímalo, co jste v tom velkoměstě prováděli. Nebo ne, radši to nechci vědět.“

„O mě jako…“

Eric se zasmál a zavrtěl hlavou:

„Někdy jsi natvrdlejší než já.“

A tím zase považoval rozhovor za ukončený.

Dala jsem si záležet, abych dolů jela ještě rychleji než poprvé. Jenže když jsem přijela ke křeslům, Henry tam nebyl.

No… Tak jsem měla bodyguarda…

Henry

Mrňavá, nevděčná, pitomá holka!

Co jsem komu udělal? Proč jsem se k tomuhle nechal přemluvit? Stojí mi to za to? Žaludeční vředy, nervový zhroucení nebo co já vím? Přísahám, že když jen těsně minula jeden z těch stromů, málem jsem dostal infarkt. Jo, už jsem ve věku, kdy mi hrozí, a ta malá potvora se mě chce jednoznačně zbavit.

Mašíroval jsem tak rychle, jak jen to šlo, zpátky k obchodu, kde jsem si ráno pořídil tu pitomou zimní věc, co jsem měl na sobě. Chodit se v tom nedalo, a když chtěl člověk na záchod, musel se svlíknout celej. Debilní výmysl! A ještě jsem se s ní musel dohadovat, že nebude platit ona. Prý to dá do nákladů za hlídání, prý nebudu platit něco, co bych si sám nekoupil! Vážně myslela, že ji za sebe nechám platit?

Dnešek byl prostě den debil.

A takových dní mě čekalo ještě sedm. To nepřežiju.

Rozrazil jsem dveře do obchodu a potetovanej pankáč se zazubil:

„Vidíte, jak vám sluší!“

Málem jsem mu řekl, aby sklapnul, ale došlo mi, že od něj něco potřebuju, takže jsem se na poslední chvíli zarazil.

„Potřebuju pořádnou helmu a chrániče. Helmu tentokrát co nejvýraznější, klidně růžovou.“

„Pro vás?“ zeptal se frajer a měl co dělat, aby se nerozchechtal. Já se fakt nebavil.

„Pro tu blondýnu, co tu byla se mnou. A ty chrániče taky.“

„Chrániče jako…?“

„Všechny?“ napověděl jsem.

„Myslíte jako na páteř?“ zeptal se prodavač.

„Na páteř, na ruce, na nohy… Všechno, co na tom není jasný?“ Nechápal jsem ho.

„Tak jo, s chráničema na rukách a nohách by se asi sjíždět nedalo, ale můžu vám ukázat chrániče páteře a chrániče boků a kostrče. Skoro neomezují hybnost a fakt něco vydrží.“

Konečně se probral a spočítal si, že u něj nechám pěknejch pár babek.

„Sem s nima,“ kývl jsem. Nenechám tu holku, aby se zmrzačila, krucinál! A je mi jedno, jak moc dobrá si myslí, že je.

Upaloval jsem odtamtud, jako by po mně někdo šel. Doufal jsem, že u lanovky je fronta a někdo ji zdržel, takže nestihla pokoušet štěstí víc než jednou nebo dvakrát. Navleču ji do chráničů, i kdyby prskala sebevíc. A jestli se bude prát, tím líp pro mě. Aspoň jí konečně budu moct pořádně naplácat na zadek.

No, a zase jsem myslel na něco, na co jsem myslet fakt nepotřeboval.

Když jsem hnal zpátky ke sjezdovce, minul jsem půjčovnu sněžných skútrů. Jo. Tohle jsem naopak rozhodně potřeboval.

O čtvrt hodiny později se mě Emily zeptala, jestli jsem se nepomátl.

„Svlíknout, oblíknout tohle,“ trval jsem si na svým. „A fofrem.“ V rukách jsem držel ty chrániče, který kromě ochrany kostí měly i tu výhodu, že totálně znemožnily jakýmkoliv měkkým křivkám, aby se pokusily být pod kombinézou vidět.

„Tohle nepotřebuju! Ty ses fakt zbláznil, Henry! Doufám, žes to nekoupil, protože jestli jo, byly to nejvíc vyhozený prachy, jaký jsi kdy utratil.“

„To si nemyslím,“ ušklíbl jsem se. „Hlídám vás, a dokud jsem tady, nic se vám nestane. Ani vlásek si nezkřivíte.“

„Já tohle nepotřebuju! Klidně se zeptej mámy a táty, já jsem fakt skvělá lyžařka a –“

„Bez tohohle a helmy nahoru už prostě nevyjedete. Je to na vás.“

„Mohla bych vás nechat zavřít za omezování osobní svobody!“ štěkla na mě. Když zuřila, byla neuvěřitelně roztomilá. Jasně, na jednu stranu mě sralo, že se se mnou hádá a nevěří mi – byl jsem zvyklý, že prakticky všichni, pokud nepočítám toho dementního herce, udělali bez řečí to, co jsem jim řekl. Na druhou stranu mě z nějakýho neznámýho důvodu bavilo ji popichovat. A když řekla to o omezování svobody, zase jsem ji viděl nahou, tentokrát pod sebou. Zatracená práce. Boule na kombinéze, to je to poslední, co jsem potřeboval.

„Taky byste mě mohla vyhodit,“ pokrčil jsem rameny. „Jak chcete. Mně je to jedno.“ Dobře, tady jsem trochu kecal.

„A co je tohle?!“ ukázala na skútr a zněla spíš nešťastně než naštvaně. Dalo mi dost práce a dvacet babek přesvědčit týpka u závory, že nehodlám jezdit po sjezdovce, ale potřebuju mít u sebe ten stroj jen pro případ nouze. Oháněl se horskou službou, ale na tu jsem mu kašlal.

„To je skútr,“ odpověděl jsem po pravdě a schytal za to ironické haha.

„Fakt ti hráblo,“ odsekla plačtivě. Na moment mně jí bylo líto, ale pak jsem si vybavil, jak se pustila střemhlav dolů. Ne. Nenechám žádnýho úchyla, aby jí cokoliv udělal, ale nenechám ani ji, aby si něco provedla. Vztekle popadla oba chrániče a vydala se ke komplexu občerstvení a záchodů.

Jen co mě napadlo, že ji budu muset prošacovat, jestli si to na sebe fakt oblékla, zastavil se u mě jeden ze dvou stejně vypadajících bratrů.

„Hustý,“ zazubil se uznale. „Jak se ti to povedlo?“

„Asi už zjistila, že se se mnou může dohadovat, jak chce, a je jí to k ničemu,“ pokrčil jsem rameny.

„Škoda, že jsem si s sebou nevzal foťák, tohle chtělo natočit. Nikdo mi to neuvěří. No nic, dám si ještě jednu jízdu a pak se podívám hezky v pohodlí s kafem, jak jí to v tom brnění půjde.“

„Sleduju i vás,“ upozornil jsem ho, „Maj to brnění i ve vaší velikosti.“

Úsměv mu trochu ztuhl a rozpačitě se uchechtl.

„Myslím to vážně.“

„Tak jo, budu si na vás dávat bacha,“ přešel do vykání a vypařil se.

Bylo fajn mít navrch.

V chráničích se samozřejmě hýbat mohla. Šacovat jsem ji ke svému mírnému zklamání nemusel, protože přišla s polorozepnutou kombinézou, aby mi naposledy mohla zkusit říct, že se do toho skoro nevejde a že se mám podívat, jak je to nepohodlný. Neobměkčilo mě to. Jasně oranžová helma byla navíc dobře vidět jak na lanovce, tak na sjezdovce, a použití všech těch pro ni nezvyklých prostředků ji hezky zpomalilo. Sice jsem ještě pořád zatínal pěsti, když poslední úsek ke mně projela skoro naplno,

a nikdy mě nezapomněla ohodit sprškou sněhu, ale musel jsem se za svůj nápad pochválit.

Večer mi došlo, že se mnou asi uraženě nemluví. Což bylo v pohodě. Dokud si po večeři nešla povídat s tím podělaným přitepleným agentem.

12.

Emily

Neměla jsem v plánu nějak provokovat. Vlastně jsem měla v plánu toho labilního psychopata ignorovat, jenže po pár hodinách bylo jasný, že si toho nevšiml. Nebo že je v ignorování ještě lepší než já. Ignorance ignorování, to je něco jako zacyklení vesmíru, ne? Nemělo by se to stávat!

Po večeři jsem to nevydržela. Vyčíhala jsem si správný okamžik, kdy se agenti a Henry začali trousit z jídelny pro personál, a pod totálně průhlednou záminkou jsem se vrhla na agenta Mayerse. Který šel naštěstí až jako poslední, aby mezi ním a Henrym bylo co nejvíc dalších lidí.

„Promiňte, agente?“ Ten chudák se zmateně otočil za sebe, ale měl smůlu; nikdo tam nestál. Když mu došlo, že mluvím fakt přímo na něj, viditelně zrozpačitěl. Asi jsem to doma s těma řečma o tom, že se se mnou rozešel, docela přehnala. Teď jsem ho ale potřebovala, takže jsem hodila lítost za hlavu a popadla ho za paži. „Mohl byste se podívat, co to tam venku je? Zdá se mi to podezřelé,“ řekla jsem, zamrkala a vlekla ho k velkému oknu vedoucímu do dvora. Neodvažovala jsem se otočit, ale podle zježených chloupků vzadu na krku bych přísahala, že se Henry dívá.

„Co přesně?“ kníkl agent. Šel toporně a pořád se rozhlížel. Neměla jsem ponětí, jak probíhala jejich večeře, ale předpokládala jsem, že Henry se choval slušně. Nebo taky možná zase provokoval – hladina nevraživých pohledů ze strany agentů byla od jeho včerejšího příjezdu stejná, takže se těžko odhadovalo, jestli je zase nějak nakrkl. Kdybych na něj nebyla naštvaná, byla bych na něj pyšná.

„Tamhleto, vidíte?“ Máchla jsem rukou neurčitě směrem k oknu, za kterým byl vidět mizerně osvětlený dvorek. Tam jsme jako malí stavívali sněhuláky a iglú a Eric si tam zlomil zápěstí. Pokud budeme aspoň chvíli vypadat, že si spolu povídáme, prostě to musí zabrat. Musí! A až si konečně Henry všimne toho, že s ním nemluvím, bude mít možnost se mi omluvit. A pak ho vezmu k tátovi a ten mu vysvětlí, že nějaký pitomý chrániče páteře a kostrče si může strčit… třeba právě pod kostrč.

„Ehm,“ udělal agent Mayers váhavě. „Co se vám tam nezdá?“

„Tam pod tou lampou, vidíte to?“ Naklonila jsem se blíž k němu a doufala, že zezadu to vypadá, jako bychom si něco důvěrně špitali. „Je tam takovej divnej stín.“

„To je hromada sněhu,“ zamumlal. Cítila jsem, jak se snaží osvobodit si paži z mého sevření, takže jsem stiskla ještě víc. Zrudnul a podíval se na místo, kde jsem se ho dotýkala.

„Já nemyslím hromadu sněhu!“ Připadala jsem si jako kráva, ale bylo pozdě se z toho snažit vybruslit. „Copak nevidíte ten podezřelý stín za ní?“

Netuším, jestli za to mohlo slovo podezřelý, nebo už Mayersovi došla trpělivost. Najednou se mi prostě vyškubl a utekl ke dveřím. O chviličku později jsem viděla, jak se jen tak v košili a kašmírovém svetru brodí už zase napůl zapadaným dvorem s pistolí v rukách. Směrem k hromadě sněhu. Za kterou samozřejmě nikdo nebyl.

„Všechno v pořádku?“ ozvalo se za mnou. Teď! Teď si dorazí?!

„Jo, super,“ pokrčila jsem rameny. Chvíli jsem se ještě zlobila, ale pak jsem se nadechla a začala se k němu otáčet. „Můžeme si promluvit –?“ Ale to už za mnou zas nestál.

A nepřiblížil se ke mně až do doby, kdy jsem ohlásila, že jdu spát. To se mi najednou odkudsi objevil přímo za zadkem a následoval mě do schodů.

„Budeš mi spát za dveřma na zemi?“ Věděla jsem, že mluvím naštvaně a chovám se jako blbka, ale nemohla jsem si pomoct. Ok, asi jsem si ten pobyt tady malovala trochu idealisticky, ale že mi zkazí hned první den, to mě fakt nenapadlo. Nejdřív z něj vypadne, že nelyžuje, pak mě navlékne do krunýře a nakonec je mu prostě jedno,

že jsem na něj nakrknutá? Ne, takhle jsem si to nepředstavovala.

„Ne. Budu spát vedle vaší postele,“ oznámil mi suše. Zarazila jsem se, otočila se na něj a díky dvěma schodům jsem se mu dívala přímo do očí. „Na zemi,“ dodal.

Bylo fakt trapný, že jsem okamžitě zapomněla na to, že se zlobím, a cítila jsem, jak mi cukají koutky. Ke spokojenému úsměvu mlsné kočky jsem měla asi pikovteřinu, když otevřel pusu a vypadlo z něj:

„To byl vtip.“

Měla jsem chuť začít ječet. Taky mě napadlo, že praštit ho do té jeho zarostlé a děsně roztomilé tváře by bylo dobré řešení. Nakonec jsem si ale vzpomněla na všechny ty lekce slušného chování se zvláštní asistentkou z Bílého domu. Ta roztomilá dáma mi doslova vtloukala vějířem do hlavy, že za žádných okolností nesmím dát na veřejnosti najevo, že se mi něco nelíbí. Nikdy, nikdy, nikdy! Ani kdyby mě nutili jíst sekané housenky, nikdy (buch), nikdy, slečno Evansová (buch), nikdy nedávejte najevo svou nelibost (buch, buch)! Z té lekce jsem si kromě rýsující se boule odnesla ponaučení: počítat do desíti a pak teprv říct, že nežeru housenky. Jen trochu mileji. Tak jo, přeháním, věděla jsem, co se po mně chce na veřejnosti. Teď jsme ale byli sami dva na prázdném schodišti a on mě strašně rozčílil, takže… Takže jsem ho nepraštila, ale řekla:

„Dva vtipy v jeden den? Aby tě to nezabilo.“ Ještě jsem měla v plánu mu prásknout dveřmi před nosem, ale zabránil mi v tom tak, že mě odstrčil, vlezl dovnitř a prošmejdil celý pokoj. Zkontroloval, jestli je okno pevně zavřené, podíval se do koupelny i do skříně, ale na rozdíl od agentů se nenamáhal dívat se pod postel. Pak na mě kývl a beze slova odešel.

Pitomej, pitomej bodyguard! Zlost mě přešla v momentě, kdy jsem vlezla do sprchy. Tentokrát to nebyl osvěžující a uklidňující zážitek. Stála jsem tam jak trubka

a podléhala sebelítosti.

Henry

Zastávám názor, že když se lidi kvůli něčemu hádají, měli by si to vyřešit do půlnoci toho dne, kdy začali. Po půlnoci už smůla, novej den, čistej stůl.

Když jsem ráno před snídaní nabídl Emily, aby si se mnou šla zaběhat, podívala se na mě, jako bych jí na ten čistej stůl vyrobil pěkně smradlavou hromádku. Můj dotaz pobavil i komplet bratrů. Ten nejmladší se začal dusit, protože mu zaskočil kus jídla, ale než jsem na něm mohl otestovat, jestli si z kurzů první pomoci pořád ještě pamatuju Hemlichův chvat, jedno z dvojčat mu dalo herdu do zad, až to zadunělo.

„Nekoukej a sedni si,“ vyzvalo mě to druhé. V ten moment jsem si nebyl jistej, jestli se mi líbí nápad paní senátorové, abych jedl s nimi, protože je přece jen potřeba na Emily dávat pozor pořád. V jídelně pro agenty a zaměstnance na mě všichni děsně nenápadně zírali, ale aspoň se nikdo nesnažil se mnou zapříst rozhovor. Tady jsem skončil mezi dvojčetem a tím nejstarším, a zatímco nejstarší se mě ptal, jestli chci máslo, slaninu, vejce, kafe, mlíko, nějaký zrní a tak, ten druhej naplánoval, že běhat můžeme jít spolu. Emily prý neběhá. Emily je knihomol.

Přestože jsem se snažil tomu vyhnout, nepodařilo se mi vykličkovat a o necelou půlhodinu později jsem běžel mezi barákama zazobanců a za zády jsem měl bandu Evansovic dětí.

Které po pár metrech začaly skuhrat, že běžím moc rychle, jsou přejedení, píchá je v boku a nestíhají při tom kouřit.

Takže pak bylo vítanou změnou uvidět rozladěně se tvářící Emily se zářivě barevnou helmou. Ta si nestěžovala. Rovnou vyhrožovala a nadávala, ale nekňučela a já si uvědomil, že jsem na ni vlastně docela pyšnej. Zatím to zvládala skvěle – ten šrumec kolem ní, barák plnej agentů, hromadu všudypřítomných a ne zrovna tichých sourozenců a nakonec mě.

„Máte chrániče?“ zeptal jsem se, když jsem vzal její lyže a zamířil jsem ke skútru.

„Jo,“ zahučela. „Bylo pěkně podlý jít je vychválit tátovi.“

Mlčel jsem. Věděl jsem, že to bylo podlý; na druhou stranu se stačilo zmínit o tom, že by případně zpomalily i kulku, a senátor po nich skočil jak slepice po flusu.

Říkal něco o objednání i pro syny, což mi udělalo nepěkně škodolibou radost. Připevnil jsem lyže z boku skútru a nasedl jsem. Otočil jsem se a čekal, že uvidím Emily, jak se chystá nasednout, ale stála o kus dál, ruce založené na prsou, hlavu trochu na stranu, na tváři pohrdavý úsměšek. Ten se mi teda vůbec nelíbil.

„Nasednete, nebo co?“ zavrčel jsem.

„Je to asi dvě stě metrů, to fakt musíme jet na tomhle?“

„Jo, musíme, protože ho chci mít po ruce.“

„Pro případ čeho?“ zeptala se jedovatě.

Mohl jsem jí říct, že kdyby spadla, popadl bych ji a odvezl do nemocnice, kde bych ji donutil nehnout se, dokud by jí neudělali všechna existující i neexistující vyšetření. Cestu do nemocnice jsem si z mapy zapamatoval nazpaměť. Mohl jsem přiznat, že pokud by se k ní někdo na sjezdovce dostal moc blízko víc než jednou, posadil bych ji na skútr a okamžitě se s ní vrátil do domu. Taky jsem mohl říct, že kdybych měl prostě jen blbej pocit, její lyžování s okamžitou platností skončí. K tomu jsem

měl povolení od pana otce. Byl to jeho nápad, prostě ji nechat zavřenou doma, a byly chvíle, kdy jsem si nadával za to, že jsem jí nechtěl zkazit volno.

Nakonec jsem ale odpověděl:

„Pro případ, že by se ukázal Mayers a vy byste potřebovala co nejdřív zmizet, než se seběhnou novináři a přijede televize.“ A tím jsem si parádně nasral do bot. Okamžitě se jí změnil výraz na tváři. Čekal bych, že bude naštvaná kvůli tomu, že se jí hrabu v soukromí, ale místo toho se doslova rozzářila. Jedna dementní zmínka o tom jejím ubohém blbečkovi a ona se takhle rozsvítí. Fakt úžasný. Pravděpodobně ho teď povolá na sjezdovku, kde spolu budou dělat perfektní obloučky v perfektních ohozech na nechutně drahých lyžích, a já budu muset hlídat jeho kostnatou prdel.

„Máš něco proti panu Mayersovi?“ zeptala se vesele, a najednou nebyl problém přijít blíž a posadit se za mě. Jestlipak mu říká pane Mayersi i v posteli?

„Jo. Nenechal bych vás s ním o samotě ani na vteřinu. Ten idiot používá k myšlení něco úplně jinýho než hlavu.“

Věděl jsem, že bych měl držet hubu a že zrovna teď taky nepřemýšlím tou správnou částí mozku, ale nemohl jsem to zastavit. Přispěl k tomu i fakt, že se posunula na sedadle a přitiskla se ke mně zezadu. V tom okamžiku mě Mayers sral naprosto maximálně.

„Agent Mayers je mladej,“ řekla. Jo, já si všimnul. Další jasná výhoda pro něj. Kromě toho, že byl děsně zženštilej, což dnešní ženský nejspíš milujou, byl taky kuře, mohl být venku z akademie sotva rok. Ideální partie pro třiadvacetiletou holku, co?

„To není omluva pro to, co vám provedl.“ Ne, neřekl jsem To není omluva pro to, že tě ošukal, dal to vědět novinářům a pak tě odkopl, a ty za ním teď dolejzáš a tak strašně se ztrapňuješ. Ale fakt to bylo jen tak tak.

„Co mi provedl?“ zeptala se provokativně. A pak se mě chytla kolem pasu. Pevně. Do prdele práce!

„Dal vám kopačky!“ Málem jsem to zaječel naplno, tak moc jsem se snažil zůstat profesionální. Ale bylo jasný, že ještě jedna nebo dvě její děsně naivní otázky a já vybouchnu a řeknu jí to všechno pěkně jasně a na rovinu.

Byla zticha, což působilo jako studená sprcha. Nastartoval jsem a vyrazil na sjezdovku, jen co jsem si byl jistej, že to nenabořím do první hromady sněhu, na kterou natrefím. Skoro se mi nechtělo zastavovat, protože mít ji takhle blízko bylo hrozně příjemný – i když jsem kvůli teplému oblečení a jejím chráničům necítil nic z toho, co bych chtěl cítit. A právě proto, že jsem měl takovéhle myšlenky, bylo fakt potřeba zastavit a co nejdřív ji postavit na lyže a posadit na lanovku. Tohle jsem prostě neměl moc pevně v rukách. Pořád se mi hlavou míhaly představy sexu na skútru, sexu na tom pohodlném dřevěném polstrovaném křesle, sexu vestoje, na lanovce… Jenže to nebyl jen sex. Byl to sex s Emily a působilo to na mě úplně jinak, než jsem byl zvyklej.

A to bylo v hajzlu.

Naštěstí neprodlužovala moji agonii a nacvakla přezkáče do lyží. Nandala si brýle a myslel jsem, že už odjede, ale ještě mě oslovila:

„Henry?“

Zabručel jsem. Na víc jsem se fakt nevzmohl.

„S agentem Mayersem jsem nic neměla. Nechodila jsem s ním a nespala jsem s ním.“

Jo, jasně, chtělo se mi říct. Jenže ona umlčela jakýkoliv moje námitky jednou jedinou větou:

„S nikým jsem nespala už dobrý dva roky.“

A pak odjela.

13. kapitola

Emily

Jo! Tak tohle vyšlo, totálně, kardinálně a kapitálně! Absolutně dokonalý!

Na chvíli ve mně hrklo, že kvůli pitomým novinovým článkům půjde všechno úplně do háje, ale když jsem řekla tu větu, bylo jasný, že to zabralo. Vyřešilo se tak několik problémů najednou: Henry už nevěří tomu, že jsem spala s Mayersem. No dobře, přišla jsem tím o možnost zas ho zkusit vybudit k něčemu jen tím, že si s agentem promluvím, ale věřím, že to stálo za to. Henry snad pochopil, že nemá cenu věřit novinám, rozhodně ne aspoň těm bulvárním. A do třetice, Henry už asi tuší, že nejsem zrovna, hm, řekněme zběhlá v sexu. Nebudu teď myslet na to, jak dlouhá doba jsou dva roky. Ne. To bych taky mohla začít zoufale ječet.

„Cos mu provedla?“ žďuchnul do mě Ethan z vedlejší sedačky. Prakticky jsem si ho nevšimla, cestu k nástupišti, frontu i nasednutí jsem absolvovala víceméně automaticky. Teď jsem chvíli překvapeně zírala na něj a pak jsem se otočila směrem k bufetu. Henry pořád seděl na skútru, ruce na řídítkách, krk vykroucený, aby na mě viděl.

Zamávala jsem mu.

Dalo mi dost práce, aby to vypadalo ledabyle. Hned nato jsem se otočila k Ethanovi a zachovala se jako pitomá puberťačka, protože jsem se rozhihňala.

„No ty vole,“ udělal můj o rok starší sourozenec překvapeně.

„Drž hubu!“ Píchla jsem ho ukazováčkem v rukavici do ramene. „Jestli cekneš, zabiju tě!“ Normálně jsem nemluvila tak sprostě. Normálně jsem ale taky nebyla odhalena, že.

„Já to věděl!“ rozchechtal se. Další můj pokus o bodnutí, tentokrát do žeber, snadno odrazil.

„Myslím to smrtelně vážně, Ethane! Jestli to někomu řekneš, budu tě nesnášet!“ Orosila jsem se při představě, co by udělal táta, kdyby to věděl. A bylo to přesně to, co napadlo i toho cvoka vedle mě:

„Pokud se to domákne táta, jsi totálně v řiti,“ oznámil mi vesele. „Takže, co mi dáš?“

„Nedám ti pěstí,“ nabídla jsem rozzuřeně.

„Nevyhrožuj, prcku,“ ušklíbl se a zopakoval svůj požadavek: „Co mi dáš nebo co uděláš, abych byl zticha a neřekl nikomu o tom, že jsi zabouchlá do pana hlídače?“

„Já nejsem…“ Začala jsem docela rozhodně, ale nedořekla jsem to. Bylo to jiný, říct nebo neříct to nahlas. Divnej pocit. Na jednu stranu mě to uvnitř hřálo, na druhou se mi nervozitou rozklepala kolena.

„Vypadáš jak ztracený štěně, Emily,“ řekl Ethan něžně. Přitáhl si mě k sobě a opřel si hlavu o mou debilní helmu. „Nikomu to neprozradím. Ale snaž se, ať nevypadáš tak jásavě pokaždý, když ho vidíš. A nenechte se chytit. Nějak mám pocit, že táta by nebyl úplně nadšenej.“

Dojatě jsem popotáhla a pokusila se Henryho bránit:

„Táta byl pro mámu taky starej.“

„To jo,“ souhlasil se mnou Ethan. „Ale máma pro něj nedělala.“

„Myslíš, že by mu vadilo, že jsem si začala něco se zaměstnancem?“

„Asi by mu nevadilo, kdybys sbalila jeho právníka nebo některýho z poradců. Možná i Christopher by šel.“ Při zmínce o tátově odborném asistentovi jsem se neubránila

oklepání. Pan Christopher, jak si nechával říkat, byl namyšlenej idiot. Nedotkla bych se ho ani lyžařskou hůlkou. „Ale bodyguard? Já ti nevím, jestli je táta až takhle

tolerantní,“ dokončil Ethan svou myšlenku a zachytil mě, protože jsem se málem neudržela na nohách, když jsme vystoupili.

„Co tím jako myslíš? Copak jsme v nějaký kastovní společnosti nebo co?“

„Em,“ otočil se ke mně a pak mě za loket popotáhl stranou, abychom nepřekáželi ostatním.

„Senátorova dcera a bodyguard? Trochu jak z červený knihovny, ne?“

„No a co!“ namítla jsem okamžitě. „Tak o nás natočej film! Jsi hnusnej.“

„Já to myslím v dobrým,“ zarazil mě. „Henry je v pohodě. Trochu moc aktivní, ale je vidět, že svou práci fakt žere. Jen tě připravuju na to, co se může stát…“

Dole pod kopcem jsem měla skvělou náladu. Nahoře na vrcholu jsem byla úplně na dně.

Fakt by tátovi vadilo, kdybych mu u večeře oznámila, že Henry bude spát v mém pokoji? Naši byli ti nejtolerantnější lidé, jaké jsem znala – pokud teda zrovna táta neměl pocit, že jsem malá holka, kterou je potřeba odvést za ruku i na záchod. Já vím, že jsem si na něj pořád stěžovala a zdrhla jsem z domova. Někdy bylo dusivé snášet jeho věčné opatrování. Přestože se ho máma snažila nějak korigovat, občas si táta spletl funkce a začal mě vychovávat z pozice senátora – a to byly chvíle, kdy byl fakt k nesnesení. V globálu jsem ale rodiče milovala a za nic na světě bych je neměnila.

Když táta na veřejnosti podporoval věci, kterých se ostatní politici štítili, znamenalo to, že v soukromí se bude chovat jinak? Jestliže trávil ročně několik dní na bezplatných klinikách a na čtvrtého července byly náš dům a zahrada otevřeny pro kohokoliv, kdo přišel, aby se najedl, umyl, vyspal se a užil si chvíli klidu, znamenalo to, že v soukromí si táta myslí, že je něco víc a ti lidé jsou póvl?

Nikdy jsem se ho na to nezeptala. Nikdy jsem nepřemýšlela nad tím, které z jeho kroků jsou upřímné a které jsou na pokyn poradců. Asi byl čas zavést na to řeč.

Když jsem sjela dolů, Henry už zase seděl v křesle. Na očích měl sluneční brýle, takže jsem viděla jen svůj odraz. Rty se mu nepohnuly a ani nepootočil hlavu, když jsem ho míjela, ale přísahala bych, že se mi do zad propaloval jeho pohled.

Tohle k tomu patří? Poznat, kdy se na vás ten druhý dívá?

Henry

Matně si pamatuju, že jsem během dopoledne párkrát zahlídnul i ostatní Evansovic děcka. Jedno dvojče si mi stoupalo tak dlouho přímo před obličej, až jsem na něj musel promluvit – a dalo mi hodně práce, abych mu neřekl něco o prdeli. Jinak jsem ale celou dobu pozoroval tu růžovou helmu. Nahoru, kde na chvilku zmizela za horizontem. Pak dolů, sem, tam, sem, tam, nakonec to nezapomněla pustit dolů naplno a zabrzdit až ve chvíli, kdy jsem byl připravenej startovat skútr a volat do nemocnice, že potřebujeme transplantaci všeho. Prosvištěla kolem mě, stoupla si do fronty a zase znovu dokolečka.

Moc pěkně jsem si procvičil krční páteř.

A měl jsem hromadu času na přemýšlení. Což byl problém.

Připadal jsem si trochu jako kretén, protože jsem si nepamatoval, že bych někdy strávil hodiny přemýšlením o jedný ženský. Hodiny! Co jsem, nějakej zasranej návštěvník v televizní talkshow? Nikdy jsem se nenípal v tom, jestli to má cenu, jak moc je to blbý, jestli vážně dostanu padáka, až se to provalí, jestli jsem moc starej, jestli ona je moc mladá, proč dva roky nikoho neměla, když vypadá takhle, a hlavně, proč chce mě, když vypadá takhle. Neřešil jsem to! Chce? Super. Nechce? Její boj.

A teď byl ze mě pytel sraček. S permanentní erekcí.

Na jednu stranu se mi ulevilo, když se vydali na oběd hromadně. Znamenalo to, že ji nepovezu nikam na skútru. Takže nebude sedět za mnou, mačkat se na mě a držet se mě kolem pasu, jen kousek od místa, kde bych měl její ruce mnohem raději. Takže úleva nebyla to jediný, co jsem cítil – a zase jsem se v tom babral, tentokrát v pocitech. Bezva. Potřeboval jsem si na někom spravit náladu, takže zatímco se všichni ti blonďatí potomci senátora Evanse cpali, já si odběhl do svého pokoje a vytočil číslo člověka, který si zasloužil, abych ho seřval.

„Jak je, lyžaři?“ řekl místo pozdravu.

„Máš doma ještě ty noviny, co jsem si kvůli tobě musel koupit?“ zeptal jsem se.

„Jaký noviny?“ nechápal.

„Ty s fotkama slečny Evansový.“ Dalo mi hodně práce se nepřeřeknout a neříct jí křestním jménem.

„Jo tenhle plátek! No hele, ještě jsem neuklízel, takže tady někde bude. Proč?“

„Ty jsi dobytek,“ zamumlal jsem. Ne že bych byl nějak přehnaně čistotnej, ale u Kevina jsem byl jednou, a nepřipadalo mi to tam zrovna útulný. „Tak je najdi.“

„Hned teď? Ještě jsem nevylezl z postele.“

„Tak vylez a hledej, hned teď.“ Občas se mi povedlo mluvit přesně tak, jak bylo potřeba. Tohle byl jeden z těch případů; Palbot sice remcal, ale slyšel jsem, jak se motá po pokoji, hýbe věcmi a otevírá dveře.

„Už je mám,“ zahlásil nakonec. „Je na nich kolečko od hrnku, nevadí?“

„Nevadí. Teď si je prosím tě vezmi a smotej je do ruličky.“

„Proč?“ V jeho hlase byla slyšet podezřívavost.

„Prostě to udělej!“

„Aby ses neposral,“ zamumlal, ale rozuměl jsem mu. Ne, to ty aby ses neposral! „No, mám to. Co teď? Chceš to někam poslat?“

„Ne. Chci, aby ses tím teď pořádně praštil přes ksicht. Několikrát. Debile.“ A zavěsil jsem.

Jo. Bylo mi líp.

Když jsem se vracel k jídelně, abych taky něco pojedl, ze dveří se vyřítilo jedno z dvojčat. Zarazil se, jen co mě uviděl, takže jsem poznal, že je to ten, co mi vyká.

„Co je?“ zeptal jsem se, protože jsem měl chuť si pokecat s někým, kdo se mi necpe do hlavy, aniž by o tom věděl. I když, po dnešku jí asi musí být jasný, že na ni myslím. Možná ještě netuší, jak moc a jak přesně… No, možná už i to.

„Nic,“ zavrtěl polekaně hlavou.

„Já ti nic neudělám,“ odfrkl jsem si a pro jistotu dal ruce lehce od těla a ukázal dlaně. Gesto, které každej chápe víceméně podprahově.

„Já jen… že vypadáte tak…,“ koktal.

„Jak?“ zeptal jsem se a měl jsem chuť ty dlaně sevřít do pěstí.

„Já nevím…“ pokrčil rameny. „Smějete se.“ Tentokrát jsem zavrtěl hlavou já. Co jako čekal?

„Já lidi nežeru,“ zavrčel jsem, obešel ho a šel se posadit ke stolu. Díky tomu, že jsem byl nějakou chvíli nahoře a všichni ti bratři do sebe házeli jídlo jak protržení, zůstaly v jídelně jen Emily s paní Evansovou.

„Už jsem myslela, že budete dneska hladovět, Henry,“ usmála se na mě. A ukázala takovým tím ladným dámským gestem na židli přímo proti ní a Emily. No bezva. Teď se budou koukat, jak jím. A mně samozřejmě bude všechno padat z vidličky, protože… Krucinál. Hrášek. A krokety. Horší už to být nemohlo.

„Jen jsem telefonoval,“ hlesnul jsem a opatrně se natáhl po tom nádobí, co vypadalo, jako že se rozdrolí na kousíčky, jen co se ho dotknu. Zatímco v jídelně pro personál byly i dvě holky, které obsluhovaly, tady v té nandávala jídlo buď paní Evansová, nebo si bral každý sám. U oběda platilo většinou to druhé, takže mi bylo jasné, že za chvíli skončí nějaký jídlo na ubruse.

„V New Yorku všechno v pořádku?“ zeptala se Emily. Zaskočilo mě, jak moc jsem jí chtěl říct, že jo, že jsem jen volal Palbotovi, abych mu řekl, že je kretén. Dostalo mě, jak moc pro mě znamená, když se někdo fakt se zájmem zeptá. V práci to dělala Jo; bylo poznat, že to myslí upřímně a tak, ale byla to prostě šéfka a Robertova žena – a taky bývalá policajtka, takže jsem byl chvílema ostražitej, aby nezačala s výslechem nebo tak něco. Teď, tady, s těma dvěma krásnýma ženskýma, jsem se cítil…vítaně.

Takže jsem se trochu dojal.

„Stalo se něco?“ Emily vypadala ostražitě. Po očku se podívala na matku, která na mě hleděla se stejným zájmem. Mohla to mít naučené, ale měl jsem pocit, že to nehraje.

„Ne, nic,“ uklidňoval jsem je honem. „Jen telefonát s kolegou. Všechno je v pohodě.“

Kromě mě. Protože já si připadal jako na toboganu. Bylo to divný, hodně nezvyklý, ale dělalo mi to dobře.

„Tak se pořádně najezte, určitě vám venku muselo vyhládnout,“ pobídla mě paní domu. „Odpoledne si odpočinete a večer se bezvadně pobavíte.“

„Jo?“ udělal jsem tupě. Emily se snažila nesmát, ale mlčela a přehrabovala poslední zbytky jídla na talíři. Její matka si toho všimla taky a napomenula ji:

„Nech toho.“ A směrem ke mně: „Asi jsme vám to zapomněli říct. Večer tu bude takový menší večírek.“

Všechny toboganové pocity byly pryč.

„Večírek? Jako že přijdou cizí lidi?“

Obě přikývly.

„Kolik?“

„Tak… třicet?“ řekla paní Evansová přemítavě. „Spíš čtyřicet,“ dodala pak rozhodněji. „A personál, samozřejmě.“

Už mi bylo jedno, jestli se ztrapním při jídle. Klidně bych mohl trefit kroketou Emily přímo do výstřihu – který byl moc pěkný, mimochodem. Kvůli tomu, co mi řekly, jsem byl zpátky v pracovním rozpoložení, a to tak, že úplně. Čtyřicet cizích lidí a další mezi personálem?

Pokud je veřejně známo, kam jezdí každý rok ve stejnou dobu, už rovnou mohli na dveře napsat ceduli Hej, ty magore se srdcem, čekáme tě!

Ne. Dneska si jen tak neodpočinu.

14.

Emily

Pokud jsem u oběda měla pocit, že je konečně všechno tak, jak má být – tedy tak, jak jsem chtěla já, odpoledne jsem byla vyvedena z omylu. Odpoledne jsme totiž lítali jako paka. Všichni.

Eric se stal Henryho pravou rukou a měl dohlížet na to, aby agenti hlídali vchod pro personál a kontrolovali všechny dodavatele jídla a pití. A agenti byli tak zblblí, že vůbec neprotestovali, když je můj nejstarší sourozenec komandoval.

Po Ethanovi Henry chtěl, aby zjistil, jestli je na pozemku místo, kam nevidí kamery. Přelézat plot a zeď a nechat se přitom několikrát chytit byla ta pravá voda na Ethanův adrenalinový mlýn.

Dvojčata dostala od Henryho za úkol se jakýmkoliv způsobem dostat do mého pokoje jinak než hlavním vchodem a po schodech. Takže byla všude. V jednu chvíli jsem Elliota zahlídla na parapetu ve druhém patře. Jen tak. V džínách a triku a ponožkách. To bylo přesně v momentě, kdy jsme s Henrym odjížděli nakupovat – protože aby toho nebylo málo, jeho pracovní oblek shledala máma naprosto příšerným a řekla, že v tom nám ostudu dělat nesmí.

„On spadne a zabije se!“ vyjekla jsem, když jsem uviděla dvojče tak vysoko. Henry zabrzdil, nahnul se nad volant a podíval se nahoru. Pak zatroubil. „Netrub!“ zaječela jsem, protože jsem si představila, jak místo oslavy Nového roku budeme zařizovat pohřeb. Já vím, často jsem měla chuť počet svých bratrů nějak zredukovat, ale měla jsem v plánu to udělat vlastníma rukama, ne tak, že se zabijou na popud někoho jinýho. Elliot ale jen mávl a dál se posunoval směrem k mému oknu.

„Je v pohodě,“ usoudil Henry a zařadil. „Aspoň se utahaj a večer daj pokoj. Nebudu muset hlídat i je.“

„Mluvíš o nich, jako by jim bylo deset.“

„Chovají se tak.“

„Já se tak taky chovám?“ zeptala jsem se a byla to přesně ta otázka, na kterou žádná odpověď nebyla správná. Věděla jsem to v momentu, kdy jsem ji vypustila z pusy, ale nemohla jsem si pomoct. Chtěla jsem vědět, jestli mě taky vnímá jako nedospělou holku.

Jenže jsem zapomněla, že mluvím s Henrym.

„Kudy teď?“ zabručel místo odpovědi. Mlčky jsem ukázala na levou stranu. O chvíli později jsme byli před obchodem s pánskou konfekcí. Henry vylezl z auta, zamkl ho

a celou dobu se mračil.

„Oni tě nekousnou,“ uklidňovala jsem ho. Zavrčel něco nesrozumitelného a odhodlaně se vydal dovnitř. Dalo mi hodně práce se nesmát – ale ty jeho nervózní zvuky byly

prostě roztomilé.

Sehnat na něj už hotový oblek se ukázalo jako mnohem větší problém než pořídit lyžařské oblečení. Když prodavač, který byl zároveň majitelem obchodu a starým krejčím, co obleky upravoval chlapům na míru, dělal přemýšlivě hm, hm a pozoroval Henryho s obavami v očích, nevydržela jsem to a vyprskla jsem. Schytala jsem za to jeden káravý pohled od toho většího chlapa a jeden rozpačitý úsměv od toho menšího.

„Takhle na poslední chvíli,“ rozmáchl nešťastně rukama krejčí. „Kdybyste si vybrala někoho s průměrnou postavou, slečno Evansová,“ povzdechl si.

„Nemohla jsem si pomoct,“ zazubila jsem se, nadšená tím, že si ten člověk myslí, že se snaží najít oblek pro mého přítele.

„Já to chápu,“ přikývl a znovu si Henryho prohlédl, tentokrát zezadu. Pak mu přejel po ramenou. „To je muskulatura,“ řekl uznale. Henry zavřel oči a zatnul zuby. „No,“ rozmáchl znovu ruce majitel, „prostě to budeme muset poskládat z různých velikostí a trochu zabrat. Vydržte mi tu, mladíku. Jen si dojdu pro metr a přeměřím si vás.“

Jakmile se za tím pánem zavlnil závěs oddělující obchod od zázemí, Henry se na mě otočil a vyhrkl:

„Mizíme. Hned.“

„No to ne! Musíš počkat, až si tě přeměří.“

„Já nepotřebuju, aby mě přeměřil! Prostě řekneme, že bylo zavřeno! Tvoje matka nebude moct nic dělat!“ Vypadal vážně vystresovaně; nechápala jsem, proč ho návštěva tohohle místa tak děsí. Kdybych ho vzala do obchodu se spodním prádlem, budiž. Mám ověřeno, že tam je taky pekelně nesvůj. Ale tady? V totálně mužském prostředí?

„Nepanikař,“ uklidňovala jsem ho. „Nebo klidně panikař, protože mi pak vždycky začneš tykat, a to je fajn.“

„Já tě přetrhnu!“ zavyhrožoval, ale víc nestihl, protože se vrátil krejčí.

Proč Henry trpěl a chtěl utéct, mi došlo až v momentě, kdy mu ten usměvavý bělovlasý pán přeměřoval sed. A obvod stehna. Můj plyšák ale striktně odmítl, že by bylo lepší, kdyby si na to sundal kalhoty. Nakonec mu krejčí něco pošeptal do ucha a Henry od něj odskočil:

„Cože?“

„Ve které nohavici se cítíte příjemněji. Víte, jak to myslím? Nemusím zacházet úplně do detailů, že ne?“

Henry se na mě otočil:

„Jdeme, hned. Na tohle se můžu vysrat!“

„Ale ten oblek!“ vyjekla jsem, protože vypadal fakt rozhodnutě. Nasupeně se ke mně sklonil a zasyčel:

„Jestli na mě ještě jednou sáhne, tak mu přerazím ruku!“

„Už tě změřil, ne? Tak mu jen řekni, kterou nohavici potřebuješ širší, a můžeme zmizet,“ navrhla jsem klidně. Nechápala jsem, proč mu to tak vadí. Jeho obleky nevypadaly jako konfekce, seděly mu dobře, takže mu je musel někdo upravovat.

„Takovýhle věci tu před tebou vůbec nebudu řešit!“ vybuchl. Ani v momentě, kdy byl rudý vzteky a vyjadřoval se vážně nahlas, jsem neměla pocit, že bych se ho měla bát. Naopak, měla jsem nutkání ho obejmout a uklidňovat ho.

„Fajn. Tak si běž sednout do auta, já to tu dořeším.“

„To teda jdu!“ udělal rozhodně. Na krejčího se ani nepodíval, popadl bundu a vydal se ke dveřím. Ani na ně nestihl sáhnout a už se zase otáčel a vracel se zpátky. Tázavě jsem nakrčila obočí. „Nenechám tě tu samotnou,“ odsekl. A zněl o poznání klidněji. Na majitele obchodu se nicméně nepodíval už ani koutkem oka a veškeré domlouvání jsem obstarala sama.

„Omlouvám se,“ začal v autě, když jsme se vraceli zpátky. To už bylo jasné, že navečer se pro oblek bude muset stavit někdo jiný, protože Henryho sem nedostanu ani párem volů.

„Není za co se omlouvat. Jen nevím, proč tě to tak rozhodilo?“

„Protože mě ošahával!“

„Měřil tě,“ upřesnila jsem pobaveně.

„Sáhnul mi na něj!“ Praštil do volantu. „Měl jsem mu rozbít hubu!“

„Ne, neměl. To se prodavačům oblečení nedělá. Poslyš, ty jsi hrozně homofobní, víš o tom?“

„Bavíš se dobře?“ odfrknul.

„Moc,“ souhlasila jsem. „Jsi v pohodě?“

„Budu, až někomu nakopu zadek,“ rozhodl se. „A ty se nesměj!“

„Jestli mi zase začneš vykat po tom, co jsme si povídali o obsahu tvých nohavic, budu muset nakopat já tebe,“ varovala jsem ho. Podíval se na mě a ten pohled mi

připomněl utrápeného psa, kterého už třetí hodinu tahá malé dítě za uši, kouká mu do tlamy a sedá mu na záda, zatímco páníčkové a rodiče se jen smějí. Natáhla jsem

se a pohladila ho po tváři. Nemohla jsem si pomoct.

Henry

Nebyl důvod k tomu, abych byl nervózní. S tím úchylem už jsem se nemusel vidět, bráchové se postarali o to, aby byli všichni ve střehu, na římsu, po které bylo možné se dostat k Emilyinu pokoji, jsme nainstalovali pásy žiletkového drátu, všechno jídlo a pití bylo zkontrolované a prověřené. Stálo to hromadu prachů a senátor si mě v jednu chvíli vzal stranou a zeptal se, jestli jsem si jistý, že je všechno tohle potřeba. A já si jistý byl. Protože kdybych chtěl někoho vyděsit, někam se nepozorovaně dostat a něco tam vzít nebo naopak nechat, udělal bych to přesně takhle. Přesně v tuhle chvíli.

Protože já už to párkrát udělal.

Což jsem mu ale říct nemohl, takže jsem říkal něco o letech zkušeností a vytrénované intuici a připadal jsem si jako debil.

Ale aspoň jsem si na chvíli nepřipadal jako pako kvůli Emily. Která nějak dokázala, že jsem nebyl schopnej normálně přemýšlet, všechno mě sralo a startoval jsem na první škrtnutí. Já na ni řval, zatraceně, a ona se prostě jen usmívala. Vůbec ze mě neměla strach a nakonec mě ještě uklidňovala. Nechápal jsem to. Neměla by se chovat takhle. Neměl bych se cítit takhle.

Nechtěl jsem, aby to přestalo.

V šatech, o kterých mi řekla, že se jim říká koktejlky, vypadala naprosto skvěle. Byly zelené a děsně krátké, což mě rozčilovalo a rozptylovalo, ale nemohl jsem dělat nic, protože její otec byl naprosto v pohodě a neměl s tím jedinej problém. Takže jsem stál opodál a koukal jsem, jak bez problémů komunikuje s lidmi kolem

senátora, jak se zvládá skoro nenápadně pošťuchovat se sourozenci a jak si všechny senátorovic děti myslí, že nikdo nevidí ty jejich posunky a pohledy. Měli nějaká kódová gesta a náramně se jimi bavili. Ti prevíti byli vážně docela v pohodě.

Jídlo bylo super, voda, kterou jsem pil ze skleničky na panáky, prý abych vypadal nenápadně, chutnala prostě jako voda, muzika byla v pohodě a nikdo cizí si netroufal se ke mně přiblížit. Měl jsem dost času i prostoru pro kontrolu všech a pro hlídání, ale stejně jsem se co chvíli přistihnul, že civím na ten nádhernej zadek v obtažený zelený látce.

V mé pravé nohavici bylo poněkud těsno.

První větší stres večera přišel kolem deváté, kdy se přede mnou zjevila taky moc pěkně vypadající paní Evansová a řekla mi, že bych ji měl požádat o tanec. Málem jsem jí chrstl vodu do obličeje a utekl, ale věděl jsem, že nás všichni pozorují. Jen jsem ji šeptem upozornil, že nejsem zrovna dobrej tanečník. To jsem o pár vteřin

později potvrdil tím, že jsem začal na improvizovaném parketě v obýváku přešlapovat z nohy na nohu úplně mimo rytmus. Hrozně ji to pobavilo.

„Omlouvám se za to nepohodlí, které jste kvůli dnešnímu večeru musel podstoupit,“ usmála se na mě a dělala, jako že jí je jedno, že tohle vůbec není tanec.

„To nestálo za řeč.“ Doufal jsem, že neví, co přesně –

„Ale stálo, Emily mi vyprávěla, jak vám to vadilo. Mrzí mě to.“

„Ona vám říká úplně všechno?“ zeptal jsem se rezignovaně. Byla to spíš rozptylovací otázka, která měla odvést pozornost od toho nechutnýho odpoledního měření někam

k příjemnějším věcem nebo spíš lidem, jenže paní domu mě zaskočila.

„Myslím, že ano,“ přikývla vesele. Zastavil jsem se a zíral na ni. Popotáhla mě za ruku a polohlasně mě upozornila: „Teď jsme hrozně nápadní. Přešlapujte, Henry.“

Snažil jsem se. Fakt jsem se snažil, aby na mně nebylo vidět, co se mi honí hlavou. Jenže ty modré oči, které byly tak děsně podobné Emilyiným, se na mě dívaly tak, že jsem věděl, že to ví. Co říct matce holky, kterou si představujete hodně často hodně nahou v hodně různých pozicích?

„Asi radši nebudu vypovídat,“ rozhodl jsem se nakonec. Tuhle větu už jsem taky měl tu čest použít. Jako svědek, samozřejmě. Ji to pobavilo.

„Já nic nepotřebuju slyšet. Pro mě je důležité, aby byla Emily šťastná. A to teď je, moc. Takže jsem vám za to chtěla poděkovat.“

Jen co skončila písnička a já mohl utéct tak, aby to nebylo trapné, našel jsem ten blonďatý drdol a zelené šaty a chňapl jsem ji za rameno prudčeji, než bylo nezbytně nutný.

„Děje se něco?“ zeptala se, když si uvědomila, že jsem to jen já.

„To se teda děje,“ odpověděl jsem potichu a položil jí ruku na záda, abych ji mohl vedle sebe provést mezi lidmi pryč.

„Henry?“ ozval se senátor, když jsme ho míjeli, „něco se stalo?“

„Všechno v pořádku, pane. Jen potřebuju něco prověřit. Nic důležitého.“ Nic důležitého? Leda kulový!

„Tak děje se něco, nebo neděje?“ nechápala, když jsme zamířili ke schodišti. Nebo dělala, že nechápe. Dívala se na mě, viděla, s kým tancuju.

„Bude se dít,“ vyhrožoval jsem jí. V týhle situaci jsem byl poprvý. Nikdy dřív jsem nepoznal matku ženský, se kterou jsem… byl, takže jsem neměl nejmenší ponětí, jestli je všechno tohle kolem normální. Mně to v pohodě nepřišlo.

„Kam mě vlečeš, ty násilníku?“ Když jsem se na ni podíval, abych zjistil, jestli jsem ji moc nevyděsil, překvapila mě pobaveným výrazem. „Neříkej, že ti moje máma něco provedla. Sáhla ti na zadek?“

Pokud jsem doteď někde vzadu v hlavě slyšel rozumnej hlas, kterej říkal, ať to otočím a odvedu ji zase zpátky dolů, tímhle ho umlčela. Beze slova jsem ji za sebou vytáhl po schodech, po vysokým koberci až ke dveřím mýho pokoje a dovnitř. To už se neusmívala.

„Tvoje máma,“ vyhrkl jsem naštvaně. Tvoje máma si myslí, že spolu děláme kdoví co. To jsem měl na jazyku. Jenže ona zamrkala a oblízla si rty. Ne tak, jak to dělají herečky. Ne tak, jak to dělají striptérky a šlapky. Prostě si úplně normálně navlhčila oschlý ret.

A mně bylo najednou úplně jedno, co jsem měl na jazyku. Protože jazyk jsem měl v její puse. A nehodlal jsem ho jen tak vyndat.

15. kapitola

Emily

Takovou dobu jsem na to čekala. Tak dlouho jsem si říkala, že až to přijde, nejspíš se rozteču blahem. Tak mu to trvalo – a když to konečně přišlo, měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. S jeho jazykem v puse. Jo. Jsem magor.

Ale to, že ho moje matka vytočila tak, že mě jak neandrtálec odtáhl do svého kutlochu a vrhl se na mě, bylo tak vtipné, že jsem si nemohla pomoct. I když ten jeho křovácký styl lovení žen byl nesporně sexy.

Došlo mu docela brzo, že nejsem tak hin, jak bych měla být. Zarazil se, narovnal se a trochu se ode mě odtáhl, což mi vadilo. Podívala jsem se mu do obličeje, abych mu řekla, jaká sranda byla, že zavrčel tvoje máma a vrhnul se na mě, ale jeho výraz mi na chvíli zavřel pusu. Konečně. Protože velký, zlý lamač končetin a trhač údů Henry vypadal ve tmě pokoje, narušené jen ozdobnými žárovičkami zvenku, tak nějak ztraceně. A úplně nesvůj.

Tohle jsem posrala.

Natáhla jsem se na špičky přesně v momentě, kdy on se rozhodl o krok ucouvnout, takže jsem zavrávorala, a kdyby mě nechytil, šla bych k zemi. Takhle jsem se dostala přesně tam, kam jsem potřebovala.

„Promiň,“ zašeptala jsem zkroušeně. „Asi jsem nějak nervózní nebo co.“

„To nic,“ vyhrkl a znělo to jako odseknutí.

„Můžeme to zkusit ještě jednou, prosím? Slibuju, že nebudu myslet na mámu.“

Na jednu stranu mě ta tma v pokoji rozčilovala, protože jsem chtěla vidět všechno, co se mu mihne přes tvář a v očích, na druhou stranu jsem byla ráda, že nestojíme

v plném světle. Nejspíš by to všechno bylo ještě o trochu podivnější.

„Tak já na ni taky nebudu myslet,“ zamumlal Henry. Tentokrát jsem se nesmála a on nespěchal, takže ten okamžik, během kterého se ke mně sklonil a přitiskl si mě k sobě ještě blíž, byl dlouhý jako nejhorší knížka, co jsem četla. Ale pak jsem dostala pusu; fakt jen pusu, opatrný dotek. Zafungoval skvěle. Napětí v břiše, akutní nedostatek krve v mozku a její hromadění o dost níž, všechno se konalo. Dostalo mě to tak, až jsem se zajíkla.

„Dobrý?“ zeptal se potichu Henry, naše nosy se přitom dotýkaly.

„Udělej to ještě jednou,“ vyzvala jsem ho. A on to zopakoval, pomalé, líné otření jeho teplých rtů o mé. Nedokázala jsem si vybavit, jestli jsem někdy zažila něco

erotičtějšího. Zatnula jsem prsty do rukávů jeho nového saka, stoupla si na špičky a pokusila se mu to oplatit. Jenže na pusu už jsem neměla sílu. Ne, potřebovala jsem

políbit, jeho políbit, pořádně a hluboce.

Matky i jiné příbuzenstvo byly zapomenuty. Teď už bylo místo jen na rty a jazyky, na zoufalé sténání, netrpělivé mačkání a zrychlený dech. Přečetla jsem tuny knih. Přečetla jsem stovky milostných scén. Ale kdyby se mě někdo zeptal, co přesně jsme dělali a jak to probíhalo, byla bych schopná říct jen to, že jsme se líbali a bylo to prostě boží.

„Pauza,“ hekl Henry a odtáhl se. Dýchali jsme jak po sprintu a pořád jsme se drželi jeden druhého; aspoň v mém případě nepřicházelo v úvahu, že bych se ho pustila, protože kolena se mi podlamovala a podpatky nezaručovaly ani náznak stability. Nechápala jsem, proč toho nechal. Chtěla jsem pokračovat nejmíň celou noc. Dostat ho z toho pitomého obleku a připomenout si, jak vypadá nahý.

„Už dobrý?“ zeptala jsem se a dychtivost se mi nepovedlo udržet na uzdě. Henry se uculil a zavrtěl hlavou:

„Budeme se chovat slušně, jasný?“

„Takže si k tomu jako slušně vychovaní lidi lehneme do postele?“ navrhla jsem. „Já jsem pro.“

Podíval se na svou dvojitou postel a povzdechl si.Ten zvuk mě zmátl, protože vůbec nebyl nadšený.

„Jestli se ti do toho nechce, můžu říct agentu Mayersovi,“ podotkla jsem nevinným tónem. Zamračil se a narovnal se, takže jsem musela zvrátit hlavu, abych na něj dobře viděla. Natáhl se ke dveřím a rozsvítil. Zamrkala jsem, na chvíli oslněná, kdežto on vypadal, jako by mu přechod ze tmy do úplného osvětlení nedělal nejmenší problém. Vypnul hrudník, takže najednou vypadal ještě větší, a pak procedil skrz zuby:

„Mayersovi, jo?“

„Když ty nechceš?“

„Tohohle budeš litovat.“ Jeho hlas zněl jako dunění a v kombinaci s naštvaným obličejem to bylo trochu děsivé. Tedy, bylo by to děsivé, kdyby to byl někdo cizí, a ne Henry. Takže mě nevyděsilo, když mě popadl a nesl k posteli. „Fakt moc litovat.“

Jenže ať už měl v plánu cokoliv, jakmile jsem dopadla na matraci a on na mě nalehl, výraz jeho obličeje se změnil. Mračení bylo pryč, a než jsem pod náporem citů z dalšího líbání zavřela oči, přišlo mi, že vypadá užasle.

Nemohla jsem se ho nabažit. Nechtěla jsem, aby přestal. Bylo mi jedno, že mě trochu škrábe jeho strniště, nevadilo mi, že když se zapomene a nedrží většinu své váhy

na rukách a kolenech, je docela těžký. Prostě jsem potřebovala, aby dál dělal to, co dělal. Pořád.

„Zatraceně,“ zamumlal po nějaké době, která mohla být minuta nebo hodina – ale rozhodně byla moc krátká. Lehl si na bok těsně vedle mě a zavřel oči, zatímco jeho velká dlaň mě hřála přes satén na břiše. Položila jsem na ni tu svou a ten velikostní rozdíl mě zase potěšil. Bylo skvělé mít vedle sebe o tolik většího Henryho. Teď by se mohlo stát cokoliv a on by se o mě postaral – to byla věc, kterou jsem si byla naprosto jistá. „Měla by ses mě bát,“ řekl pak a zase se na mě trochu mračil.

„Jo, takovej byl plán. Nevyšlo to.“

„Lidi se mě bojej. Mívaj ze mě zdravej respekt. Ženský se mě děsej,“ bručel dál, ale jako by chtěl popřít to, co říkal, lehounce mě hladil po žebrech.

„To je dobře,“ libovala jsem si. „Aspoň tě nebudou balit.“ Tentokrát ho to rozesmálo fakt pořádně. V tu chvíli vypadal naprosto uvolněně a spokojeně a já chtěla, aby se takhle smál i očima vždycky, když bude se mnou. Bručoun Henry byl vtipný, ale byla to maska. Tohle byl Henry, kterého jsem vedle sebe chtěla. Zvedla jsem se na loktech a naklonila se k němu. Měla to být jen pusa, něco jako teď je mi skvěle, ale zvrtlo se to prakticky okamžitě. A protože jsem byla nahoře, mohla jsem po hmatu zápasit s knoflíky na jeho saku a pak tahat jeho košili ven z kalhot a konečně si sáhnout na to úžasné břicho porostlé chloupky. Šimraly a bylo to vážně vzrušující. Napadlo mě, že zamířím rukou níž – a přesně v ten moment mě ze sebe Henry shodil.

Henry

„Co děláš?“ divila se udýchaně. Nikdy nebyla nádhernější než teď, s prameny vlasů uvolněnými ze sponek, s jedním ramínkem povážlivě na kraji ramene, s napuchlými rty a zrudlými tvářemi. Stálo mě to veškerý ovládání, abych ji ze sebe sundal, a asi proto to nebylo tak jemný, jak jsem měl v plánu. Jenže kdybych ji na sobě měl

ještě chvíli, a šlo fakt o vteřiny, už bych nepřestal. Připadal jsem si, jako bych byl se ženskou poprvý. Nemohl jsem od ní odtrhnout ruce, nechtěl jsem přestat,

protože jsem měl pocit, že když toho necháme, už nikdy se to znovu nestane.

Ale vypadalo to, že ten pocit je úplně mimo, protože Emily se hned chtěla vrátit zpátky ke mně. Musel jsem ji znovu odstrčit o pár centimetrů. Její výraz byl k nezaplacení. Dotčený, uražený štěně.

„Kdybych tě znovu začal líbat, už bych toho nenechal. Pak bych z tebe musel strhat tu zelenou věc, a bylo by mi jedno, jestli to bude na kusy, nebo ne. A fakt nevím, jak bys pak vysvětlovala, že se odsud plížíš nahá. Což bych ti vlastně stejně nedovolil, protože se po chodbách motají ty paka z Tajný služby.“

Přestala se mračit, zavrtěla pobaveně hlavou a lehla si, aniž by se snažila dostat se blíž. Pak se zarazila a zeptala se:

„Jakou zelenou věc?“

Kývl jsem bradou směrem k ní a dělal, že nevidím ten zkrabacený výstřih a vyhrnutou sukni.

„Myslíš moje šaty?“

„Jo, myslím ten přiléhavej hadřík, co sis na sebe vzala.“ Pekelně přiléhavej. Z takový tý lesklý látky, která všechno zdůrazňuje, ale zadrhávají o ni ruce.

„Myslíš moje tyrkysový šaty?“ Na tu barvu dala zvláštní důraz a bylo jasný, že se něco děje. Ale vypadala vesele, takže jsem snad nic neprovedl.

„Tak se tomu říká?“

„Ano, Henry. Tahle barva je tyrkysová, a tudíž modrá.“ „To je úplně normální zelená,“ namítl jsem. „Divná, ale zelená.“ Rozesmála se nahlas a ten zvuk byl moc fajn.

„Ty jsi úplně chlap,“ bavila se.

„Já vím,“ souhlasil jsem.

„Ale fakt úplně. Schválně, jakou barvu má ta pitomá helma, cos mi koupil?“

Přimhouřil jsem oči a ona nadšeně kývla hlavou, aby mě povzbudila. Tušil jsem, že je v tom nějaký chyták, takže jsem si tu jásavou věc představil. Přišlo mi, že občas je oranžová, ale někdy vypadala spíš do růžova. Měl jsem vzít žlutou, pak by bylo po problémech.

„Růžová,“ střelil jsem nakonec. Emily se zase rozesmála a pak mi řekla, že je to jasná lososová.

„Lososovej je steak, ne přilba,“ bránil jsem se. Křenila se a začala vyprávět historku o tom, jak šla dvojčata do kurzu kreslení. Bylo jim prý asi osm a učitelka po té hodině plakala, protože se kluci rozhodli ochutnat všechny olejové křídy, které se jmenovaly po nějakém jídle. Víckrát už do učebny výtvarných umění nebyli vpuštěni a domů se kupovaly jen zdravotně nezávadné pastelky a barvy.

Už dlouho jsem se necítil tak v klidu, jako když jsem ji měl hned vedle sebe a poslouchal jsem její hlas. Nemusel jsem se stresovat tím, že se jí něco stane, nebylo nutný sledovat okolí. Napadlo mě, že nejlíp by mi bylo, kdybych ji odvezl někam do opuštěný divočiny, zavřel se s ní v nějaký boudě a nepustil ji z postele. Teda z té boudy. No dobře, spíš z postele. Krucinál.

„Ty mě neposloucháš, viď?“ uculila se. Nějak se jí podařilo posunout se ke mně a teď měla hlavu položenou na mém nadloktí.

„Jsem se zamyslel,“ přiznal jsem.

„Doufám, žes myslel na nějaké nemravnosti, které spolu budeme provádět,“ řekla. Vybavil se mi ten nákup spodního prádla. Když chtěla, dokázala být neuvěřitelná potvora, jakmile se rozhodla, že mi dá zabrat. Ale až to, jak jsem ji poznal uprostřed její rodiny, mě rozložilo víc než její newyorské pokusy. Byl jsem nebezpečně blízko tomu, abych začal řešit svoje rodinný podmínky, takže jsem udělal jednu jedinou věc, která mohla odsunout minulost někam do hajzlu.

Líbat Emily bylo… sladký. Teda, po tom prvním pokusu jsem byl přesvědčenej o tom, že je všechno v háji a ona řekne, že radši nic, a odejde, ale stačilo si jen ujasnit, že její matku k tomu nepotřebujeme, a hned to bylo jiné. A bylo to čím dál lepší. Už jsem věděl, že když jí přejedu prsty po zátylku, potichu kníkne. A že čas od času dostane chuť na to, aby mě kousla. Jen trošku a pekelně vzrušujícím způsobem.

Tentokrát jsem se musel odtáhnout o dost dřív. Potřeboval jsem od ní na chvíli odstup, jen pár minut, abych se dal dohromady.

„Musíme odsud vypadnout,“ řekl jsem a funěl u toho jak maratonec. „Jinak se z tý postele prostě nedostaneme.“

„Já se z ní nechci dostat,“ nesouhlasila. „Podle mě máš na sobě moc oblečení a měl bys ze mě strhat ten zelenej hadr.“

„Srandičky?“ zavrtěl jsem hlavou a natáhl ruku, abych ji mohl znovu pohladit po zátylku. Přivřela oči a nahrbila se jako kočka. Věděl jsem, že kdybych chtěl, mohli bychom tu zůstat. Nebyla by proti. Jenže dneska nebyl vhodnej večer.

„Musíme jít. Dole jsou lidi. Moc rád bych si tě svlíknul z těch tyrkysovejch šatů a pak jazykem prozkoumal úplně každej kout tvýho těla, ale s tvejma rodičema a bandou agentů za zadkem to prostě není ono,“ vysvětloval jsem.

„Nemám ráda, když jsi rozumnej,“ pokrčila nos, ale nechala mě pomoct jí vstát. Pokusil jsem se narovnat jí ramínko a uhladit jí vlasy, ale se smíchem mě odstrčila

a došla se podívat do zrcadla ve skříni. Zarazila se a chvilku se pozorovala. Netušil jsem, co se jí honí hlavou, takže když se na mě otočila, byl jsem připravenej

na cokoliv. Ale zase mě dostala:

„Strašně moc mi slušíš,“ oznámila mi a přejela si prsty po rtech, který vypadaly pořádně zlíbaně.

„To mi děláš naschvál?“ zeptal jsem se. Ještě že jsem za sebou měl léta tréninku v čekání, klidném pozorování a tichém nehýbání se. „Pojď, zajdeš se k sobě nějak učesat nebo tak něco. I když je mi jasný, že všichni budou vědět, co se dělo, a tvůj otec mě nechá vykastrovat.“

„To by nikdy neudělal,“ uklidňovala mě. „Je sice pro kastraci sexuálních násilníků, ale kdybych mu řekla, že jsem zneužila já tebe, byl by v koncích.“

Napadlo mě, že kdyby její otec věděl, kdo mu osahával dceru, bylo by mu úplně jedno, kdo si začal jako první. Bylo mi jasný, že jí to budu muset co nejdřív říct. Ale ne dneska. Dneska ještě ne.

Drželi jsme se za ruce a plížili jsme se chodbou a po schodech. Chichotala se a byla u toho moc roztomilá. Nechtělo se mi ji pouštět, ani na chvíli, takže jsem si ji ještě u dveří jejího pokoje přitáhl blíž a dal jí pusu. Teda, měla to být jen pusa, ale trochu se to protáhlo a prohloubilo.

„Dost,“ sykl jsem. „Dovnitř, učesat, namalovat a tak podobně. Počkám tady.“ S očima upřenýma do těch jejích jsem otevřel a natáhl se, abych mohl rozsvítit.

Díky tomu, že stála ke dveřím zády, jsem ten bordel viděl jako první.

Hned jsem ji strhl za sebe, ale bylo to zbytečné. Pokoj byl prázdný. Vzhůru nohama, ale prázdný.

„Co to je?“ pípla šokovaně. Všechno bylo rozházené, roztrhané, zničené. Všude bylo peří z polštáře, vytrhané stránky knih, kusy oblečení. A na zdi nad postelí velký nápis.

Děvko, kde jsi byla?!

16.

Emily

Tak jo. Tohle mě trochu vyděsilo.

Dobře, abych byla upřímná, byla jsem podělaná až za ušima. Takže jsem ani nelitovala toho, že Henry přešel do modu bodyguard a doslova mě odvlekl do přízemí, kde zalarmoval agenty a bohužel i tátu. Bylo mi jasný, že tohle se nedá jen tak zamést pod koberec, ale cítila jsem se hrozně, že zase něco kazím.

A děsila jsem se všech, co se kolem nás srotili ve velkém obýváku, protože i když jsem se snažila to vymyslet jakkoliv, stejně jsem nakonec skončila u toho, že to musel udělat někdo, kdo tu byl. Ať už mezi hosty, nebo jako zaměstnanec. A Henry mě v tom přesvědčení utvrdil tím, že mi stál za zadkem, ať jsem mluvila s kýmkoliv. Doslova za zadkem. Když mě mamka chtěla odvést k jedné z pohovek, odtáhnutých ke zdi, nepustil mou ruku.Aniž by přestal klidně, ale důrazně hovořit s tátou a agentem Bakerem, přitáhl mě zpátky k sobě.

Bohužel v tom nebylo nic tulivého ani romantického, prostě si mě držel, jako když pes odmítá pustit svou kost.

„Mohli bychom se všichni přesunout blíž k sofa?“ zeptala se mamka naprosto klidně. Obdivovala jsem ji. Nedala na sobě nic zdát, tvářila se, jako by se stala jen malinká, drobná komplikace, něco jako zatržený nehet nebo ulomený podpatek. Jasně, vychovala pět dětí narozených během necelých osmi let, k tomu zvládla s přehledem tvrdohlavého tátu a celý ten kolotoč kolem politiky, ale já bych se na jejím místě dožadovala toho, ať mi někdo okamžitě přinese hlavu toho prevíta pěkně na stříbrném podnosu. „Emily by si určitě ráda na chvíli sedla. A vy budete moct stát okolo a dělat živou zeď.“

No prosím. Já na vtípky náladu fakt neměla.

A nezlepšilo mi ji ani to, co se dělo potom. Byl sepsán seznam všech přítomných, porovnán se seznamy zaměstnanců a dodavatelů i se všemi pozvanými. Nikdo nepřebýval, nikdo nechyběl. Okno v mém pokoji bylo zavřené, dráty na parapetu neporušené. Definitivně se tak potvrdilo, že to musel být někdo zevnitř. Nálada rázem klesla pod bod mrazu, a někteří tátovi kolegové začali dokonce vykřikovat něco o tom, že se budou soudit, pokud budou jejich jména spojována s tímhle incidentem. Protože oni nic takového neudělali a rovnou chtějí domů. Rodinní přátelé byli naopak velmi vstřícní, pořád se ptali, jestli něco nepotřebujeme, jestli mohou nějak pomoct, udělat cokoliv, někoho zavolat. Byl tu pořádný zmatek, ale Henry byl klidný. Mluvil potichu a věcně, každou chvíli mě kontroloval, a když musel odejít, aby na vlastní oči prověřil kamery u brány, donutil dvojčata, aby si sedla vedle mě a na všechny se tvářila zle.

„Takže kde přesně ses schovávala?“ zeptal se Elliot.

„Teď ne,“ sykla jsem výhrůžně.

„No počkej, to je dobrá otázka,“ přidal se Eliah. „Kde jsi byla, když ne ve svém pokoji? A když ne tady?“

„Sklapni,“ varovala jsem ho.

„Proč jsi na nás zlá?“ šklebil se Elliot. A vzápětí vyjekl, protože ho mamka dloubla do zad.

„Nechte sestru na pokoji,“ nakázala. „A neopovažujte se tátovi připomenout, že se taky chtěl ptát na to, kde byla.“ Pak se podívala na mě a důrazně řekla: „Pamatuj si: není ostuda, že jsi ho učila tančit v herně, jasné?“

„A to tě nezašlapal do země?“ vyhrkl Elliot, zatímco mně vyhrkly slzy. Kašlala jsem na to, že všude kolem byli různě cizí lidé. Vstala jsem a vrhla se mámě kolem krku. Tohle jsem potřebovala. Maminčino objetí. Hladila mě po zádech a šeptala, že to všechno bude v pořádku, že se to vyřeší a ať nepanikařím. Nakonec se rozhodla porušit zákazy a příkazy táty, Bakera i Henryho a odvedla mě do ložnice. Stranou od lidí, stranou od zvědavých pohledů a mumlaných domněnek. Pryč od lidí, mezi kterými byl nejspíš ten pomatený idiot. A když se pak ti tři rozčilovali, proč jsme nezůstaly tam, kde nás odložili, nekompromisně je seřvala jako malé kluky.

I přesto jsme se pak obě nechaly přemluvit k tomu, abychom se vrátily k hostům a rozloučily se s nimi. Nápad poradce; prý to bude vypadat, jako že držíme spolu a nic si z toho neděláme. Měla jsem chuť ho praštit. Ano, držíme spolu, ale rozhodně nám není jedno, co se stalo. Udělalo mi radost, když ho Henry proklál vražedným pohledem a hned potom se zase zařadil za mě.

„Božíčku, Emily, jsi v pořádku?“ vrhla se ke mně Celeste, manželka Lucase Fletchera, mámina spolužáka ze střední a tátova největšího sponzora. Vždycky byla trochu herečka, ale teď, když kolem sebe měla diváky, to přeháněla. Zatímco mě pevně držela za ramena, švitořila o tom, jak jsem křehká a co všechno se mi mohlo stát. Lucas stál opodál spolu s jejich synem Marcem, který se ze všech sil snažil vypadat jako neviditelný. Byl stejně starý jako Ethan, ale od té doby, co ho jako šestiletého při hře na indiány a kovboje dvojčata přivázala ke stromu a zapomněla ho tam půl odpoledne, se nás stranil. I teď si radši pozoroval boty a dělal, že svou matku nezná.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem potřetí, ale Celeste byla do své etudy tak zažraná, že nereagovala. Zastavil ji až Henry, který se postavil těsně vedle mě a významně si odkašlal.

„Omlouvám se,“ zamumlala mamka, když rodinná přítelkyně odešla zpátky ke své rodině a vydali se pro kabáty. Na její místo nastoupil starý soudce Wellington z Denveru se svou o třicet let mladší třetí manželkou. Jen rychle vyjádřil své politování nad tou nešťastnou událostí (jeho slova) a odvlekl si svou dámičku pryč. Počkala jsem, až budou všichni zaměstnáni loučením s dalšími hosty, a naklonila jsem se k Henrymu. Automaticky ke mně sklonil hlavu.

„Byli jsme v herně a učila jsem tě tancovat,“ špitla jsem. Výraz, který se mu objevil na obličeji, byl k nezaplacení. Překvapení, dotčení a hned potom snaha nasadit tu svou masku zlého bodyguarda. Jenže mu cukaly koutky.

„Doufám, že si nikdo nebude chtít ověřit, co jsem se naučil,“ zašeptal stejně nenápadně. Měla jsem co dělat, abych nevyprskla.

Byla skoro půlnoc, když se v jídelně sešla jen rodina, Henry a pár agentů. Plán byl jasný: spousta kafe a co dál.

Návrhy padaly různé, tedy různě děsivé. Ethan, ze kterého jsem kromě vody po holení cítila i jeden nelegální pach, chtěl povolat Texas Rangers, protože každý ví, že ti vyřeší všechno. To nakoplo Elliota, který hlasoval pro tým z Kriminálky Miami. Oba byli vykázáni do svých pokojů, což byl nejspíš od začátku jejich cíl. Já se pak

pokusila vykázat do pokoje Mayerse, který huhňavě a opatrně navrhl, abych byla zařazena do programu ochrany svědků a jako Emily Evansová přestala existovat. Neprošlo mi to, ale naštěstí ostrouhal i on. Někdo další ze státem placené ochranky, která byla na dvě věci, nakonec přišel s nápadem, že bych měla být zavřena do nějakého

tajného bunkru vyhrazeného pro úkryt nejvyšších státních činitelů v případě války nebo nebezpečných zločinců v době míru.

„Tati,“ zakňourala jsem unaveně a nešťastně. „Neboj se, holčičko,“ řekl rozhodně. „Schováme tě a všechno bude v pořádku. Tady se o důkazy a vyšetřování postará FBI a určitě tu zrůdu brzy dopadnou.“

„Ale já nechci do bunkru ke zločincům!“ bránila jsem se.

„Podle mých informací by teď měl být prázdný,“ vložil se do našeho rozhovoru snaživě Baker. Chtěla jsem mu říct, ať si políbí šos a zavře se tam sám, ale táta ho uzemnil za mě:

„Mám pocit, že teď byste měl být radši někde hodně daleko a hodně potichu.“ Pak si dřepl přede mě, luplo mu přitom v koleni a pohladil mě po tváři. „Neboj se. Schováme tě tam, kde v tuhle chvíli budeš v naprostém bezpečí.“

Henry

Kdyby nebyly podmínky návratu tak k posrání, měl bych z toho radost. Pryč od sněhu, pryč od sjezdovek, zmizet z toho podělanýho Aspenu! Vůbec mi nevadilo, že jsem tu pitomou kombinézu měl na sobě jen párkrát; už v životě si na sebe nic takovýho nevezmu. To si radši pořídím tulení kožešiny.

Řídil jsem auto úzkou a klikatou silnicí k letišti Lake County, protože odletět hned z blízkého Sardy Field se nám zdálo jako velký risk. Johnny ani Robert moc nevrčeli, když jsem je vzbudil v noci a ještě ke všemu mezi svátky. Stačila necelá půlhodina domlouvání a bylo všechno jasné. Vracel jsem se s Emily do New Yorku

do jednoho ze dvou bezpečných bytů, které jsme ve firmě měli. Byla to novinka, Jo o jejich potřebě přesvědčila Roberta až během léta a jejich shánění a zařizování taky

nějakou dobu trvalo, takže v jednom byl na dvě noci Kevin se synem obchodníka pákistánského původu, kterýmu nějací zasraní vidláci vyhrožovali a policie se neměla

k tomu, aby jim přidělila hlídání. Druhý byt byl úplně nový, nepoužitý, a přesně do něj jsme se s Emily měli schovat. O jeho poloze věděli jen lidi ve firmě a teď i senátor s paní Evansovou, jinak nikdo. Neexistovala žádná možnost, jak by se k němu ten magor dostal, ať už to byl kdokoliv.

Bakerovi se to nelíbilo, trval na tom, že máme zůstat v Aspenu a nechat se od nich hlídat, ale nikdo ho neposlouchal.

„Za chvilku tam budeme,“ řekl jsem potichu. Emily nechtěla, abych pustil rádio. Myslel jsem, že bude spát, ale sledovala cestu a ve tmě, kterou rušilo jen světlo z kontrolek na palubní desce, jsem jí prakticky neviděl do obličeje. Zvládla to všechno naprosto klidně, až mě to děsilo. Buď to brala na lehkou váhu, což nebylo dobře, nebo se musela každou chvíli sesypat, což taky nebylo dobře. A pokud se to navíc stane teď v autě, moc si s ní neporadím. Jakmile nasedneme do malého letadla a dostaneme se do Denveru a pak do New Yorku, bude to všechno už jen lepší.

Nechtěl jsem vidět ten konečný účet, který za tohle všechno bude muset senátor zacálovat. Ale chápal jsem ho. Udělal bych to samý.

„V letadle si budeš moct zdřímnout,“ dodal jsem, když nezareagovala.

„Nejsem ospalá,“ promluvila. Těsně předtím, než bych byl natáhl ruku a šťouchl do ní, abych zjistil, jestli je při smyslech. „Přemýšlím, kdo to může být.“

„Kdokoliv,“ odfrkl jsem si.

„Napadl mě Christopher, to je takovej slizák.“

„To je ten hysterickej?“ zeptal jsem se. Byl to jeden ze senátorových nohsledů, a když zjistil, že někdo roztrhal knížky a oblečení, musel to rozdýchávat. „To nebude on.“

„Ale nemám ho ráda,“ nedala se Emily. „A on mě taky ne.“

„Takže by ti neposlal srdce z lásky, že ne?“

„No… To asi ne,“ připustila. „Takže to je někdo, koho mám ráda?“

Pokrčil jsem rameny. Mohl to být vážně kdokoliv. Klidně i Mayers, i když to bylo pravděpodobný asi tak, jako že jsem to udělal já. Což by byl geniální tah, jen tak mimochodem. Teď bych si odvezl svou oběť hezky do soukromí…

Do soukromí.

Představa, že s ní zase budu zavřený o samotě, tentokrát v malém bytě, byla na jednu stranu zatraceně vzrušující, a na druhou stranu trochu děsivá. Co si s ní počnu? Tak jo, věděl jsem, co bych si s ní chtěl počít. Problém byl v tom, že Emily byla tvrdohlavá a děsně živá, a nedovedl jsem si představit, jak ji udržím pod zámkem, dokud se to v Coloradu nevyřeší. Jak ji zabavím, sakra? Ale no jo, věděl jsem, jak ji zabavit, ale tohle jsem teď nemyslel. I když jsem na to myslel pořád. I teď. Nejvíc teď. Jak jinak upustit nahromaděnou páru, že?

Od dalšího rozjímání mě odradil blinkr auta před námi. Baker trval na tom, že nás aspoň doprovodí na letiště, aby měli jistotu, že jsme se tam dostali v pořádku. Byl jsem ve střehu, protože jsem nechápal, proč je ten lempl najednou tak aktivní. Mohl to být on, klidně. Takže jsem se po zaparkování u hangáru naklonil k vedlejšímu

sedadlu a instruoval Emily:

„Drž se pořád za mnou, jasný? Nepodávej nikomu ruku, nenech se od nikoho odlákat stranou. Ponesu tašku a druhou ruku potřebuju mít v pohotovosti pro pistoli, takže tě nemůžu držet. Buď hodná holka a zůstaň celou dobu schovaná za mnou. Platí?“

„Myslíš, že je to někdo z nich?“ zeptala se překvapeně.

„Vážně to může být kdokoliv. Potřebujeme se dostat do letadla, to je celý. Žádný loučení, jasný?“ Už jsme si ho užili až dost v domě v Aspenu – tolik objímání, že by z toho člověka kleplo. Dokonce i já jsem musel vydržet nečekaně pevné obejmutí od paní Evansové, která mi plačtivě mumlala do košile, že jestli se Emily něco stane, najde si mě a vlastnoručně mě roztrhá na kusy. Tolik ke křehkým ženám.

„Tak jo,“ souhlasila. „Stejně je nemám ráda.“

Musel jsem se usmát. Byla úžasná. Možná trochu mimo, kdo by se jí divil, ale výborná.

„Dal bych ti pusu, kdyby nás nepozorovali,“ přiznal jsem. To jí zvedlo náladu. Přiblížila se ke mně ještě víc, až jsem měl pocit, že mi vážně jednu dá, ale nakonec

jen s lišáckým úsměvem řekla, že si to vybere pak v letadle. A potom byla vážně poslušná a pečlivě se i držela za mými zády, dokud jsme nedošli k letadlu, kde mě skoro

automaticky obešla ze strany, aby nastoupila první.

Za chvíli jsme byli ve vzduchu a ty podělaný zasněžený hory, který mi tak lezly krkem, byly minulostí. Vraceli jsme se domů. Po necelé čtvrthodince letu Emily klesla hlava na moje rameno. Tvrdě usnula. Pozoroval jsem ji, znovu zaskočenej emocema, co se mnou cloumaly. Opatrně jsem jí odsunul pramen vlasů z obličeje a její drobnost a křehkost mi připadala neuvěřitelná. A tím jsem se dostal zpátky k tomu sráči, co jí vyhrožoval. Byla křehká, ale bral jsem to tak, že teď je moje. A i když se mi to nelíbilo, rozhodl jsem se, že budu profesionál, a dokud ji budu hlídat, nic víc se mezi námi nestane.

17. kapitola

Emily

„Není to nic moc,“ řekl omluvně Henry. Stála jsem celá rozlámaná, zmačkaná, upachtěná a ospalá v obývacím pokoji malého bytu jen tři bloky od sídla jejich firmy. Byl tu pouze gauč, na který se vešli tak akorát dva lidé, nízký konferenční stolek, lampa a plně vybavená stěna se stereem, DVD přehrávačem, dalšími krabičkami, které jsem ani neznala, a obrovskou televizí. V kuchyňském koutě bylo pár skříněk, malý stolek se dvěma židlemi, lednička a mikrovlnka. Žádná trouba nebo vařič. Tak nějak jsem tušila, že v ložnici bude jen postel a skříň. Možná noční stolek.

Bylo to nejhezčí místo v New Yorku.

„Je to super,“ ujistila jsem ho. „Hlavně ta televize je dobrá. Můžeme si udělat filmovej večer nebo koukat na zápas.“

„No…“ Váhavě položil můj kufr na zem. „To bysme asi mohli.“ A pak zase uhnul pohledem, jako to dělal už z Denveru. Několikrát jsem ho přistihla, jak se na mě dívá, ale pokaždé sklopil oči a předstíral, že něco důležitého řeší na mobilu. Psal na klávesnici tak rychle, že mi bylo jasné, že nepíše esemesku – to by mu trvalo mnohem déle. Jen nechtěl, abych věděla, že se na mě koukal. Proč? Netušila jsem, co a kdy se zase změnilo. Proč se celou cestu choval mile, ale odtažitě. Myslela jsem, že je nervózní z letu, z toho, že to všechno bylo tak narychlo, že měl strach, aby ten úchyl nešel po našich stopách. Ale po příletu nás vyzvedl sám majitel agentury Bavetta, skoro dvě hodiny s námi jezdil po New Yorku a teprve pak zamířil sem, aby si oba byli jistí, že nás nikdo nesleduje.

Čekala jsem, že tady z něj to napětí spadne, zvlášť když ujistil svého šéfa, že s námi fakt nemusí chodit nahoru. Myslela jsem, že to bylo proto, abychom konečně mohli být jen spolu, sami dva, aby to mohlo být stejné jako v Aspenu.

Ale něco bylo špatně.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se nakonec přímo.

„Kdy?“ Dělal, že mě nechápe. Šel k lednici a zkontroloval, že je plná čerstvého jídla.

„No právě nevím. Cestou sem. Co se stalo, že se na mě nepodíváš? Ani ses mě nedotkl. Dokonce jsi mě v autě připoutal, abych se nemohla dostat blíž k tobě a třeba ti usnout na rameni. Měla jsem pocit, že se to mezi námi docela vyjasnilo, ne?“ Pokrčil ramenem, uraženě. Otevřel si plechovku s colou a napil se. Měla jsem chuť s ním zatřást, aby se probral. Kruci, byli jsme sami dva v bytě, co v bytě, v celém městě! A on zírá na kuchyňské skříňky a dělá, jak jsou děsně zajímavé!

Udělala jsem to, co na bráchy zabralo vždycky.

„Fajn!“ zavrčela jsem, popadla svůj kufr a odešla do pokoje. Nezapomněla jsem třísknout dveřmi. Klika se mi vysmekla a nebouchlo to tak, jak jsem chtěla, takže mě to naštvalo ještě víc a chvíli jsem vážně bublala. Pak mi náladu zvedl fakt, že v ložnici byla nečekaně i polička s knížkami. Nevzala jsem si s sebou žádnou, nechtěla jsem zdržovat jejich balením a navíc mi nepřišlo jako moc dobrý nápad utíkat s další taškou vážící několik kilo. Počítala jsem s tím, že co nejdřív vyrazíme do knihkupectví, ale teď jsem se mohla začíst. Teda až se budu chvíli nudit. Což o samotě s Henrym nebudu, že ne?

Tak proč ještě nepřišel, aby se ke mně vetřel? Proč nestojí ve dveřích a s potutelným úsměvem se neptá, jestli jsem už vychladla? Proč to nezabralo?!

Protože to není brácha. Je to zatracenej, tvrdohlavej medvěd!

Když jsem se vzbudila a zjistila, že je tma, jen z ulice sem proniká trochu světla oknem, na chvíli jsem byla úplně dezorientovaná. Stávalo se mi to často, když jsme s tátou jezdili po předvolebních mítincích. Každý hotelový pokoj byl prakticky stejný, ale pokaždé jiný. Jiná vůně, jiné světlo, jiná tma, jiné ticho nebo zvuky.

Někdy jsem věděla hned, ve kterém městě zrovna jsem; jindy mi dalo dost práce si vzpomenout, co se dělo před usnutím, jak se jmenuje ten hotel, jak se jmenovalo letiště, ve kterém pokoji spí kdo.

Teď jsem si docela rychle uvědomila, že nejsem v hotelu, a pak už byl jen kousek k uvědomění si, že někde tady musí být i Henry. Vedle mě nespal, což mi neudělalo

radost. Paličák jeden. Nechtěla jsem teď bodyguarda, chtěla jsem vedle sebe mít jeho, chlapa s trochu přehnanými ochranitelskými sklony.

Vstala jsem a šla ho najít. Po cestě ke dveřím, pod kterými prosvítal proužek světla, jsem zakopla o vlastní boty a potichu jsem zaklela. Pak jsem otevřela dveře do obýváku a našla jsem ho zkrouceného na pohovce, která pod ním vypadala jako hračka pro děti. Hlavu měl na jedné područce, nohy skrčené tak, že ho musely brnět, a pokud ne, brzo začnou. Přes sebe měl hozené sako a polohlasně pochrupoval.

Musela jsem se hodně přemáhat, abych ho nevzbudila a nedonutila ho jít si lehnout do postele. Ale něco mi říkalo, že by tam nešel, zas by dělal, jak je hrozně zaměstnaný sledováním potichu hrající televize, a nakonec by prostě radši nespal. Prošla jsem kolem něj do koupelny a po chvilce váhání si dala sprchu, protože jsem se

po všem tom cestování cítila hrozně.

Zpátky jsem šla nahá. Pro případ, že by ho šumění vody probralo. Už nechrápal, ale dýchal tak pravidelně, že bylo jasné, že pořád spí. Měla jsem na něj trochu zlost, ale zároveň jsem cítila něco jako soucit – protože ho ráno určitě budou bolet záda, protože je kvůli mně v permanentním stresu, protože ho tahám přes půl kontinentu tam a zase zpátky. Nejvíc ze všeho jsem ale měla potřebu nacpat se k němu, přestože to nebylo fyzicky proveditelné, přitisknout se k němu a nechat se přikrýt jeho pažemi a obklopit jeho vůní.

Nahá uprostřed obýváku a zamilovaná. Byla jsem docela patetická.

Dorazilo mě, když jsem si všimla cizího obyčejného mobilu na stolku. Musel být úplně nový, ještě byl cítit plastem. Byl položený na papíru, na kterém bylo Henryho neobratným rukopisem napsáno: NA VOLÁNI DOM. ŇIKDO NEZNÁ ČÍSLO.

„Ty jsi plyšák, viď?“ zašeptala jsem, když jsem se k němu sklonila. Nemohla jsem odejít jen tak. Musela jsem mu dát aspoň pitomou pusu na čelo.

Henry

Vzbudila mě vůně kafe. Zaskočilo mě, jak tvrdě jsem usnul. Chtěl jsem si jen na chvilku lehnout u toho filmu, co dávali. Měl jsem v plánu rozložit ten gauč a dojít si vedle do skříně pro polštář a deku, ale musel jsem počkat, až budu mít jistotu, že Emily spí. Nechtěl jsem, aby se mnou znovu řešila, že myslela, že je mezi námi jasno. Jo, já si to myslel taky, ale co jsem mohl dělat? Teď bylo potřeba, abych se soustředil na její hlídání, ne na její… svádění. Zatraceně. A kvůli tomu jsem vytuhnul na miniaturním gauči v poloze skrčence.

A teď mi bylo docela jasný, že už se nikdy nezvednu. Zkusil jsem to, ale bolest mi vystřelila do krční páteře, do ramene, do beder, do kolen. A navíc mě strašně brněla levá ruka. Byl jsem totálně v hajzlu. Zralej na pohřeb.

Při druhým pokusu mi křuplo za krkem.

„Kurva,“ hekl jsem a zase se uložil. Jak se snadno zbavit bodyguarda? Nechat ho dlouho spát. Tohle se nesmí nikdo dozvědět!

„Dobré ránko,“ zašvitořila Emily vesele. Otevřel jsem oči a uviděl ji hned před sebou. Měla na sobě jen triko a kalhotky. Puntíkované kalhotky jen kousek ode mě. Do háje! Kdybych jen trochu natáhl ruku, mohl bych si na ně sáhnout. Jenže jsem byl ve stavu, kdy i zvednout ruku vypadalo jako neřešitelnej problém. A nakonec mi došlo, že i kdybych zrovna neumíral a mohl se hýbat normálně, stejně bych se jich dotknout nesměl.

Takže jsem jen něco zavrčel a znělo to přesně tak nasraně a frustrovaně, jak mi zrovna bylo.

„Dáš si kafe? Nebo nejdřív snídani? Není to takové jako předtím v hotelu a snídaním profíků v Aspenu se to ani neblíží, ale hlad to zažene.“

„Jo,“ souhlasil jsem. Možná když nejdřív natáhnu nohy, nějak mi to narovná záda a půjde to?

„Jo co? Jo kafe nebo jo nejdřív snídani?“ Vypadala moc roztomile, v tom tričku, co vypadalo, že ho sebrala někomu z bráchů – a jestli ho sebrala někomu jinému, nechtěl jsem to řešit. Vlasy stažené do culíku, naprosto nevinný úsměv… Ale ty oči!

„Ty se mi směješ?“ zeptal jsem se podezřívavě. Možná se dovedla tvářit skoro nenápadně, ale to veselí v jejích očích se nedalo přehlédnout.

„Jen maličko,“ mrkla na mě. Najednou se sklonila a dala mi mlaskavou pusu na čelo. Nemohl jsem uhnout, ani kdybych chtěl, a je fakt, že jsem ani moc nechtěl. „Spalo se ti dobře?“

Když jsem se nad tím zamyslel, fakt se mi spalo skvěle. Bylo to jasné i z toho, že jsem se vzbudil ve stejné pozici, ve které jsem usnul. Sice to byl zároveň důvod, proč ze mě teď byl invalida, ale spal jsem tak tvrdě, že mě nevzbudilo ani její chození hned kolem mě. Asi to bylo tím, že jsem si byl jistej, že tady bude konečně klid. Nikdo nevěděl, kde jsme, nikdo se sem nemohl dostat, takže jsem směl po dlouhý době zase úplně vypnout.

„Jo,“ přiznal jsem nakonec. Rozesmálo ji to.

„Jsi každý ráno takhle ukecanej?“

„Kdybys mi radši pomohla vstát,“ zamračil jsem se. Vypadalo to, že sám se fakt nezvednu. Jedinou šanci jsem viděl v tom, že do mě strčí zezadu, já se skulím na zem a pak se nějak vyhrabu nahoru. Než jsem jí to stihl poradit, čapla mě za ruku a začala tahat. Na tak malou potvůrku měla docela páru, navíc to vzala švihem, takže než jsem stihl říct do prdele, skoro jsem seděl. A kurevsky to bolelo.

„Ježišmarja, chceš mě zabít?“ Moje image drsnýho chlapa byla nenávratně v háji, ale vadilo mi to míň, než bych čekal.

„Jen někdy,“ uculila se a vydala se do kuchyňské části. „Chceš teda jídlo? Nebo si půjdeš dát sprchu? To by tě mohlo trochu zrelaxovat, ne?“

Věděl jsem zatraceně dobře, co by mě mohlo výborně zrelaxovat. Puntíkatá prdelka byla k nakousnutí a podle toho, jak se vrtěla, mi bylo jasný, že si toho je Emily moc dobře vědoma. Jednou ji za to pořádně zmučím. Jednou, až tady bude po všem, ji za tohle nenechám celej víkend vylézt z postele.

Na to, že jsem nevěděl, jestli to bude před tím nebo po tom, co jí řeknu, kdo vlastně jsem, jsem radši nemyslel.

Sprcha pomohla jen trochu. Byla moc nízko, takže jsem se musel trochu krčit a ramena a krk jsem měl stejně pěkně v háji. Potřeboval bych si zajít do posilovny a pořádně si poviset na hrazdě, to by pomohlo, jenže co s Emily? Těžko ji můžu vzít do svý oblíbený tělocvičny, která je půl města odtud a navíc plná smradlavých chlapů. A jít do jedné z těch ultramoderních, které se rojí jak houby po dešti, se mi fakt nechtělo. Vybavil jsem si, že Johnny občas během polední pauzy dokope Roberta k tomu, aby si s ním zašel zacvičit, takže něco musí být někde poblíž. Než jsem se oholil, měl jsem plán na dnešní den. Vezmu Emily do práce, aspoň si tam vyzvedneme auto, které nám měli během dneška dovézt, nechám ji tam na starosti komukoliv, kdo tam bude, a skočím si zacvičit. Jestli bude v práci Jo, určitě si pokecají. A v posilovně vymyslím, čím zabavit Emily odpoledne a večer. Musí to být něco, co ji bude bavit, co se dá dělat v bytě a co jí nedovolí kroutit zadkem a tvářit se koketně.

Vlastně už jsem to měl. Sakra.

Pozoroval jsem se v zrcadle a nechtělo se mi to říct nahlas, ale bylo mi jasný, že nic lepšího už nevymyslím.

Knihkupectví. Už zase.

Nesnáším nákupy. Ale když ji to zabaví a přestane řešit, proč se k ní nechci přiblížit, bude to fajn.

18. kapitola

Emily

Bylo to trochu jako déja vu. Byli jsme zpátky ve firmě s pitomým názvem. Tentokrát se na mě neculil její majitel, ale ten velký chlap, co se snažil tvářit jako hodný strýček. Už to bylo docela děsivé. Navíc právě souhlasil, že mě bude hlídat.

„Aspoň na chvíli. Potřebuju si jít…“ Henry se na mě podíval přes rameno a jeho výraz byl naprosto nerozluštitelný. „… něco zařídit,“ zabručel nakonec. Měla jsem chuť si založit ruce na prsou a ušklíbnout se, protože mi bylo naprosto jasné, co chtěl říct. Potřebuje si ode mě odpočinout. To mohl říct rovnou, ne? A nemusel mě kvůli tomu vláčet sem. Nejsem dítě, dokážu se o sebe postarat sama, a jestli mě u sebe nechce, tak stačilo nějak naznačit. Koneckonců, sedět na zadku v utajeným bytě dokážu i sama, klidně si může jít, kam chce. Proč je zatraceně tak zabedněnej?! Celý ráno se mě ani nedotkl, skoro se na mě ani nepodíval, a teď se snaží co nejdřív zmizet.

Chlap jeden pitomej!

„V pohodě,“ kývl hlavou ten vazoun. „My to zvládnem, že jo?“

Jasně. Můžeme si třeba dát páku. Nebo si zaboxovat. Vůbec mi nevadí, že tu zůstanu s cizím chlapem, zatímco ten můj, který možná ani není můj, protože se tak nechová, si bude někde odpočívat. Ode mě. Výborný!

„Omluvíš nás na chvilku?“ zeptal se Henry. Lehce mě chytil za paži nad loktem – první fyzický kontakt za dnešní den! – a odvedl mě z kanceláře zabordelené papíry do té příjimací místnosti, kde jsem se s ním potkala poprvé. Když za námi zavřel dveře, trošičku se mi zadrhl dech. Že by? Ale místo nějakého důvěrnějšího doteku mě pustil a rozhodil rukama v lehce zoufalém gestu.

„Co se děje?“

Na to se ptá on mě?

Vážně jsem chtěla být rozumná a dospělá. Doopravdy jsem měla v plánu říct něco jako Jen mě mrzí, že jsi dneska tak odtažitý, nebo Nic si z toho nedělej, jsem jen trochu rozladěná, ale místo toho ze mě vypadlo:

„Jestli se mě chceš zbavit, tak prostě stačilo říct! Nikdo tě nenutil, abys mě bral sem!“

Když jsem viděla, jak ztuhl, zarazila jsem se a chtěla se omluvit:

„Mrzí mě to, jsem asi trochu…“ Ale pak se to zase zvrtlo: „Protože si mě vůbec nevšímáš! Celý ráno mě ignoruješ a teď mě tu necháváš a zdrháš!“

„Ale to není pravda,“ odpověděl zaskočeně. A vypadal tak; kdybych nebyla rozčilená a zároveň naštvaná sama na sebe za to, že dělám scénu, bylo by mi ho líto a chtěla bych ho obejmout, jen aby se netvářil takhle. Jenže než jsem stihla vychladnout a udělat to nebo mu aspoň nějak logicky vysvětlit, proč se chovám jako kráva (i když pro to asi žádné logické vysvětlení nebylo), otevřely se dveře a ten velkej chlap nakoukl dovnitř. A vypadal, že se baví.

„Asi bys měl jít, Henry,“ navrhl. „Nemáme na to celej den.“

„Ale…,“ namítla jsem. Nenechal mě domluvit. Napochodoval dovnitř, chápavě se na mě usmál, postrčil Henryho směrem k východu a navrhl:

„Co kdybys prostě vypadnul?“

A ten zmatenej plyšák ho prostě poslechl. Ještě jednou se na mě podíval, skoro ublíženě, takže jsem se fakt cítila pod psa, a pak prostě odešel. Nechal mě tam s tím hulvátem. Bezva. Mám, co jsem si zasloužila. Neměla jsem na něj ječet. Asi bych se měla podívat do mailové schránky a objednat si pár zaručeně pravých a výhodných xanaxů, nebo něčeho takového. Pak bych se možná nechovala jako trubka.

„Tak,“ spráskl ruce ten vtíravej chlap. Johnny. „Co podnikneme?“

„Něco jsme tu řešili,“ zavrčela jsem.

„To je pravda,“ souhlasil rozvážně a bylo vidět, že hledá správná slova, „ale v podstatě jste nic nevyřešili, a to, co jste řešili, byly pitomosti.“

Musela jsem vypadat přesně tak překvapeně, jak jsem se cítila, protože se zazubil:

„No pardon, ale znělo to tak. Vy jste na Henryho zvyšovala hlas a on nedělal nic. A víte proč? Protože ten chlap se neumí hádat. Teda, umí se pohádat s chlapem, ale žen si váží, je trochu staromódní, takže by na vás prostě nezařval, ani kdybyste jánevimco. Takže by tahle vaše výměna názorů skončila tak, že byste křičela čím dál víc, on by o to zarputileji mlčel a nakonec byste vy práskla dveřmi nebo by to on nevydržel a prásknul by dveřmi a pak byste se oba cítili hodně špatně.“ Odmlčel se

a několikrát přikývl. „Věřte mi, znám to. Jsem už nějakou dobu ženatej. I když u nás je to trochu jinak. Já občas i křičím, hotová Itálie, ale většinou mlčím. Ono je to lepší, člověk tak nemůže říct nic, co by to ještě zhoršilo. Pravda ale je, že i to mlčení to někdy zhorší. Nejlepší, co se může stát, je, když vám do tý hádky někdo vpadne a přeruší ji. Pak můžete být naštvaní na něj, ne na sebe navzájem. Takže nemáte zač.“

Neměla jsem slov. Henry mě tu nechal s nejukecanějším rádoby psychologem všech dob? To mu nedaruju!

„Už jste přišla na to, co byste chtěla dělat? Můžeme tu sedět a čekat, ale podle mě by bylo mnohem lepší, kdybysme někam vypadli. Máte hlad?“ Zdálo se mi, že ho je plná místnost, nebylo před ním kam uhnout. Chvíli jsem přemýšlela, že bych se mnohem radši zavřela sama v jedné z kanceláří a klidně seděla celou dobu u internetu, ale s každou další vteřinou, kterou mě Johnny tázavě pozoroval, jsem zjišťovala, že původní nechuť k němu někam mizí. Prostě tam byl, bylo ho všude plno a byl tak trapně v pohodě, že se to začalo přelévat i na mě.

„Asi jo,“ hlesla jsem. Vzdala jsem to. Neměla jsem sílu na to, abych se s tím člověkem dohadovala, snazší bylo se prostě nechat vézt na vlně jeho energie.

„Bezva! Jak moc velkej máte hlad? Měl bych takovej plán. Máte ráda návštěvy? Mohli bychom jít do restaurace, ale vím o místě, kde se najíme mnohem líp. Jste pro?“

„Pro co? Ještě jste mi neřekl, co se bude dít.“

„No, to neřekl. Prostě vás vezmu na dobrý jídlo. Připravte se na to, že se odtamtud povalíte, jak budete přejedená.“

Bylo mi jasný, že skončíme někde u stánku s párky v rohlíku nebo v lepším případě u okénka fast foodu, ale když jsem viděla, jak je nadšený, prostě jsem přikývla.

No co, aspoň se mnou na rozdíl od Henryho mluví. Sice mluví možná až moc, ale to se poddá.

„Bezvadný! Já věděl, že nejste žádná fifinka,“ řekl a vytáhl z kapsy mobil.

„To je, doufám, dobře?“ ověřila jsem si. Fifinka?

„Jasně,“ přikývl a pak do telefonu řekl: „Ahoj, Thereso. Určitě máš u oběda místo na další dva strávníky, viď?“

Henry

Byla úleva dát si pořádně do těla. Ze začátku záda a ramena protestovala, ale nakonec jsme se víceméně dohodli a po hodince a půl jsem si připadal trochu jako spráskanej pes, ale byla to výborná únava plná endorfinů. Hodinu a půl jsem myslel na to, jak dýchat, kolikrát se ještě zvednout nebo přitáhnout. Hodinu a půl jsem se soustředil na to, jak donutit svoje stárnoucí tělo dělat něco pořádnýho.

Hodinu a půl jsem nemusel řešit, co Emily přelítlo přes nos.

Samozřejmě, jakmile jsem se dostal do sprchy, všechno to bylo zpátky. Vůbec si jí nevšímám? Kdyby věděla, co práce mi dá udržet se od ní dál, nikdy by nic takovýho neřekla! Měla by mi být vděčná, kruci. Kdyby mi viděla do hlavy, nejspíš by s jekotem utekla. Protože její zatracený kalhotky mě budou pronásledovat v představách až do smrti, přísahám. Jo, kdyby bylo jindy a jinde, kdyby jeden z nás byl někdo trochu jinej, už dávno bych jí dokázal, že chci všechno možný, jen ne se jí vyhýbat. Jenže teď, tady, s ní, bylo vyhýbání se to jediný, co jsem mohl dělat. Uhýbat, utahat ji nějak jinak, zabavit ji. Nic víc jsem nemohl dělat.

Zajel jsem si do bytu pro čisté oblečení. V poště byla kromě účtů a reklam pohlednice od Roberta a Jo, na kterou Amy nakreslila něco červeného a hnědého. Sob a Santa? Medvěd a Karkulka? Hora a …? Těžko říct. Že prý si krásně užívají Vánoce a doufají, že se mám skvěle.

Jo, jasně. Kdyby byli radši tady, nemusel bych nechávat Emily s Johnnym. Ráno mi nedošlo, že budou až do Nového roku pryč, takže mi trochu zkazilo plány, když mi docvaklo, že mám jen dvě možnosti. Buď zavolám Johnnymu a budu si muset od Sue vyslechnout, že ho tahám pryč od rodiny, nebo Kevinovi… Nakonec to byla velmi snadná volba.

Na stolku byl pořád lístek od kurýrní služby. Vzpomněl jsem si, že mi někdo něco poslal. Složil jsem ho do kapsy; až bude čas, zavolám tam a nechám si to poslat na firmu.

Pak jsem se vydal na cestu zpátky. Doufal jsem, že Emily mezitím nějak vychladla, takže by jí mohlo zvednout náladu, že ji vezmu někam na pozdní oběd a pak ji odvedu do jednoho z největších knihkupectví. Pokud se zadaří, mohla by si několik dalších dní číst.

Jenže když jsem přijel k firmě, zjistil jsem, že Johnnyho auto je pryč a dveře jsou zamčené. Krve by se ve mně v tu chvíli nedořezal. Vytáhl jsem mobil, málem mi vypadl z ruky, jak jsem se snažil odemknout klávesnici. Vytočil jsem Johnnyho číslo a těch pár vteřin, než to zazvonilo, jsem nedýchal.

Zvonící mobil je dobrý znamení. Není na cucky. Neplave v řece. Funguje.

A když to po pěti zazvoněních zvedl, musel jsem se zadkem opřít o auto, jak se mi ulevilo.

„Ty idiote!“ vydechl jsem.

„Taky tě rád slyším.“

„Kde do prdele jste? Málem se mnou švihlo, když jsem našel zamčený dveře! Měli jste tu na mě počkat, ne někam zmizet!“

„Jo, mohli jsme sedět na zadku a poslušně na tebe čekat, ale víš co? Napadlo nás, že bychom se mohli i hezky pobavit.“

Když řekl pobavit, představil jsem si, jak by se jakýkoliv chlap mohl chtít bavit s Emily, a zatmělo se mi před očima.

„Cos to řek?“

„Že jsem vzal Emily na pořádný jídlo. Myslel jsem, že budeme za chvíli zpátky, ale znáš Theresu.“

„Jste u Theresy?“ došlo mi.

„Už ne, jedeme zpátky. Vezeme ti něco na zub.“

A tak jsem si odemkl, udělal si kafe, posadil se na zadek a čekal. Kdyby někdo z Evansovic rodiny věděl, že jsem skoro půl dne nechal jejich dceru bez dozoru, nejspíš by mi dali co proto, zvlášť když jsem slíbil, že se od ní nehnu na krok. Ale když se objevily takové… komplikace, možná by byli raději, že jsem ji někam poslal se šťastně ženatým chlapem.

Dorazili za dvacet minut. Johnny nesl tašku, ve které jsem zahlédl plastové nádoby na jídlo, Emily měla v ruce něco zabaleného v alobalu. Oba se tvářili vesele.

A tykali si.

„No, to je dost.“ Co se to sakra dělo? Kdy přesně se Emily tak změnila nálada? A proč mě tak sere, že se na Johnnyho culí? Vždyť sakra vím, že je naprosto neškodnej.

„Máš hlad? Vezem ti takovej flák masa, že nebudeš muset až do zítřka jíst nic dalšího.“

„Ale kdybys přece jen měl v břiše ještě trochu místa, mám tu výborný dezert,“ řekla Emily a zatvářila se tak, že jsem měl nutkání ji hned ochutnat.

„Koláč,“ upřesnil Johnny a významně se na mě podíval.

„Čokoládovej. Přísahám, jíst ho byla čirá slast. Mám v plánu Theresu přemluvit, aby pracovala pro nás. Táta pana Bavettu určitě přeplatí a bráchové ji budou na rukách nosit. Jen nevím, jak se to bude líbit současnému osazenstvu kuchyně, ale no a co?“

Něco jsem zahuhlal, protože tón, jakým mluvila, zvlášť při slově slast, na mě působil fakt divně. Měl jsem chuť ten koláč popadnout a pomatlat se jím. Nebo ještě líp, pomatlat jím Emily.

Zatraceně. Tolik k tomu, jak moc jsem si dal do těla a jak jsem sám sebe utahal.

Její vyprávění o tom, jak je Theresa moc milá a jak je její manžel takový roztomilý pán a jak úžasné bylo jídlo a jak se bavili a jak se naučila trik na loupání vajec a jak udělala salát, jsem poslouchal jen na půl ucha. Vnímal jsem její hlas a jeho intonaci a zuřivě jsem se snažil soustředit se na jídlo. Jedno sousto, rozžvýkat, polknout, nemyslet na nic jinýho. Druhý sousto, jestli ještě jednou řekne tím hlasem slovo úžasný, tak ji prostě popadnu a odnesu do auta! Ukrojit sousto, do pusy,žvýkat!

Nějak jsme se rozloučili s Johnnym, čokoládový koláč jsme položili do auta a já si sedl za volant a civěl jsem upřeně před sebe. Tohle je totálně v hajzlu. Jak to mám vydržet?

„Pojedeme už?“ zeptala se po chvilce Emily a lehce se dotkla mé ruky. Škubl jsem sebou, jako bych dostal ránu. V tuhle chvíli bych potřeboval nejspíš autobus a ji až na zadním sedadle, aby byla co nejdál ode mě.

„Jo,“ řekl jsem nakonec a samotnýho mě překvapilo, jak mám sucho v krku a jak ochraptěle zním. „Vezmu tě do jednoho knihkupectví.“

„Já bych radši jela zpátky do bytu. Jsem unavená.“

„Ne. Pojedeme do knihkupectví.“ Zněl jsem malinko zoufale a měl jsem co dělat, abych se hystericky neuchechtl. Dělá mi to naschvál. Rozhodně mi to dělá naschvál. Netuším, co jí řekli Theresa s Johnnym, ale ta holka si jde tvrdě za svým – a slovo tvrdě tu má fakt ten správnej význam.

„Proč?“ zeptala se tím zastřeným hlasem. Otočil jsem se k ní – a přísahám, že kdybych na ní viděl sebemenší známku únavy, prostě bych začal myslet na něco totálně nezáživnýho a odvezl bych ji do bytu, kde bych ji zamkl do ložnice a nechal spát. Jenže ona byla úplně čilá. A moc dobře věděla, co dělá.

Rozhodl jsem se pro pravdu.

„Protože jestli s tebou budu o samotě, tak vezmu ten podělanej koláč a sním ho z tebe.“

Připadalo mi, že se celá rozzářila.

„Tak jo,“ odpověděla prostě a natáhla se, aby si zapnula pás.

„Emily,“ zavrčel jsem. „Rozumělas mi, co jsem řekl?“ Ale věděl jsem, že mi rozuměla sakra dobře. „Já pro tebe v podstatě pracuju, tohle je totálně neprofesionální, a navíc jsem slíbil…“

„Henry,“ přerušila mě. Po zátylku mi přeběhlo mrazení. Chtěl jsem, aby moje jméno říkala pořád. Aby ho šeptala a křičela.

„Co?“

„Nepřemýšlej a jeď.“ A pro jistotu, abychom měli úplně jasno, mě pohladila po stehně.

Už dlouho se mi nestalo, aby mi auto při pokusu o rozjezd chcíplo. Dvakrát.

19. kapitola

Emily

Theresa („Ještě jednou mi řekneš paní a budeš loupat brambory!“) měla naprostou pravdu. Už když mi vyprávěla o tom, že na Henryho se musí opatrně, protože je to prakticky jen přerostlej dobrák a stydlín, v podstatě jsem věděla, že to trefila přesně. Pořád ještě jsem nedokázala úplně pochopit, jak může mít ten velký a trochu děsivý chlap ze mě strach, ale někde uvnitř jsem to tak cítila. A když se pak Johnny velmi nenápadně zmínil o tom, že ačkoliv jsou malá firma, mají určitý etický kodex, ta dobrá dáma na mě mrkla tak významně, že to opravdu nikdo nemohl přehlédnout.

Neutíkal proto, že by mě měl plné zuby. Nechtěl se mě zbavit.

A tak jsem to rozhodla za něj. I kdyby nechtěl, prostě toho o třicet centimetrů vyššího a o pár desítek kilo těžšího chlapa donutím k akci. Snad mě pak neobviní ze znásilnění nebo sexuálního harašení.

Zaváhala jsem až před naším dočasným bydlištěm. Vystoupila jsem z auta a měla tak rozklepané nohy, že mě to samotnou překvapilo. Po cestě jsem měla pocit, že já jsem ta, kdo je v pohodě a ještě drze provokuje, zatímco Henry křečovitě svíral volant, drtil zubama žvýkačku a v nepravidelných intervalech vrčel, ať na něj ani nekoukám, nebo to skončí špatně. Na můj dotaz, co přesně si mám představit pod skončí špatně odpověděl, že sex v autě na veřejnosti, navíc za bílého dne, je určitě zakázaný a on mě nehodlá dostat do vězení. Teď, když jsem viděla, jak se snaží zavřít dveře od auta jemně, ale se vší tou nahromaděnou párou jimi praštil tak, až se kolemjdoucí otočili, jsem nějak ztratila odvahu.

Ne, nebála jsem se ho. Jen jsem tak nějak znervózněla.

„Jestli si myslíš, že si to teď rozmyslíš,“ začal tlumeně a vrazil mi do rukou balíček s čokoládovým koláčem, který jako by pálil.

„Tak co?“ pípla jsem a veškeré mé odhodlání a flirtování bylo pryč. Henry stál těsně přede mnou, veliký, voňavý a zaražený. Pak svěsil ramena.

„Pořád ještě můžeme provést plán A. Knihkupectví a taková hromada slátanin, že tě to zabaví aspoň na tejden.“

Byla jsem si jistá, že kdybych řekla jedno jediný slovo, znovu by nasedl do auta, odvezl by mě, postaral se o to, abych se bavila a abych si užila nakupování. A neudělal by nic, co bych nechtěla. Tohle rozhodlo.

„Kašleme na knížky,“ řekla jsem. Asi poprvé v životě.

Cestou do schodů jsem doslova cítila žár, který z něj sálal, když stoupal hned za mnou. Neměla jsem na sobě bundu – kdo by se namáhal s jejím oblékáním, když mi bylo takové horko –, takže mezi námi nebylo tolik překážek. Kdybych se zarazila a zaklonila se, opřela bych se o něj. Měla jsem chuť to udělat, otřít se o něj, využít toho, že díky schodům nejsem o tolik menší, zjistit, jak k sobě pasujeme takhle.

„Neloudej se.“ Neznělo to jako příkaz, ale spíš jako prosba. Zatetelila jsem se a přidala. Zvládli Jsme se na sebe nevrhnout v autě i na schodech. Jsme dospělí, rozumní lidé, že ano. Nebude po mně doopravdy matlat ten koláč?

Zvládli jsme za sebou zamknout bezpečnostní dveře. Všechny tři zámky. A pak jsme se na sebe vrhli. Doslova. V jednu vteřinu jsem stála na zemi a natahovala ruku s dezertem k odkládacímu stolku, v druhou jsem byla kus nad zemí, přimáčknutá na Henryho hruď tak, že to skoro bolelo. Chutnal po mentolu, a když se naše jazyky dotkly, bylo to chladivé i žhavé najednou.

„Zatracená ženská,“ procedil skrz zuby, když se mnou v náruči mířil do ložnice.

„Máš na sobě moc oblečení,“ kňourla jsem udýchaně. Pak bylo zase na chvíli ticho, protože mě položil na postel, lehl si vedle mě a líbal mě tak, že jsem nevěděla, kde je nahoře a kde dole. Někdy mi sundal svetřík. Najednou jsem cítila jeho teplou ruku na zádech, pak na boku, na břiše. Když ty příjemné prsty zmizely, rozmrzele jsem zamručela. Přestal, ale než jsem stihla začít protestovat, přetáhl mi triko přes hlavu. Dýchala jsem jako po sprintu, ale bylo mi to jedno, protože jsem se nemohla nabažit jeho výrazu, se kterým si mě prohlížel. Pak zavrtěl hlavou.

„Kdybych ráno věděl, že máš na sobě i puntíkatou podprsenku, nikdy bychom se odsud nevykopali.“ A já si říkala, jestli jsem se neměla navléknout do krajek! Při nejbližší příležitosti si nakoupím tolik infantilního spodního prádla, že se na mě v obchodě budou dívat jako na cvoka.

„Takže se ti líbí?“ zeptala jsem se a cítila se tak svůdně, že jsem měla chuť se ještě vyzývavě protáhnout, prohnout se v zádech a třeba si ještě začít namotávat pramen vlasů na prst. Henry se na mě díval tak, že jsem si připadala neodolatelně.

„Hmm,“ udělal a přejel prstem těsně nad vrškem košíčku.

„Měl bys mi ji sundat.“ Chtěla jsem, aby ji sundal. Okamžitě.

„Nemyslím,“ odpověděl s pohledem upřeným na drobnou mašličku uprostřed. Ta úvodní hektická dravost se někam vypařila. Místo ní nastoupilo mučivé, plíživé vzrušení.

Chtěla jsem být nahá, chtěla jsem na sobě a v sobě cítit jeho nahou kůži, ale on najednou nevypadal, že by někam spěchal.

„Pořád toho máš na sobě moc,“ zkusila jsem. Místo odpovědi sklonil hlavu a začal ochutnávat okolí puntíkované podprsenky rty a špičkou jazyka. Měla jsem pocit, že se zblázním. Pořád napůl oblečená, v posteli s úplně oblečeným mužským, a byla jsem vzrušená víc než kdy dřív.

Sápala jsem se po jeho svetru. Snažila jsem se nohama obejmout jeho boky a přitisknout se k němu jako klíště, aby se nemohl zase odtáhnout. Sténala jsem a škrábala ho a zatínala mu prsty do zátylku. Cpala jsem mu svoje prsa před obličej. Prosila jsem. A stejně trvalo celé roky, než stáhnul jeden košíček níž a dotkl se nahé

bradavky. Trvalo celá staletí, než mi rozepnul a sundal kalhoty. Uběhlo celé nekonečno, než jsem byla nahá.

Zatímco on měl na sobě pořád ještě všechno. Tou dobou už jsem byla doslova malátná touhou. Měla jsem pocit, že nedokážu nic, ani zvednout ruku. I kdybych ji zvedla, třásly by se mi prsty tak, že bych s nimi nic nesvedla. Henry to věděl. Nebo to měl možná celou dobu v plánu. Postavil se vedle postele a začal se svlékat. Žádný striptýz, nakrucování se, pózování. Prostě si sundal oblečení, systematicky, ne moc rychle. A celou tu dobu mě sledoval.

Byla to ta nejlepší podívaná, jakou jsem si dokázala představit. Byl veliký. Vážně všude. A byl nádherný, což jsem mu řekla. Zamumlal, abych toho nechala, a klekl si vedle mě. Po dalším ničivém polibku se pak konečně přesunul tam, kde jsem ho chtěla mít už pořádně dlouho, a i když ještě chvíli zdržoval a znovu prodlužoval to nedočkavé napětí, nakonec jsem se dočkala. Nakonec jsme se dočkali.

Byl stejně systematický jako při předehře. Dal mi čas, abych si na něj zvykla, a pak začal hezky pomalu, zvolna. A pak o trochu zrychlil a zase o něco víc, až mi bylo úplně jedno, co se děje kolem. Vnímala jsem jen jeho, všemi smysly, jím obklopená, jeho plná.

Když jsem pak ležela s hlavou na jeho nadloktí, cítila jsem se jak hadrová panenka. Nemohla jsem se ani hnout. Naštěstí k tomu nebyl důvod, protože jsem se už nikdy nehodlala zvednout z téhle postele nebo to dovolit Henrymu. Mlčeli jsme, a bylo to krásný ticho. Zvuky dopravy z ulice sem pronikaly jen tlumeně, nic nás nerušilo. Začaly se mi zavírat oči a už už jsem usínala, když se Henry pohnul.

„Hm?“ udělala jsem tázavě, protože na mluvení jsem byla moc slabá. Ucítila jsem dotek jeho rtů na spánku a pak řekl:

„Jdu pro ten koláč.“

Cože?!

Henry

Koláč byl blbej nápad. Teda – byl to výbornej nápad, ale pak jsme oba lepili a museli do sprchy. Oba najednou. Blbej nápad. Ne, jasně, skvělej nápad – ale najednou byl večer a já si uvědomil, že kdyby sem v posledních několika hodinách někdo vtrhnul, neudělal bych nic. Protože bych si ho nejspíš nevšimnul.

Dobře. Tohle byl možná důvod, proč se to, co jsme prováděli, dělat nesmělo. Fakt bylo potřeba, abych se probral. Tohle nešlo. Bylo to úžasný a nejradši bych z tý

postele a z tohohle bytu nikdy nevylezl, ale tohle prostě nebylo správný.

„Nemrač se,“ uculila se Emily a přejela mi prstem přes čelo. „Zas přemýšlíš, co?“

Poslední půlhodinu jsme strávili jídlem. Opravdový jídlo, nic sexuálního – nebo takovej byl aspoň plán. Jenže pak mě začala krmit, a bylo to zatraceně erotický, i když šlo jen o pitomou pizzu. Nechápal jsem, jak to dělá. Ta ženská byla ztělesněnej hřích, všechno na ní bylo tak svůdný, až jsem se divil, že jsem ještě při smyslech.

A to bylo špatně. Jenže čím dýl jsem ji měl vedle sebe, pod sebou a na sobě, tím víc mi začínalo být jedno, co tu provádím. Tím víc mi přišlo to, co se dělo, správný.

Připadal jsem si jako blázen.

„Emily,“ začal jsem, ale hned mě zarazila.

„Ne. Tenhle tón nemám ráda a nechci ho slyšet. Prostě to neřeš, Henry. Nebo tě budu muset praštit a ty víš, že bych ti fakt nerada ublížila.“

Přitáhl jsem si ji blíž a dal jí pusu, protože byla úžasná. Pusa se o dost protáhla.

„Hele, nejsi na tohle už trochu starej?“ zeptala se pobaveně, když jsem si ji za boky přitáhl blíž. Samotnýho mě překvapovalo, že jsem ještě neupadl do kómatu, ale nemohl jsem si pomoct. Zrovna když jsem se jí chystal ukázat, že fakt nejsem tak úplně k ničemu, zazvonil telefon. Ztuhla.

„Neber to,“ navrhla šeptem, jako by nás volající mohl slyšet.

„Tohle je číslo, co mají vaši,“ uvědomil jsem si.

„No, tak to máme štěstí, že volají až teď,“ ušklíbla se. Vstala a šla hledat mobil. Nahá. Vrtěla zadečkem a vůbec nespěchala, takže jsem si byl jistej, že jen co domluví s rodinou, budeme pokračovat tam, kde jsme přestali.

O chvilku později už to tak jistě nevypadalo, protože se vrátila do postele a povídala si při tom se svou matkou. Bylo to divný, fakt divný, tak jsem si přes sebe aspoň přehodil deku. Uchichtla se. Skoro jsem slyšel, jak se jí paní Evansová ptá, co se děje.

„Henry tě pozdravuje.“ Chvilku poslouchala a pak řekla: „Dneska jsme chtěli jet na nákup, ale nakonec to Henry vyhodnotil jako zbytečný risk, takže nemám skoro nic ke čtení.“ Zavrtěl jsem hlavou nad jejím vymýšlením a ona na mě vyplázla jazyk. „Já vím, že dělá svoji práci, mami,“ pokračovala. „Ale nemusí to tak přehánět, ne?“

Protočila oči a uraženě odpověděla: „Tak fajn.“ Ještě chvíli se loučila, nechala pozdravovat tátu a bráchy a pak hovor ukončila.

„Provokatérko.“

„Měla jsem jí říct, že jsme nazí v posteli a užíváme si postkoitální cigaretu. Ta by ji děsně vytočila.“

Rozesmál jsem se. Představil jsem si, jak by se paní senátorová hroutila z faktu, že její dcera kouří, a neřešila by, že má v posteli takovýho prevíta, jako jsem já.

„Moc se mi líbí, když se směješ,“ řekla Emily a sama se přitom usmívala. „Chtěla bych tě takhle vidět pořád. Když se mračíš, vím, že to nemyslíš ve zlým, a jsi vlastně roztomilej, ale s úsměvem jsi fakt k sežrání.“

„Ale prosím tebe,“ zamumlal jsem si spíš pro sebe. Přivedla mě do rozpaků, což se mi taky moc často nestávalo.

„Nebruč, plyšáku,“ domlouvala mi pobaveně a snažila se mi odtáhnout paži, kterou jsem si přikryl oči. Chvíli jsme se přetahovali, až jsem se překulil, zalehl ji a chytil jí ruce.

„Plyšáku, jo?“ zeptal jsem se výhrůžně. Spokojeně přikývla a zavlnila se, takže se o mě otřela snad všemi částmi těla. Bylo to zatraceně příjemný. „Já ti dám plyšáka,“ zavrčel jsem a začal se věnovat prsty jejímu zátylku a pusou jejímu uchu, takže jsem jí nedal šanci na odpor. Jako kdyby se o nějaký pokoušela. Byla úžasně vstřícná a vzrušivá, reagovala na každý můj dotek a fakt se s ní nemohlo stát, že bych s určitostí nevěděl, jestli se jí něco líbí, nebo ne.

Mohl jsem tušit, že se něco posere. Zákon schválnosti. Zazvonil mobil. Můj mobil.

„Neber to!“ zasténala a sevřela mi stehny hlavu. Pokračoval jsem v tom, co jsem dělal, protože jsem věděl, že takhle pozdě večer by mi volal jen někdo z práce, a to nebylo důležité. Ne teď. Zvonění skončilo, takže jsem si zase mohl užívat jejích vzdechů. Fungovaly jako navigace, naprosto přesně jsem věděl, že jsem narazil na správnou kombinaci místa a intenzity. Jenže pak se telefon ozval znovu. Tentokrát zasténala zklamaně, protože jsem vstal a šel prohledat kapsy kalhot.

„Chviličku,“ uklidňoval jsem ji. „Jen je pošlu do hajzlu a hned budu u tebe.“

Na displeji bylo cizí číslo. Místní. Zatrnulo ve mně, protože tenhle kontakt nebyl jen tak veřejně dostupnej. Vzrušení šlo do hajzlu.

„Jo?“ řekl jsem, když jsem hovor vzal. A ještě než ten někdo na druhým konci něco řekl, věděl jsem, že se stal průser, protože volající brečel. Byl to hysterickej dětskej brekot.

„Zapálili nás! Zapálili nám bydlení!“

Praštil jsem do první věci, která mi přišla pod ruku. Ve dveřích to udělalo pěknou díru, ale mně to vůbec nepomohlo. Měl jsem chuť řvát vzteky. Místo toho jsem se zeptal, kde jsou, a snažil se vymyslet, jak co nejrychleji dostat Emily do bezpečí a sebe k děckám.

Měl jsem vědět, že za to, co se mnou dělá Emily, se mi ten nahoře pomstí.

20. kapitola

Emily

Ze všech sil jsem se snažila, aby mi nedrkotaly zuby. Byla jsem oblečená, navlečená do bundy, Henry nasměroval horký vzduch z topení prakticky jen na mě, ale stejně jsem byla ztuhlá, v křeči, promrzlá do morku kostí.

Totálně vyděšená.

Je zvláštní, jak čas běží relativně. Někdy se celé dny, týdny, měsíce nestane nic zajímavého. Jindy se během měsíce seběhne spousta věcí. A někdy se během jednoho

odpoledne přihodí ráj i peklo.

Ten telefonát byl jako ledová sprcha. Dokonale ledová; když jsem viděla, jak Henry z ničeho nic prudce praštil do dveří, udělalo se mi z návalu hrůzy fyzicky špatně. Jediné, na co jsem byla v tu chvíli schopná myslet, bylo, že se něco stalo doma a já jsem takhle strašně daleko a nemám, jak jim pomoct. Když se ukázalo, že v Coloradu je všechno v pořádku, mělo se mi ulevit. Jenže výraz na Henryho tváři mi úlevu nepovolil. Něco se stalo lidem, na kterých mu záleží, a tím pádem se mě to taky týkalo. Což jsem mu řekla, jakmile se snažil vymyslet, kam mě zavřít. Nelíbilo se mu, že bych měla jet s ním, takže jsme jen pár minut po dokonalých a naprosto intimních chvilkách zažili první hádku. Jako že fakt hádku. A já bych ji prohrála, kdyby se mu podařilo dovolat se některému z kolegů.

Nejspíš byl v šoku, jinak si nedovedu vysvětlit, že mu přišlo logičtější vézt mě na druhý konec města a pak teprve řešit to, co se stalo.

Ale protože ani jeden hovor nebyl úspěšný, ještě chvíli na mě štěkal příkazy a zákazy, a dokonce se snažil mi pomáhat s oblékáním.

A teď v autě to tísnivé ticho jednou za čas přerušil zavrčením. Jako třeba:

„Měl jsem tě zamknout do skříně.“ Protočila jsem panenky ke stropu a odpověděla:

„Jsem v pohodě.“ Jenže skrz ztuhlé čelisti to neznělo úplně uvěřitelně.

Okolí se změnilo. Ubylo světel, reklam, zářivých výloh obchodů, taxíků. Přibylo postav: potácejících se, zhroucených na chodnících, postrkujících se, lákajících na nahou kůži i v téhle zimě. Pořád ještě jsem nevěděla, kam přesně jedeme, za kým. Ale začínala jsem to tušit.

A byla jsem vedle, o dost.

Zastavili jsme kousek za blikajícími majáky policejního auta. Vedle něj stál uniformovaný strážník, který byl připravený rozhánět davy čumilů – jenže tady žádné

nebyly. Ulice kolem vypadaly vybydleně, opuštěně. A zdálo se, že omajáčkovaná auta se postarala o to, aby se zbytek případných svědků rozprchl do tmy.

„Zůstaň sedět v autě a neopovažuj se vylézt!“ zahrozil na mě Henry prstem, ale oči měl upřené na hasičská auta vepředu. Nezněl ani jako autoritativní přítel, ani jako nakrknutý bodyguard. Zněl… vyděšeně. Tuhle větu mi řekl už několikrát. Chtěl po mně, abych zůstala v autě, zamknula se a dělala, že tu vůbec nejsem. Bál se,

nechtěl, abych vylézala. Na jednu stranu jsem se mu nemohla divit – nebyli jsme ve čtvrti, kde bych pobíhala s klidným srdcem ve dne, natož v noci. Na druhou stranu

jsem ho v tom ale nemohla nechat samotného. Teď už mi bylo jasné, že ať se tam vepředu stalo cokoliv, nebude to žádná drobná nehoda s připáleným jídlem a přecitlivělým požárním hlásičem.

„Půjdu s tebou,“ řekla jsem. Samotnou mě překvapilo, jak jsem zněla rozhodně. I to, že drkotání zubů bylo pryč. Henry teď vážně nepotřeboval mít strach ještě o mě, takže nebyl čas na to, abych byla za zhroucenou chudinku.

„Zbláznila ses?“ otočil se na mě. Teď jsem měla jeho plnou pozornost. „Nikam nepůjdeš! Budeš sedět tady na zadku a ani se nehneš! A myslím to smrtelně vážně, Emily! Kurva, měl jsem tě nechat někde zamčenou, tohle byla chyba jako prase.“

„Nech toho,“ zamračila jsem se. „Bude rozhodně lepší, když mě budeš mít pořád za zadkem. Schovávat se v autě je sice fajn, ale co když se to auto někomu bude líbit?“

„Proto jsem zaparkoval za tím policejním.“

„Který může kdykoliv odjet. Mohli bychom už jít? Jen tu ztrácíme čas,“ nedala jsem se. Už jsem sahala po klice, když mě chytil za rameno.

„Mohl bych tě zamknout do kufru,“ zavrčel. Hlavou mi bleskla představa, jak mě vleče přímo před tím policajtem do kufru a zavírá mě tam. Trochu nesmyslně mě pobavila.

„To bys mohl,“ souhlasila jsem nakonec. Víc jsem říct nemusela, došlo mu, jak hloupej je to nápad. Rezignovaně zavřel oči a zaskučel:

„Emily…“

„Ani se od tebe nehnu, přísahám.“ Naklonila jsem se a dala mu pusu. Chtěla jsem ho obejmout, hladit ho po hlavě a slíbit mu, že to bude dobrý. A bylo mi úplně jedno, že je to chlap jako hora. Byl to můj chlap jako hora a zrovna teď byl pěkně v háji.

Vystoupili jsme a okamžitě mě chytil za ruku. Policista byl úplné kuře, očima těkal po okolí a rozhodně nevypadal jako statečný strážce zákona. Stačilo mu, když Henry řekl, že tam někoho zná; okamžitě nás pustil za pásku a nechtěl po nás ani řidičák. Šli jsme podél naprosto vybydleného domu dál, minuli dvě sanitky. Noc byla studená a na New York zvláštně temná. Absence pouličního osvětlení i rozsvícených oken v domech dělala své a nebýt majáků, neviděli bychom nic. Pak jsme došli k hasičským autům a vmísili se do skupinky záchranářů, policistů, dvou hasičů a několika lidí v civilu, u nichž jsem fakt netušila, co jsou zač. Přestože tu bylo dost lidí i techniky, všude bylo ticho. Hluk dopravy sem doléhal tak vzdáleně, že ho moje městské uši nevnímaly, a tady nikdo nemluvil, nehýbal se. Doleva vedla ulička, v tu chvíli osvětlená reflektory aut. U jejího ústí stály dva velké kontejnery a vedle nich…

Henryho prsty bolestivě zmáčkly mou dlaň.

Zvedla jsem hlavu, abych mu řekla, že to bolí, ale nevyšla ze mě ani hláska. Takový výraz jsem u něj nikdy neviděla. Pozoroval tři přikrytá těla a v obličeji v tu chvíli vypadal jako malý, vyděšený kluk.

Henry

Byl jsem připravenej na popálený ruce a ožehnutý obočí. Počítal jsem s tím, že za ně zaplatím ošetření na pohotovosti, nakoupíme nový věci, nový oblečení. Byl jsem rozhodnutej se porozhlídnout po jiným místě. Bylo mi jasný, že budou držkovat, ale měl jsem v plánu zajet do stavebnin a nakoupit spoustu materiálu. A izolaci. Když už si budou to svoje hnízdo stavět znovu, tak pořádně.

Na tohle jsem připravenej nebyl.

Vždycky jsem měl pocit, že jsem schopnej zvládnout jakoukoliv situaci. Jako profík, se stoickým klidem. Ale kdybych teď vedle sebe neměl Emily, asi bych to nedal. Držela mě za ruku, když jsem vypovídal. Nevěděl jsem toho dost – kolik děcek tu bylo celkově, jak dlouho. Dokázal jsem ale naprosto jistě říct, že to, co se stalo, nebyla nehoda, jak se mi snažil namluvit šéf hasičů.

Držela mě za ruku, když přijela pohřební auta. A když z doutnající hromádky, směšně malé, vynesli čtvrté tělo.

Držela mě za ruku, když odjelo poslední auto a všechno se ponořilo do tmy.

A celou tu dobu říkala jen věci, které pomáhaly – mně, záchranářům, policajtům. Nepoložila žádnou debilní otázku, nestěžovala si na zimu, i když měla ledovější ruce

než já, nenapadlo ji dolovat ze mě, co se tu vlastně děje.

A i teď věděla úplně přesně, proč tu pořád jsme.

„Vrátí se sem?“

Pokrčil jsem rameny. Mohly, a nemusely. Ty děti neměly důvod se vracet. Už když mi jedno z nich volalo, muselo jim být jasné, že tohle je na tomhle místě konečná.

Ale muselo jim být jasné, že tu budu. A že tu počkám.

„Je ti zima?“ napadlo mě. Jo, měl bych dostat medaili za nejvšímavějšího chlapa.

„Dá se to,“ odpověděla. „Ještě počkáme venku. Abys byl vidět. Nebudou se mě bát?“

Byla dokonalá. Teď, tohle. Byl jsem absolutně vděčnej za to, že jsem ji s sebou vzal, protože mi to hrozně moc pomohlo. Přitáhl jsem si ji blíž k sobě, posunul se dozadu, aby si mohla opřít zadek o auto mezi mými stehny. Uvolnila se a přitiskla se mi zády k břichu a hrudníku, zachumlala se do mýho objetí. Měl jsem ji tak blízko, jak to na tomhle místě šlo, a zároveň jsem se jí nemusel dívat do očí a řešit, jestli mě lituje, nebo se tváří znechuceně. Prostě pravej čas zjistit, jestli se dnešní noc posere ještě víc.

„Tady jsem vyrůstal,“ řekl jsem potichu. Trochu se napnula, ztuhla. Pak mě pohladila prsty po hřbetu ruky. Napadlo mě, že jí musím koupit rukavice, pořádně teplý.

„Nepamatuju si úplný začátky. To asi žádný dítě. Ale pak… to bylo hnusný. Fakt hnusný. Já… hm…“ Nebyl jsem si jistej, jak moc do detailů zacházet. Ale nakonec jsem se rozhodnul, že bude lepší to vysypat všechno najednou.

„Porodila mě feťačka. Vydělávala si na fet na ulici. Netuším, kdo byl dárce spermatu, ale rozhodně ho musel bejt pořádnej kus, když vidíš, co ze mě vyrostlo. Bydleli jsme v levnejch, ošklivejch bytech, ale bydleli jsme. Jenže čím dýl fetovala, tím víc toho potřebovala. Tím míň zbejvalo na nájem, takže začal kolotoč stěhování do ještě větších děr. Tím pádem měla čím dál chudší zákazníky, míň peněz, větší díry… Nakonec jsem se pak na ulici měl líp než s ní v díře, která měla bejt domovem.“ Ukázalo se, že mluvit o tom není tak snadný, jak jsem si myslel. Nechtěl jsem zabřednout do popisů toho, co se dělo, čeho jsem byl dennodenně svědkem. Chtěl jsem to zlehčit. Chtěl jsem, aby Emily věděla, že mám za sebou dětství na hovno, ale do detailů jsem zacházet nechtěl.

„Kolik ti bylo?“ zeptala se stejně tiše. Pořád mě hladila po ruce, a to mi dodalo odvahy mluvit dál a říct jí věci, který doteď nikdo neslyšel.

„Nevím. Tohle je vlastně docela vtipný. Netuším, kolik mi doopravdy je.“ Hlazení přestalo a měl jsem pocit, že mi srdce rozerve žebra a vyskočí ven, tak zuřivě zrovna teď bušilo. Pak se Emily otočila. Na moment mě napadlo, že jí to nedovolím, podržím ji, aby se na mě nemohla podívat, ale pak jsem si uvědomil, že to je jedno. Zasloužím si vidět, co si o mně doopravdy myslí. A ona si stejně tak zaslouží vidět mě, i když teď asi úplně jinak.

Bylo jasný, co mi teď řekne. Už jsem povoloval paže, abych ji mohl pustit. Byl jsem připravenej na všechno: bude se mě štítit, bude mě nesnášet, bude mě proklínat za to, že jsem ji dostal do postele. Bude se za mě stydět, bude chtít okamžitě domů. Vysměje se mi.

„Takže ty řeči o tom, že jsi pro mě moc starej, jsou vlastě kecy? Ty bídáku!“

Na chvíli jsem měl v hlavě úplně vymeteno. A pak mi došlo, že s Emily si asi nebudu moct být jistý nikdy ničím – v tom dobrém slova smyslu. V tom nejlepším. Musel jsem jí dát pusu, prostě musel. Nejradši bych teď byl v ní, protože by tak zmizely všechny trable a nepěkný obrazy, který jsem pořád měl před očima.

„Možná jsi mladší než já!“ pokračovala na oko naštvaně, když jsem ji zas nechal mluvit.

„To nejsem. Pětatřicet, plus minus dva roky. Vlastně jsem možná ještě starší, než sis doteď myslela.“

Zvážněla. Pohladila mě po tváři a zeptala se:

„Jak se to stane, že malej kluk neví, kdy se narodil?“

„Protože mi to nikdo neřekl.“ Nestačilo jí to.

„No ale co –,“ začala razantně, ale najednou přestala.

„Co co?“ pobídl jsem ji. Zavrtěla hlavou a opřela si čelo kousek pod moje rameno. V té tmě jsem si nemohl být úplně jistý, ale přišlo mi, že jí plavou oči. Tohle jsem nechtěl. Zamumlala, že už nic, že už jí to došlo.

Zarazil jsem se. Nevěděl jsem, co přesně jí došlo. Nechtělo se mi říkat jí úplně všechno, vysypat to na ni všechno najednou. Že zvládla v pohodě to, co ze mě bylo na začátku, bylo super. Ale nechtěl jsem riskovat, že ji dostane, co ze mě udělal Bavetta. Ale jestli už ji napadlo, jak jsem se vzal tam, kde jsem teď…

„Emily?“ zkusil jsem to. Narovnala se a utřela si oči. Smutně se uchechtla:

„Nejvíc z týhle příšerný vyjížďky mě rozseká to, že nevíš, kdy máš narozeniny. Jsem divná. Ale prostě… každý dítě by mělo slavit narozeniny, ne? I kdyby bylo sebehůř, tak oslava jednou za rok… Nedovedu si představit, že by naši zapomněli na naše narozeniny. Omylem. Natož naschvál. To je fakt příšerný.“

Ulevilo se mi tak, že jsem se na ni zakřenil.

„To je v pohodě. Vynahrazuju si to teď a kupuju si, co chci a kdy chci. Je to lepší, fakt.“

„Ale není to ono,“ stála si na svém. Nechtěl jsem jí kazit zbytky iluzí o životě tady venku, takže jsem jí neřekl, že narozeniny byly to poslední, co mě zajímalo. „A jak teda… kdy máš narozeniny?“

„Na začátku září.“

„Nějaký speciální den?“

„Jo,“ přikývl jsem. Dodnes jsem přesně věděl, co se ten den stalo. Co kdo řekl. Kam mě kdo praštil. A kam jsem koho praštil já. Emily naklonila hlavu na stranu a naznačila, že poslouchá, a tak jsem jí to pověděl. Jak jsem uviděl drahý auto, kterých do těhle končin moc nejezdí, jak stojí nastartovaný u chodníku, prázdný, připravený. Jak jsem si myslel, že jsem chytrej frajer, a jak jsem už plánoval, jak všechno z toho auta rozprodám a bude mi kurevsky skvěle. Jak snadný bylo vlézt dovnitř a jak jsem si o majiteli tý káry myslel, že je úplnej debil.

Jak mě jeden z chlapů toho debila vytáhl ven, protože stál ve vchodě toho domu a celou dobu o mně věděl. Rozhodl se, že ze mě vymlátí duši, aby už žádnýho jinýho smradlavýho chcípáka nenapadlo sahat na auto pana Bavetty. A jak ho vytočilo, když jsem mu stihnul dát ránu přesně pod oko.

Kdyby tenkrát nevyšel ven Bavetta, ten chlápek, Eli, by mě asi zabil. Rád mi to opakoval pokaždé, když se přiopil. To mě pak objímal, drbal mě ve vlasech a všem ukazoval jizvu, kterou jsem mu udělal.

Dodneška netuším, proč se Bavetta rozhodl dát mi šanci. Možná mu zrovna někdo zabil poslíčka, možná se prostě jen dobře vyspal, každopádně mi řekl, že dostanu jednu šanci. Když to podělám, nechá Eliho, aby dodělal, co se mnou měl v plánu. Když ji zvládnu, zaplatí mi, zařídí mi bydlení a budu pro něj pracovat.

Netuším, co jsem to nesl. Nařídil mi, abych do toho papírovýho pytlíku nekoukal. Hlava mi třeštila, z nosu mi tekla krev a bolela mě žebra, ale zvládl jsem dojít skoro dvacet bloků tam a zpátky, nepodíval jsem se dovnitř, na nic jsem se neptal, nikde jsem se nezastavil. Zazvonil jsem, předal balíček a odešel se strachem staženými půlkami. Pořádně jsem se dokázal nadechnout až za rohem.

Emily jsem řekl cenzurovanou verzi. Papírový pytlík jsem vyměnil za velkou papírovou obálku a o těch prosakujících skvrnách jsem taky mlčel. I tak na mě kulila oči.

„Takže když jsem si pak nechal udělat doklady, jako datum narození jsem řekl pátýho září. Protože ten den jsem se podruhý narodil. A protože bylo potřeba, abych mohl řídit auto, prostě mi bylo šestnáct.“

„Nikdo tě nehledal?“ zeptala se nešťastně. Jen jsem zavrtěl hlavou. Tou dobou už jsem neměl komu chybět. „Henry,“ vydechla a přitiskla se ke mně tak silně, že to trochu zabolelo. Hladil jsem ji po vlasech, po zádech, uklidňoval ji a zlehčoval situaci trapnými pokusy o vtip. Stála na špičkách, funěla mi do ucha, a i když měla studenou špičku nosu, hřála mě. Přišlo mi, že ze mě spadl kus závaží, který jsem za sebou vlekl tak dlouho, že už jsem o něm ani nevěděl. A až jí budu moct doříct zbytek, bude ze mě někdo úplně jinej. Fakt. Emily by ze mě dokázala udělat novýho člověka a ani by se u toho nezadýchala.

Chtěl jsem jí to říct. Jak moc pro mě znamená. Že jsem rád, že je tu se mnou. A tak. Ale najednou mi přitiskla rty až k uchu a zašeptala:

„Někdo sem jde.“

Chvíle citových výlevů byla pryč.

21.

Emily

Něco s rachotem spadlo. Hlavou mi bleskla myšlenka, jak je dobře, že v koupelně je dlažba, a tudíž nebude problém to tam setřít.

„Do prdele už ale!“ zaburácel malinkým prostorem Henryho hlas. Už nebyl klidný. Kromě toho byl taky mokrý a kousnutý. A napůl ohluchlý od jekotu toho kluka.

Jestli na nás sousedi zavolají policajty, jsem vážně zvědavá, jak tohle budeme vysvětlovat.

„Nechci!“ zopakoval prcek snad posté. K mému překvapení ještě hlasitěji. Kde se to v něm bere?

„Pojď mi pomoct!“ křikl na mě Henry.

„Nejsem si jistá, jestli bych pak nemohla být zatčená za harašení nebo tak něco!“ zavolala jsem zpátky. Jako pardon, ale jít pomáhat svléknout špinavé a kouřem prosáklé dítě bez domova? Které už několikrát nařklo Henryho z toho, že je úchyl?

„Emily!“ zařval důrazně. Tak jo, vždyť už jdu.

Stále ještě bezejmenný kluk se právě škrtil na výstřihu trička. Jeho nohy v neuvěřitelně špinavých ponožkách kopaly do vzduchu pár centimetrů nad zemí. Henry se tvářil moc, moc zle a beze slova mi ukázal levou dlaň. Na kousance vedl kluk dva nula.

Možná jsme ho tam měli nechat. Bylo jasné, že o naši péči nestojí, a kdyby to bylo jen na mně, prostě bych ho nakrmila, nechala vyspat a pak řešila, co dál. Jenže Henry řekl, že kluk potřebuje umýt. Tečka. Žádný prostor pro námitky. A protože jsem měla s malými bezdomovci rozhodně mnohem míň zkušeností než on, mlčela jsem. Víceméně.

„Myslíš, že když se přidusí, nebude sebou tak zmítat?“ zeptala jsem se opatrně.

„Sakra,“ zabručel Henry a postavil kluka na zem. Na dobré tři vteřiny to vypadalo, že už se uklidnil. Jenže pak – přestože nic neviděl – nakopl Henryho do holeně. Muselo ho to bolet. Je oba.

„Roztrhám tě na kousky, ty hajzlíku!“

„Počkám, až usneš, a pak ti něco provedu!“

„Sundej z něj ty kalhoty! Nekoukej tak! Dělej něco!“

„Nešahej na mě, úchyláku! Hoří! Hoří! Pomoc! Hoří!“ Víc toho kluk říct nestihl. Henry mu zacpal pusu a dobrovolně riskoval další hryznutí. V obličeji byl brunátný, zpocený. Kruhy pod jeho očima mi vadily, překážely, protože byly důkazem toho, jak strašnou noc za sebou máme. A teď tohle. Jediné z děcek, které se odvážilo vrátit a ukázat se mu – a dělá takovéhle scény.

Naklonila jsem se k tomu drobnému klučíkovi. Nemohlo mu být víc než deset dvanáct, ale měl toho za sebou mnohem víc než já. I teď po mně metal ošklivé pohledy. Vůbec se nebál.

„Když se necháš umýt, objednáme jídlo, jaké budeš chtít. Cokoliv. A budeš toho moct sníst hromadu.“

Ještě několikrát sebou cukl. Pak jako by mu došlo, co jsem řekla. Výraz v očích se změnil z čiré nenávisti na zájem. Henry opatrně sundal dlaň z jeho obličeje. Kluk se na mě podíval jako rozený obchodník. Bylo doslova vidět, jak se mu honí hlavou, co všechno by se z toho dalo vytřískat. Tipovala jsem ho na pizzu.

„Cokoliv?“ zopakoval po mně. Přikývla jsem. „I třeba…“ Snažil se znít ledabyle. Neměli jsme vidět, že mu na tom záleží. „Třeba pizzu?“

Dalo mi dost práce neusmát se. Naprosto vážně jsem odpověděla:

„Třeba pizzu.“

„Ale chci na ni i houby.“

„Máš je mít.“

„A salám. A klobásu. A taky dvojitý sýr. Ale ne ty malý zelený věci.“

„Olivy?

„Jo, ty ne. Salám a klobásu a hodně sýra a houby. Co?“

„Máš to mít. Jdu ji objednat.“

„Počkej!“ zastavil mě. Znovu se ošil. „Ať jde tenhle pryč. Umeju se sám.“

Podívala jsem se na Henryho. Pořád se mračil, ale už se netvářil rozzlobeně. Tázavě jsem zvedla obočí. Ještě okamžik váhal, ale pak kluka pustil.

„Seš si jistej, že to zvládneš?“ zahučel.

„Nejsem žádnej pitomec,“ odsekl kluk nabroušeně. Hlasitě mu zakručelo v břiše.

„Jdu objednat to jídlo,“ oznámila jsem. Ještě jsem zaslechla, jak se Henry snaží mu vysvětlit, jak funguje páková baterie, a jak mu ten malej opakuje, že není debil.

Pizzy jsem objednala čtyři. Jednu přesně podle nároků toho nalezence, další tři tak různé a odlišné, jak jsem jen dokázala. Chtěla jsem, aby toho mohl ochutnat co nejvíc. Díky, New Yorku, za to, že máš nonstop pizzerie i s dovážkou! V půlce hovoru se ke mně zezadu přitiskl Henry, až jsem se skoro ztratila v jeho medvědím objetí. Položil si bradu na mé temeno a prostě mě jen držel. Když jsem dotelefonovala, otočila jsem se a opřela se o něj.

„Smrdíš,“ zamumlala jsem.

„Ty taky,“ nedal se. „Doufám, že nevyplejtvá všechno mejdlo.“ V tu chvíli se z koupelny ozval strašný jekot. Trhlo to se mnou a měla jsem nutkání tam běžet, ale Henry mě držel.

„Prý že umí zacházet se sprchou. Nechal jsem mu tam nastavenou ledovou vodu,“ zamumlal a poprvé od večera zněl pobaveně.

„Proč jsi ho tam vláčel násilím?“

Chvíli byl potichu. Pak řekl prostě:

„Teplá voda je zázrak.“

O něco později, když se mi podařilo uklidit v koupelně ten největší nepořádek a sama jsem si stoupla pod proud horké vody, jsem musela uznat, že měl pravdu. Voda ze mě smývala stres, uvolňovala ztuhlé svaly, odplavovala do odtoku saze a pach spáleniny.

Když jsem se o poznání voňavější a o dost ospalejší vrátila do obýváku, většina krabic od pizzy už byla prázdná. Kluk zrovna hlasitě krkal.

„Chovej se slušně,“ napomenul ho Henry.

„Pardon,“ zamumlal. Vzala jsem si kousek sýrové a sedla si na místo, které uvolnil do koupelny mířící Henry.

„Jak se vlastně jmenuješ? Já jsem Emily.“

„To je hezký jméno,“ pochválil mě. „Já jsem Tyson.“

„Jako ten boxer?“

„Přesně,“ přikývl. „Budeš to dojídat?“ Ukázal na dva trojúhelníky sýrové pizzy. Měla jsem na ni chuť, ale když jsem viděla, s jakou dychtivostí jídlo pozoruje,

vybídla jsem ho, ať si dá. Později si vezmu něco v lednici. Nechápala jsem, že se do něj ještě něco vejde, protože svého jmenovce postavou nepřipomínal ani omylem. Ale žravý byl, jako by byl o pár desítek kilo těžší.

„Mohli bychom pustit telku?“ zeptal se s plnou pusou. Beze slova jsem splnila jeho přání a pak mu půjčila ovladač, aby si vybral program. Když přepínal z jednoho programu na druhý, byl jako v transu. Zapomněl na rozjedený kus pizzy, na ponížení způsobené Henryho pokusem našlapat ho pod sprchu, na noční průšvih. Najednou vypadal jako úplně normální dítě, které nemá kvůli animákům v televizi čas vnímat cokoliv jiného.

Neměla jsem nejmenší ponětí, co s ním budeme dělat.

Henry

„Henry! Jestli mi voláš kvůli nějakýmu průseru, tak to hned teď polož a běž si všímat své klientky!“

Zarazil jsem se. Ví to? Vyslepičil mu to Johnny? Samozřejmě, že mu to vyslepičil. Zatraceně.

„O tu teď nejde,“ zahučel jsem.

„Takže je to průser. Já to věděl. Člověk vás chvíli nechá o samotě a hned se všechno hroutí. Někdo nás vykradl? Vytopili nás sousedi? Tys něco provedl! Ne, Kevin něco provedl, že jo? Zabiju ho, přísahám.“

Vypadalo to, že Robert si volno u Joiných rodičů moc neužívá.

„S firmou je všechno v cajku,“ uklidňoval jsem ho. Nebo jsem se o to aspoň pokusil.

„Tak co se stalo?“

Vůbec se mi do toho nechtělo, ale musel jsem mu to říct. Nechal mě mluvit, nepřerušoval mě.

„Takže jsi posledních kolik – patnáct dvacet let – krmil děcka z ulice?“

„Ne pořád. Začal jsem až pozdějc. Když jsem měl najednou hromadu prachů. A ne pořád. Jen sem tam. Když jsem se o nich dozvěděl. Když mě děti nechaly.“

„Ví to někdo? Mohlo to mít něco společnýho s Emily a tím zmrdem, co po ní jde?“

„Ne.“ Byl jsem si jistý. Ty děti ani nevěděly, jak se jmenuju. Navíc úchyl byl v Coloradu, pěkně daleko od nás. Nepředpokládal jsem, že by mu někdo řekl, kde jsme.

A i kdyby náhodou jo, nedostal by se k děckám. Nebylo mezi námi žádné dohledatelné spojení.

„Takže šli fakt po nich?“

„Mohly se dostat do průseru. Mohly zkusit okrást nesprávnýho člověka jako tenkrát já. Nebo mohly prostě někomu překážet, nevím. Ten kluk mi nechce nic říct. Je na mě pořád nasranej kvůli tomu, že jsem ho chtěl umejt.“

„Taky bych byl nasranej, kdybys mě násilím svlíkal, chlape,“ upozornil mě Robert. Nechal jsem to být. „Takže budeš mít kromě Emily na krku ještě dítě?“ „Nemám ji na krku,“ zavrčel jsem. Takhle jsem o ní nikdy nepřemýšlel. No dobře, možná na začátku, na chvíli. Zákazníci byli většinou otravní. O Emily se tohle říct nedalo. O Tysonovi, no, o něm možná jo. Protože jsem fakt nevěděl, co s ním budu dělat. V noci to bylo jasný. Nemohl jsem ho tam nechat. Ale teď?

„Škoda, že už nemáme azylák.“

V telefonu bylo chvíli ticho. Pak se ozvala Jo.

„Ahoj, Henry.“

„Nebyl jsem celou dobu na hlasitým odposlechu, že ne?“

„Celou dobu ne,“ řekl Robert. „Ale většinu jo.“

„Bylo tam víc dětí, že? Kde jsou? Co je s nimi?“ ptala se Jo.

„Nevím. Utekly. Nebo byly někde ve městě a vrátily se, když bylo po všem. A utekly.“

„Víš, kam půjdou?“

Netušil jsem. Jestli měly dohodnuté nějaké záložní místo, úkryt pro případ nouze, neřekly mi o něm.

„Ale ne,“ udělal Robert. Znělo to skoro nešťastně. „Ale ne!“ Teď odhodlaně. „Ne, ne, ne! Na tohle fakt nemáme ani čas, ani lidi!“

„Nic jsem neřekla,“ bránila se Jo.

„Ale já to na tobě vidím! Ty přemýšlíš!“ obvinil ji.

Připadal jsem si jako páté kolo u vozu. Zatímco ti dva se dohadovali, prostě jsem seděl v autě a pozoroval parkoviště před supermarketem. Vyjel jsem na nákup, dokud ti dva v bytě tvrdě spali, a doufal jsem, že budu doma dřív, než se probudí. A místo toho jsem poslouchal manželskou hádku.

„Můžu zavěsit?“ zeptal jsem se.

„Ne!“ Dvojhlasně. Aspoň na něčem se shodli.

A tak jsem čekal.

Kurevsky se to vyplatilo. Protože když se konečně dobrali k nějaké dohodě, byla to ta nejlepší věc, jaká se mohla stát. Nemohl jsem se dočkat, až to řeknu Emily. Obchodem jsem skoro prolétl, házel jsem do košíku, co mi přišlo pod ruku, a pravděpodobně jsem vyděsil nejméně jednu postarší ženu. Do bytu jsem pak dojel v rekordním čase. Jestli na firmu přijdou pokuty za průjezd semaforů na tmavě růžovou, Robert to bude muset pochopit.

Odemkl jsem, položil tašky s nákupem na stůl a přelétl očima obývák. Televize pořád hrála, ale Tyson už na gauči nespal. Nakoukl jsem do ložnice. Emily polohlasně pochrupovala, natažená našikmo přes celou postel. Tak malá, a kolik dokáže nadělat hluku – kdo by do ní byl řekl? Na jednu stranu jsem měl chuť ji vzbudit a říct jí o Robertově plánu, ale věděl jsem, jak moc byla unavená, i když to neřekla nahlas. Bylo to na ní vidět a vadilo mi to.

Začal jsem vyndávat jídlo a uklízet ho. Pořád jsem sledoval dveře od koupelny. Řeknu to aspoň Tysonovi, aby věděl, že bude všechno v pohodě. Fajn, tak ne všechno, ale spousta věcí bude jinak. Co tam dělá? Nesedla mu ta pizza? Strašně se přežral, možná je mu blbě? Neměl bych se tam jít podívat?

Pak se mi v hlavě rozezněl alarm. Kurva, to jsem se definitivně zbláznil?! Kdy jsem přestal myslet?

Prudce jsem otevřel koupelnu. Samozřejmě. Byla prázdná. Tyson byl v hajzlu.

A s ním i Emilyiny peníze. Mobil. Notebook. Hodinky. Dokonce jí sebral i kozačky, protože byly kožené. Kdyby byl ten smrad o něco větší, určitě by odnesl i televizi. Náhradní klíče na věšáku chyběly.

Sráč. Ten mrňavej, zkurvenej sráč! Kdy začaly bejt děcka tak zasraně vychcaný?

„Do prdele!“ Nevydržel jsem to a zařval to nahlas. Měl jsem chuť do něčeho praštit. Hodně. Popadl jsem první věc, která mi přišla pod ruku. Tenká igelitová taška. Naštvaně jsem ji zmuchlal do koule a mrštil s ní proti zdi. Uletěla pár centimetrů, pak se začala rozbalovat. Zpomalila. Klesala. Nakonec spadla k zemi asi metr ode mě. Kurva!

„Jestli chceš, můžeme se pohádat,“ ozvala se za mnou Emily. Hlas měla ochraptělý spánkem a vypadala nádherně zmuchlaně. Bylo dobrý, že jsem si to dokázal uvědomit.

Byl jsem tím pádem jen nasranej, ne nepříčetnej.

„Nechci se hádat.“

„Utekl, viď?“

„Jel jsem na nákup. Aby neměl hlad, prevít!“

„Mrzí mě to. Neměla jsem usnout.“

„Ale prosím tě,“ rozhodil jsem rukama. „Potřebovala ses vyspat. Nespala jsi celou noc. Já ho tu neměl nechávat. Jsem pitomej. Myslel jsem si, že bude vděčnej. Smrad jeden.“

„Ty jsi taky nespal celou noc,“ namítla.

„Já jsem zvyklej.“

„Ne, nejseš.“ Přišla ke mně a objala mě kolem pasu. Chuť do něčeho třískat byla pryč. „Pořád se o všechny staráš, na všechny dáváš pozor, ale kdo se stará o tebe?“

„Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral.“ Nepotřebuju. Umím se o sebe postarat sám.

„Nebruč,“ napomenula mě. „Pojď si lehnout.“

„Nemůžu. Musím ho najít. Sebral tvoje věci. Musím…“ Najednou jsem byl strašně, ukrutně utahanej.

„Co? Zavolat policajty? Nechci. Hledat ho? Kde, když nevíš, kde by mohli být ostatní? Nech to být, Henry. Pojď si lehnout dřív, než mi tu zkolabuješ. Já tě totiž neunesu, víš?“

Nechal jsem se od ní odvést do ložnice. Nechal jsem ji pomoct mi se svlíkáním. Byla tak nádherná, voňavá, teplá, že se mi z toho chtělo skoro brečet. A když si svlíkla tričko, pod dekou se ke mně přitulila, abych se o ni ohřál, a řekla, že mě miluje, málem jsem se rozeřval jako usmrkanec. Přimáčkl jsem ji k sobě a poslouchal,

jak mě přesvědčuje o tom, že ten další den už bude lepší. Silvestr, pak Nový rok. A nový rok. Všechno bude lepší.

22.

Emily

Hned ráno jsem se rozhodla, že Henryho musím co nejvíc rozptýlit, protože těch posledních pár desítek hodin pro něj bylo vážně příšerných. Naštěstí se dal rozptýlit velmi snadno. I když mi rozespale vyhrožoval, že dobře ví, o co se snažím, neprotestoval a nechal mě, ať si dělám, co chci. Nakonec jsme oba leželi udýchaní, zpocení a neschopní pohybu, a poslední zbytky nočních můr se vytratily pryč s prvními pruhy denního světla mezi žaluziemi.

Nemluvili jsme o tom. Čekala jsem, jestli Henry začne, ale mlčel. Vypadal unaveně, jako zmačkanej šarpej, a když minul věšáček, na kterém chyběly klíče, zatvářil se

rozzuřeně. Ale neřekl nic, a tak jsem nezačínala. Nebyla jsem si jistá, jak by reagoval, kdybych mu vysvětlila, že je to všechno moje chyba. Já tu s Tysonem byla, já ho měla hlídat. Měla jsem slyšet, že nespí a pohybuje se po pokoji. Měla jsem si všimnout, že Henry odešel, a být vzhůru. A navíc jsem viděla ten pohled, který Tyson upíral na notebook. Napadlo mě, že bychom na něj měli dávat pozor i z tohohle důvodu, ale hned jsem si za tu myšlenku vynadala; chudák kluk před chvílí přišel o své

kamarády, to jediné, co měl, a já tu řeším, že se hladově dívá po notebooku? Ošklivá Emily! A vida, jak to dopadlo.

Zatímco jsme královsky snídali, přemýšlela jsem, co řeknu našim, až se jim ozvu z jiného čísla. Vyděsí je to, samozřejmě. A jestli budu mluvit pravdu, trefí je šlak, protože jsme si vzali domů cizího zlodějíčka. Budou chtít vědět, proč jsme ho brali s sebou, a já budu muset přiznat požár… a to není dobré.

„Nemrač se,“ napomenul mě Henry a lehce mě cvrnkl prstem do čela. Hodila jsem po něm cherry rajčátko.

„Mračím se, protože nevím, jak vysvětlit našim jiné telefonní číslo.“

Zase se zatvářil rozzlobeně, ale pak pokrčil rameny a řekl: „Bezpečnostní důvody.“

„Bezpečnostní důvody?“

„M-hm,“ přikývl. „Prostě chci mít jistotu, že to číslo nemá někdo, kdo ho mít nemá, a tak ho budu měnit.“

„Obden?“ pochybovala jsem.

„Klidně denně,“ ujistil mě.

„Tak jo,“ souhlasila jsem. „Koneckonců, ty jsi tu odborník, že.“ Zašklebil se na mě a doporučil mi, ať si dopiju kafe, protože musíme do obchodu.

Až u dveří jsem zjistila, že nemám boty.

„Já ho roztrhnu!“ zavrčela jsem. Teď už jsem nedokázala dělat, že se nic nestalo, protože – Boty! Proč mi sebral kozačky? Jsou mu velké a navíc jsou dámské! Proboha, šmejd jeden mrňavej!

Zezadu mě objaly velké paže a Henry si mě přitáhl k sobě. „Vzal je, abys za ním nemohla utíkat, kdyby ses vzbudila moc brzo. A taky je prodá. Obyčejný věci se na ulici prodávají nejlíp, boty nebo oblečení od tebe koupí každej. S notebookem, mobilem a podobnejma drahejma věcma už si musíš dávat pozor, aby někdo neokradl tebe.“

Věděl to, znal to. Znovu se ve mně všechno sevřelo, když jsem si představila Henryho jako malého kluka, stejného, jako byl Tyson. Stejně drzého a útočného, stejně odvážného… ztraceného, hladového a zmrzlého.

„Ach jo,“ zakňourala jsem.

„Nech toho,“ pobídl mě. Pak mě vzal do náruče, nečekaně, až jsem vyjekla a křečovitě mu zatnula prsty do bundy. „Jdeme nakupovat, měla bys jásat. Teď otevři a nemel sebou.“

Musel na nás být vážně šílený pohled – já bosky, jen v infantilně puntíkatých ponožkách, které ale Henryho bavily a nutily ho mi na nohy pořád sahat a lechat mě. Už jsem měla jasno – byl na puntíky. Z domu do auta to ještě bylo v pohodě, ale když jsme zaparkovali v podzemních garážích velkého nákupního centra, už jsem si nebyla tak jistá, že je to dobrý nápad.

„Co kdybys tam došel a koupil mi první boty, který budou mít v mý velikosti?“ navrhla jsem zbaběle. Podíval se na mě, jako bych po něm chtěla, aby to tu vyhodil do povětří.

„To nebylo vtipný,“ zavrčel.

„Nemyslela jsem to jako vtip,“ bránila jsem se. „Nemůžeš tu pochodovat se mnou v náručí, to je moc nápadný. Někdo si nás všimne, někdo další nás vyfotí a zítra budu v novinách.“

„Zítra je Nový rok,“ namítl a vystoupil z auta. Obešel ho k mým dveřím a otevřel. „Nikdo nebude číst noviny, protože budou mít všichni kocovinu. A kdo nebude mít kocovinu, bude chystat slavnostní oběd.“

„Ty si z toho děláš srandu,“ mračila jsem se a odstrkovala jeho ruce, kterými se snažil rozepnout mi bezpečnostní pás. „Ale máme se tu schovávat. Jestli nás někdo vyfotí, bude po schovávání, a co budeme dělat pak?“

„Najdeme toho hajzla a vykostíme ho,“ navrhl. Pak se zarazil, chvíli bylo vidět, jak zuřivě přemýšlí, a nakonec se usmál: „Anebo se pojedem schovat na dovolenou. Máš pas?“

„O čem to mluvíš?“

„Zatím o ničem, jen přemýšlím nahlas,“ uklidňoval mě. Znovu jsem se chystala ho odstrčit, takže si založil ruce v bok a řekl: „Vyber si, Emily. Buď v náručí, nebo přes rameno.“

„To bys neudělal,“ ušklíbla jsem se sebejistě. A pak moje sebejistota během několika vteřin zmizela pryč, protože jsem viděla, že by to udělal. V ten moment jsem byla docela vděčná za to, že má tak snadno čitelnou tvář. „Fajn.“

Vzdala jsem to a nechala jsem se odnést do obuvi.

„Měla by sis pořídit něco na hodně vysokých podpatcích, abych se k tobě nemusel pořád shýbat,“ nadhodil.

„Jestli chceš dostat vysokým podpatkem do čela, pokračuj,“ provokovala jsem. Bavilo mě sledovat opatrné pohledy ostatních nakupujících i prodavaček, když nade mnou ten bručoun stál s rukama založenýma na prsou a tvářil se tak kamenně, že se k nám neodvážil nikdo přiblížit. A když jsem si zkusila dvoje vybrané boty, ale ani jedny z nich mi neseděly a on mě musel odnést k dalšímu regálu, nevydržela jsem to a začala se smát.

O chvíli později už jsme seděli v kavárně – kam jsem došla po svých, a nové podpatky, ne tak vysoké, jak si Henry představoval, klapaly hezky nahlas – a já si do nového mobilu ukládala číslo na Henryho, Johnnyho a rodiče. Telekomunikační společnost ze mě musí mít vážně radost, za poslední měsíc jsem jim nacpala za telefony tolik peněz, že se mi ani nechtělo to počítat. Přemýšlela jsem, jestli potřebuju notebook. Sice jsem si ho s sebou z Aspenu brala, ale tady jsem ho otevřela jen proto, abych našla číslo na pizzerii. A když jsem se po očku podívala na Henryho, který se pořád ještě tvářil víc jako bodyguard než jako ten medvěd, jímž uměl být, podle tepla a lechtavého svírání, které se mi rozlilo v podbřišku, jsem usoudila, že počítač nepotřebuju.

Vytočila jsem číslo na mamku, abych jí řekla o svém novém telefonu a bezpečnostních důvodech. Nechtělo se mi mluvit o tom s tátou, určitě by v tom hledal něco víc, začal by vyzvídat a já bych se prořekla. Jestli bude chtít nějaké podrobnosti, zavolá si Henrymu, a ten mu bude chvíli odborně hučet do ucha a bude klid.

„Prosím?“ Když se máma odměřeně ozvala, musela jsem se ušklíbnout. Dobře jsem znala její mimikry – nevěděla, kdo volá, a byla tu jistá pravděpodobnost, že někdo dal její osobní číslo novinářům. Už kolikrát jsem byla svědkem vtipné scénky na téma Nejsem žádná žena senátora, ale počestná občanka, takže jestli mě nepřestanete obtěžovat, zavolám na vás šerifa, protože s místním šerifem máme velmi dobré vztahy! A ono to zabíralo, nikdy už nezavolali znovu.

„Dobrý den, tady Emily Evansová z New York Times, mluvím prosím s paní Evansovou?“ pronesla jsem strojeným hlasem a čekala. Henry na mě nechápavě zdvihl obočí, až jsem měla chuť vlepit mu jednu rychlou pusu, než se mamka probere. „Jednou tě vydědím!“ ozvalo se ve sluchátku úlevně. „Už jsem na tebe málem začala ječet.“

„A to jsem se představila pravým jménem,“ upozornila jsem ji.

„Tyhle tvoje vtípky… Odkud to voláš?“

Vysvětlila jsem jí, že je podle Henryho důležité měnit čísla, takže jí za pár dnů zase dám vědět to nové. Nic nenamítala a mně spadl kámen ze srdce. Pak jsem se zeptala, jak to vypadá v Aspenu.

„No, to si zavolej bratrům, aby ti řekli, jak moc nadšení jsou z pozornosti agentů, kteří teď za nimi lezou málem až do sprchy. Mají pocit, že když ty jsi pryč a ten… šílenec je nejspíš pořád někde tady, musí hlídat nás ostatní. I já mám teď jednoho v pracovně, chápeš to? No ano, o vás mluvím, netvařte se, že tu nejste. Kdybyste šel raději dělat něco pořádného!“

„A vědí něco nového?“ zeptala jsem se opatrně. Nebyla jsem si jistá, co chci vlastně slyšet. Na jednu stranu by se mi ulevilo, kdybych věděla, že ho chytili. Na druhou stranu jsem se bála toho, kdo to nakonec bude – co když ty šílenosti provádí někdo, koho znám? Koho mám ráda? A navíc mi tu bylo dobře, i když o ideální dovolené se rozhodně nedalo mluvit. Jakmile by v Coloradu byl klid, musela bych vymýšlet, jak to zaonačit, abych mohla dál zůstat v New Yorku.

„Nevědí nic,“ povzdechla si máma. Dovedla jsem si představit, jak teď přibíjí toho agenta, co jí stojí v pracovně, pohledem ke zdi. „Christopher je z toho mimo, neví, jak se z toho vymluvit. Podařilo se jim donutit všechny návštěvníky večírku podepsat jakousi úmluvu o mlčenlivosti, ale stejně to někudy prosákne, vždyť víš, jak to chodí. Navíc je tu hromada vládních aut, a jakmile se kluci vydají ven, pobíhá kolem nich hotová eskadra. Podle mě bude trvat už jen pár hodin, než se to provalí.“

„Christopher to nějak vymyslí, jako vždycky,“ uklidňovala jsem ji. Jestli ten slizoun něco uměl, bylo to fabulování, mlžení a kamuflování.

„Christopher je rozčilený, protože neví, kde přesně jste. Prý by se mu vymýšlel krizový plán mnohem lépe, kdybychom mu řekli, od jaké oblasti má odlákat pozornost.“

„Tak mu řekni, že jsme v Austrálii, to ho zmate,“ ušklíbla jsem se. Henry zbystřil a tázavě zvedl bradu. Zavrtěla jsem hlavou a poslouchala, jak se mamka upřímně směje. Jo, PR specialista sice mohl být ve svém oboru jedničkou, ale jinak to byl blb. Jednou to budeme muset taťkovi nějak opatrně vysvětlit.

„Co to bylo?“ zeptal se Henry hned, jak jsem domluvila.

„Christopher panikaří, protože neví, co má říct novinářům, až to praskne. Prý neví, od jaké lokality má odlákat pozornost.“

Plyšák se zamračil.

„Co je?“ šťouchla jsem ho do stehna. „Je to idiot, co je zvyklej mít vždycky ve všem poslední slovo, a to se mu teď nedaří, tak vyšiluje.“

„Nelíbil se mi,“ zamručel.

„To je dobře, protože jinak bych na něj žárlila.“

To zabralo. Přestal si lámat hlavu slizounem a začal se věnovat mně. Aspoň do chvíle, než mu zazvonil mobil.

Henry

Začínal jsem být alergický na zvuk vyzvánění svého telefonu. Než jsem si všimnul, že na displeji je jméno a ne cizí číslo, úplně mi přeběhl mráz po zádech.

„Jo?“ houkl jsem do telefonu. Emily se taky viditelně ulevilo.

„Jo? Kdo tě učil představovat se do telefonu?“ Starý, peskující hlas, který patřil k mým nejoblíbenějším zvukům.

„Ahoj, Thereso,“ pozdravil jsem.

„Doufám, že s tou nebohou chuděrou dnes večer dorazíte na večeři?“ Sice to znělo jako otázka, ale znal jsem ji natolik, abych věděl, že námitky se nepřipouštějí.

„Je Silvestr, nechtěli byste být raději sami?“ zkusil jsem to. Štěkla po mně něco italsky a pak dodala, v kolik přesně nás čeká. A rozloučila se s tím, že musí běžet připravovat jídlo.

„Vypadáš krásně zmateně,“ uculovala se Emily.

„Doufám, žes na večer neměla žádné plány, protože nám byla naplánována večeře u Theresy.“

Chvilku mě s přimhouřenýma očima pozorovala, až jsem začal cítit jisté pnutí v pravé nohavici. Pak si ledabyle přehodila vlasy přes rameno a řekla:

„Plány mám, ale ty počkají až po večeři.“

A já měl chuť ji odtáhnout do auta a odvézt ji do bytu, abych jí vrátil všechny ty potutelný pohledy a kradmý doteky. Jenže jsem potřeboval ještě zařídit pár věcí, takže jsem si jen odkašlal, poposedl a zamračil se na ni, což ji náramně pobavilo.

„Určitě si nechceš dát nějaký koláč nebo dort? Trocha cukru by ti prospěla, přestal by ses tvářit tak hrozně zle,“ vábila mě.

„Já se tak netvářím, jsem hrozně zlej,“ nedal jsem se. A znovu jsem si uvědomil, že jí to musím říct, co nejdřív. Pořád ještě jsem nedokázal odhadnout, co udělá, jak bude reagovat, ale bylo nefér jí neříct celou pravdu, když… Když to teď bylo takhle. „A navíc,“ pokračoval jsem, abych přišel na jiný myšlenky, „možná si pamatuješ, jak to dopadlo, když jsme měli dort minule. Vážně chceš tady a teď shánět sprchu?“

Podle toho, jak jí zrůžověly tváře, jsem si byl jistý, že si to pamatuje. Já taky věděl, co přesně jsme dělali, a tak mi tahle zmínka pomohla od černých myšlenek nad tím, co jí o sobě musím říct, ale zároveň to vůbec nepomáhalo od tý zpropadený erekce.

„A dost,“ zavelel jsem. „Dopij si kafe, pojedeme vzbudit Kevina.“

„My jsme ho nezapomněli doma?“ zazubila se. Pak si přitiskla dlaně na tváře a dělala, že hlasitě křičí, přesně jako Macaulay Culkin ve filmu Sám doma.

„Jo, tohle mu připomínej, bude mít radost,“ souhlasil jsem. A v autě jsem ji pak nabádal k tomu, aby do něj klidně ryla dle libosti. Dokonce jsem naznačil, že by mu mohla nechtěně šlápnout podpatkem na nohu, zvlášť pokud bude v takovém stavu, v jakém čekám, a tím pádem bude bosý.

„Nechci nic říkat, ale skoro to vypadá, jako bys proti němu něco měl,“ rozesmála se.

„Je to pitomec,“ přiznal jsem. „Měl bych mu nakopat zadek. Čte bulvár a přinesl mi noviny, ve kterejch bylo to o tobě a Mayersovi.“

Odfrkla si:

„To bych mu možná měla šlápnout na krk.“ Chvíli pozorovala ve zpětném zrcátku kurýra, který kličkoval ke křižovatce a z jednotlivých pruhů si nedělal žádnou hlavu. „Hrozně jsem se bála, že tomu budeš věřit,“ dodala.

„Věřil jsem tomu. Kdyby mě senátor nezavolal do Colorada, doteď bych byl naštvanej.“

„Fakt?“ uculila se. Nechápal jsem, proč ta náhlá změna, z naprosté vážnosti ke spokojenému úsměvu za půl vteřiny, to uměla jen ona. „To je dobrý vědět. Až tě budu chtít naštvat, nechám se někde s někým vyfotit.“

„Tak na to zapomeň. Přetrhnu tě,“ hrozil jsem.

„To by sis nedovolil,“ smála se dál.

„Zamknu tě ve skříni a nebudu tě nikam pouštět!“

„Nebo budeš muset chodit všude se mnou.“

„To by šlo.“ Tenhle plán se mi rozhodně líbil. Nepustit ji z očí, nebo dokonce z ruky, to bylo přesně to, co jsem chtěl dělat. A v ideálním světě bychom vůbec nevylezli z postele.

Jenže tohle nebyl dokonalej svět, a tak jsem musel doufat, že Kevin bude oblečenej, střízlivej a aspoň trochu normální. Potřeboval jsem policajta, ne nalitýho blbečka s příšerným smyslem pro humor. Hlavně jsem ale potřeboval, aby byl při smyslech a neprokecl nic z těch minulých let.

Jinak ho prohodím oknem ven. Několikrát, protože bydlí v prvním patře.

23.

Emily

Kevin vypadal, jako by právě vylezl ze ždímačky. A podle zvuků, které se ozývaly z koupelny, když se tam zavřel, se tak nejspíš i cítil.

„Silvestr je až dneska, to sis to asi popletl, ne?“ zeptal se Henry.

„Jdi do hajzlu!“ ozvalo se z koupelny.

„Bacha na pusu, je tu dáma!“

„Já už slyšela všechny nadávky, mám starší bráchy, pamatuješ?“ uklidňovala jsem Henryho pobaveně.

„Jen ať se stydí,“ zamumlal Henry potichu. „Jestli teda ještě ví, co to je.“

„Pardon, slečno Evansová,“ heklo to v koupelně. „Jdi se bodnout, Trovato! Lepší?“

„Ty by ses hlavně měl omluvit,“ odsekl Henry. V koupelně to zašramotilo, ozvala se tupá rána a hlasité do prdele a pak se ven vymotal Kevin. Omotaný jen ručníkem. Zatímco v obličeji byl pořád ještě bledý a zmačkaný, zbytek jeho těla nevypadal jako po pekelném flámu. Nebyl tak vysoký ani mohutný jako Henry, ale rozhodně nebyl sušinka, prostě tak akorát. A když jsem sjela až k nohám, všimla jsem si, že na pravém lýtku měl vytetovaný docela velký ornament, který jsem nedokázala nikam zařadit.

Pak si Henry velmi důrazně odkašlal. Přistižena jsem zrudla a pokrčila rameny:

„No co? Musím vidět, kam šlapat podpatkem, ne?“

„Dobrej pokus,“ utrousil Henry. „Kdybych ho nepotřeboval, už bych ho tloukl.“

„Škoda, že jsme se nenarodili o dvě nebo tři století dřív, to bys ho mohl vyzvat na souboj za rozbřesku,“ napadlo mě.

„Škoda munice, stejně bych mu rozbil nos,“ ušklíbl se Henry. Kevin stál mezi námi, opíral se zády o futra a bylo vidět, že nás nestíhá.

„Co to… Co?“

„Nechci nic říkat, přece jen ho neznám, ale mám pocit, že jsme přijeli moc brzo a ještě se neprobral,“ řekla jsem Henrymu. Ani jsem si nepřipadala trapně, že toho chlapa pomlouvám přímo před ním, protože ač se mu povedlo dát si bleskovou sprchu, pořád mu ze všech pórů čpěl alkohol a pach cigaretového kouře a prostě vypadal, že si malý rýpanec zaslouží.

„Ne, on je takhle pitomej pořád,“ ujistil mě Henry.

„Ty vole,“ ohradil se Kevin. Podíval se na mě, zamračil se a nakrknutě se zas obrátil na Henryho: „Já bych ti toho tolik řek, kdybych mohl!“

„Ale místo toho budeš hezky zticha a budeš poslouchat, co ti řeknu já,“ doporučil mu Henry. „Mohla bys nám prosím udělat kafe? Hlavně jemu?“ zeptal se mě. Přikývla jsem a zamířila do kuchyňky. Nedalo se říct, že by byla jako z časopisu Moderní domácnost, ale nic tam neběhalo a nic se nepokoušelo dokázat, že má vyšší IQ než já, takže jsem se ošklíbala jen trochu. Trochu mě zaskočilo, když Henry protáhl totálně zmateného Kevina kolem mě do ložnice, a jen co se za nimi zabouchly dveře, ozvala se odtamtud hlasitá muzika. Kdybych před chvilkou neviděla ten náznak žárlivosti, který se snažil zlehčit vtipem, možná bych malinko zaváhala, na čem vlastně jsem. Takhle jsem je nechala, ať tam dělají, co chtějí, a začala jsem hledat kafe.

Ti dva vylezli ven až za dobrou čtvrthodinu. Kevin byl už oblečený a tvářil se naštvaně, Henry zachovával svůj neutrální pokerový výraz, takže jsem netušila, co přesně se tam dělo.

„Užili jste si to, kluci?“ zeptala jsem se jich. Henry přišel až ke mně a naprosto machoidním způsobem mě pleskl po zadku, až jsem nadskočila. Štíplo to pořádně.

Zapíchla jsem mu ukazováček do hrudi a šeptla: „Večer ti to oplatím. Ty plány, o kterých jsem ti říkala předtím, se právě změnily. Budeš prosit!“

„Věř mi, jsou věci, o kterých nechceš slyšet.“ Henryho vysvětlení mi vůbec nepomohlo, pořád jsem netušila, co přesně tam probírali. Mohlo to být prakticky cokoliv, ale dala bych ruku do ohně… To nebyl právě vhodný slovní obrat. Byla jsem si jistá, že probírali to, co se stalo v noci na včerejšek. Kevin začal nejdřív očima, pak i fyzicky pátrat po nevelkém bytě a něco si u toho brblal. Nakonec to vzdal, frustrovaně zafuněl a poprosil Henryho, aby ho prozvonil, protože nemůže najít mobil. Zvonění se ozvalo z ložnice, takže tam zamířil, znovu za sebou zavřel dveře a zůstal tam.

„Jste docela podezřelí,“ ušklíbla jsem se. „Nikdy se nesnažte pracovat v utajení nebo tak něco. Hned by vás všichni prokoukli.“

„Že zrovna ty se vyznáš v umění být nenápadná, poslyš,“ bavil se Henry. Odsunul z pohovky pár kusů oblečení a posadil se, pak poplácal rukou vedle sebe a počkal,

až si přisednu.

„Léta praxe,“ stála jsem si za svým. „Hned na začátku přednášky jsem poznala, jestli na měm kromě oficiálního bodyguarda nasadili i někoho dalšího, kdo dělal, že je spolužák.“

„Museli proti tobě vypadat o dost starší, ne?“

„Většinou jo. Jednou jsem tu holku fakt málem nepoznala, musela mít buď hned po škole, nebo fakt vypadala o deset let mladší. Chvilku jsem si myslela, že po mně tolik kouká, protože mě chce sbalit, ale nakonec se prozradila, protože měla nutkání vystartovat po klukovi, co se ke mně nahýbal ze zadní lavice.“

„Proč jsi měla tajnou ochranku?“ Prsty mě lehce hladil po rameni a občas zajel na zátylek, ale jen tak lehounce, aby to šimralo, ne vzrušovalo. Přitiskla jsem se k němu víc. Sundal si bundu, která byla pořád cítit ohněm, a voněl už jen sám sebou. A i když jsem zrovna teď byla v úplně cizím bytě a okolo se děly samé hnusné věci,

na tomhle gauči jsem si připadala v naprostém bezpečí. Věděla jsem, že by se o mě postaral, ať by se dělo cokoliv. Znělo to divně a věděla jsem, že za to můžou hormony, ale nikdy jsem si nebyla tak jistá vlastním bezpečím jako s Henrym. Od chvíle, co se táta stal senátorem, jsme byli pořád opatrně připravováni na to, co všechno se může stát, a ten pocit – být pořád víceméně ve střehu – se zakořenil někde hluboko v nás. Asi to bylo tím, že se kolem pořád motala ochranka, ale taky za to mohla historie. Politici mívají nepřátele. A jejich děti jsou často snazší cíl než politici samotní. A i když nám vyšetřovatelé na rovinu říkali, že drtivá většina autorů těch více či méně hnusných anonymů jsou jen ubožáci, co plivou jed, ale nic víc neumí, pořád se mohlo stát, že se objeví někdo, kdo bude víc akční.

Vyprávěla jsem Henrymu, proč jsem měla na univerzitě ochranku, i tu tajnou. Nikdy jsem ty dopisy neviděla, nedostaly se k nám a myslím, že je nečetl ani táta, ale tenhle chlap věděl, co který den děláme a kde se pravidelně vyskytujeme. Bylo jasné, že nás sledoval. Nikdy nenapsal, na koho se hodlá zaměřit, takže z nás na těch pár týdnů byly hromady nervózních trosek, co se bály každého šustnutí a podrážděně na sebe štěkaly.

Chytili ho u Erika v práci. Podle fotek v novinách vypadal jako úplně obyčejný chlap. Kdybych šla proti němu ve městě, nevšimla bych si ho. Nebyl součástí žádné sekty ani teroristické organizace. Prostě mu hráblo.

„Nemůže s tím mít něco společnýho?“ zeptal se Henry. To už jsem mu seděla na klíně, schoulená, opřená o jeho hrudník, zabořená obličejem ze strany do jeho krku.

„Táta to určitě nechal prověřit jako první.“

„Neřekl mi o tom,“ zlobil se.

„Je to už pryč. Čtyři roky. Dlouho na to, abychom to řešili, moc krátce na to, aby existovala šance, že už se mohl dostat ven.“

„Chm,“ zabručel Henry, ale bylo mi jasné, že ten prevít, který byl někde zavřený, se bude vztekat, protože mu bude zvonit v uších.

Henry

Jen tak mi zapomenou říct, že jim už kdysi kdosi vyhrožoval? A že se dostal až k Erikovi do práce? Jo, byl jsem naštvanej. Byl jsem si jistej, že to byl někdo, kdo byl na večírku, ale pustit tohohle magora z hlavy jen proto, že někde sedí, to se mi nelíbilo. Vytáhl jsem z kapsy mobil a chystal se zavolat senátorovi, jenže Emily mi to nedovolila. Prý by začal vyšilovat a ať to nekazím.

Dobře, můžu počkat do večera. Až budeme u Theresy, určitě se mi podaří na chvilku někam uklidit a udělat pár hovorů.

Nechtělo se mi nikam chodit. Zas už jsem měl pocit, že by bylo nejlepší sbalit se a odvézt Emily někam do pustiny, mimo dosah mobilů a všeho. Hm, jako bych někdy byl v divočině. Nejvíc jsem se životu na venkově – nebo v pustině – přiblížil, když jsem tenkrát vezl přítelkyni jednoho hráče amerického fotbalu na jejich zápas do St. Louis. Nutně tam potřebovala být, protože jí ho prý chtěla přebrat jedna roztleskávačka. A bála se létat. Takže ji fotbalista posadil ke mně do auta, sám letěl letadlem – a jsem si docela jistej, že zatímco jsme trávili spoustu hodin na cestě, on měl dost času na hrátky s roztleskávačkou.

Ženský.

Ale s Emily bych jel mnohem dál než do St. Louis. Kamkoliv, jen abych si mohl být jistej, že je po všem a že nás nikdo nenajde.

Kevin se vypotácel ven, a i když už vypadal líp, nedalo se říct, že by byl ve formě. Pokud měl práci, bez problémů se držel, ale jakmile se mu sešlo trochu víc volna, začal obrážet své oblíbené podniky a už jsem ho z nich párkrát odnášel na zádech. Když byl ještě policajt, pil, jen když se něco nepovedlo – aspoň to říkal Robert. Teď pil nejspíš proto, že mohl. Nehrozilo mu, že mu bude někdo dělat namátkové testy, nemusel na psychotesty, nikdo nehlídal jeho kondičku – ale měl jsem pocit, že do toho padá čím dál víc. Budu muset říct Robertovi a Jo, aby mu toho nakládali víc. Ideálně hlídání dětí, aby se ani nedostal k hospodě.

„Víš něco?“ zeptal jsem se. Zahučel a došel si do lednice pro džus. Až když do sebe vyklopil většinu toho, co měl v plastové láhvi, podíval se na mě:

„Obvolával jsem to na Silvestra. Teď už mě nesnášej i ti, co byli doteď v pohodě. Co bys řek, že vím?“

„Proč by tě nesnášeli? Jsi takovej roztomilej chlapík…“ Emily zněla krásně naivně, a kdybych nevěděl, čeho všeho je schopná a jak dokáže hrát, když potřebuje, zbaštil bych jí to. Kevin váhal. Tázavě se na mě podíval, ale já jsem nereagoval. Pak se podrbal ve vlasech a poděkoval. Emily se rozesmála.

„To není vtipný,“ vztekal se. „Máš štěstí, že mi pár lidí dluží maličkosti, jinak bych neměl sebemenší šanci něco zjistit. Určitě sis všimnul, že od tý doby, co jsem s váma, nejsou ty vztahy takový, jako bývaly.“

„Ale jdi ty. Nikdy tě nikdo neměl rád. Vím to od Jo,“ zlobil jsem ho. Netušil jsem, jak moc je to špatný, ale tím, že odešel od policie – od zásahovky! – k jednomu z Bavettů, si moc přátel nenadělal, a spoustu jich ztratil. Nikdy jsem se ho nezeptal, co za tím bylo. Jestli odešel, protože šel za lepšíma penězma a prací, ve který teoreticky nehrozí, že bude muset zabíjet, nebo šel za Robertem, protože se mezi nima stalo něco, co ho ujistilo o tom, že je to férovej chlap. Jen jsem věděl, že si to málem rozmyslel, když zjistil, kde a s kým je Paige.

„Polib si prdel, Trovato,“ doporučil mi. A Emily poprosil, aby omluvila jeho francouzštinu.

„Co dál?“ Chtěl jsem vědět, jestli má cenu čekat na něčí telefonát. Jestli je reálný, že nám během dneška někdo dá informace o požáru, takové, které se k veřejnosti nedostanou. Neměl jsem nejmenší ponětí, kdo to mohl udělat. Děcka mohly někoho vytočit, jedno z nich mohlo okrást špatnou osobu – vždyť jsem to znal z vlastní zkušenosti. Ale chtěl jsem to zjistit. Potřeboval jsem to zkusit. Pro tu malou, která tam zůstala. Pro ty další, který jsem nedokázal rozeznat. Nečekal jsem, že budeme úspěšný, ale nemohl jsem to hodit za hlavu. „Dál? Předpokládám, že i tobě volala Theresa, tak jako mně. Ta mě, na rozdíl od vás, vzbudila z příjemnýho důvodu. Takže teď mě hezky naložíte do auta a pojedeme se pořádně nadlábnout. A pak mě můžete vzít na mejdan na Times Square, co vy na to?“

„Já nejdu na Times Square, to ses asi posral?“ vyjel jsem na něj. Miliony lidí, většina z nich nalitá, zmatek, bordel… Ne, tam rozhodně nejdeme.

„Já chci na Times Square!“ vypískla Emily. A vypadala tak nadšeně a rozzářeně, že jsem nadával jen v duchu. Nechtěl jsem ten její výraz pokazit. „A co večerní plány?“ zkusil jsem to, když jsem v duchu napočítal do deseti.

„Přesuneme je na později?“ navrhla. Uměla skvělý psí oči, potvůrka.

Silvestr na Times Square s policajtem a nádhernou blondýnkou. To zní skoro jak začátek nějaký béčkový komedie.

24.

Emily

Cestou k Therese jsem zvládla vyřídit hovory s Elliotem, Eliahem i Erikem. Ethan prý někde lítal a neměl čas mi zvednout telefon – podle tónu, jakým mi to Elliot oznamoval, mi bylo jasné, že Ethan si zařídil rande. Napsala jsem mu esemesku, aby měl moje číslo a mohl se ozvat. A taky aby mě mohl proklít za to, že si dělám legraci z jeho rande ve třech – on, slečna a agent. Na druhou stranu, jak jsem svého bratra znala, dovedla jsem si představit, že právě hlídací chlap za zadkem mohl být věc, na kterou se dobře balily ženské.

Zezadu se v celkem pravidelných intervalech ozývalo funění a hekání. Kevinovi se cesta nelíbila, a na náladě mu nepřidal ani fakt, že mě musel pustit dopředu. Sice jsem Henryho uklidňovala, že já jsem na rozdíl od nich, bodyguardů, zvyklá jezdit vzadu, ale prohlásil, že Palbot se nám vnutil a může si za to sám. Když se Kevin

při odbočování praštil do hlavy o okýnko a hlasitě zaklel, navrhla jsem, že bychom se mohli stavit v lékárně a koupit mu něco na kocovinu.

„V lékárně prodávají něco na kocovinu?“ pochyboval Henry.

„Minimálně něco na bolest hlavy. A vitamin C by mu taky neuškodil, aspoň myslím.“

„Nepotřebuju vitamin C,“ bránil se Kevin. „Potřebuju, aby se ten vůl naučil řídit.“

Henry ho ignoroval a na mě zavrtěl hlavou:

„Vydrží to k Therese. Ta ho z toho dostane.“

„Já nechci!“ zaúpěl Kevin. „Ten její hnus už nikdy pít nebudu!“

„Jestli budeš takhle prudit, tak tě vykope na mráz,“ varoval ho Henry. „Když si dáš vyprošťovák, budeš za chvíli v pohodě a nebudu se za tebe muset stydět.“

„Polib si,“ hudroval Kevin. „Tu její směsku z medu a česneku do mě prostě nedostane. Dám si jen polívku, pak budu v cajku.“

„Česnek a med?“ Oklepala jsem se.

„A zázvor a citron,“ doplnil Henry. Kevin zasténal.

„Ble,“ udělala jsem.

„Jo!“ ozvalo se zezadu.

„Ještě že já kocovinu nemám,“ uchechtla jsem se.

„Ty vole,“ zamručel Kevin vyčítavě. „Jste příšerný.“

To Theresa byla jiného názoru. Když jsme se objevili u jejich dveří s láhvemi vína v rukách a pobledlým Kevinem za zády, vypadala doopravdy nadšeně a hned si mě přitáhla do objetí. Její manžel Paolo nás pozdravil na dálku od televize, za což od své ženy schytal trochu láskyplného peskování. Už minule jsem je pozorovala. Nejdřív jsem si byla jistá, že tahle domácnost je těžký matriarchát, ale po chvíli mi došlo, že to je jen dlouholetá maska, hra, kterou mají oba naučenou. Všimla jsem si pohledů, které si mezi sebou vyměňovali, slovních rýpanců, které ale byly plné lásky, a napadlo mě, jestli to takhle dokážu i já. Mít po tolika letech spokojený a pevný vztah. Jako naši. Jako Theresa s Paolem. A taky jsem si nedovedla představit, jak se s něčím podobným vyrovná Henry. Nikdy neměl spokojenou rodinu. Neměla jsem ponětí, jak na tom byl vztahově – mně teď všechno přišlo skvělé, pokud si člověk odmyslel ty hnusné věci, které nás poslední dny doslova válcovaly.

„Na co myslíš, gattino?“ vytrhla mě z rozjímání Theresa. Cítila jsem, že se mi do tváří hrne krev, protože kromě ní mě upřeně pozoroval i Henry. Nejspíš něco probírali a já nereagovala. Přiznat, že jsem po asi tak týdenní známosti plánovala, jak nám to bude klapat za třicet čtyřicet let, se mi vážně nechtělo.

„Cestou sem jsem slyšela o tvém kouzelném vyprošťováku. Myslíš, že bys mi mohla říct, co všechno v něm je?“

„Ne!“ zasténal Kevin. „Muselas o tom začínat?“

„Nemysli si, že nevidím, jak ses zřídil,“ zahrozila na něj Theresa ukazováčkem. „Huntuješ si zdraví a obtěžuješ tím okolí!“

„Já nikoho ne–“ začal, ale do řeči mu skočili hned dva lidé:

„Mě teda jo,“ ušklíbl se Henry.

„Zmlkni!“ uzemnila ho Theresa. Pobaveně jsem sledovala, jak toho velkého chlapa peskuje malá, stará paní, a říkala jsem si, že by si ji měl táta přetáhnout do štábu. Zadupala by Christophera do země a novináře by nejdřív seřvala a pak je rozplakala tím, že by jim nabídla koláč.

Když se Kevin dostatečně dostyděl, byli oba mužští odesláni do obýváku za Paolem a mě vzala Theresa do kuchyně. Posadila mě ke stolu, postavila přede mě mísu s pomazánkou a toastový chleba a nakázala:

„Maž. A povídej.“

„Co přesně?“ zamračila jsem se. Nebyla jsem si úplně jistá, co všechno ví, co jí můžu říct. A upřímně – ani jsem nevěděla, co po mně chce.

„Pomazánku na chleba. Uděláme minisendviče,“ řekla a mrkla na mě. „Nechceš si o něčem promluvit?“ dodala, když jsem pořád zmateně nereagovala. „Nebo se na něco zeptat?“

Ještě pár vteřin jsem váhala, jestli se nemám jít opatrně optat Henryho, co všechno můžu s touhle hospodyní jejich šéfa řešit. Ale pak se ze mě vyhrnul proud slov, naléhavě, prudce. Jo. Potřebovala jsem si o tom s někým promluvit. Henry nebyl právě komunikativní typ, a navíc jsem věděla, jak ho to trápí a bolí, takže jsem dělala všechno pro to, abych odvedla jeho pozornost někam jinam. Našim jsem to říct nemohla, ani bráchům. Takže jsem Theresu zavalila informacemi o nočním požáru, o Tysonovi

a o tom podivném zjišťování informací přes Kevina. O tom, že když jsem se na Kevina zeptala Henryho, zabručel jen něco o tom, že má jisté styky, ale dál to nerozebíral. Proč? Má snad Kevin za sebou něco, o čem bych neměla vědět? Co bych nechtěla vědět?

Když jsem ze sebe všechno dostala, Theresa ještě chvíli mlčky míchala v hrnci na plotně něco úžasně vonícího. Potom mi podala plátkový sýr a řekla:

„Nakrájej pak ty sendviče na trojúhelníčky.“

„To je všechno?“ nechápala jsem.

„Ne. Jen přemýšlím, odkud začít.“ Znovu několikrát promíchala obsah hrnce, pak se opřela o linku a založila si ruce na kyprém hrudníku. Pod jejím zkoumavým pohledem jsem se cítila nejistá. Přestože vypadala jako neškodná hospodyně a chovala se jako dokonalá babička, viděla jsem, že je v ní mnohem víc než to. „Henry ti určitě všechno vysvětlí,“ začala pak mluvit. „Řekl ti o tom, jak se dostal k Bavettovým?“

Přikývla jsem.

„Pan Bavetta ho zachránil. Udělal z něj to, co je. Těžko říct, jestli by byl ještě naživu, kdyby ho nevzal k sobě. Postaral se o něj – nechci

říct jako o vlastního, protože tak to nebylo, ale dal mu střechu nad hlavou, dostatek jídla a lidi, kteří na něj dohlíželi a měli ho svým způsobem rádi. Henry mohl zareagovat úplně stejně jako ten chudák, kterého jste vzali k sobě. Mohl ukrást, co mu přišlo pod ruku, a zmizet. Těžko odhadnout, jestli by se mu to podařilo…“ Odmlčela se, přemýšlela. Pak zavrtěla hlavou: „Jediné, co potřebuješ vědět, je to, že pan Bavetta, ať měl jakékoliv mouchy, byl čestný a férový muž. A pro Henryho byl přirozeným vzorem. Takže máš doma chlapa, který si potrpí na rozdělení světa na ženský a mužský, to je věc, se kterou musíš počítat. Máš doma mužskýho, který se učil jednu jedinou věc: chránit. Takže pokud tě někdy nebude poslouchat a bude si dělat to, co se bude zdát vhodné jemu, je to proto, že o tebe má strach. Věř mu.

A Kevin… No, zrovna teď neprožívá nejlepší období, ale je to člověk, který ví moc dobře, co dělá. Zná hodně lidí a dokáže je využít. Možná zrovna vypadá jako slušně oblečený bezdomovec, ale je to sakra chytrej chlap. I jemu můžeš věřit.“

„Zdá se mi to, nebo jsi mi na nic neodpověděla?“

Usmála se.

„Jsem si jistá, že se všechno dozvíš v pravý čas. Jen po tobě chci, abys Henrymu důvěřovala.“ Jestli jsem předtím byla zmatená a nevěděla jsem, co se tu děje, teď jsem byla už totálně mimo mísu. Znala jsem systém mlžení – jsem dcera politika, proboha. Vím, jak odvést pozornost, jak donutit lidi, aby zapomněli, co vlastně chtěli.

Therese to moc nešlo, spíš naopak. Byla jsem čím dál zvědavější. Nebála jsem se, nebyla jsem nervózní; v jednom měla pravdu. Henrymu jsem naprosto důvěřovala, ačkoliv to znamenalo pořizovat si obden nový mobil, o botách ani nemluvím. Ale měla jsem pocit, že tady se děje něco víc.

„Má za sebou Kevin taky nějakou… nepěknou a ne úplně košer minulost?“ zeptala jsem se opatrně po třech nakrájených sendvičích. Theresa se na mě neotočila, nic neřekla. „Ne že by mi to nějak vadilo, to ne. Spíš jen… to, jak se zavřeli v ložnici a ještě si pustili muziku, abych nic neslyšela… Možná se domlouvali, co mi neříct?

Abych se ho nebála?“ Když jsem se ani teď nedočkala odpovědi, byla jsem si jistá, že jsem na správné stopě, protože sluch téhle ženské byl v naprostém pořádku, takže jen dělala, že mě neslyší. „Je… byl třeba ve vězení? Je to bývalý zloděj? Mně to vážně nevadí.“ Pokud si odpykal svůj trest, neviděla jsem důvod, proč bych se na něj měla dívat skrz prsty. Henry by ke mně nepustil násilníka ani recidivistu, tak proč ty tajnosti?

Až teď jsem se dočkala její reakce, ale vůbec ne takové, jakou jsem čekala.

Theresa se totiž hurónsky rozchechtala.

Henry

Zkusil jsem to třikrát. Poprvé jsem navrhl, že bychom mohli odvézt Kevina a jet do bytu, abychom spolu byli sami – a na nás dva o samotě jsem dal takovej důraz, že všem v bytě bylo jasný, co bychom dělali.

Emily se zakřenila a řekla, že sami spolu budeme později v noci.

Podruhé jsem to zkusil přes nacpané náměstí, spoustu nalitých lidí a tlačenici, jakou si ani nedovede představit. A že by bylo lepší, kdybychom se na to dívali v televizi.

Dělala, že mě neslyší.

Potřetí jsem se vytasil s těžkým kalibrem: přece nenecháme Theresu a Paola na Silvestra o samotě?

„Já chápu, o co se snažíš,“ usmála se na mě mile, „ale neprojde ti to. Slíbils mi půlnoc na Times Square, tak ji chci. A navíc tam bude i Kevin, budete mě hlídat dva, tak se nemusíme ničeho bát, ne? A nikdo neví, že jsme tu. V davu lidí nás rozhodně nebude nikdo hledat.“

V ten moment jsem litoval, že ji nemůžu praštit po hlavě a odtáhnout za vlasy do jeskyně. Nebyl by život mnohem jednodušší, kdyby se něco takového smělo?

Takže přestože se mi to nelíbilo a děsil jsem se toho, co všechno se tam může stát, odvezl jsem nás autem k bytu, donutil jsem Kevina počkat před domem a Emily pořádně se oblíknout, a teď jsme jeli taxíkem k Times Square. Nebo tak daleko, kam nám dav a policajti dovolí.

„Tohle je blbej nápad,“ zopakoval jsem po několikáté. Emily mě poplácala po ruce a opřela si hlavu o moje rameno.

„Bude to v pohodě, uvidíš. Já se moc těším!“

„Skvělý.“

„Nebruč,“ napomenula mě.

„Měl jsem vzít lano a přivázat tě k sobě. Co když se ztratíš?“

„Proč bych se ztrácela? Budu se tě držet,“ uklidňovala mě.

„To jsem nevěděl, že děláš do těch blbinek se svazováním,“ rejpnul si Kevin. Kopnul jsem mu do sedadla a vysloužil si tak zlý pohled od taxikáře.

Těch lidí bylo jako sraček. Nebylo ještě ani deset, a centrum Manhattanu bylo nacpané k prasknutí.

„No, tak jsme tady,“ povzdechl jsem si. Neměl jsem se k tomu nechat přemluvit. Neměl jsem z toho dobrej pocit. Nikdy jsem nevěřil na takový ty blbiny kolem šestýho smyslu a tak, ale podle mě občas každej pozná, že věci jdou do kopru.

Špatný bylo, že tenhle pocit se objevil až teď. Neměl jsem ho před prvním ani druhým útokem toho úchyla, před požárem jsem byl úplně klidnej. Teď? Nervy v kýblu.

„Půjdeme si někam sednout?“ zeptala se Emily. Dostat ji do uzavřenýho prostoru by určitě pomohlo, ale nebyl jsem si jistej, že někde v baru bude jedno volný místo, natož tři.

„To je slovo do pranice!“ zaradoval se Kevin. Otrnulo mu, organismus se mu probral a viděl jsem na něm, že je připravenej k dalšímu mejdanu. Když jsem mu u Theresy důrazně vysvětloval, že dneska večer potřebuju pomoct – koneckonců, byl to jeho pitomej nápad, bez něj by si Emily na půlnoc ve městě ani nevzpomněla – tvářil se dotčeně. Prý ví, co dělat, není blbej. Sice nechápe, proč se tak stresuju, když zmrd je v Coloradu, ale bude mi pomáhat. Teď? Doslova jsem viděl jeho žízeň.

„Zkusíme to hned tady,“ navrhl u první otevřené hospody. „A pak se před půlnocí probojujeme dál. Co říkáš, šéfiku?“ podíval se na mě. Pokrčil jsem rameny. Vešli jsme dovnitř, zjistili, že místa jsou možná tak v chodbě, a zase jsme vypadli. „Tak tady!“ zavelel o kousek dál. Následoval stejný scénář.

„Tohle mě asi mělo napadnout, co?“ mračila se Emily. „Nejsou tam nějaké stánky s pitím? Že bychom prostě ty dvě hodiny byli venku?“

„Ještě to zkusíme.“ Čím míň času ve velkém davu, tím líp. Přinejhorším bychom se někde mohli ošklivě podívat na nějaké mladé studentíky, aby vypadli a nechali nám svoje místa. Kevina očividně napadlo to samé, protože hned v dalším baru se začal tvářit naštvaně. Zatím si nevybral určitý cíl, jen prostě vypadal jako zlej chlap a čekal, jestli to zabere.

Emily mě zatahala za rukáv. Sklonil jsem se k ní a poslouchal, jak polohlasně zjišťuje:

„Co to předvádí?“

„Zkusíme někoho vyštípat,“ vysvětlil jsem.

„Vy jste bídáci,“ usmála se. „Ale možná by bylo lepší, kdybych to zkusila já, ne? Po dobrým?“

„To si nemyslím,“ řekl jsem ve stejný moment, kdy Kevin nadšeně souhlasil s jejím nápadem.

„Některý stoly nejsou plný, tak prostě pošleme krásnou a milou Emily přesvědčit osazenstvo dvou, že se chtějí kamarádit a sedět u jednoho. To je dobrej plán. Už jsi to někdy dělala, beruško?“

„Neříkej jí beruško,“ zavrčel jsem. „Nikam nepůjde.“

„Ale jo,“ nedala se. Chtěla pokračovat, ale v kapse jí začal zvonit telefon. „Tati, ahoj. Jak si užíváte Silvestra?“

Zasténal jsem. To nám ještě chybělo, hovor od senátora. Emily se na začátku usmívala, ale postupně jí výraz kameněl. Ten pocit, že je něco špatně, zesílil.

„Co je?“ zeptal jsem se potichu. Zavrtěla hlavou a lehce se usmála, aby mě uklidnila. Nedařilo se jí to.

„Nemyslím, že to je dobrý nápad, tati,“ řekla pak rozhodně. „Henry jasně trval na tom, aby se to neříkalo nikomu.“ Zatrnulo mi v týle. Komu prozradili, kde je?!

„Dej mi ho,“ vyzval jsem ji. Zavrtěla hlavou. „Nehádej se, Emily. Dej mi ho.“ Přikryla rukou telefon a odpověděla:

„To nic. Nic se neděje.“

„Děje! Někomu řekl, kde jsi!“

„Neboj,“ nedala se. Vrátila si mobil těsně k uchu a odpověděla na otázku, kterou jsem neslyšel. Pořádně mě to štvalo. „Prostě ne, tati. Nic takového není potřeba. Jsem naprosto v pořádku a mám v plánu tak zůstat i dál, takže to fakt nech na Henrym, ano?“ Krátká odmlka a pak: „Tys ho najal. Já mu věřím. Rozhodně víc než Markovi. Asi tak trilionkrát víc.“

Mark? Honem jsem v hlavě projížděl seznam lidí, se kterými se Emily dostala do styku. To jméno mi bylo povědomé, ale bylo obyčejné, mohl to být kdokoliv.

„Neboj. Ozvu se zase zítra, ano? Jo, s mamkou jsem mluvila. Tati!“ protáhla typicky puberťáckým tónem – napůl dotčeně, napůl otráveně. Kevin se zazubil. „Nemůžu za to. Každý dítě má někoho radši. Ty jsi na mě zlej a ubližuješ mi, takže – nojo, promiň. Jen mě nech dodat, že smysl pro humor mám po tobě. Ne, to si nemyslím. Tak se jí schválně zeptej, uvidíš, co ti na takovýhle obvinění řekne. Dobře. Sázím bůra. Fajn, tak zítra. Tobě taky šťastný Nový rok, tati.“

Schovala mobil do kapsy a povzdechla si.

„Kdo je Mark?“ zeptal jsem se.

„Na něj nemusíš žárlit,“ ušklíbla se.

„Emily,“ zavrčel jsem. Než jsem stačil dodat, že to není legrace a myslím to smrtelně vážně, odpověděla:

„Syn mámina spolužáka a tátova sponzora. Jsou to rodinní přátelé, byli na tom večírku.“ Vybavil jsem si toho nedovyvinutého skrčka, který se na první pohled děsil všech Evansovic děcek kromě Emily.

„Co s ním?“

„Je v New Yorku, tak táta přemýšlel o tom, že by mu dal vědět, že jsem tady, abych se necítila úplně opuštěná a mohla s ním jít na kafe. Evidentně netuší, že mi vůbec nevadí, že jsem s tebou o samotě.“

„Neřekl mu to?“ sondoval jsem. Vůbec se mi nelíbila představa, že někdo z Aspenu je tady. Přestože ten kluk vypadal jako třasořitka, nevěděl jsem, co od něj čekat. Znal jsem spoustu lidí, kteří sakra dobře mátli tělem.

„Ne. Nejdřív se ptal mě, jestli by mi to nevadilo. Tudíž teď ví, že se s ním vidět nechci. Vůbec ho neřeš, Mark je srab. Kluci ho občas trochu šikanovali a on… je to měkejš.“

„Nemůžeš ho vyloučit jen proto, že ho znáš odmala,“ vložil se do rozhovoru Kevin. „Jestli ho neznáš vážně dobře, nevíš, co se mu honí hlavou. A kolikrát i člověk, se kterým žiješ spoustu let, dokáže předstírat něco, co není.“

Emily se na něj podezřívavě podívala. „Znáš to z vlastní zkušenosti nebo co?“ zeptala se.

„Tak něco,“ pokrčil Kevin ramenem. Otočil se na mě: „Máte profil toho cvoka? Nechal ho někdo udělat?“

„Na co profil? Cvok je prostě cvok.“

„Byl by z tebe skvělej vyšetřovatel, Trovato,“ povzdechl si. „Zavolej těm hňupům, co to mají na starosti, a chtěj po nich psychologickej profil. Uvidíme, jestli můžeme být klidní.“

„Ti budou mít radost,“ zaúpěla Emily. Zatímco jsem vytahoval mobil z kapsy a vytáčel Bakerovo číslo, došli jsme k dalšímu baru. „Teď to zkusíme po mém,“ řekla rozhodně. „Vy dva počkejte tady. Hned jsem zpátky.”

„Nepůjdeš tam sama!“ zastavil jsem ji.

„Je to prosklený,“ upozornila mě. „Celou dobu na mě uvidíte.“

Měla pravdu, ale stejně se mi nechtělo ji pouštět. Kevin na mě významně zacukal obočím. Pustil jsem její dlaň a sledoval, jak vchází dovnitř.

„Baker!“ ozvalo se ve sluchátku. Neměl jsem toho chlapa rád – nejen kvůli tomu, že jsme ještě relativně nedávno byli na opačných stranách barikády; stejně to bylo i s Palbotem, a jeho jsem snášel v pohodě. Baker mě ale nepřesvědčil o tom, že je to chlap na svém místě. Možná jsem mu křivdil, možná by to dopadlo stejně, i kdybychom ten barák v Aspenu hlídali sami, ale averzi k Bakerovi jsem prostě měl a nehodlal jsem se jí jen tak zbavovat.

„Tady Trovato. Potřeboval bych psychologickej profil toho kreténa.“ Chvíli mlčel. Skoro jsem cítil, jak se mu nechce nic říkat, ale předpokládal jsem, že dostal od senátora nakázáno se mnou spolupracovat i na dálku.

„Moc toho nevíme. Muž, pětadvacet až čtyřicet, ale klidně by mohl být i starší. Střední nebo vyšší vrstva, vzdělaný. Může, ale nemusí žít ve vztahu. Psycholožka se kloní k tomu, že bude sám, ale nedá se prý vyloučit nic.“

Zatímco jsem poslouchal ty plky, které byly tak obecné, že nám neřekly vůbec nic, sledoval jsem, jak Emily přistoupila k jednomu stolu a s tím svým slaďoučkým úsměvem začala něco vysvětlovat lidem, co tam seděli. Ukázala rukou za sebe, všichni tři se otočili tím směrem a pak se zase podívali na ni. Naklonila hlavu na stranu a ještě víc se usmála.

Měl jsem chuť tam vběhnout a rozbít jim huby.

„Je dobrá,“ křenil se Kevin. Baker mezitím přiznal, že vlastně nevědí nic určitého. Emily radostně spráskla ruce a lidé začali sundávat z volných židlí u stolu své bundy. Podívala se přímo na mě a pokynula, ať jdeme dovnitř.

„Ještě se ozvu,“ řekl jsem Bakerovi a vydali jsme se do baru.

Přišla nám naproti.

„Jaká jsem?“ chtěla vědět. Lípl jsem jí pusu a zahučel, že dobrá. Vzala mě za ruku a vedla nás ke stolu, který byl jen kousek od vchodu. „Podívej, tihle pánové a tamhleti pánové byli tak hodní, že souhlasili, že nás sem pustí,“ zašveholila a byla tak roztomilá, až jsem měl chuť jí odsouhlasit úplně cokoliv – a to už jsem ji trochu znal. Od stolu se zvedli tři chlapi tak mého věku. Ti dva, co k nám byli čelem, vypadali stejně uchváceně jako já, ale když zjistili, že s Emily nebudou u stolu žádné podobné kamarádky, ale Kevin a já, úsměvy jim na tvářích zmrzly.

Pak se na nás otočil ten třetí a v tu chvíli zmrznul úsměv na tváři i mně.

„No to si děláš prdel,“ řekl Angelo.

25.

Emily

Měla jsem ze sebe vážně radost, že se mi povedlo sehnat stůl. Ti mlaďoši u stolu dál v lokále se mě sice snažili přemluvit, abych si sedla k nim, ale když jsem řekla, že jsem s žárlivým a velkým přítelem, sice chvíli brblali, ale pak souhlasili. A ti chlapi blíž ke vchodu byli úplně v pohodě. Nejspíš na ně doma čekaly ženy, takže se culili a měli lehoučké narážky, ale byli naprosto neškodní.

Vážně jsem na sebe byla pyšná. Kdyby to bylo jen na Henrym a Kevinovi a jejich zlých pohledech, nejspíš bychom si nesedli do rána.

A pak jsem uviděla Henryho výraz, vteřinu před tím, než ho jeden z těch chlapů pozdravil. I když o pozdravu se asi nedalo mluvit.

„Jdeme,“ řekl a popadl mě za nadloktí. Kevin se hned nacpal vedle mě z druhé strany, a i když bylo podle jeho výrazu jasné, že stejně jako já neví, která bije, byl připravený odejít.

Neptala jsem se. Výraz na Henryho tváři mě zaskočil. Ať se dělo cokoliv – sjížděla jsem šusem sjezdovku, krejčí mu měřil obvod stehna, na zdi mého pokoje se objevil ten hnusný nápis – zachovával klid. Byl naučený neukazovat emoce, takže sebemenší úsměv, který jsem z něj dostala, byl jako odměna. Teď vypadal nervózně.

Vybrala jsem blbej stůl, to bylo jasný.

Stihli jsme udělat jeden krok, když se za námi ozvalo:

„Ale jdi, Henry. To mě ani nepozdravíš?“

„Jdeme,“ zopakoval Henry. Znělo to jako zavrčení. Strkal mě před sebou ke dveřím, až jsem klopýtla.

„Nemusíš se bát. Máme dělat, že o vás nevíme, ne se vás zbavit!“ křikl za námi ten chlap.

„Můžu ho sejmout, jestli chceš. Nemají tu kamery,“ nabídl se Kevin zcela klidně. Na moment mě napadlo, že si dělá legraci, ale netvářil se, že by vtipkoval.

„Vem ji odsud.“ Henry mě Kevinovi doslova nacpal do náruče a chtěl se vrátit zpátky ke stolu. Nadechla jsem se, abych ho zastavila. Ačkoliv jsem neměla ponětí, o co tu jde, neměla jsem z toho dobrý pocit.

„Fakt utíkáš? Přede mnou?“ Chlápek byl neodbytný. Vydal se za námi, a když se mi podařilo se přes Kevinovo rameno otočit, zjistila jsem, že se vyloženě baví. „Nebo přede mnou schováváš tuhle krásnou slečnu? Přišla za mnou sama, nebála se mě. Možná nechceš, abych viděl, s kým se teď kamarádíš?“

„Jdeme, prcku,“ řekl Kevin a tlačil mě před sebou ven.

„Drž hubu,“ zaslechla jsem Henryho výhrůžku. Zněl děsivě. Zuřivě. Nezvýšil hlas – a o to to bylo mrazivější. Tenhle na první pohled nenápadný chlapík právě vytočil mého plyšáka doběla.

„Neví, co seš zač!“ křikl ten chlap tak nahlas, aby měl jistotu, že ho uslyším. Pak se za námi zavřely dveře.

„Co to bylo?“ vyjela jsem na Kevina ve stejný okamžik, kdy rozšafně pronesl:

„Tentokrát zkusíme stůl najít po mým, jo?“

„Nech toho!“ okřikla jsem ho. Snažila jsem se nakouknout dovnitř, přece jen byla většina stěny prosklená, ale Kevin mi to nedovolil.

„On ti to vysvětlí,“ zahučel, ale neznělo to úplně přesvědčivě. S povzdechem si dlaní promnul bradu a dodal: „Měl to udělat už dávno.“

„Kdo to byl?“ naléhala jsem. Jaký chlap by měl tak pitomý kecy? Jak to říkal? Nemáme se vás zbavit? Nějaká konkurence? Proč Henry tak vyváděl?

Něco bylo špatně. Měla jsem pocit, že vysvětlení mám na dosah ruky, že když se trochu natáhnu, dotknu se ho. Chtěla jsem to zjistit, a zároveň bych nejraději dělala, že se nic nestalo.

Děsilo mě, co se tu stalo.

Bylo toho moc. Henry… nevím, proč k sobě přitahoval ty šílenosti. Mrtvé děti, zmizelé děti, divní chlapi, co vyhrožujou tak, že to zní jako konejšení. Můj plyšák, tak tiše zuřivý.

Možná jsme si o tom ráno přece jen měli promluvit. A měla jsem ho poslechnout. Měli jsme zůstat v bytě. Neměli jsme sem chodit.

„Jsi úplně bílá,“ zamračil se Kevin. „Sedni si na schody a dej hlavu mezi kolena, nebo se složíš.“

Chtěla jsem mu říct, ať si políbí. Ať mě nechá na pokoji a dojde pro Henryho. Jenže rty jsem měla ztuhlé, jako by mě brněly. Nedokázala jsem mluvit. Všechno se to na mě bortilo, sypalo. Stres z posledních dnů, který jsem úspěšně odsunovala dozadu, aby se mi nepletl do života, se vyvalil ven jako gejzír a totálně mě spláchl.

Potřebovala jsem Henryho – aby mě zase vzal do náruče a mluvil tím uklidňujícím hlasem, kterým mi říkal, že nenechá nikoho, aby mi ublížil. Tím tónem, který zněl, jako by přesně věděl, jak to udělat. Byl bodyguard, takže musel vědět, jak se o své svěřence postarat, ne? Jenže teď, s bušícím srdcem a mělkým dýcháním, jsem pochopila, že v tom bylo něco víc. Chtěla jsem Henryho – ale toho starého Henryho. Toho, jakým byl ještě před deseti minutami. „Co jste zač?“ zamumlala jsem. Skoro mi nebylo rozumět. Kevin se tvářil vážně.

„Nech to na Henrym. Prosím. Věř mu.“

Vybavila se mi Theresa. Když mi odpoledne promlouvala do duše, zopakovala to několikrát. Věř mu. Myslela jsem, že brání tak trochu ztraceného obříka, který neví, jak vypadá opravdová rodina, ale bylo to jinak. Věděla to, co já si ještě neuvědomovala. Připravovala mě na to.

Bála jsem se.

„Co jste zač?“ zopakovala jsem. Do očí mi vyhrkly slzy a bolely mě dlaně; došlo mi, že do nich křečovitě zatínám prsty.

„Já jsem byl policajt,“ odpověděl Kevin.

Zapadlo to jako poslední dílek puzzle přesně na svoje místo. Dítě bez domova, zlodějíček, který nikomu nechybí. Kdo si jen tak vezme někoho takového k sobě? Zařídí mu falešné doklady?

Možná nechceš, abych viděl, s kým se teď kamarádíš.

Neví, co seš zač!

Kdo je opakem policajta?

Hluk z baru zesílil, a než jsem si to stačila uvědomit, na rameno mi sáhla velká, těžká ruka.

„Jdeme odsud,“ řekl Henry. Oznámil to, nic nenavrhoval. Zvedla jsem hlavu, abych na něj viděla. Skláněl se ke mně a přeskakoval očima ze mě na dveře, jako by čekal, že ten chlap vyjde ven a bude dál pokřikovat. V obličeji měl pořád ten cizí výraz a těkání očí to ještě podtrhovalo. „Můžeš vstát?“ zeptal se zmateně, když jsem hned nereagovala. Teprve teď si mě pořádně prohlédnul. „Co se stalo?“ otočil se na Kevina.

„Jsi zloděj?“ hlesla jsem. Ztuhnul, a já si tak byla jistá. Dřepl si ke mně a natáhl ruku, aby se mohl dotknout mého obličeje. Odtáhla jsem se. Ani jsem si to neuvědomila, bylo to podvědomé, ale on si toho všimnul a zarazil se. Polkl tak, že mu poskočil ohryzek, a jeho výraz se změnil.

„Nejsem zloděj,“ řekl potichu. Smutně. „Můžeme se vrátit zpátky? Všechno ti řeknu. Prosím, Em…“

Potřebovala jsem vědět jednu jedinou věc.

„Řekni mi, žes nikdy nikomu neublížil.“

Někdo by možná slovíčkařil. Řečnil by o tom, že každý někdy někomu ublížil. Že při svém povolání musel řešit takové situace. Zamlouval by to a snažil se zavést řeč jinak. Jenže tohle byl Henry.

„To ti říct nemůžu,“ odpověděl ochraptěle. Pak se podíval na svou pravačku. Moje oči automaticky sledovaly jeho pohled. Klouby měl sedřené do krve.

Henry

Nikdy v životě jsem nebyl tak vyděšenej. Nikdy.Nedokázal jsem se pořádně nadechnout a jediný, po čem jsem prahnul, bylo popadnout ji a držet ji, nepustit ji a odnést ji někam pryč. Její oči vypadaly v tom bledém obličeji nezvykle veliké, jak pozorovala tu odřenou ruku. Měl jsem místo do zdi praštit do Angela. Zasloužil by si to, parchant. Nikdy nebyl odvážnej, ale teď, když věděl, že Robert mu nic neudělá a starej Bavetta ho ještě pochválí, škodil, jak mohl. Prašivej jak lasička. Měl jsem ho prohodit jedním z těch velkých oken. Kdybysme sem nevlezli, kdybych nedovolil Emily jít dovnitř…

Musel jsem ji dostat někam do tepla, kamkoliv. Vypadala příšerně. Nebyla šance sehnat tu taxík a nebyl jsem si ani jistej, jestli bychom zvládli cestu do bytu, která by se díky spoustě lidí v ulicích o dost protáhla. Ale Emily potřebovala do tepla. „Dělej něco,“ řekl jsem Kevinovi. „Potřebujeme dovnitř.“

„Já nikam nejdu,“ oznámila Emily. Sledovala mě odtažitě, objímala se pažemi a byla hned přede mnou, ale zároveň – jo, je to klišé – fakt vzdálená.

„Neblázni, Emily.“ Konejšení a uklidňování mi moc nešlo, většinou jsem tyhle věci přecházel mlčením a čekáním na půlnoc, aby se na protivnosti toho dne mohlo zapomenout. Teď jsem měl ale vážně strach. A nadával jsem si, že jsem jí to nepověděl dřív. Nemusela na to přijít takhle. Kdybychom to probrali spolu, klidně přímo v posteli, dopadlo by to určitě líp. „Zalezeme někam dovnitř a já ti řeknu všechno, co budeš chtít vědět. Jen tu neseď na zemi.“ A nedívej se na mě takhle.

„Je fakt kosa, Emily,“ přidal se Kevin. „Někam zapadneme a dáme si něco horkýho a pak to můžeme probrat.“

Dobrá zpráva byla, že se trochu nemotorně vyhrabala na nohy. Na vteřinu se mi ulevilo a už už jsem natahoval ruku, abych ji vzal za tu její. Špatná zpráva byla, že právě v ten moment se k nám přiřítila banda solidně nalitejch lidí a znemožnili nám cokoliv dalšího hradbou svých těl, nadšeným rykem a hlasitým pískáním a hulákáním. Skoro to vypadalo, že někde otevřeli hráz na přehradě plný ožralů, ale pak mi došlo, že jen dorazil vlak metra a svezl sem další malej dav lidí, kterej se šel mačkat na Times Square. Automaticky jsem udělal krok k Emily, abych ji bránil před strkanicí a moc dotěrnými jedinci. Bylo mi jedno, jak moc se teď zlobí. Teď bylo nejdůležitější udržet ji v bezpečí, ideálně namáčknutou na mě.

Už jsem ji skoro měl. Ale pak zvedla hlavu a podívala se na mě úplně jinak, cize. Řekla:

„Potřebuju být chvíli sama.“

A udělala krok dozadu. Vrazila do nějaké holky, která naštvaně vyjekla:

„Hej, co děláš?“ Emily se prosmýkla kolem ní a masa lidí se za ní zavřela jako voda.

Netrvalo to ani tři vteřiny. Normálně mi tři vteřiny přijdou jako docela dost času na to, abych mohl zareagovat. Tentokrát jsem ale zaváhal.

Jakmile zmizela, hrklo ve mně. Jako by mi zrovna někdo vysypal za límec kýbl ledu, najednou mi secvaklo, že tohle je děsnej průser.

„Emily!“ zařval jsem. Lidi nejblíž u mě vyděšeně couvli, ale ti o kus dál se jen opile zasmáli. Postavil jsem se na špičky a sledoval změť zimních bund a rozmazaných obličejů přímo před sebou, ale neviděl jsem ji.

„Do hajzlu,“ zavrčel Kevin. „Nesnáším to tady!“

„Najdi ji,“ dostal jsem ze sebe. Pak jsem na druhé straně ulice zahlédl záblesk blonďatých vlasů, snadno viditelný mezi převážně tmavými kabáty a péřovkami. Cpal jsem se mezi lidmi přímo za ní, odstrkoval jsem je, ignoroval jejich nadávky a nenamáhal se s omluvami. Ty si vzal na starost Kevin, který se vydal za mnou.

„Emily!“ křikl jsem znovu. Blonďaté vlasy se nezastavily, ale ani nezrychlily. Přidal jsem a bokem jsem sejmul nějakou hodně vratkou holku. Na poslední chvíli se mi podařilo ji zachytit, jinak by upadla na zem a kdo ví, co by s ní proud nametenců provedl. Když jsem se podíval zpátky směrem za povědomou hlavou, nebyla tam. Zatrnulo mi. Pak se ale ukázala o kus dál.

Zdálo se mi, že trvalo nekonečně dlouho, než jsem se promotal na druhý chodník. A když dav přede mnou trochu prořídl a já mohl přidat, pár lidí přede mnou zapadlo do baru a mně se tak otevřel výhled na Emily…

Která nebyla Emily. Přede mnou rázovala o něco vyšší blondýnka s vlasy sotva po ramena.

„To není ona,“ hekl Kevin trochu zadýchaně. Neměl jsem sílu mu něco odseknout. Byl jsem totálně v prdeli. Otáčel jsem se kolem dokola a snažil se zahlédnout jinou blondýnku, tu svou, ale s každým dalším pohledem do rozjařeného obličeje někoho z těch, kdo měli na tenhle večer v plánu to samé, co my, jsem si byl víc a víc jistej, že tohle je obrovskej průser.

Vylovil jsem z kapsy mobil a vytočil její číslo, to, které jsme aktivovali ráno. Ozvala se hlasová schránka. Típnul jsem hovor a zkusil to znovu. Nelogicky jsem doufal, že prostě jen mluvila s někým jiným nebo že na chvilku nebyl dost silný signál. Hlasovka. Možná zkouší ona volat mně? Možná se jí prostě vždycky trefím do vytáčení a jí se děje to samé? Stál jsem a zíral na displej mobilu, čekal jsem na hovor. Kevin chvíli mlčel, ale pak to nevydržel:

„Nebude ti volat. Je vytočená. Vytočený holky nikdy nevolaj hned. Nechá tě vycukat.“ Zmateně jsem se na něj podíval. Fakt? No, teď mi zkušenosti s normálním chozením s holkou zatraceně chyběly. Prolítl jsem v duchu všechny ty „vztahy“, o kterých jsem byl přesvědčenej, že jsou to fakt vztahy, a uvědomil jsem si, jak ploše a skoro směšně vypadaly vedle toho, co se mnou dělala Emily.

„Ztratil jsem klientku a nasral jsem přítelkyni,“ zabručel jsem.

„Dvě v jednom. Super,“ utrousil suše. Odolal jsem nutkání ho praštit.

„Nemůžu ji nechat pobíhat venku.“

„Jestli má vypnutej telefon, nenajdeme ji.“

Jo. To jsem věděl. Kdyby se všechno tohle stalo před pár dny, věděl bych, kam jet. Koho zapojit do pátrání. Kdo znal síť neviditelných, protože mrňavých, informátorů po celém New Yorku. Kdo by dokázal zjistit, jestli někdo nepotkal naštvanou a zmatenou malinkou blondýnku v úplně nových botách. Jenže mí malí informátoři někoho naštvali, strkali nos někam, kam neměli, a teď byli spálení na popel a rozprchnutí kdoví kde.

Neměl jsem nic.

I když…

Přestal jsem křečovitě svírat mobil a vybral v seznamu kontaktů jedno jméno. Nebude rád, že mě slyší, ale co nadělám. Teď je mi fakt jedno, jak moc vytočím jeho ženu a matku. Zvedl to po sedmém zazvonění.

„To si děláš prdel?“ ozval se pomalu a důrazně.

„Sorry. Mám tu docela průser.“

Hrozně dlouho bylo ticho. Pak se Johnny zhluboka nadechl a zeptal se:

„Je mrtvá?“

Nedokázal jsem zabrzdit hysterické uchechtnutí, které ze mě vylítlo. A pak že já jsem pesimista.

„Ne. Teda – tělo nemáme. Zmizela mi,“ odpověděl jsem.

„Ty jsi kretén, chlape,“ zahučel Johnny. „Zavolám Robertovi. Kde jste?“

Když jsem mu oznámil naši polohu, dozvěděl jsem se o sobě hodně nepěkných věcí. Podíval jsem se na Kevina, který mohl za tenhle podělanej nápad, a on o dva kroky ucouvl a viditelně zbledl.

Byl jsem zvědavej, jak se bude policajt tvářit na naše staré dobré metody. Dřív jsme dokázali najít kohokoliv.

26.

Emily

Že to nebyl úplně dobrý nápad, mi došlo ještě dřív, než jsem vlezla do metra. Probral mě hned první brzký opilec, který se mě snažil okouzlit u schodů. Když mu došlo, že se šarmem moc daleko nedojde, rozhodl se omámit mě svým dechem, což se mu skoro podařilo. Naštěstí stála na mé straně gravitace, takže stačilo do něj jen trochu šťouchnout a dal pokoj.

Kdyby tu byl Henry, nadělal by z něj fašírku, blesklo mi hlavou. A hned vzápětí mi po zádech přeběhl mráz a usadil se v zátylku. No právě…

Nicméně kdyby tu Henry opravdu byl, nikdo z těch chlapů, kteří se ke mně v povznesené náladě dostávali až moc blízko, by si tohle netroufl. Tohle nebyl ten pravý čas pro zbabělý úprk, věděla jsem to, ale nemohla jsem si pomoct. Když byl u mě, nedokázala jsem přemýšlet. Potřebovala jsem prostor, možnost svobodně se nadechnout,

aby na mě přitom někdo – Henry – nedával pozor. Potřebovala jsem si projít, co všechno se stalo, zavolat mámě a poradit se s ní…

Mámě?

Jak jí řeknu, že Henry není svatoušek? Proboha, vždyť ona ho měla ráda, a teď jí řeknu, že ten roztomilej plyšák má za sebou ne zrovna korektní minulost? Že sice nevím, co přesně kdy dělal, ale něco dělal a to něco bylo v háji, že mi to nechtěl říct na veřejnosti?

A táta, jak to sakra řeknu tátovi? Jeho poradci se zvencnou, Christopher omdlí, až to zjistí! Což je vlastně možná dobře. Mohl by se při pádu praštit do hlavy a ztratit paměť a my bychom od něj měli konečně pokoj.

„Pojď s náma!“ Z rozčileného přemýšlení mě vytrhl jeden z dalšího chumlu lidí mířících do centra. Vytrhl doslova, protože mě chytil za ruku a vlekl mě za sebou, aniž by se staral o to, co si o tom myslím. Nechápala jsem, co se s těma lidma děje. Normálně byli Newyorčané spíš rezervovaní, a když jste se s někým snažili vyhnout

ve dveřích obchodu, třikrát jste se na sebe omluvně usmáli. Teď? Jako by na Silvestra mohlo projít všechno.

„Pusť mě, nebo ti něco provedu!“ vyjekla jsem. Zaskočil mě. Jindy bych se mu vysmekla, nakopla ho do holeně, případně o kus výš. Ale v současném rozpoložení mi trvalo pár kroků, než jsem vůbec něco řekla.

„V to právě doufám,“ zazubil se na mě. Trochu mě uklidnil, protože nevypadal hrozivě, ba naopak. Jindy a jinde bych se bleskovému flirtu při čekání na metro nebránila.

Teď jsem se mu vytrhla a beze slova jsem rychle zmizela pryč. Naštěstí zrovna přijel vlak.

Tak si to shrneme, Emily. Nemáš u sebe žádnou hotovost, posledních pár drobných, které Tyson zapomněl v kapse kalhot, jsi dala za jízdenku. Nemáš klíče od bytu, máš mobil, ve kterém máš uložené číslo na mámu a na Henryho. Je pár minut před půlnocí a ty jsi zdrhla. Nevíš ani, kam tohle metro jede, protože jsi blběna, která vůbec nemyslí. Fakt skvělý. Vysokoškolsky vzdělaná kráva. To jsi ty.

Na chvíli jsem si přestala nadávat a vytáhla jsem z kabelky mobil. Ukazoval, že nemá signál. Kromě toho mi na displeji svítily textové zprávy i zprávy z hlasové schránky. Zbaběle jsem ho zase schovala. Až najdu nějaké místo, kde můžu být na chvíli v klidu, zavolám mámě a proberu to s ní. Nějak nenápadně jí naznačím, že se stal takový malý zádrhel, a ona bude vědět, co dělat. Vždycky ví, co dělat, a i když se jejími radami neřídím vždycky, dneska tak nějak nevím, co si vlastně myslet, takže ocením cokoliv. Teď se hodí, že je Silvestr – v Aspenu probíhá mejdan. A jeho účastníci si ho můžou v klidu užít, protože tam nejsem, a tudíž nehrozí, že jim ho zase někdo překazí.

Aha.

Pokud ho nepokazím na dálku. Třeba tím, že zavolám, že ten starší chlápek, do kterýho jsem blázen, je pravděpodobně lupič a násilník, ale mně nikdy nic neudělal – teda zatím – takže není důvod k panice…

Zatracená práce.

Když jsme přijeli do zastávky, vystoupila jsem. Bylo jedno, kde přesně jsem. Pořád jsem byla na Manhattanu. Stačilo si někde vybrat z bankomatu peníze a posadit se do nějaké hospody, kde bych se zahřála a mohla si ujasnit, co teď a co potom. Ulice byla i tady plná slavících lidí. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem ráda, že je kolem takový mumraj, ale říkala jsem si, že pokud by mě někdo obtěžoval, prostě by stačilo přifařit se k někomu jinému. A vůbec, zvládla jsem tu žít i bez Henryho, ne? Nechal by mi můj první a jediný domácí můj starý byt? Asi těžko, když mi věci vystěhovali agenti.

Jen co jsem vylezla z podzemí, telefon mi zacvrlikal a ohlašoval další zprávy v hlasovce. Nepotřebovala jsem, aby mi teď venku zvonila kabelka, a nechtěla jsem ani, aby věděli, že už jsem na signálu, takže jsem ho vypnula. Našla jsem bankomat a chvilku zvažovala, kolik vybrat. Není dobré pobíhat tu s hromadou hotovosti, jenže co když mi táta nechá zablokovat kartu? Což, pokud mu Henry zavolá, docela hrozí. Pak bych byla nahraná a mohla bych buď žebrat, nebo se hned vrátit. To první jsem dělat rozhodně nechtěla, to druhé jsem měla v plánu, ale právě teď jsem nedokázala říct, kdy přesně. Dobře, lepší bude, když u sebe budu mít dost prostředků, abych se mohla ubytovat v hotelu a chvilku tam pobýt. Kolik mám denní limit? A mám vůbec nějaký? Zkusíme pár stovek a –

„Jak to myslíš, nedostatek hotovosti?!“ ujelo mi nahlas, když se na obrazovce objevila hláška o tom, že zůstatek na účtu není dost velký. Tahle karta byla jediná, která mi po Tysonově akci zbyla, protože jsem ji měla ve vnitřní kapse velké tašky. Nepoužila jsem ji snad od vejšky, protože patřila ke studentskému kontu a ještě jsem se nedostala k tomu, abych ho zrušila. Netušila jsem, kolik peněz na účtu bylo, ale evidentně málo. Stačil jeden nákup a byla jsem na mizině. Tohle se může stát

fakt jenom mně. Měla bych si pořídit a slavnostně si předat trofej Smolařka roku, protože dnešek jde čím dál víc do kytek. Asi bych vážně měla zavolat domů. Říct mámě,

že jsme se pohádali a potřebovala jsem být na chvíli sama – což byla vlastně pravda – a že teď jsem bez peněz a potřebovala bych, aby pro mě někoho poslala. Má tu spoustu známých, nebyl by v tom problém. Zatímco já znám jen lidi kolem Henryho. Fakt skvělý. A Marka! Ještě lepší.

Chvíli jsem nerozhodně stála u bankomatu s mobilem v ruce a snažila se vymyslet, co teď. Ano, nejlepší řešení by bylo prostě se vrátit k Henrymu, protože on mi přece opravdu nikdy nic neudělal a nedal mi jediný důvod k tomu, abych zaváhala v tom, jak ho vnímám. Až do dneška. Měla bych se vrátit zpátky a poslechnout si ho. Měla bych poslechnout Theresu. Třeba to nebude tak strašný. Hodně jsem přeháněla, to jo. Možná z něj vyleze nějaká banalita. Jeho pohled na svět je jinej, pokroucenej tím, jak vyrůstal. Sakra, možná mi řekne, že neplatil pokuty za parkování a jezdil na černo.

Budu za slepici, když se teď vrátím.

Vlastně moment, já už jsem za slepici. Mohla bych to svést na PMS – což by časově odpovídalo, jen jsem to nikdy neprožívala. A když před Henrym a Kevinem řeknu

premenstruační syndrom, zacpou si uši a utečou z pokoje. Ověřeno na bratrech.

Tak jo, ach jo.

Křečovitě jsem svírala mobil a zhluboka se nadechla. Stiskla jsem tlačítko pro zapnutí a v tu chvíli se mi ho někdo pokusil vyškubnout z ruky.

„Hej!“ vyjekla jsem a prudce trhla rukou nahoru. Zloděj, vlastně zlodějka, byla o kus menší než já, což se nestávalo moc často. Teď se otočila a začala se šourat pryč. Ne moc rychle a tak nějak zvláštně, jako by měla něco s nohama. Chtěla jsem to nechat plavat; zkusila to, nepovedlo se to, tak nazdar. Jenže pak jsem se podívala dolů, abych viděla, co je důvodem jejího zvláštního poloběhu.

Byly to moje kozačky!

„Hej!“ křikla jsem podstatně hlasitěji a rozeběhla se za ní.

Henry

„Můžeš mi to prosím tě shrnout ještě jednou?“

Dalo mi dost práce odolat nutkání poslat svého šéfa někam hodně daleko. Všechno už to věděl, Johnny mu řekl to, co jsem mu řekl já, ale stejně neodolal a zavolal mi, aby mi v tom mohl pořádně vymáchat hubu. Na jednu stranu jsem se mu nedivil, udělal bych to samý, kdybych měl možnost. Na druhou stranu mě to vážně vytáčelo, protože zrovna teď jsem potřeboval spíš to, aby začal něco dělat.

„Jeli jsme na Times Square, potkali jsme tvýho bývalýho podřízenýho Angela, snažil jsem se, aby neměl šanci na Emily promluvit, takže jsem ji trochu vyděsil. A Palbot ji nedokázal uklidnit.“

„Na mě to nesváděj!“ ozval se dotyčný.

„Ty za to všechno můžeš!“ zopakoval jsem mu znovu.

„Upřímně, Henry,“ povzdechl si Robert, „zrovna teď mám neodolatelnou chuť se tě zeptat, jestli kdyby Kevin navrhl, že byste mohli skočit z Empire State Building, udělal bys to. A pak bys mu vyčítal, že je to jeho vina.“

„Ježíši,“ zavrčel jsem. Co to bylo? Kde se takovýhle kecy naučil?

„Chápu, že se to mezi tebou a Emily změnilo, a i když je to proti firemním pravidlům, měl jsem z toho docela radost, protože ta holka mě bavila. Ale zapomněl jsi na to, že tvou hlavní povinností je ji hlídat, ne ji jen… Ty víš co.“

„Já jsem ji hlídal!“ zopakoval jsem.

„Kdybys ji hlídal, měl bys ji teď vedle sebe. Já to nechápu. Člověk vás na pár dní nechá bez dozoru a hned je z toho průser,“ hádal se se mnou.

„Teoreticky z toho průser není, když nikdo neví, že je tady, ne?“ vložil se do toho Kevin. Podíval jsem se na něj tak zle, že se ode mě o kus odtáhl, ale pořád mluvil. „Pokud neřekneme rodičům, že nám utekla, nijak se to nedozvědí. A ona jim nebude volat, nebo jo?“

Pokrčil jsem rameny. Teď jsem absolutně nedovedl říct, co Emily udělá. Její útěk mě zaskočil. V těch posledních pár dnech byla houževnatá, tvrdá. Neodsuzovala mě, když jsem jí vyprávěl o dětství. Neřekla ani slovo, když jsem naložil Tysona a odvezl ho do bytu. Myslel jsem, že zvládne všechno. Měl jsem jí říct všechno. Kdyby se to dozvěděla v klidu v bytě, dopadlo by to jinak. Kdyby si se mnou mohla promluvit, nechat si to všechno vysvětlit. Měl jsem jí to říct už dávno. Jenže jsem se celou dobu bál, že se stane právě tohle.

Byla to jen a jen moje chyba.

„Nevím, jestli zavolá domů. S mámou skvěle vychází, takže jo, možná jí to dá vědět. Na druhou stranu nebude chtít, aby se o ni báli, takže možná ne.“ Vytočeně jsem zafuněl. „Ani nedokážu říct, jestli bude chtít zůstat v New Yorku, nebo se bude snažit co nejrychlejc dostat domů.“

„Skvělý. Takže víme, že nic nevíme,“ shrnul to Robert. Pak něco nesrozumitelně zamumlal, a až když jsem v telefonu uslyšel Jo, došlo mi, že se s ní dohadoval.

„Mrzí mě, že vám kazím večer,“ zahuhlal jsem.

„To nic, Henry,“ řekla a na rozdíl od svého manžela neměla nutkání říct mi něco děsně chytrého. „Hlavní je, abychom ji našli dřív, než se jí něco stane. Potřebuju, abys mi sepsal místa, na kterých se pohybovala. Předtím tu byla jen pár dní a dělala v nějaké kavárně. Víš, kde to bylo? Mluvili jste o tom?“

„Vůbec netuším.“

„Hm, škoda. Podle mě půjde někam, kde to zná. Nebude se potloukat po úplně cizích čtvrtích. Má tu nějaké známé? Je nějaké místo, kde se jí hodně líbilo?“

„Nikde jsme nebyli, když nepočítám Theresu, firmu a obchoďáky. Má ráda knížky, pořád je kupuje, ale pochybuju, že by šla třeba do knihovny.“

„Která je navíc zavřená,“ doplnila mě. „Doufala jsem, že to bude snazší.“

„Napadá mě jedině ten Mark, syn známých jejích rodičů. Ale nemluvila o něm zrovna v dobrém a on nesnáší její bratry, možná i ji, takže pochybuju.“ Věřil jsem tomu, že Emily nebude tak naštvaná, aby za tím klukem šla. A i když byl teoreticky na spodní hranici věku toho magora z Colorada, teda aspoň podle profilu, který byl tak obecný, že už to víc nešlo, mohl to být i on. A Emily to snad věděla.

Jo se zase dohadovala s Robertem a zaslechl jsem jen útržky. Kevinovi do toho zazvonil jeho telefon. Odešel o pár kroků dál a představil se. Tvář měl naprosto bez výrazu; netušil jsem, s kým mluví, ale evidentně z toho radost neměl.

„Víš, co bys podle mě měl udělat?“ zeptala se mě Jo.

„Rozbít si hlavu tím, že s ní budu bouchat do zdi?“ Hystericky jsem se zasmál.

„Ne. Měl bys nechat Palbota v centru a vrátit se k bytu.“

„To je nesmysl!“ nesouhlasil s ní Robert. „Co je to za pitomost?“ Jo si ho nevšímala a pokračovala:

„Kdybych byla Emily, byla bych sice naštvaná a vyděšená, ale za chvíli by mi došlo, že potloukat se po městě sama a bez peněz není nejlepší nápad. Zvlášť ne v zimě a na Silvestra. Ona se tě nebojí. Jen zazmatkovala. Podle toho, co mi říkal Robert, toho na ni bylo za poslední dobu fakt dost. Držela se skvěle, že?“

„Byla neuvěřitelná,“ souhlasil jsem. Zase se mi chtělo do něčeho praštit, aby nebylo vidět, jak moc jsem v háji.

„Její pohár prostě přetekl,“ konstatovala Jo. „Až vychladne, vrátí se zpátky. Proto by ses měl vrátit zpátky i ty.“

„Miláčku, to je blbost!“ vložil se do toho Robert. „Ta holka je teď podělaná až za ušima, protože jí došlo, že kolem ní nejsou jen sluníčkoví lidi.“

„To ona dobře ví,“ trvala Jo na svém. „Už pár let měla za zadkem hlídače. Agenty. Jen ji vytočilo, že Henry není dokonalej, to je celý. Děláte z toho drama, ale v podstatě je to něco jako první hádka.“

„Cože?“ nechápal jsem. Stejně zareagoval Robert. Kevin mezitím dotelefonoval a teď se na mě tázavě díval.

„Někdy mě ta tvoje hlava děsí,“ přiznal Robert v telefonu a já si dokázal docela živě představit, jak se Jo ušklíbla. Mrzelo mě, že jsem jí musel zkazit její skvělé

vysvětlení. Hádka, po které se Emily vrátí zpátky – to by bylo skvělé a jednoduché řešení. Měl jsem pocit, že takhle snadné to nebude.

„Ale my už jsme se i hádali,“ přiznal jsem.

„Proč?“

„Tak různě,“ řekl jsem. Nechtělo se mi vysvětlovat, že Em byla naštvaná, že s ní nechci spát. Do toho nikomu nic nebylo.

„Takže to byly nepodstatný věci,“ shrnula to za mě Jo. „Chlapi, musíte mi věřit. Ona vychladne, přejde jí to a bude se chtít vrátit. Možná bude trochu trucovat, ale

bude chtít trucovat v teple. A navíc bude chtít být blízko tebe, aby ti dala šanci vysvětlit, co přesně se stalo. Nech Kevina, ať zůstane na Times Square, ideálně tam, kde jste ji viděli naposled. A ty jeď domů. Čekej třeba v autě před barákem, ne v bytě. Ona přijde, určitě. Já bych to udělala přesně takhle.“

„Nic proti tobě, Jo, ale jak si můžeš být jistá, že Emily bude reagovat stejně?“ zabručel jsem.

„To je pravda,“ souhlasil se mnou Robert. „Tvoje hlava a tvoje přemýšlení není zrovna standardní.“

„Vy mi nevěříte?“ uchechtla se Jo. „Fajn. Zavolejte Therese. Nebo zavolejte Paige! Ta přišla k mafiánovi jako slepá k houslím a taky neměla tušení, že někdo takovej vůbec existuje. Nebo ne, zavolám jí já. Ještě se ozvu, Henry.“ A zavěsila.

„Co to bylo?“ zeptal se Kevin. Zavrtěl jsem nechápavě hlavou. Chápavě se usmál a konstatoval: „Ženský.“ Přesně tak. Ženský. Zatraceně.

„S kým jsi mluvil?“

„Zkoušel jsem zjistit, jestli by se nedalo něco najít přes kamery, ale je to běh na dlouhou trať. Jednak by trvalo pár hodin, než by se můj člověk dostal k záznamům a mohl nám donést kopie, hlavně ale nevíme, kde je. Může být v metru, může být v některý z těch ulic okolo… Kdekoliv. A dohledání podle mobilu je taky k ničemu. Operátoři jsou zahlcený, padaj jim sítě a bez soudního příkazu se s nikým nebudou bavit. Navíc má teď telefon vypnutej, co?“

„Jo. Ráno by to pak možná šlo přes Sandyho. Sice teď dělá, že je úplně normální programátor, ale dokázal nám mobily sledovat. Nemohlo se to za tu dobu moc změnit, nebo jo?“

„Nemám ponětí. Tohle jde úplně mimo mě.“

To jsme na tom byli stejně. Připadal jsem si hrozně neohrabanej, zbytečnej.

„Ale díky, žes to zkusil. Podle Jo se Emily vrátí buď sem, nebo do bytu.“

„Myslíš?“ nevěřil tomu Kevin stejně jako já. Pokrčil jsem rameny:

„Prej jo. Právě volá Paige, aby to s ní zkonzultovala. Kolik může být teď v Itálii hodin?“ přemýšlel jsem nahlas. Nebudou tam všichni spát?

„O pět víc,“ odpověděl Kevin okamžitě. Došlo mi, že jsem narazil na téma, o kterém se nemluví. Netušil jsem, co konkrétně se mu honí hlavou, ale vypadal nabroušeně. Přestože se s Paige rozešli dávno předtím, než se dala dohromady s Mikem, Palbot ji nikdy nedostal z hlavy. A když se pak dozvěděl, že Mikeova smrt byla jen předstíraná a Paige s ním spokojeně žije kousek od Florencie, byl vytočený tak, že na Roberta doopravdy řval. Nikdy si před ním nebral servítky, jejich vztah byl jiný než můj a Robertův, ale tenkrát to bylo vážně něco, co nikdo z nás nečekal. Nejspíš ani Kevin. Sem tam, naštěstí ne moc často, byl prostě horká hlava a jednal ve zkratu.

„Hm, tak jo.“

„Takže co?“ zajímal se. Znovu jsem zkusil Emily zavolat, znovu jsem se dovolal do hlasové schránky. Už jsem se ani nenamáhal nechat vzkaz. Nevěděl jsem, co dalšího dělat. Johnny právě obvolával dlouho nepoužívané kontakty, které nebyly ve spojení se starým Bavettou. Jo si u Paige ověřovala, jaká je normální reakce na zjištění, že mafie neexistuje jen v Kmotrovi. Robert pravděpodobně plánoval, jak nás všechny vyrazí a najme si nějaké normální lidi. Najednou jsem si uvědomil, že lidé kolem jsou mnohem hlasitější. Vytěsnil jsem je, když jsme telefonovali a řešili své problémy, ale teď jsem se trochu zaskočeně rozhlédl. Nebyli jsme až na Times Square, ale i tahle ulice byla docela plná a ze všech kolem sálalo nadšení. A pak začali odpočítávat.

„Do hajzlu,“ zaklel Kevin znechuceně. Se stejnými pocity jsem si prohlížel rozjásané tváře kolem nás. Takhle ten nový rok neměl začít. Měl to být nejlepší začátek roku, jaký jsem zažil. S ubývajícími číslicemi jsem se soustředil jen na jednu myšlenku: ať se to srovná. Věděl jsem, že si Emily nezasloužím, vůbec ne, ale ona si zase nezasloužila, aby se jí kvůli mně něco stalo. Aby kvůli mně trpěla. Doufal jsem, že je v pořádku.

„Šťastný nový rok!“ zařvala přede mnou holka s rozmazanýma očima a mě ovanul smrad nějakého sladkého alkoholu. „Pusu!“ dožadovala se. Odstrčil jsem ji stranou, kde se jí nadšeně ujal stejně nalitej chlápek.

Ne. Emily by určitě neudělala žádnou hloupost.

Teda ještě větší než utéct pryč.

27.

Emily

Nemělo být těžké chytit malou holku v příliš velkých botách, jenže já měla na nohou ty nové kozačky na podpatku, aby se ke mně Henry nemusel tolik shýbat. Kdyby se to týkalo někoho jiného, asi by mi to přišlo hodně vtipné – její šouravý útěk a mé klopýtavé stíhání. Bála jsem se, že si vyvrtnu kotník a bude po všem, ale chytit ji bylo důležité. Ne kvůli botám, ty vem čert. Chtěla jsem vědět, odkud je ta malá zlodějka vzala, abych zjistila, kde je Tyson. Bylo by fajn dostat zpátky aspoň část svých věcí a hlavně se dozvědět, jestli je někde pohromadě se zbytkem těch dětí. Henrymu by se ulevilo, kdyby věděl, kde jsou.

A já bych tak aspoň trochu zahrála do outu tohle svoje labilní chování.

Holka odbočila z hlavní ulice. Kolem nás bylo najednou jen pár ostrůvků světla z lamp. Většina jich byla rozbitá, takže to bylo, jako bych se najednou ocitla o několik kilometrů jinde, ne jen za rohem. Hrklo ve mně, když jsem před sebou uviděla nějaké zjevně dlouho nepoužívané skladiště nebo možná nějakou výrobní halu, ale nechtěla jsem z toho vycouvat, protože už jsem ji skoro měla. Bylo jasné, že než se dostane k napůl zbořenému plotu z pletiva, doženu ji. A pak jí vysvětlím, že boty si klidně může nechat, ale něco za to budu chtít.

Pak holka zaječela něco nesrozumitelného. Krátké, úderné slovo. Znělo trochu jako příkaz. Otevřela jsem pusu, abych na ni křikla, že jí stejně nerozumím, ale zprava se najednou vyřítilo něco tmavého. Vážně to byl příkaz, ale ne pro mě.

Když mě ten spratek srazil na zem, litovala jsem, že jsem se nikdy nenechala od některého z hlídačů naučit nějaké bojové umění. Sam se v prváku na vysoké nabídl, ale vysmála jsem se mu, protože jsem tenkrát myslela, že v životě nevytáhnu nos z bezpečí domova nebo školy. Navíc jsem přece měla jeho, aby mě hlídal. Teď jsem si stihla v duchu vynadat, protože trocha krav maga nebo něčeho podobného by se mi vážně hodila.

„Jestli ze mě neslezeš, budeš toho litovat,“ hekla jsem. Neviděla jsem mu do obličeje, ale byl o něco menší a subtilnější než já, takže to muselo být ještě dítě. I přesto mě dokázalo docela snadno zpacifikovat a teď jsem ležela na zádech v nějakém bordelu a to prevítě mi sedělo na břiše, takže jsem sotva dýchala.

„Jestli nebudeš držet hubu, podříznu tě,“ řeklo mi to dítě mutujícím, přesto naprosto pevným hlasem. Ztuhla jsem a přestala sebou mlít. Nevěděla jsem, jestli doopravdy nemá v ruce něco ostrého, nebo jen vyhrožuje, ale nechtěla jsem pokoušet štěstí.

„Ta holka má moje boty,“ dostala jsem ze sebe nakonec. Tentokrát se zarazil on. Trochu se ode mě odtáhl, aby si mě mohl prohlédnout, což v prakticky úplné tmě nebylo zrovna snadné. Díky tomu jsem se mohla pořádně nadechnout. Uvědomila jsem si, že je cítit kouřem. Ne cigaretovým. Smrděl spáleninou, stejně jako Tyson, když za námi přišel. Obrovsky se mi ulevilo. Sice mohl být takhle vyuzený kvůli tomu, že spal u nějakého zapáleného sudu, ale nevěřila jsem, že by to byla náhoda. Takže Tyson věděl, kam jít, nebo se nějak dozvěděl, kde jsou ostatní děcka.

„Jak to víš?“ zeptal se.

„Protože ještě včera jsem je měla na nohách, ty chytráku,“ odsekla jsem. „Sebral mi je Tyson. Chtěla jsem ji jen chytit, seřvat ji za to, že se mi pokusila ukrást mobil, a zeptat se, kde je ten zmetek.“

„Vůbec nevím, o kom mluvíš,“ usadil mě kluk.

„Nevěřím ti,“ nedala jsem se. „Víš dobře, o kom mluvím. A víš, kdo jsem já, viď?“

„Nejsi trochu namachrovaná? Jsi jen hloupá ženská, co si zahrává. Naval peněženku, a rychle!“

„Nemám,“ pokrčila jsem rameny. „A to víš taky moc dobře. Jen chci vědět, že jste v pořádku. Nepotřebujete doktora?“

„Proč by se o nás měla starat?“ ozval se někde za mou hlavou holčičí hlas.

„Sklapni a vrať se,“ nařídil kluk. A mně řekl: „Ještě před chvílí jsi tvrdila, že Tyson je zmetek, tak jak ti mám věřit, že teď ti jde o naše blaho?“

„Tyson je zmetek, protože jsem mu objednala obrovskou pizzu přesně podle jeho přání, a on mi za to sebral boty!“

„Jsou moc hezký,“ ozval se znovu ten dívčí hlas za mnou.

„Ale jsou ti velký,“ dodala jsem.

„Časem do nich dorostu. Henry nám taky vozí boty, ale nejsou takhle hezký.“

„Tady si ze mě dneska všichni dělaj legraci?“ povzdechl si kluk a slezl ze mě. Postavil se a natáhl ke mně ruku. „Tak vstávej. Jdem vymyslet, co s tebou.“

V ten moment se ozvaly rány. Kluk sebou škubl a přikrčil se. Taky jsem se lekla, ale jen na vteřinu, než mi došlo, že to je jen ohňostroj, rachejtle a petardy.

Klukovi to došlo o chvilku později a rychle se narovnal, abych si ničeho nevšimla. Připomněl mi Ethana, který se v pubertě pokaždé, když udělal nějakou botu při předvádění nového kaskadérského kousku, choval úplně stejně. Hlavně aby neutrpěla jeho hrdost. Tenkrát jsem byla drzá a nezapomněla jsem každé takové škobrtnutí náležitě okomentovat. Teď jsem dělala, že jsem si ničeho nevšimla, a hrabala jsem se ze studené země.

„Šťasnej novej rok,“ zamumlala jsem. Nebylo to určené nikomu konkrétnímu, ale myšlenkami jsem přitom byla u všech, na kterých mi záleželo. Věděla jsem, že budu muset aspoň napsat mámě. Ale možná počkám, až se dostanu k Henrymu, a zavoláme jí spolu.

„No jasně,“ pronesl kluk sarkasticky. „Ať je lepší než ten, co zrovna skončil, že jo. Řeknu ti tajemství: bude stejnej, možná horší.“

„Horší už bejt nemůže,“ nesouhlasila s ním holka. Otočila jsem se k budově, před kterou jsem se ještě před okamžikem válela na zemi, ale neviděla jsem na ni. Nezněla nějak smutně nebo rezignovaně. Prostě to konstatovala.

„Jdeme dovnitř, než si nás někdo všimne,“ rozhodl kluk a šťouchl mě do zad. „Nepotřebujeme, aby někdo další věděl, kde jsme. Dej mi mobil.“

„Ani omylem,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nebudu si pořizovat další. Na to zapomeň.“ „Jen nechci, abys někomu zavolala,“ vysvětloval.

„Dám vědět jen Henrymu,“ začala jsem. Hned mě přerušil:

„Nikomu. Nemyslíš, že kdybysme chtěli, ozvali bysme se sami?“

„A proč jste mu nezavolali? Proč jste nepřišli, když jsme tam v noci byli?“

Neodpověděl. Jen stál s nataženou rukou a čekal.

„Nedám ti ho. Je vypnutej. Hele, nebudu nikomu volat, dokud budu tady, přísahám.“

„No jasně, za tvou přísahu si toho koupíme hromadu,“ rýpla si do mě holka. Otočila jsem se k ní:

„Ty mlč, nebo si ty boty vezmu zpátky!“

„No to je fakt skvělý,“ zavrčel kluk. „Můžeme se pohádat vevnitř? Jestli chceš jít s náma, pojď. Jinak zmiz. Poslední šance si to rozmyslet.“

Nebylo o čem přemýšlet. Chtěla jsem vědět, kolik jich je a jak jsou na tom.

„Veď mě, šéfe,“ zadeklamovala jsem slavnostně.

„Prej šéfe!“ vyprskla holka a rozesmála se. Znělo to nejistě, jako by to nedělala moc často. Vydali jsme se k tomu skladišti a všude kolem bylo ticho a pusto, zatímco v centru města se teď slavilo ve velkém. Nikdy by mě nenapadlo, že pár minut cesty od nablýskaných mrakodrapů může být něco takového. Byla jsem rozhodnutá

prohlédnout si děcka, pak zjistit, kde přesně jsem, a ozvat se Henrymu. Musíme udělat něco, aby z nich mohly být normální děti a puberťáci.

Sice nevím, jak zařídit novou identitu a falešné doklady, ale nějak to jít musí, ne? Musela jsem se nahlas uchechtnout. Zrovna tu plánuju to, co udělal někdo ne úplně v souladu se zákonem s Henrym. Plánuju to, kvůli čemu jsem tak vyšilovala. Jak je to dlouho, co jsem zuřivě řešila, jak asi naši zareagujou na to, že Henry má za sebou pochybnou minulost? A teď přemýšlím, jak těžké může být sehnat pár lidí, kteří by vzali do nestandardního opatrování úplně cizí děti, co možná o nic takovýho nestojí. Možná bych pak měla jít na sezení k nějakýmu psychologovi, protože tohle zavánělo bláznovstvím.

„Co ti přijde vtipný?“ zajímalo kluka. Právě jsme procházeli pod jednou lampou, takže jsem mu konečně viděla do obličeje. Vypadal starší, než jsem čekala, ale možná to bylo tím, že byl špinavý a mračil se na mě.

„Já,“ odpověděla jsem. „Já jsem k smíchu.“

Henry

Bylo pět ráno a já proklínal všechny ženský na světě. Strávil jsem tři hodiny v autě před barákem, ve kterém byl bezpečný byt, a sledoval jsem každého, kdo se k němu i jen přiblížil. Protože Jo i Paige byly přesvědčené o tom, že Emily se tu každou chvíli objeví. I když Paige chvíli trvalo, než začala spolupracovat, protože Jo je vzbudila, a to včetně dítěte a psů, které předtím pracně uspali po italské silvestrovské půlnoci.

A ono nic. A místo abych ji hledal, tvrdnu tady.

Co když už leží někde v nemocnici? Nebo v márnici? Někde v kanále? Do hajzlu se vším! Po miliontý a první jsem popadl mobil, který už se mi za tu noc stihl vybít a teď se nabíjel na autonabíječce. Žádné nové zprávy, žádné ztracené hovory. Všichni to zabalili a šli na chvíli spát, protože v pět ráno toho prostě moc nenaděláme. Kevin mi volal v půl třetí, že na to sere a jede spát, jinak mu umrzne prdel. Johnnyho seřvala manželka – a pak seřvala po telefonu ještě mě, jako bych toho měl málo. Nechal jsem ji. Zasloužil jsem si to.

Zkusil jsem znovu zavolat Emily. A znovu se ozvalo, že není dostupná. To jsme nečekali.

Kdyby to nedělalo hluk, asi bych bouchal hlavou do volantu. Jenže kdybych teď začal troubit čelem, vzbudil bych celou ulici. A pořád existovala určitá šance, že Emily se teď plíží zpátky. Aspoň to tvrdily ty dvě odbornice na ženskou psychiku.

Takže jsem seděl a čekal. V čekání a sledování totálně vylidněných míst jsem měl letité zkušenosti.

V 5:17 přijel k vedlejšímu domu taxík a z něj vypadl mladý pár. On se vymočil u stromu, ona se vyzvracela do křoví. Pak se spokojeně odmotali dovnitř.

V 5:20 byla Emily stále nedostupná.

V 5:30 mi zavolalo neznámé číslo. Hrklo ve mně. Nevěděl jsem, jestli mám být vyděšený, protože mi někdo volá, že našel Emilyino tělo, nebo nadšený, protože mi volá Emily, že zase přišla o mobil.

„Trovato?“ vyhrkl jsem, když jsem přijal hovor.

„To se mě ptáš?“ řekl nějaký chlap na druhé straně pobaveně. Chvilku trvalo, než mi došlo, s kým mluvím. V duchu jsem si vynadal, že mě nenapadlo zkontrolovat předvolbu. Kdybych nebyl línej prohlídnout si ty malý čísla na displeji, věděl bych rovnou, že to je někdo mimo Spojené státy.

„Tebe jsem neslyšel pěkně dlouho,“ konstatoval jsem. Mike se uchechtl:

„Nápodobně. Možná bychom si měli volat i v případě, že se nic neděje. Co ty na to? Dobrej plán?“

„Hm,“ udělal jsem.

„Jo, s tebou si člověk vždycky skvěle pokecal, Henry.“

„Bavíš se dobře?“

„Skvěle. Máme za sebou docela náročnou noc a teď konečně spí najednou Paige, prcek i psi, takže mám na chvíli klid. Jak to vypadá tam u vás?“

„Na hovno,“ přiznal jsem. Michael zafuněl.

„Někdo by měl založit web s názvem Jak říct vaší holce, že jste bývalej vyvrhel. Podle mě by se na tom dalo docela vydělat. Jen netuším, co bysme tam vlastně napsali, protože to vypadá, že to ani jeden z nás neumí pořádně a v klidu.“

„Hm,“ zahučel jsem. Byl jsem utahanej, vyděšenej a nešťastnej. Jo, to bylo přesně to slovo, který jsem hledal. Na Mikeovy srandičky jsem neměl náladu.

„Mluvil jsi s jejíma rodičema?“ zeptal se.

„Měli obsazeno.“ Naštěstí. Když jsem jim volal, neměl jsem absolutně žádnou představu o tom, co jim řeknu. Ulevilo se mi, že jsem se nedovolal. Nakonec jsem se ozval jednomu z dvojčat. Bylo pěkně nalitý, ale slíbilo, že rodičům vyřídí, že jsme se ozvali. Neříkalo nic o tom, že jsem parchant a že jim volala brečící Emily, takže jsem pochopil, že domů nedala nic vědět. Druhá možnost byla, že se jim ozvala, ale dvojče o tom nevědělo – to ale nebylo pravděpodobný, protože tam všichni

řešili všechno hromadně. Zločineckej bodyguard jejich jediný dcery, to bylo téma, který by u Evansovic rodiny rozhodně neprošlo bez velkýho mumraje.

„A co se bude dít dál?“ zajímalo Michaela.

„Ráno seženeme Sandyho a budeme doufat, že Emily zapne mobil. Palbot zkusil rozhodit sítě u policajtů, ale nikdo z nich ho nemá moc v lásce, takže netuším, jestli se mu nějak ozvou zpátky.“

„Vůbec se jim nedivím,“ utrousil suše Mike. Nechal jsem to být, nehodlal jsem se dát zatáhnout do tohohle divnýho a ve skutečnosti neexistujícícho trojúhelníku Paige – Kevin – Mike.

„No a Robert řekl, že opráší nějaký starý kontakty, ale netuším, komu by chtěl volat. Myslel jsem, že odříznul všechny kromě nás.“

„Těžko říct. Věděl bych, komu zavolat, když potřebuju někoho najít, ale jsou to lidi, který jsou s tátou. Kdyby jim Bobby zavolal, asi by mi zjistili, co potřebuje, ale jde o to, co za to budou chtít. Protože pro jeho krásný oči to dělat nebudou. Kruci. Budu mu muset zavolat. Je vzhůru?“

„Netuším, je v jiným státě.“

„Ty vole, s váma to vůbec není jednoduchý,“ odfrkl Michael a rozloučil se.

Jo. A přitom co bych dal za jednoduchej život.

V 5:50 vyšel z našeho vchodu starší chlap se psem.

V 5:58 projelo kolem hlídkový auto. Ačkoliv jsem nedělal nic protizákonnýho, po zátylku mi přeběhl mráz. Letitý instinkty se jen tak nevypařej.

V 6:14 se vrátil chlap se psem. New York byl na Nový rok ráno neskutečně nudným místem.

V 6:16 jsem zkusil zavolat Emily. Dovolali jste se do hlasové schránky…

V 6:30 jsem si byl jistej, že mi začíná hrabat, protože jsem koutkem oka něco zahlédl, ale když jsem otočil hlavu, neviděl jsem nic. Pozorně jsem sledoval stíny kolem domu, ale nevypadalo to, že by tam někdo byl. Tak co mě v periferním vidění tak upoutalo, že mě to probralo? Dál jsem seděl bez hnutí a čekal. O tři minuty později se tam znovu něco pohnulo. Někdo. Vypadalo to, že se někdo malej plíží těsně podél domu. Mohlo to být úplně cizí dítě, který si hrálo na superhrdinu. Mohl to být někdo, kdo stejně jako já na někoho čekal, jen neměl pohodlí auta. Ale taky to mohl být někdo, kdo se snaží nenápadně vrátit. Sledoval jsem černý obrys v tmavém stínu a počítal, jestli dokážu být dost rychlej a chytím ho. Poslední čtyři hodiny jsem strávil sezením a budu pekelně rozlámanej, takže pomalej. Když se pokusím vyběhnout rychle, určitě si mě všimne a zdrhne. Usoudil jsem, že lepší bude dál dělat, že tu nejsem. Bylo mi jasný, že mě nevidí – znovu jsem ocenil tmavé fólie na sklech našich aut – takže když sebou nebudu mlít, aby se nepohnulo auto, bude to v pořádku.

Dalších deset minut se nekonečně vleklo. Už už jsem začínal věřit tomu, že jsem si ten tmavý obrys, který připomínal lidský tělo, jen vymyslel, ale nakonec se pohnul. Nevěděl jsem, co se mu předtím nezdálo, ale teď už se nezastavil. Doplížil se až ke vchodu a vlezl dovnitř.

Jakmile se za ním zavřely dveře, otevřel jsem dvířka auta a vystoupil. Ve vchodě se nesvítilo, takže jsem si jen potvrdil to, co už jsem věděl: Emily to není. Je to někdo, kdo je zvyklý se pohybovat ve tmě. Vsadil bych svůj byt na Tysona. Měl náhradní klíče a mě napadlo, jestli se nepokusí vrátit pro další věci, ale pustil jsem to z hlavy, protože jsem si byl jistej, že bude počítat s tím, že jsme doma. To, že se sem vydal a ještě tak dlouho čekal, nebylo normální. Dostanu z něj to, co potřebuju vědět, a pak ho svážu do kozelce a nechám ležet někde u popelnic, sráče mrňavýho.

Dostal se až dovnitř do bytu. Když jsem došel ke dveřím, byly na škvíru pootevřené a slyšel jsem ho uvnitř. Mohl jsem počkat, až se bude vracet, a chytit si ho hned

na rohožce, ale mohl by zase začít ječet, takže jsem nechtěl riskovat. Prostě jsem vešel dovnitř, zabouchl za sebou a rozsvítil.

„Doufám, že jsi mi přišel vrátit to, co jsi odnesl,“ řekl jsem a doufal, že nezním tak nasraně, jak jsem se cítil. Chvilku bylo ticho. Pak se ozval z ložnice:

„Soráč.“

„Žádnej soráč, Tysone. Pojď sem, nebo si tam pro tebe dojdu!“

„Co tady děláš? Neměl jsi tady bejt,“ zabručel.

„Říkal kdo?“ zeptal jsem se a zatajil jsem dech, aby mi neuniklo nic z jeho odpovědi.

„Říkala Emily,“ zamumlal sotva slyšitelně. V tu chvíli se mi obrovsky ulevilo a zároveň jsem dostal ještě větší vztek. Jak se jí povedlo ho najít? A proč tu krucinál není s ním? Co se to sakra děje?!

„Kde je?“ zeptal jsem se. Asi jsem ho tím tónem vyděsil, protože se za rámem dveří objevila jeho hlava v černé čepici.

„Hele, vážně mě to mrzí. Jen jsem jí přišel pro věci. Říkala, že asi budeš někde s Kevinem nebo že budeš u sebe doma. Potřebuje nějaký oblečení.“

„Proč?“ zavrčel jsem. V kapse mi zazvonil mobil. Měl jsem chuť ho ignorovat, protože zrovna teď jsem neměl čas na další pokec s Michaelem, ale nakonec jsem ho vylovil. Celou dobu jsem ale propaloval Tysona pohledem, aby věděl, že je v pěkným průseru.

Na displeji nebylo číslo, ale jméno. Emily. Srdce se mi rozbušilo tak, že jsem cítil tep až na patře. Zhluboka jsem se nadechnul a vydechnul a snažil se mluvit úplně klidně:

„Ahoj, malá.“

Jenže místo Emily se ozval někdo jiný. Nepoznal jsem ten hlas, ale to bylo jedno, protože jsem věděl, jak se k němu dostanu. To, co řekl, jsem nechápal, ovšem zase jsem věděl, kdo mi to vysvětlí. Tyson se přikrčil. Věděl, s kým mluvím. A věděl, že je pěkně v háji.

Ten mladej bastard v telefonu totiž řekl:

„Máme tvoji holku. Chceme výkupný.“

Dneska někomu ublížím.

28.

Emily

„Všichni jste se úplně zbláznili,“ zopakovala jsem znovu. A oni znovu velmi úspěšně předstírali, že mě neslyší. Což byla blbost, protože jsme všichni posedávali v jedné místnosti, která kdysi dávno nejspíš byla kanceláří, ale teď byla předělaná na noclehárnu. Špinavá hnízda z hadrů, jinak se tomu fakt říkat nedalo, jedno roztržené křeslo. V koutě elektrický radiátor a rychlovarná konvice, obojí zapojené do nebezpečně vyhlížející prodlužovačky, která měla nejlepší léta dávno za sebou. Divila jsem se, že tu šla elektrika, a nechtěla jsem vědět, jak se jim podařilo ji sem dostat. Netušila jsem, kolik je hodin, protože okna vedla do haly a hala měla většinu oken zatlučených prkny. Mobil mi sebral ten malý rádoby vůdce jen pár vteřin před tím šíleným oznámením.

Unesli jsme tě.

Nejdřív jsem se ušklíbla – jo, jasně, dobrý, děcka. Ale oni vypadali vážně a nikdo z nich se nesmál. Holka v mých botách se tvářila trochu provinile, ale to mohlo být stejně tak jen výrazem bolesti z unavených nohou; na podpatky, byť nízké, zvyklá určitě nebyla. Pak jsem jim začala opatrně vysvětlovat, že to není dobrý nápad, protože Henry je už tak dost rozladěný z toho, co jsem provedla já. A z toho, co provedl Tyson. A ano, i z toho všeho, co se dělo předtím. Když mu teď některé z dětí dá vědět, že jsem u nich, ale ne dobrovolně, rozladí ho to nejspíš ještě o něco víc. Když jsem nad tím chvilku přemýšlela, ještě jsem neviděla Henryho opravdu rozčileného. Jen bručel, tak, jak to uměl – když jsem jezdila moc rychle po sjezdovce, když mu krejčí sáhl na jeho mužskou chloubu. I kdyby byl sebevětší flegmatik, jednou to bouchnout muselo. A to jednou se podle mě docela nebezpečně blížilo.

Řekla jsem jim to. Několikrát. Při čtvrtém pokusu mi malý kápo pohrozil, že mi dá roubík. Já mu pohrozila, že mu vetknu podpatek do čela. Pronesl něco o posledním

varování a hrozně okatě se začal shánět po kusu provazu. No jistě, pokud mě tu Henry najde ještě ke všemu spoutanou, nejspíš jim provede něco nepěkného.

„Fakt by se to dalo vyřešit civilizovaně,“ zkusila jsem to po dobrém. „Víte moc dobře, že jakmile byste mu řekli, co potřebujete, přetrhl by se, aby vám to dovezl.“

„On by to vážně udělal,“ zastala se mě nová majitelka mých bot. Děkuju!

„Ale my nejsme žádní chudáčci, co potřebujou, aby jim někdo pomáhal. A nebudeme závislí na tom, kdy si Henry vzpomene a něco nám přiveze,“ odsekl kluk vytočeně. Ostatní jen mlčky přihlíželi. Dva kluci kouřili, nejmenší holka byla zachumlaná do něčí obrovské bundy, která i na dálku celé místnosti vypadala fakt odpudivě. A Tyson byl na lovu. Nenapadlo mě, že ze mě tahá rozumy, dokud nebylo moc pozdě. Prostě se zeptal, jestli nepotřebuju něco na sebe. Jasně, že jsem souhlasila. Byla jsem

nastrojená na silvestrovskou půlnoc a moje oblečení bylo spíš hezké než přehnaně teplé. A taky jsem si naivně myslela, že se sebereme a dojedeme do bytu, kde bude čekat Henry, a celá tahle lapálie skončí. Takže jsem tvrdila, že byt bude určitě prázdný a není se čeho bát – Henry i Kevin mě buď budou hledat, nebo bude Henry někde jinde, nejspíš u sebe doma, protože nečeká, že bych se vrátila tak brzo. A Tyson zmizel, beze mě.

Někdy mám pocit, že jsem vážně hloupá blondýnka.

Zdejší šéf se za nějakou dobu zvedl a šel někam pryč. Využila jsem situace a pokusila se získat si zbytek děcek na svoji stranu. Slíbila jsem jim, že najdeme nějaké teplé místo, které by bylo jen jejich a kde by měli klid, sucho a teplo. Ignorovali mě. Zkusila jsem je podplatit. Pokud mi vrátí mou peněženku s kartami, vyberu celý

denní limit a dám jim ho. Ani tohle nezabralo. Další pokus jsem směřovala na jejich hrdost:

„Vážně jste tu všichni pod pantoflem?“

„Co to znamená?“ zeptala se holka s mými botami.

„Že tamten,“ kývla jsem bradou směrem ke dveřím, kterými odešlo kápo, „něco řekne a vy hned skáčete a posloucháte ho na slovo.“

„Aha,“ udělala. A mlčela.

„Takže jste?“ dorážela jsem.

„Jo,“ pokrčil rameny jeden kluk. „Benjamin nás odtamtud dostal. Kdežto Jayjay zdrhnul. Takže jo, posloucháme ho na slovo. Bez něj bysme tam uhořeli všichni.“

Na to jsem neměla odpověď. Netušila jsem, kdo je Jayjay, ani proč utekl od požáru. Chtěla jsem věřit tomu, že běžel pro pomoc, ale protože se neukázal, když přijeli

hasiči, a nepřišel ani potom, když jsme tam s Henrym seděli sami a čekali jsme, vypadalo to, že si prostě chtěl zachránit vlastní zadek. Což je na jednu stranu pochopitelné. Pud sebezáchovy dokáže s člověkem udělat divy. A vysvětlovalo to, proč má šéf Benjamin absolutní důvěru těch dětí, přestože minimálně ten, který mi odpověděl, byl už o kus větší než on. „Ale možná ne vždycky rozhodne správně,“ namítla jsem, ale už jen potichu. „Vážně bychom vám dokázali pomoct.“

Mlčeli.

Do kanceláře se vrátil Benjamin. Vypadal pobledle. Zamračil se na mě, kývnul na děcka a všichni odešli zase ven na chodbu. Začala jsem se hrabat na nohy, protože mě tu nechali samotnou a toho by se určitě dalo využít, ale pak jsem to vzdala a zase se sesunula na provizorní matraci. Kam bych asi utekla, když slyším tlumené hlasy hned za dveřmi? A žádný jiný východ tu nebyl, pokud jsem tedy nechtěla proskočit oknem, po několikametrovém pádu udělat efektní parakotoul, prorazit bednění na okně a nakonec zmateně pobíhat a hledat východ z celého areálu.

Vzhledem k tomu, že jsem byla určitě už čtyřiadvacet hodin vzhůru a ani předtím jsem spánku zrovna moc nedala, neviděla jsem to moc optimisticky.

Benjamin a jeho parta se vrátili po několika minutách. Neušlo mi, že tentokrát byli pobledlí všichni. Obešli mě obloukem, jako bych byla prašivá. Ben se postavil nade mě a založil si ruce na útlém hrudníku.

„Co?“ zamumlala jsem. Ještě okamžik mlčel, a když promluvil, už nezněl tak rozhodně a velitelsky jako předtím:

„Jak moc akční umí Henry být?

„Definuj slovo akční,“ pobídla jsem ho. Pořád ještě jsem netušila, co se děje, ale za hrudní kostí se mi začínalo tetelit něco malého a hřejivého.

„Noo,“ protáhl a upřeně pozoroval svou špinavou botu. „Tak,“ řekl nakonec a pokrčil rameny. Pocit za hrudní kostí začal bublat a byl to moc příjemný pocit.

„Tak?“ zopakovala jsem po něm tázavě. Frustrovaně se na mě zašklebil a pak vyhrkl:

„Co by nám udělal, kdyby nás našel?“

Napětí na hrudníku ze mě vytrysklo v úlevném výbuchu smíchu. Smála jsem se tak, až mi slzely oči, a bylo to vážně očistné. Tohle Benjaminovo kroucení a vyzvídání totiž znamenalo, že mluvil s Henrym. A že na něj Henry nebyl zrovna milý. Zároveň bylo jasné, že mu neřekl něco jako Tak si tu holku nechte, je úplně pitomá a už o ni nestojím. Jasně, pořád mě měl taky hlídat, ale nějak jsem prostě věděla, že až se ke mně dostane, bude mít víc radost než vztek.

„Hele, to není vtipný!“ ohradil se Benjamin. „Za to, co na mě křičel do telefonu, bych ho klidně mohl nechat zavřít!“

„On křičel?“ zarazila jsem se.

„Jo! A vyhrožoval!“ žaloval Benjamin.

„To je miláček!“ Nemohla jsem si pomoct, vylétlo ze mě totálně nedospělé nadšené hýknutí. Holka s mými botami vyprskla smíchy, znovu tak nějak nejistě, ale ostatní se tvářili spíš znechuceně. Jasně, kdyby na mě ječel do telefonu cizí chlap, asi bych byla stejně nesvá. Ale byl to Henry, takže to bylo skvělé.

„A co říkal?“ zajímala jsem se.

„Že mě uškrtí, přiváže mě hlavou dolů na Brooklynskej most, přihlásí mě na psí zápasy jako křížence a tak,“ přiznal Benjamin neochotně. „Myslíš, že by to udělal?“

„Rozhodně,“ přikývla jsem, ačkoliv jsem si byla jistá, že Henry dost přeháněl. Ano, nevěděla jsem o něm ještě dost věcí, ale děckám by neublížil. Při vymýšlení výhrůžek byl ale hodně kreativní.

„A má Tysona,“ dodal. „Zeptal jsem se, jestli tě za něj chce vyměnit nebo co, ale on odpověděl, že ne. Že si pohraje s Tysonem a pro tebe si přijde. Že se nemusím vůbec o nic starat, teda kromě vlastního krku.“

„Aha,“ udělala jsem.

„Možná jsem neměl trvat na výkupným.“

„Já ti to říkala,“ poznamenala jsem.

„Jo, ale myslel jsem, že jen plácáš, abysme tě pustili.“

„No, v unášení lidí jste prostě nováčci. Máte se ještě co učit,“ ušklíbla jsem se. „Teda – jestli přežijete svůj první únos.“

Nebylo ode mě hezké takhle je děsit. Ale od nich nebylo hezké troufat si na dospělou, byť ne zrovna velkou ženskou, když byli v přesile. A neposlouchat, to už vůbec neměli dělat.

„No, řekla bych, že mě buď necháte jít, nebo tu počkáme na Henryho,“ dala jsem jim nakonec na výběr.

„Já bych ji pustila,“ ozvala se ta druhá holka, která doteď nepromluvila. Její hlásek byl vážně skoro dětský a ve mně se všechno sevřelo. Nemůžu je tady nechat. Když odejdu, oni určitě někam zmizí a už je nikdy nenajdeme. Nechtěla jsem, aby se jim něco stalo. Byli to spratci, drzí, nezvladatelní a za pár měsíců nebo let potenciálně nebezpeční, ale doufala jsem, že kdyby měli kde žít trochu normálně, chytili by se toho. Nebo ne? Už je moc pozdě?

Poprvé v životě jsem zalitovala, že jsem nestudovala něco praktičtějšího. Teď by se hodila psychologie nebo nějaká sociální studia. Věděla bych, co si s nimi počít. Takhle jsem jim mohla leda něco předčítat, a to jen v případě, že odněkud přinesou, tedy někde ukradnou, nějakou knížku.

„Myslíš, že je schopný nás najít?“ zeptal se mě Benjamin na rovinu. Věděla jsem, že určitě je. Že už je možná i na cestě, protože jinak by zkusil s Benem vyjednávat. Ale protože jsem je nechtěla vyděsit, rozhodla jsem se zapírat.

„Kolik je hodin?“ zjišťovala jsem.

„Bude půl osmý,“ odsekl trochu netrpělivě. Myslela jsem, že už bude mnohem víc, čas se tu neuvěřitelně vlekl. Takhle tráví celé dny? Posedávají tue Brr.

„Je Nový rok. Takhle brzo ráno nedonutí nikoho k práci ani Henry.“ Což mohla být pravda, ale byla jsem si jistá, že jsou zvyklí na nečekané komplikace a umí donutit ke spolupráci kohokoliv a kdykoliv. To ale děcka nechtěla slyšet. „Takže se podle mě začne něco dít nejdřív v poledne. A není jasné, jestli vás vůbec najde.“

Věděla jsem, že najde. Volali mu, nejspíš z mého mobilu. Věděla jsem od svých bodyguardů a agentů, že mobil se dá najít vždycky, pokud máte ta správná povolení nebo přístupy. Proto jsme já i bráchové nosili mobilní telefony hned, jak se daly dát do batohu a nemusel se k nim nosit kufřík. Abychom byli pořád k nalezení. Vsadila bych se, že táta jen čekal, až nebude trapné nechat nám implantovat podkožní GPS čip – naštěstí jsme stihli dospět včas.

„Takže máme na chvíli klid? Pak teprve musíme řešit, co dál?“ zeptal se Benjamin a najednou zněl hodně nejistě.

„Jo,“ přikývla jsem. „Nevím, jak vy, ale já jsem utahaná jako kotě. Jdu spát.“ Nečekala jsem na jeho souhlas nebo nesouhlas. Zkroutila jsem se do klubíčka na ubohé

náhražce postele, přetáhla přes sebe bundu a snažila se nevnímat divné pachy, které mě obklopovaly.

Byla jsem tak utahaná, že jsem usnula skoro okamžitě, a nemohlo mě vyrušit ani to, když přese mě někdo s dojemnou starostlivostí přetáhl nějaký špinavý hadr místo deky.

Henry

„Měli bysme je jednoho po druhým rozsekat na maličkatý kousíčky a donutit ty ostatní, aby se vždycky dívali,“ zahučel Johnny.

„Vidíš, a já měl vždycky pocit, že ty jsi ten hodnej,“ uchechtl se Robert v telefonu, který byl na hlasitý odposlech.

„Já jsem byl vždycky ten hodnej, ale teď jsem nevyspalej, moje žena zuří, moje matka zuří, nejspíš se nedostanu domů na sváteční oběd, a to všechno jen proto, že si parta harantů hraje!“

„Nevztekej se,“ zkusil jsem ho uklidnit. Spíš ze zvyku, sám jsem měl chvílemi chuť s něčím praštit. Nebo do někoho. Proto byl Tyson zavřený v ložnici s Kevinem, který mu dost barvitě vylíčil, na jakou vzdálenost by ho dokázal sejmout. Pouzdro s puškou nechal ležérně opřené u nás v obýváku o gauč, aby Tyson nabyl dojmu, že při pokusu o útěk ho trefí, i když si Palbot nejdřív bude muset dojít vedle a celou pušku sestavit.

Vyděsili jsme ho docela dost. Přísahal, že on je v tom nevinně, a bez řečí vyklopil, jak to celé bylo. Překvapilo mě, že většina děcek zůstala pohromadě a že hlavou té jejich skupinky se stal Benjamin. Nemohl u nich být dýl než pár týdnů, dokonce jsem si byl jistej, že patří k těm mladším, ale Tyson o něm mluvil jako o hrdinovi.

Nepřekvapilo mě, že Emily jim doslova vběhla do náruče. Kdo jiný než ona by dokázal ve městě s osmi miliony lidí omylem najít někoho, koho víceméně zná? A jestli byla vážně pravda to, že honila Kris kvůli botám? Rozhodně.

„No jasně, díky za radu!“ přehrával Johnny vytočeně. „Já to nechápu. Taková mladá a malá holka –“

„A ty ji necháš utýct,“ doplnil jsem ho. Tohle už jsem dneska slyšel tolikrát, že bych si to klidně mohl nechat vytetovat na čelo.

„Necháme ho hlídat tak maximálně parkoviště, neboj,“ uklidňoval ho Robert.

„Nemáme parkoviště,“ vrčel Johnny.

„Koupíme ho,“ odpověděl Robert se stoickým klidem.

„Ty vole, ještě mu kupuj parkoviště!“ zaúpěl Johnny a vstal. Došel k malému stolku, na kterém měl Sandy rozložené své dva notebooky. Neměl radost z toho, že jsme ho vytáhli z postele, a už vůbec ho nenadchlo, že měl jet s námi a trávit nějaký čas v naší společnosti. Dokonce se mě zmateně pokusil podplatit dvackou, abych ho nechal pracovat v jeho kutlochu a nechal si veškerý informace sdělovat po telefonu.

Teď Sandy viditelně znervózněl. Přestal klikat na jednu z myší a přikrčil se, přitom se snažil vypadat, jako by tam vůbec nebyl. Tihle počítačoví machři jsou vážně divní.

„Neděs ho,“ pobídl jsem Johnnyho.

„Co dělá?“ zajímal se Robert.

„Nic nedělám!“ houkl Johnny. Sandy zbledl.

„Jde se dívat Sandfordovi na klávesnice,“ prásknul jsem ho.

„Prosím tě, nech toho kluka na pokoji. Děláš, jako bys nevěděl, že jakmile tě uvidí, ztuhne a trvá pěkně dlouho, než se z toho vzpamatuje.“ Robert mě dostával. Po prvotním seřvání zůstával naprosto v pohodě a chvílemi jsem ho podezříval, že se dobře baví. Byla pravda, že od chvíle, kdy se stal otcem Amy, která dokázala být jako pytel blech, ho jen tak něco nedovedlo vyvést z míry, ale ztracená a unesená dcera senátora, to už bylo přece jen silnější kafe.

„Jen jsem se chtěl zeptat, jestli už něco má. Protože pokud by s lokalizací toho telefonu měl nějaký problém, mohli bychom jejich místo pobytu dostat z Tysona. A to by mě docela bavilo.“ Johnny mluvil schválně nahlas, aby byl slyšet i v ložnici. Podle Kevinova uchechtnutí mi bylo jasné, že slyšet byl vážně dobře.

„Nechceš dojít pro kafe?“ napadlo mě.

„Jasně, dám si,“ souhlasil, a dokonce se přitom na mě nemračil. Což se mělo za chvilku změnit, protože:

„Já to myslel tak, že bys pro kafe šel ty,“ vysvětlil jsem. Náš šéf se rozchechtal do telefonu a Palbot křikl, že by si dal dvojitý preso s mlíkem.

„No jasně. Dojdu ti pro kafe. Nechceš i něco k snídani? Nebo vynést koš? Roberte, prosím tě, připomeň mi, jaká je hierarchie ve firmě?“

„Odkdy jsi tak nerudnej?“ nechápal jsem. „Hele, mrzí mě, že jsem ti zkazil Silvestr i Novej rok, ale tohle už fakt nechápu.“

„Jen mu to řekni,“ vyzval ho Robert po telefonu. Johnny na něj ukázal fakáče a směrem ke mně zamumlal:

„Sue je těhotná.“

„Gratuluju!“

Sandy udělal nějaký zvuk, který se dal vyložit jako souhlas.

„Ale to jsem nemyslel,“ smál se Robert. „I když i tohle vysvětluje, proč se chováš jako pako. Pamatuju si, jak jsi vyváděl, když Sue čekala Thomase. Ty vole, když nad tím tak přemejšlím, docela se toho děsím. Možná zůstaneme s Jo tady a těch pár měsíců to zvládneme po telefonu?“

„Jdi do háje,“ vztekal se Johnny. „Tak jsem trochu nesvůj, no a co? Taky bys byl nesvůj, kdybys byl já a tvůj podřízenej ztratil senátorovo zlatíčko!“

„Ale?“ pobídl ho Robert po telefonu. Johnny se pokusil odpálit ten přístroj pohledem, a když se nic nestalo, povzdechl si a vypadlo z něj:

„Prostě se o ni bojím. Ty tu sedíš a najednou seš děsně v klidu, protože ji mají nějaký puberťáci, co vyrůstají na ulici, ale ty vole, to vůbec není dobrý. Někdo se je pokusil podpálit, pamatuješ? A navíc má Emily nějakýho úchylnýho obdivovatele! Jak tu můžeš takhle sedět?“

Co jsem mu měl říct? Že jsem vyšiloval mnohem víc než on, ale teď vím, že řekněme do hodiny budu u Emily a pak nás fakt sbalím a odvezu někam na samotu? Na jednu stranu jsem byl rád, že Johnny si k ní během těch pár hodin, co se viděli, vytvořil takhle fajn vztah, ale teď mě prostě štval.

„Za chvíli ji budeme mít,“ řekl jsem nakonec smířlivým tónem, abych ho nevytočil ještě víc. „A čím dřív dáš pokoj Sandymu, tím dřív to bude.“

Johnny si uraženě sedl na gauč a Robert k tomu dodal:

„To je jak z nějaký talk show, co?“

„Asi ti zavěsím,“ varoval jsem ho.

„Ale ty mě potřebuješ,“ upozornil mě vesele.

„Jo?“ udělal jsem pochybovačně.

„Rozhodně. Za nějakou chvíli budeš mít na krku pár opuštěnejch děcek, se kterýma jsme měli nějaký plány, pamatuješ?“

Jasně, že jsem si pamatoval na ten překvapivej plán, se kterým přišel. Vlastně s ním přišla Jo, a pokud jsem doteď tvrdil, že moje šéfová je nejlepší, jakou si člověk dovede představit, po tomhle nápadu jsem potřeboval vymyslet nějakou novou lichotku. „Víš, co s nima?“ pokračoval Robert. „Víš prd, co? Takže žádný zavěšování.“

Poslechl jsem si ho a nechal si od něj nadiktovat adresu, na které si můžeme vyzvednout dodávku s devíti místy, a druhou adresu, na které můžeme dočasně na pár dní ubytovat děti. Když mi řekl, kdo se tam o ně prozatím bude starat, rozesmál jsem se. A Johnny se konečně trochu uvolnil a prohlásil, že ona i ty děcka si jeden druhýho zasloužej.

„Ehm,“ udělal Sandy. Johnny se málem přetrhl, jak honem vstával a hrnul se k němu.

„Co to bylo?“ nechápal Robert.

„Sandy si odkašlal,“ vysvětlil jsem situaci. „Teď se tváří vyděšeně.“

„Dostaňte z něj tu adresu, než omdlí,“ instruoval nás Robert. „Sandy, chlape, přísahám, že od nás budeš mít pokoj tak dlouho, jak jen to půjde.“

„Tak jo,“ hlesl bývalý a díky nám zase současný hacker. „Můžete si to napsat?“ poprosil potichu a pootočil naším směrem notebook s mapou.

V žilách mi proudila krev plná adrenalinu a připomnělo mi to staré časy. Ne staré dobré, protože dobrej jsem tenkrát nebyl, ale i tak to mělo něco do sebe. Johnnymu zářily oči a div že si spokojeně nemnul ruce, Robert poprvé nezněl vesele, když nám popřál rychlou akci a dobrý lov.

„Hlavně ji zas hned neztrať,“ nabádal mě, když už jsme byli na odchodu a chystal jsem se hovor na telefonu típnout. „Hlavně jí to všechno řekni,“ ozvala se o něco tlumeněji Jo. Netušil jsem, že nás poslouchala, ale mělo mě to napadnout.

„Řeknu, přísahám.“

Teprve cestou k autu mě napadlo, že vůbec nevím, jestli se mě nebude bát.

29.

Emily

Vzbudil mě hlas, který mluvil nahlas a hodně jízlivě. A nepatřil sem, protože to nebyl Henry. Převalila jsem se na druhou stranu a spadla na betonovou podlahu. Okamžitě jsem byla probraná, došlo mi, kde jsem a co se stalo.

Ten hlas byl slyšet pořád. Teď říkal něco o pykání. V místnosti jsem byla sama, což mě zmátlo. Všimla jsem si pootevřených dveří na chodbu a na moment jsem zvažovala, jestli je lepší zůstat tady a případně se schovat, nebo se vydat tam. Obě varianty mi přišly stejně děsivé, ale zvědavost nakonec zvítězila. Postavila jsem se, zavrávorala jsem, protože chvíle spánku po probdělé noci mi spíš uškodila, než pomohla, ale pak jsem se vydala ke dveřím.

„No nebreč, to ti fakt nepomůže,“ ozvalo se z chodby. Tentokrát mluvil někdo jiný, a i když byl i jeho hlas zkreslený ozvěnou v té široké a prázdné chodbě, přišel mi povědomý. Otevřela jsem a vykoukla ven. A jestli mi doteď tep letěl jako splašený kvůli nervozitě a strachu, během zlomku vteřiny se to bušení srdce změnilo v totálně nadšené. Děcka tam byla asi všechna, nedokázala jsem se soustředit na to, abych je spočítala. Stála v hloučku obklopená třemi chlapy. Ten jízlivý hlas patřil Kevinovi, který stál ke mně čelem a tvářil se pobaveně. Johnnyho profil byl bez výrazu, ale s rukama založenýma na široké hrudi vypadal děsivě, a nedivila jsem se, že ta malá v mých botách měla na umouněné tváři světlé cestičky od slz.

Henry stál ke mně zády a právě držel jednoho z kluků za ramena a otáčel ho, aby si ho mohl prohlédnout ze všech stran. „Máte štěstí, že jste celí,“ zabručel a nechal kluka na pokoji. „Tak kde je?“ zeptal se. Udělala jsem krok dopředu a upoutala tak Kevinovu pozornost. Rozzářil se jako sluníčko a uchechtl se:

„No ty vypadáš!“

Otočili se na mě asi všichni, ale všímala jsem si jen Henryho. Nic jiného mě nezajímalo. Zlobí se na mě? Jasně, že se zlobí, udělala jsem hroznou kravinu, ale zlobí se tak moc, že se zase vrátíme zpátky k bodyguardovi a klientce? Potřebovala jsem s ním být o samotě, potřebovala jsem si od něj nechat vysvětlit, co všechno se stalo dřív, než jsme se poznali. Hlavně jsem ale potřebovala, abych se o něj mohla opřít, aby mě objal těma svýma velkýma pažema a abych slyšela, jak mu v hrudníku rezonuje jeho hlas.

Prosím, prosím, ať mi tyká a je mým mužským, ne mým bodyguardem!

Šel ke mně, nesnesitelně pomalu. Upřeně jsem sledovala jeho výraz, který se ale neměnil. V šeru té skladištní chodby jsem mu pořádně neviděla do očí a s každým jeho krokem jsem byla víc a víc nervózní. Nesnesitelné ticho přerušované jen jeho kroky to ještě umocňovalo.

Trvalo mu to hrozně dlouho.

„Mohl bys sebou pohnout?“ zaskřehotala jsem, hlas ochraptělý spánkem i stresem. Z druhého konce chodby jsem slyšela něčí smích, a Henry mezitím došel až ke mně.

Zvedla jsem k němu hlavu a konečně mu viděla do očí. Měl pod nimi kruhy, ale ačkoliv jsem nikdy předtím neměla pocit, že bych dokázala rozluštit náladu člověka jen

z pohledu do očí, teď jsem věděla, že se mu ulevilo a že je to všechno dobrý.

„Promiň,“ řekla jsem. On v tu samou chvíli zavrčel:

„Tohle už nikdy nedělej!“

A pak mě konečně objal.

Všechno bylo přesně tak, jak to mělo být. Voněl sám sebou, tou vůní, po které jsem se mohla utlouct. Hřál a byl tak veliký, že jsem se cítila malinká a naprosto v bezpečí.

„Za tohle ti pořídím obojek a vodítko,“ zamumlal.

„Nevěděla jsem, že jsi na takovéhle věci,“ odpověděla jsem a vysloužila si zmáčknutí, které ze mě vyrazilo heknutí. „Děkuju,“ řekla jsem rychle. Chtěla jsem mu toho říct mnohem víc, ale ne tady a ne teď. Teď jsem potřebovala snídani, sprchu, postel a hlavně jeho a nejlíp všechno najednou.

Jako by mi četl myšlenky:

„Musím ti toho pak hodně říct. Ale až pak. Nejdřív se musíme zbavit těch malejch hajzlíků.“

„Zbavit? Jak?“ ztuhla jsem. Znovu mě k sobě víc přitiskl, tentokrát konejšivě.

„To budeš koukat.“ Pustil mě, ale hned mě chytil za ruku. Došli jsme ke zbytku osazenstva téhle díry. Benjamin se zrovna snažil Kevinovi přednést nějakou šílenou historku o tom, že mě našli venku skoro umrzlou a vzali mě dovnitř, ale Kevin ho ignoroval. Jak se zdálo, Johnny pro změnu ignoroval mě. Vyhýbal se očnímu kontaktu a nerudně zavelel:

„Tak jdeme. A nehodlám se za někým honit, takže pokud byste chtěli utýct, budu vás muset zastřelit.“

Ze skupinky dětí se ozvalo zasténání a mě zamrazilo, ale když jsem se podívala na Henryho, jen lehce zavrtěl hlavou. Nebyla jsem si jistá, jestli to znamená, že mám být zticha nebo že to tak Johnny nemyslel, a rozhodla jsem se pro obě možnosti.

Kdyby nás někdo pozoroval, když jsme vycházeli ven, musel by si myslet, že ty děti vedeme na popravu. Tvářily se tak a neochotně šly husím pochodem za Kevinem, zatímco Johnny šel vzadu a dvakrát za cestu nezapomněl připomenout, že má zbraň a neváhá ji použít. Děti pak byly naloženy do velké dodávky. Holka s mými kozačkami pořád brečela a dokola slibovala, že už nikdy nic takového neudělá.

„Co s nimi máte v plánu?“ zeptala jsem se Henryho, který mě stále držel za ruku. Možná už mě nikdy nepustí – na jednu stranu se mi ta představa náramně zamlouvala.

Neodpověděl a vedl mě ke svému autu. „Neměli byste je třeba nějak uklidnit?“ zkusila jsem to znovu.

„Ne,“ řekl klidně. Zatahala jsem ho za ruku, abych ho donutila podívat se na mě. Nenechal mě ani promluvit, hned dodal: „Zasloužej si tohle a ještě mnohem víc.

A tebe jsem měl taky víc vystrašit.“

„Zpanikařila jsem.“

„Já vím, ale myslel jsem, že jsi vycepovaná od všech těch předchozích hlídačů a víš, že ať panikaříš sebevíc, nikdy nesmíš utýct.“

„No,“ udělala jsem, „nebrala jsem to jako problém s bodyguardem, ale problém s tebou.“

Zastavil a otevřel mi dveře u spolujezdce.

„To budeš utíkat… Ne, teď fakt ne. Vyřešíme to pak. Rychle si nastup.“

Počkal, až se usadím a připoutám, a dveře zabouchl trochu prudčeji, než bylo nutné.

Ach jo. Jak se tohle žehlí? A neměl by on být ten, kdo žehlí?

„Máš můj telefon?“ zeptala jsem se, když nastoupil. Mlčky mi ho podal.

„Nic jim neříkej,“ varoval mě, když jsem v seznamu našla číslo na mámu.

„Nejsem pitomá,“ odsekla jsem. Podíval se na mě a poprvé se usmál, i když to byl spíš úšklebek. Zamračila jsem se a dodala jsem: „Teda většinou.“

Henry

Vážně nikdy nikdo se mnou nemával tolik jako Emily. Než jsme se vydali na cestu k tomu starému skladišti, byl jsem úplně v klidu, soustředěný na to, co nás čeká. Zpátky v akci – adrenalin a nacvičené a léta zažité postupy. Těm dětem mohlo klidně hrábnout a mohly být ozbrojené. Jeli jsme tam a netušili, co přesně na nás čeká. Že to nakonec byla jen hrstka vyděšených smráďat, bylo určitě dobře, ale všechno to napětí jsem si neměl kde vybít. A tak jsem se musel vážně držet, abych na Emily neječel, nepřehnul ji přes koleno a nenaplácal jí na zadek. A abych se na ni vzápětí nevrhnul a neodtáhl ji někam, kamkoliv, kde bych upustil páru ještě jinak, mnohem příjemnějším způsobem. Zvlášť když bylo jasné, že se nebojí, že si uvědomuje, že šlápla vedle, a že mi naprosto důvěřuje. Nevěděl jsem, co všechno ji během té noci potkalo, ale vypadala naprosto zdravě, nezraněně, jen utahaně, jako my všichni. A bez váhání mě na sebe nechala sáhnout. V to jsem chvílema ani nedoufal.

Nechtěl jsem myslet na to, co mě čeká, až spolu budeme sami. Toho rozhovoru jsem se bál od samýho začátku, a i když teď základ věděla nebo tušila, stejně jsem si dal za úkol zamknout, aby nemohla utéct znovu. Netušil jsem, jak to celé dopadne, ale předpokládal jsem, že to skončí špatně. A tak jsem se soustředil na to, co bylo teď. Minutu po minutě, kilometr po kilometru. Nádech po nádechu.

Když jsme zastavili před domem v Queensu, ignoroval jsem její tázavý pohled.

„Nejradši bych tě tu zamknul, ale asi bude jistější, když půjdeš se mnou a nepustím tě z ruky,“ konstatoval jsem.

„Já vím, vodítko a obojek,“ zabručela. Zněla naštvaně, ale když jsem se na ni podíval, došlo mi, že je unavená. Pomohl jsem jí z auta a sledoval, jak Kevin s Johnnym pomáhají vystupovat dětem. Ty se tvářily všelijak, pořád netušily, co je tady čeká. A kdo ví, co jim ti dva namluvili po cestě. Dům byl zachovalý, i když pár oprav by potřeboval. Byl ale čistý a bylo v něm teplo – a teplé jídlo a normální postele, což bylo přesně to, co teď všechna děcka potřebovala.

A co bylo nejdůležitější: byla v něm Theresa. Než jsme došli ke schodům na verandu, ve dvěřích už stál Paolo.

„Tak pojďte dál.“

„Co je to za dědka?“ zeptal se Benjamin polohlasně.

„Ty vůbec nemluv,“ varoval jsem ho. Stáhl se. Paolo suše oznámil:

„Dědek, co pořád sakra dobře slyší.“

„Neumíte pozdravit?“ přidal se k mému prudění Johnny. Pořád z něj všichni ti špinaví ztracenci měli hrůzu, takže honem zamumlali dobrý den. Vešel jsem dovnitř jako první, Emily jsem prakticky vlekl za sebou.

„Ahoj, Paolo,“ řekla nadšeně. Celá se rozzářila, když jí došlo, kam jsme děti přivezli.

„Nápady máš jak malá,“ obvinil ji Theresin muž místo pozdravu. „Měli bychom si tě tu taky nechat na převýchovu.“

„Já vím,“ broukla potichu, ale moc dlouho jí to nevydrželo, protože se nadechla a tónem, který mi okamžitě způsobil erekci, pronesla: „Panebože, tady to voní!“

Theresa vyšla z místa, kde jsem předpokládal kuchyň, a bez řečí Emily objala. Mě pak poplácala po tváři a nakázala:

„Běžte se nasnídat.“ Obešla nás, aby si prohlédla děti. Ony na ni zíraly trochu nevěřícně. Celou dobu čekaly na další průšvih, na další potíže, a teď proti nim stála stará dáma. Ještě netušily, že je to vlastně generál v sukních, ale bylo mi jasné, že brzy budou vědět, na čem jsou.

„No nazdar,“ řekla. „Jsou tu jen dvě koupelny. Tohle bude nadlouho.“ A pak se pustila do toho, co jí šlo kromě vaření nejlíp. Plánování a komandování. „Ty, pojď sem. Pokoj vpravo nahoře a okamžitě do koupelny. Neopovažuj se dotknout se postele, když vypadáš jako čuně. Mazej. Ty, koupelna dole. Ručníky jsou tam připravené, oblečení vám donesu.“

„Kde sebrala oblečení?“ otočil jsem se na Johnnyho. Jen zavrtěl hlavou. Pokrčil jsem rameny a vydal se do kuchyně.

Na sporáku bublaly čtyři hrnce, v troubě se pekly muffiny, na stole už bylo připravené pečivo, cereálie, mléko a džus. Kafe vonělo celou místností. Kdy tohle stihla? A kde se vůbec vzal tenhle barák? Někdy jsem měl pocit, že kolem mě se dějí věci mnohem rychleji, než bylo možné. I teď; než jsem stihl sobě i Emily nalít kafe a posadit se k obrovskému jídelnímu stolu, už se nenápadně přiblížila Kris, umytá a v čistém oblečení. Sedla si naproti nám a zeptala se:

„To je poslední jídlo před popravou? Nebo co se to tady děje?“

„Mlč a jez,“ usadil jsem ji. Ke snídani se přidal i Johnny, který se směrem k Emily mračil a mě prakticky ignoroval. Ten chlap dokázal vypadat vážně děsivě, když ho někdo naštval. A teď jsem to byl já, kdo ho vytočil, takže jsem se rozhodl radši mlčet a nechat ho vychladnout. Protože nakonec stejně vždycky povolí a zase se vrátí ke svému obvyklému vtipkování a dobré náladě, jen je potřeba mu dát trochu času. Jedli jsme v naprostým tichu – a nebylo to nic příjemnýho. Nemohl jsem se dočkat, až odsud vypadneme, i když jsem se nadcházejících hodin o samotě s Emily docela děsil. Ale nebylo by dobrý naštvat i Theresu, zvlášť ne tím, že nesníme, co nám připravila. Takže jsme do sebe cpali snídani a sledovali, jak se do kuchyně trousí další a další vyjevené děti.

„Jsou tu všichni?“ zahučel Johnny, když už jsem sám měl pocit, že v místnosti není k hnutí. Kevin stál opřený o kuchyňskou linku a teď polohlasně přepočítával přítomné.

„Je tu jeden drzej a nevychovanej spratek navíc,“ oznámil pak suše. A vzápětí dodal: „Jo pardon, to je nedospělá a nevychovaná Emily.“

„Fakt vtipný,“ zamračila se do druhého hrnku s kafem. Kevin se zazubil, ale nahlas nic nekomentoval.

„Teď mě budou všichni vážně pozorně poslouchat,“ pokračoval Johnny. „Vysvětlíme si pravidla. Jen jednou, nebudu je opakovat. Kdo bude mít problém s jejich pochopením, bude mít problém se mnou. A taky s tímhle,“ ukázal palcem za sebe na Kevina. „Je to bývalej policajt.“

Děti se přikrčily na židlích i na lavici pod oknem.

„A pořád má hodně kontaktů mezi bývalými kolegy.“ Což nebyla úplně pravda. Kontaky možná měl, ale většina z nich ho nesnášela nebo ignorovala, protože přešel na druhou stranu, i když dokázat se nedalo nic. „Takže pokud utečete, něco tu rozbijete, podpálíte nebo ukradnete, pokud se pokusíte ublížit Therese nebo Paolovi nebo se

na ně třeba jen křivě podíváte, já nebo on se o tom dozvíme a přijdeme si pro vás. Najdeme vás, ať se budete schovávat kdekoliv, a postaráme se o to, abyste toho litovali. Předhodíme vás policajtům a sociálce a věřte mi, nebudou pro vás hledat hodnou pěstounskou rodinu nebo příjemnej a moderní dětskej domov. Ne. Posvištíte rovnou do pasťáku a já osobně se vám zaručuju za to, že zařídím, aby to byl ten nejhnusnější a nejhorší pasťák ve Spojenejch státech.“ Bylo takové ticho, že jsem jasně slyšel tikot Johnnyho hodinek a vyděšené zajíknutí, které vyšlo z Kris, i když se ho snažila utlumit.

„Ale –,“ začala Emily. Johnny se na ni podíval tak, že okamžitě zmlkla a přisunula si židli blíž ke mně. Ten zvuk posunovaného dřeva po dlažbě byl příšerně hlasitý.

„Takže, pokud rozumíte, co vás čeká, jestli selžete, řekneme si, co čekáme my od vás.“

A pustil se do vysvětlování.

Já bych tu teda žít nechtěl.

30.

Emily

Celou cestu až k Henryho bytu jsme byli potichu. Byla jsem vděčná za zapnuté rádio, které aspoň trochu narušovalo ten pocit neviditelné hradby, co někdo postavil od ruční brzdy nahoru ke stropu. Po euforii z toho, že mě našel, a návalu dojetí z toho, že mě odmítal pustit a netvářil se, jako že jsem všechno příšerně podělala, jsem teď měla mrazivý pocit blížícího se finálního a bolestivého rozhodnutí. A strašlivě jsem se toho bála.

V bytě byl nevyvětraný vzduch a na lednici byl pořád ten nákupní seznam, který jsem viděla při první návštěvě. Přišlo mi, jako by to bylo dávno, a ve skutečnosti to bylo vlastně jen před pár dny. Henry ze sebe sundal bundu i svetr a řekl, že udělá čaj. Chtělo se mi na něj křičet, že nechci čaj, že chci, abychom si lehli, abych se mohla zavrtat do jeho objetí a pořádně se vyspat, ve vší počestnosti. Jeho kruhy pod očima mě děsily a podobně mě děsilo, co jsem viděla v zrcadle v domě, kde teď budou bydlet děcka.

No, bydlet… Spíš absolvovat něco jako polovojenský výcvikový tábor s důrazem na vypěstování relativně normálních myšlenkových pochodů.

Pod vedením lidí s ne úplně čistou minulostí. Ale co, všechno bylo lepší než bydlení v tom příšerném hnízdě. A všichni, kdo v tom byli zainteresováni, mi nikdy neublížili a nikdy mi nedali jediný důvod, abych se jich bála. Takže…

Takže fajn. Ačkoliv bych raději nedělala nic jiného, než strkala hlavu do písku, je to tady. Čas na Ten Příšerný Rozhovor.

„Věci ti přivezu zítra,“ promluvil na mě Henry, když mi podával hrnek s horkou tekutinou. Teplý čaj jsem byla zvyklá pít, jen když jsem byla nemocná, ale dneska to

bylo jedno. Jen jsem doufala, že nebude platit to pořekadlo Jak na Nový rok – protože dnešek bych si nechtěla zopakovat víckrát. Včetně toho čaje.

„Myslím na kraviny,“ vypadlo ze mě a znělo to udiveně. Henry se zarazil cestou do ložnice a tázavě se na mě podíval. „Asi mi hrabe,“ snažila jsem se to upřesnit.

Zmateně zavrtěl hlavou a pak se odešel převléct do něčeho jiného. Já na sobě pořád měla oblečení na slavnostní silvestrovskou noc, teď uválené a zasmrádlé. Mohla jsem jít za ním a poprosit, aby mi půjčil nějaké svoje tričko a ponožky, ale raději jsem si sedla na gauč a nechala to být. Měla jsem zavolat domů, ale taky jsem to odložila až na potom.

Henry vyšel z ložnice v čistém oblečení a to původní nesl zmuchlané v jedné ruce. V té druhé měl další várku čistých věcí, které mi podal.

„Kdyby ses chtěla vysprchovat…“ Vyšumělo to do ztracena.

„Až pak,“ pípla jsem. Kývl a pak zabručel:

„Dám to prát. Chceš…?“

Zvedla jsem se a došla se převléct. Když jsem se vracela z koupelny, Henry zkoumal nějaký kus papíru. Nejdřív mě trochu scestně napadlo, že si napsal, co mi chce říct. Když se na mě ale podíval, vypadal spíš zamyšleně.

„Musím zavolat do zásilkový firmy, aby mi přivezli ten balík,“ vysvětlit. „Jen nevím, kam si to nechat poslat. Máš v plánu zas něco nečekanýho, nebo se zítra vzbudím taky v tomhle bytě?“

„Já nevím,“ přiznala jsem. „Teda – vím, že teď nemám v plánu žádný nečekaný zvraty, ale s tebou člověk nikdy neví,“ pokusila jsem se zavtipkovat. Ušklíbl se a položil lístek na pult, který odděloval kuchyňský kout od obýváku. A přesně v ten moment jsem si všimla loga té firmy. Byla to ta, přes kterou jsem mu poslala ten narychlo a na poslední chvíli vymyšlený vánoční dárek. Ten, o kterém jsem byla přesvědčená, že je to ta nejlepší věc, jakou mu můžu dát. Teď? Teď jsem si tak jistá nebyla. Navíc jsem nechápala, jak se mi podařilo na celou tu věc dočista zapomenout. Před Štědrým dnem jsem se nemohla dočkat telefonátu, ve kterém mi Henry řekne, jak si váží toho, co jsem mu poslala, a že chápe, co to pro mě znamená nebo něco podobnýho. Jenže pak jsem dostala srdce z nějaké úchylné lásky a na Henryho dárek jsem naprosto zapomněla.

Což bylo asi dobře. Protože teď jsem vůbec netušila, že je to dobrý nápad. Připadala jsem si trochu jako pako. Na co jsem myslela? Vždyť je to něco, co jde totálně mimo Henryho… A doma se mi kvůli tomu všichni smáli…

No, pozdě bycha honit.

Henry si odkašlal. Trhla jsem sebou, protože jsem zrovna přemýšlela, jestli by se dal ten papírek od dopravce nějak zašantročit. Takže jsem se cítila zaskočeně a klidně bych se vsadila, že jsem zrudla.

„Chce se mi do toho mnohem míň než tobě, vsaď se,“ pokusil se mě Henry rozptýlit. Typicky po svém, neohrabaně a úžasně. A těmi pár slovy a provinilým pohledem dokázal zařídit, že jsem znovu hodila za hlavu všechno kromě něj. Protože jsem chtěla slyšet, co mi řekne. Potřebovala jsem vědět všechno – celou pravdu a nic než pravdu. Pak se uvidí.

Usrkl čaje, zatvářil se značně zhnuseně a počkal, až si sednu vedle něj na gauč. Mezi námi zůstal prázdný prostor, který mě na jednu stranu iritoval, na druhou jsem ho vítala. Pak si frustrovaně odfrkl a začal mluvit.

Pokud jsem mohla soudit, řekl mi opravdu všechno. Mdlé lednové newyorské slunce vystoupalo na nebi do nejvyššího bodu, pak se schovalo za mraky a začalo klesat

k západu. Vystydl nám čaj, přeseděla jsem si levou nohu, takže mě začala brnět. Ale na tom nezáleželo.

Něco už jsem věděla. Něco jsem si domyslela, když jsem od něj utekla pryč. To všechno byly ale zlomky skládačky, které zapadaly do sebe, lehce, precizně a výsledkem byl Henry. Netušila jsem, že opravdu existuje mafie v New Yorku. A už vůbec ne, že je několik národnostních skupin, které jdou proti sobě, protože se sobě navzájem pletou do cesty. Nikdy by mě nenapadlo, že vyšňořený a nažehlený Robert Bavetta měl slušně zaděláno na to, aby se stal hlavou té italské části. Tvářila jsem se pochybovačně, když se Henry dušoval, že nikdy nedělali do drog, protože Bavettovic chlapi k nim mají velmi negativní postoj. Byla jsem vyděšená, když mi vyprávěl, k čemu všemu se dá použít stavební firma. Nebo prodejna dovážených potravin. Nebo azylový dům, úžasná pračka peněz, na kterou se dokonce dají získat dotace.

Ten chlap, který seděl se mnou na gauči, původně vůbec nebyl plyšák. Byl tím, kdo plní rozkazy. Byl loajální a obrovsky věrný, protože Bavetta starší ho vytáhl z hromady sraček, dal mu najíst a napít, dal mu střechu nad hlavou a postaral se o něj – jako první člověk v jeho životě. Kdo by odolal? Komu by vadilo, že se dostal na šikmou plochu, ještě šikmější, než byl život na ulici? Z Henryho mohl vyrůst příšernej parchant. Mohl z něj být ten nejhorší chlap, jakýho si dovedu představit; zlej, vzteklej hajzl, co nejde pro ránu daleko. Násilník, sadista, který zneužívá svého fyzického zjevu k tomu, aby zastrašil oběť, a pak své síly, aby jí ublížil.

Jeho příjmení, Trovato, znamenalo v italštině nalezený. Ať už byla rodina Bavettových čímkoliv, jedno se jim nedalo upřít: zachránili Henrymu život. Byla jsem si jistá, že na ulici by se nedožil dospělosti.

Nevěděla jsem, čím vším Henry byl, ale byla jsem si jistá, čím je teď.

Zbývalo už jen přesvědčit o tom mámu a tátu. A hlavně jeho.

Henry

Čekal jsem, kdy s křikem uteče. Nebo aspoň řekne, že to stačí, že už nechce nic slyšet a ať ji odvezu na letiště. Nebo ať zavolám agentům, ať si pro ni přijedou – a pak se půjde zabarikádovat do ložnice a čekat, až dorazej. Nedivil bych se, kdyby se zhnusneně ušklíbla a odtáhla se dál, aby nemusela dýchat stejný vzduch jako já, jenže ona se místo toho přisouvala pomalu blíž, a když jsem konečně přestal s tím slovním průjmem, kterej ze mě musel ven, Emily seděla namáčknutá k mému levému boku a držela mě za ruku. Naše prsty byly propletený a ty její oproti mým vypadaly hrozně drobně a křehce, takže jsem měl trochu strach se pohnout, abych jí je nepolámal.

Jenže ona nebyla křehká. Byla tvrdá a zatraceně paličatá, chvílema vyděšená a chvílema dojatá, ale asi odhodlaná.

„Teď bys měla utýct,“ zamumlal jsem. Ani se nehnula, jen mi povzbudivě stiskla ruku.

„Půjdeme se vyspat,“ řekla. Na chvíli jsem zavřel oči a opřel si hlavu dozadu. Připadal jsem si hrozně utahanej a starej. Čekal bych, že se mi uleví, když jí to řeknu a ona neuteče s řevem, ale místo toho se dostavila utahaná úleva, jako když se dostanete domů po fakt dlouhým a náročným dni a lehnete si do svý vlastní postele – přesně takovej pocit to byl. Pak jsem se rozhodl říct pravdu, úplně na rovinu:

„Emily, jestli mi teď neřekneš, ať táhnu do háje a už nikdy na tebe nesahám, protože už mě nechceš vidět, tak ti přísahám, že se mě jen tak nezbavíš.“

Usmívala se, ale mlčela.

„Myslím to vážně. Všechno jsem ti to vyklopil a tys nezareagovala tak, jak se očekávalo. To vlastně neděláš skoro nikdy, ale stejně. Jestli mě teď nepošleš pryč, budeš si mě muset nechat už napořád. Nebo dokud mě tvůj táta nenechá zatknout.“

„Tak jo.“

„Tak jo?“ zopakoval jsem po ní nevěřícně.

„M-hm,“ přikývla.

„Rozumělas tomu, co jsem ti tu celou dobu říkal? I teď těm posledním slovům?“

„Rozuměla jsem všemu. A beru to.“

Chvíli jsem na ni jen tak zíral, neschopný dostat ze sebe nějakou souvislou větu, cokoliv. Na moment to vypadalo, že se rozbrečím, ale zvládl jsem to. Nakonec jsem si odkašlal a varoval ji:

„To znamená, že jestli mi ještě jednou utečeš, najdu tě a nasekám ti na holou.“

„To by bylo domácí násilí,“ uculila se a zatahala mě za ruku: „Jdem spát. Jsem vážně unavená.“

Když jsme si lehali a ona se automaticky přisunula až ke mně, nebylo v tom vůbec nic žhavýho, a přece bych přísahal, že to byl jeden z nejlepších momentů v mým životě. Kdyby to neznělo tak přitepleně a slabošsky, řekl bych, že jsem měl konečně pocit, že jsem našel smysl svýho bytí nebo tak něco. A málem jsem to vyžvanil nahlas. Asi jsem byl fakt příšerně utahanej.

Vyzvánění mobilu bylo tím nejpříšernějším zvukem na světě. Jako by se mi tím někdo snažil rozšmelcovat mozek na kaši. Takhle příšerně mi nebylo ani při nejhorší kocovině a chvíli jsem musel přemýšlet, jestli jsem se nakonec před usnutím ještě něčím nezlil jako hovado. Emily tvrdě spala a ten protivný zvuk s ní ani nehnul. Když jsem došel do kuchyně, kde můj telefon zůstal ležet hned vedle lístku o nepodařeném doručení zásilky, došlo mi, proč se cejtím jak zbitej pes. Spal jsem sotva hodinu.

Přivážu svýho šéfa na pochodeň na Soše svobody, přísahám!

„Co je!“

„Taky tě rád slyším,“ začal zvesela.

„Nech toho,“ useknul jsem to hned ze začátku. „Jsem kurevsky utahanej a vzbudil jsi mě.“

„To mě samozřejmě nesmírně mrzí,“ odfrknul. „Ale je to tvoje vina. Tys měl zavolat, až bude všechno v suchu. A protože mi Johnny volal, že jste s Emily odjeli už před několika hodinama, a ty ses neozval, daly se předpokládat dvě varianty. První: rozsekal jsi vás v autě a v nejlepším případě jste teď v nemocnici a ty nemůžeš telefonovat. Druhá: řekl jsi Emily, kdo jsi, a ona s jekotem proskočila oknem nebo popadla nůž a bodla tě. I v týhle variantě jste v nemocnici a nemůžete volat. Tak se nediv, že jsem to nevydržel dýl a zavolal jsem ti.“

„Máš moc bujnou fantazii,“ oznámil jsem mu.

„Dík. Řekneš mi, co se dělo?“

„No, pověděl jsem jí tak nějak všechno,“ přiznal jsem.

„Tak nějak?“ Měl jsem vědět, že se zeptá.

„Vynechal jsem děvky,“ odpověděl jsem tlumeným hlasem a rychle se podíval k ložnici, jestli náhodou Emily nestojí ve dveřích a netváří se vyděšeně, znechuceně nebo naštvaně. Tak nějak jsem měl pocit, že normální ženský děvkama docela pohrdaj – a to jsem nebyl zákazníkem těch nóbl jako Robert.

Ve sluchátku se ozval chechtot. Měl jsem chuť mu to položit, ale vydržel jsem. Přece jen to byl šéf, i když občas fakt cvok. Když se dostatečně vysmál, zeptal se:

„Tak co s ní provedeme dál?“

„Nezajímá tě, jak zareagovala?“ divil jsem se.

„Kdyby utekla nebo to nevzala, nezněl bys takhle. A nespal bys, zas bys zmateně pobíhal po městě a hledal ji.“

„Moh jsem ji připoutat k topení, aby neutekla,“ plácnul jsem. Robert syknul do telefonu:

„Hele, vaše postelový hrátky jsou to poslední, co mě zajímá. Nepotřebuju vědět úplně všechno.“

„Ty jsi zas dneska vtipnej,“ povzdechl jsem si.

„Fajn, tak teď vážně. Co bude dál? Jak to vypadá v Coloradu?“

Tohle bylo na dýl. Ztěžka jsem si kecnul na židli a shrnul, co víme. Bylo fajn, že je Emily zpátky, nevyšiluje a ještě ke všemu je tu se mnou a nevypadá, že by se dala jen tak odehnat, i kdybych něco takovýho nakrásně chtěl, ale pořád tu byl ten mizernej stalkerskej bastard. V Coloradu nevěděli nic novýho, agenti byli nasraný, že jsem jim odmítl říct, kde přesně jsme, a ze strany toho hajzla bylo ticho po pěšině, takže v současný chvíli bylo vlastně všechno v pohodě, ale nebyl to dlouhodobě udržitelnej stav. Nedovedl jsem si představit, že by se Evansovi dokázali smířit s představou, že jejich jediná dcera stráví následujících pár týdnů nebo měsíců zalezlá v mém bytě v New Yorku. A už vůbec jsem si nedovedl představit, jak by to snesla samotná Emily.

Robert to viděl podobně. Možná teď bude pár týdnů klid, ale pak to ten sráč nevydrží a začne se po Emily shánět jinak, důrazněji – a dům rodičů by bylo první místo, kde by se domáhal informací. Že mu nevadí federální agenti, už jsme věděli, stejně jako to, že to nebude úplnej idiot. Strávili jsme skoro hodinu probíráním jednotlivých možností, znovu a znovu jsme rozebírali to, co víme, a ačkoliv ani jeden z nás neměl žádný vzdělání, který by pomáhalo při vyšetřování, měli jsme zdravej selskej rozum a bohatou historii řešení nejrůznějších problémů a zapeklitostí. A v záloze bývalýho policajta, kterej sice nikdy nevyšetřoval, ale absolvoval policejní akademii, takže nějaký základy mít musel. Když Robert zorganizoval konferenční hovor, Kevin nás sice nejdřív oba proklel, protože taky spal, ale nakonec si nás poslechl a posvětil nám náš plán.

Necháme ho vydusit a pak mu předhodíme nějakou kostičku, která ho donutí vystrčit čumák.

A ten mu pak rozbijeme.

„Jsme dobrý,“ pochválil nás Robert.

„A počkej, jak dobrý budeme, až ho předhodíme svázanýho do kozelce agentům.“

„Myslím, že to bude vhodnej čas na to, abys tchánovi oznámil, že by měl zařídit, aby se nikdo nerejpal ve tvý minulosti, co?“

„Trochu jsem doufal, že nebude nutný mu to říkat,“ přiznal jsem. Robert se uchechtnul:

„No jasně. A když se začneš objevovat s Emily, nikdo nebude řešit, kdo jsi zač, a hrabat se ve tvým smetí, a to doslova.“

„To bude hroznej průser,“ zaúpěl jsem.

„To asi jo. Ale Emily je dospělá, do tohohle jí kecat nemůžou. Co udělají? Vydědí ji? Veřejně se jí zřeknou? Podle toho, co jsem viděl a slyšel, si nemyslím, že by něčeho takovýho byli schopný.“

„To asi ne… Hele, já na to teď fakt nechci myslet. Jdu se vyspat, ty jdi za holkama a užij si poslední chvíle rozmazlování, než se budeš muset vrátit a začít něco dělat.“

„Kdybys tušil, jak se mi nechce! Jenny, Joina máma, sice nevaří tak dobře jako Theresa, ačkoliv nahlas bych to nikdy nepřiznal, ale rozmazluje nás stejně, možná víc. Málem jsem nedopnul kalhoty. Těchhle svátků se budu v posilovně zbavovat ještě pěkně dlouho.“

„Patří ti to,“ řekl jsem spokojeně. „A teď to típnu a vypnu si zvonění, abych se vyspal.“

„Zavolám ti za hodinu. A pak za další.“

„Jsi jak malej harant,“ zamračil jsem se.

„A řeknu Mikeovi, aby ti volal mezitím o půl hodiny pozdějc. Cha, to bude bomba!“

„Jsi retardovanej,“ oznámil jsem mu a zavěsil jsem.

Některý lidi prostě na odstranění původu stresu reagujou jako idioti, no.

Když už jsem držel v ruce mobil, zkusil jsem zavolat tomu přepravci. Ani jsem nečekal, že to někdo zvedne, ale po dvou zazvoněních se ozval přehnaně přátelský ženský hlas a ptal se, co pro mě může udělat. Dohodl jsem se, že druhý doručení balíku proběhne ráno mezi devátou a jedenáctou, a když jsem se loučil, napadlo mě, že jsem se mohl Roberta rovnou zeptat, co mi to poslali. Beztak to bude nějaký pití. To se bude hodit, udělám Emily hezkej večer.

Vlezl jsem si zpátky k ní do postele. Ležela na boku zády ke mně a nádherně na mě špulila zadek. Přitiskl jsem se k ní a to teplo a měkounko byla prostě slast.

Napadlo mě, že ji vzbudím a o tu slast se s ní podělím, ale asi jsem usnul dřív, než jsem si rozmyslel, jak nejlíp to udělat.

Tolik k mé pověsti hřebce.

31.

Emily

Nad New Yorkem pozvolna svítalo. Seděla jsem na posteli zabalená do Henryho svetru a tepláků s několikrát ohrnutými nohavicemi a pozorovala ho, jak spí. Být vzhůru před šestou ráno, když to není nutné, to se mi nestalo už… asi nikdy. Ale události posledních dní mi rozhodily rytmus víc než jakýkoliv zaoceánský let, takže jsem byla

vážně zvědavá, kdy se vrátí do zajetých kolejí. Po první normálně prospané noci? Až se vyřeší problém v Coloradu? Až vysvětlím našim, že musí být opatrní a neptat

se na Henryho minulost víc, než je nezbytně nutné?

Jeden problém se vyřešil, jiný tím vyvstal. Co bych v tuhle chvíli dala za normální život, při kterém je největším zádrhelem nečekaně rozbitá pračka nebo náhlý výpadek proudu. Na druhou stranu, pokud bych byla někdo, koho dokáže rozhodit nefunkční pračka, nikdy bych nepotkala Henryho, takže…

„Moc přemýšlíš.“ Henry mě z toho nelogického rozjímání vytrhl svým hlubokým, teď ochraptělým hlasem. Byla jsem tak zabraná do myšlenek, že jsem si vůbec nevšimla,

kdy se vzbudil – a to jsem si sem takhle sedla proto, abych na něj dobře viděla a mohla si ten výhled užívat. „Za chvíli se ti začne kouřit z uší, fakt,“ dodal, když jsem zavrtěla hlavou. „Pojď sem,“ lákal mě a nadzvedl deku. Neodolala jsem a vlezla si pod ni. Přitiskla jsem se k němu a ušklíbla se, když sykl, jak jsem se dotkla jeho boku studenou rukou. Zavrtala jsem se hlouběji do jeho objetí a bylo to prostě dokonalé.

„Zkoušela jsem vymyslet, jak –“

„Ne,“ zarazil mě. „Mlč a vůbec o tom nezačínej. Nemysli. Myšlení se zbytečně přeceňuje. Podívej se na mě: tupec, co myšlení nikdy nepotřeboval, a jak jsem dopadl? Ležím v posteli s nádhernou ženskou.“

Kousla jsem ho pod klíční kost. Tohle jeho sebepodceňování a shazování toho, čím je, mi vadilo čím dál víc.

„Jau!“ vyjekl. „To se nedělá. Navíc je to maso starý a tuhý, na tom by sis akorát vylámala zuby.“

Hryzla jsem ho ještě jednou. I když to tentokrát myslel víceméně jako vtip, ty řeči o jeho stáří jsem taky nesnášela. Měl na ně nejmíň dvacet, spíš třicet let čas.

„Jedinej kus masa, kterej je na tobě občas tuhej, je tenhle,“ oznámila jsem mu a lehce komplikovanou cestou přesunula dlaň z jeho zad do jeho rozkroku. A našla jsem přesně to, o čem jsem mluvila.

„Dobře,“ vydechl Henry, „protože jsi za posledních pár hodin nic neprovedla, můžeš si chvíli hrát.“

„Jestli budeš mít tak blbý řeči, vyzkouším, jestli si na tvým tuhým masu vážně můžu vylámat zuby,“ varovala jsem ho. A když se rozesmál, nemohla jsem si pomoct a křenila jsem se na něj jako cvok. Milovala jsem, když si mohl dovolit být bezstarostný. A milovala jsem, když se smál, protože to moc často nedělal, bručoun jeden. Než jsem ho umlčela pořádně dlouhým a hlubokým líbáním, slíbila jsem si, že se bude smát několikrát denně, až z toho bude mít namoženou bránici.

Vzbudilo mě několik věcí najednou. Můj žaludek, který byl bolestivě prázdný. Můj močový měchýř, který byl naopak bolestivě plný. A taky zvonění mého i Henryho mobilu najednou. Digitální budík ukazoval půl desáté dopoledne, takže jsme toho i s ranní přestávkou naspali až až, ale stejně jsem si připadala unaveně a zdrchaně.

„Abyste se všichni nezbláznili,“ zavrčel vedle mě a ještě se zavřenýma očima začal šátrat po nočním stolku.

„Zvoní vedle,“ uvědomila jsem si. Oba telefony byly někde vedle. Vymotala jsem se z postele dřív než on, ale v pokoji jsem svůj telefon neviděla na první pohled, takže jsem to vzdala a zamířila rovnou na záchod. Než jsem za sebou zavřela dveře, slyšela jsem, jak se Henry představuje příjmením.

Plán dne byl následující: vyprázdnit plné části mého těla, naplnit ty prázdné a po zbytek dne nevylézt z postele. Což byl vzhledem k tomu, kolik bylo hodin, velice velkolepý plán, ale prostě se mi nechtělo dělat nic – a naštěstí jsem ani nic dělat nemusela. Nejlepší by bylo, kdyby mě Henry musel hlídat už napořád – on by za to byl placený a mohli bychom se schovat na nějakém tichomořském ostrově a nevytáhnout paty z chatrče na pláži. Tak jo, tušila jsem, že to nevyjde, ale holka může mít svoje sny, ne?

Když jsem se vrátila do pokoje, ztuhla jsem. Henry stál opřený o kuchyňskou linku a rozdělával balíček, který jsem mu poslala před Vánoci.

„Je od tebe,“ řekl a zněl překvapeně. „Nenapadlo mě, že bys v tom mohla mít prsty ty, myslel jsem, že je to něco od Roberta nebo spíš od Jo, ta si na dárky potrpí.“

„No…,“ udělala jsem přihlouple. Předtím mi to přišlo jako super nápad. Jenže za těch pár dní jsem Henryho poznala nějak víc a nebyla jsem si jistá, jak na takovou blbinu zareaguje.

„Já ti nic nekoupil,“ zabručel a začal trhat balicí papír se sněhuláky. Taky infantilní.

„To je dobrý,“ uklidňovala jsem ho. „Bylo to ještě jiný.“

„Jo,“ usmál se na mě.

„Je to jen taková blbina,“ zamumlala jsem. Vybalil z papíru Malého prince a uculil se:

„Knížka. Vypadá to, že nebudu mít problémy s vymýšlením dárků pro tebe. Prostě ti přinesu půl knihkupectví.“

„Znáš Malého prince?“ zeptala jsem se opatrně. Zavrtěl hlavou:

„Ale vypadá to na pohádku.“

„Tak trochu,“ souhlasila jsem. „Je to moje nejoblíbenější knížka, už od mala. Je krásná a vždycky u ní brečím. A chtěla jsem, abys ji měl. Napadlo mě… Myslela jsem si, že jsi dyslektik a že se ti bude číst dobře, ale teď vím, že kdybys chtěl, mohl by sis přečíst cokoliv, prostě jsi jen netrénoval a neměl potřebu a…“

Pozoroval, jak se tam kroutím a snažím se mu vysvětlit, jak moc pro mě tahle knížka – nejen ten příběh, ale přímo tahle knížka – znamená a jak moc pro mě znamená to, že by si ji nechal a možná ji i četl. Moc se mi to nedařilo.

„Já nejsem moc dobrej čtenář, Emily. Začal jsem číst tu detektivku, ale je to… Jsem na to moc línej. Nebo moc tupej.“

„To je nesmysl,“ odsekla jsem. „Takový věci už mi neříkej. Prostě jsem chtěla, abys ji měl. Dostala jsem ji jako malá od dědy a četla jsem ji fakt snad stokrát. Bráchové si ze mě kvůli tomu dělali srandu. Ani ji nemusíš číst, je to prostě jen stará knížka,“ vyhrkla jsem a natáhla ruku, abych mu ji sebrala. Připadala jsem si jako cvok, věděla jsem, že na tom nezáleží, ale nemohla jsem si pomoct. Ucukl.

„No, jestli je pro tebe tenhle výtisk důležitej, budeš se mnou muset zůstat fakt napořád, abys ho měla po ruce,“ oznámil mi. No prosím, který tupec by použil slovo jako výtisk? Pak mě chytil za ruku, kterou jsem se po Malém princi sápala, a přitáhl si mě k sobě, aby mi mohl dát pusu. „Když budeš večer hodná, můžeš mi přečíst kousek před spaním.“

„Dobře,“ souhlasila jsem a uvědomila si, že jsem od odchodu z koupelny byla sevřená, tak nějak v křeči, a teď jsem se teprve uvolnila.

„Dobře,“ zopakoval po mně. „A teď zavolej zpátky vašim.“

Natáhla jsem se pro svůj mobil a zmáčkla tlačítko pro vyvolání zmeškaného hovoru. K mému překvapení tam ale nebylo máma nebo táta, ale neznámé číslo s newyorskou

předvolbou.

„Co je?“ zeptal se Henry ostražitě, a když jsem se na něj podívala, ta tam byla uvolněnost a klid. Už zase se tvářil ostražitě.

„Nevím, kdo volal. Nějaké místní číslo. Dával jsi to moje někomu?“ Ale tušila jsem odpověď.

„Ne, ale když ho měli ti malí prevíti, je možný, že z něj někam volali. No, zkusíme to a uvidíme. Půjč to sem.“

Podala jsem mu přístroj a sledovala, jak vytáčí hovor a přikládá si telefon k uchu. Pak jsem slabě zaslechla nějaký hlas a Henry se zamračil:

„Tady žádná Emily rozhodně není.“ A zavěsil. „Krucinál!“ zaklel pak.

„Co je?“

Než stihl odpovědět, rozezvonil se mobil znovu. Henry zavrčel, tak, jak to uměl jen on.

„Tak hele, skrčku,“ promluvil výhrůžně na volajícího. „Smaž tohle číslo a zapomeň ho. Nechci o tobě už nikdy slyšet, rozumíš? Nech Emily na pokoji a už se neopovažuj –“ Zarazil se a zatvářil se překvapeně. Pak skočil volajícímu do řeči stejně jako on předtím jemu: „Jasně, klidně to řekni její matce. A taky svojí, jestli chceš. Jsi fakt ubožák, nedivím se, že tě Evansovic kluci šikanovali. A rád bych v tý tradici pokračoval!“

„Ale ne,“ zaúpěla jsem potichu a opřela si čelo o jeho hruď. Táta dal vážně moje číslo Markovi, který je v New Yorku? Bezva. Henry naštvaně zavěsil a nešetrně mrsknul mým telefonem na stůl.

„Nenič ho.“

„Koho, toho vola nebo ten telefon?“

„Ten telefon,“ řekla jsem pobaveně. „S Markem si klidně můžeš užít nějakou srandu. A když s sebou vezmeš Kevina a Johnnyho, bude to ještě lepší.“

„Kde se v tobě vzala tahle krvežíznivost?“ bavil se. Pak zvážněl: „Budeme muset pořídit nový číslo. Jo, už zase,“ předběhl mě, když jsem se nadechla, abych něco řekla. „Je mi jasný, že se mi povedlo udělat pár pořádných přešlapů proti jakýmukoliv bezpečnostnímu protokolu, když jsem tě vzal do centra a nechal tě utýct, ale teď budeme všechno dělat pořádně. Takže nový číslo a důrazný napomenutí pro senátora.“

„Těšíš se, až budeš moct vyhubovat senátorovi?“ zajímalo mě. Na hádku těch dvou jsem se vážně těšila, protože oba byli tvrdohlaví a zabejčení, ale Henry byl v právu, což tátu o to víc nakrkne. „A mimochodem,“ uvědomila jsem si, „bezpečnostní protokol? Co to má být? Netušila jsem, že používáš takový divný slovní obraty.“

„To Johnny,“ ušklíbl se. „Moc se dívá na seriály s federálama a pak chce, abychom vypadali stejně vážně.“ Uchechtla jsem se a on se přestal tvářit jako velký, zlý vlk. „A teď snídaně,“ zavelel. „Potom zavoláme vašim a děsně je seřveme. A pak uvidíme, co s načatým dnem.“

„Vymyslela jsem boží plán,“ informovala jsem ho. „Zůstaneme celý den v posteli. Hm?“

„Dobrej plán,“ pochválil mě. No jasně, však byl můj.

Henry

„Tohle je nejhorší práce, jakou jsem měl,“ kňučel mi do telefonu Palbot. V pozadí jsem slyšel Kris, jak něco vztekle ječí, a Theresu, jak jí klidně, ale nesmlouvavě odpovídá.

Jo. Byl jsem rád, že ještě pořád hlídám Emily a nemusím hlídat děcka. Věděl jsem, že jsou víceméně můj problém a moje starost, ale když se do toho vložil Robert, teda spíš Jo, už je to záležitost celý firmy, ne?

„Proč tak vyvádí?“ zeptal jsem se.

„Musí vyluxovat.“

„Aha,“ udělal jsem, i když jsem vůbec nechápal, proč by vysávání mělo být něčím, kvůli čemu by Kris měla tak vyvádět.

„Ty vole, měl bys to vidět. Generálka Theresa rozdělila úkoly a děcka se z toho sypou, protože to po nich nikdy nikdo nechtěl. Pulec dokonce málem podpálil celej barák, když měl zatopit v krbu.“

Musel jsem se smát, když jsem si to představil. Taky mi kdysi dalo dost práce se naučit starat se o svou postel a těch pár hadrů, které jsem na začátku měl. Dost mi k tomu pomohly pohlavky od chlapů, co mě dostali na starosti. V rychlosti jsem tu historku převyprávěl Kevinovi a on se přiznal, že už to taky zkusil, ale Theresa zakročila.

„Měli byste sem přijet. Bylo by fajn mluvit chvíli s někým normálním. A taky bys na ně mohl trochu pustit hrůzu, na tebe daj, ne?“

„Těžko říct.“ Vypadalo to, že jsem děckám víc vyhovoval jako někdo, kdo se občas objeví a přiveze pár burgerů a věci, než jako někdo, kdo zařídil nezatékající střechu nad hlavou a opravdový normální jídlo. „Navíc jsme tady doma docela spokojený, hele,“ dodal jsem vesele.

„Šmejde,“ vztekal se Kevin. Ale byla to pravda. Ven jsme chodili sporadicky, za poslední týden třikrát, možná čtyřikrát. Koupili jsme jídlo, jednou jsme byli v kině. Emily si pořídila nový notebook a odmítla mě za něj nechat zaplatit. Nakonec souhlasila, že mi peníze za něj vrátí, až bude všechno zase v normálu. Nechtěl jsem, aby se daly dohledat platby z její karty. Já platil jednou z těch firemních a škodolibě jsem se těšil na moment, kdy Robert otevře výpis z účtu. Když se nudila, dávala mi lekce práce s počítačem a užívala si, že mě může komandovat. Vážně bych si dovedl představit takhle žít, ale nechtělo se mi nechávat za to všechno platit senátora – zvlášť když se tak dobře hádal a nakonec uznal, že mám pravdu. A nechtělo se mi ani pořád čekat, kdy se co posere, protože přesně na to byl teď náběh. Moc dlouho byl klid. V Coloradu se pořád nevědělo nic nového, stáli jsme na místě. Nevěřil jsem tomu, že by to ten úchyl zabalil jen proto, že mu Emily zmizela z dohledu. Tohle ho mělo naopak nakopnout a měl se víc snažit. Znovu jsme jí koupili novou předplacenou sim kartu, znovu jsem donutil její rodinu přísahat, že její číslo vážně nikomu nedají, i kdyby to byla její nejlepší kamarádka. Ale něco prostě bylo ve vzduchu.

Robert se pokoušel tahat za svoje nitky, ale když jsme nevěděli prakticky nic, bylo těžký se dopídit dalších informací. Navíc v Coloradu neměl ani on žádný známý, kteří by měli přehled o úchylech, co navenek vypadají úplně normálně a spořádaně. Mike navrhl, že máme sednout na letadlo a schovat se u nich – že prý by to byla taková hezká rodinná tradice. Pro sebe jsem letenku měl, stačilo si jen zabookovat let, a koupit druhou pro Emily by byla otázka pár minut, ale už by po nás zůstala stopa – odbavení s pasy se mi prostě nelíbilo. A zařizovat pro ni falešný, to by se zas nelíbilo agentům a nejspíš ani senátorovi. I když by to byl jen takový trénink na to, co se jednou budou muset dozvědět. Ale jak říkala Emily: na to je času dost.

„Vylezli jste vůbec z postele?“ sondoval Palbot.

„Ale jo,“ odpověděl jsem. „Třeba do sprchy. Nebo na kuchyňskou linku. Na gauč. A tak různě.“

„Nesnáším tě,“ zaúpěl. „Kecáš, že jo?“

„Jasně,“ uklidňoval jsem ho. I když zas tak daleko od pravdy jsem nebyl. Jak jsem říkal, na tenhle způsob života bych si velmi snadno zvyknul. A taky už jsem naprosto chápal dlouhodobý vztahy. Bylo fajn mít vedle sebe někoho, na kom vám fakt záleží. A učit se, co má ten druhej rád, jak mu udělat radost nebo jak ho naštvat, ale jen trochu, aby pak mohlo nastat udobřování.

Nakonec mi Palbot dal k telefonu Theresu, která mě velmi působivě seřvala jako malýho kluka, aniž by použila jediný sprostý slovo. Dozvěděl jsem se, že jsem mizera, co si schovává Emily jen pro sebe, a že mám v baráku taky nějaký povinnosti, a nakonec jsem prostě odkýval, že se stavíme. Brzy. Co nejdřív. Nejlíp okamžitě.

Nechápu, že mě vždycky překecá.

Hned druhý den, osmého ledna, mě Jo povolala do práce. Nevěděl jsem, co se děje a proč jsem tam potřeba, ale ukázalo se to hned, jak jsme vešli do kanceláře.

„Díky bohu!“ oddechla si úlevně a zářivě se usmála na Emily. „Ještě den o samotě jen s ním a musela bych ho zabít,“ řekla. Z Robertovy kanceláře se ozývaly prapodivné zvuky, a když jsem tam nakoukl, překvapením jsem ztuhl. Robert seděl na zemi vedle Anguse, který jako vždy slintal na podlahu, a Amy jim připravovala čajový dýchánek v nádobí pro panenky. Hosty byli kromě Roberta a psa ještě dva plastoví poníci a jedna panenka.

„Chovej se slušně, nebo nedostaneš sušenku,“ peskovala právě ta roztomilá malá holka sedmdesátikilové tele. Robert se otočil ke dveřím, v pravé ruce malý hrníček, malíček způsobně vytrčený do vzduchu. Hned mi došlo, co má v plánu, a pokusil jsem se zmizet, ale to už si mě všimla i Amy. Zavýskla, hodila na zem konvičku a rozeběhla se ke mně.

„Henryyy! Nahoru!“

Vždycky jsem si připadal nesvůj a hodně nemotorně, když se dožadovala toho, abych ji vzal do náruče. Nejradši bych ji jen poplácal po hlavě a poslal ji pryč, ale nedala se odbýt. Začala na mě chrlit zážitky z Vánoc i z přelomu roku, který strávila u babičky. Do toho se rozhodl mě přivítat i Angus, který shodil oba poníky.

„Strejda Henry si určitě moc rád dá čaj s námi,“ oznámil Robert škodolibě. Chtěl jsem mu na to něco odpovědět, ale nesměl jsem před Amy mluvit sprostě, takže jsem se na něj zamračil. Amy se toho návrhu samozřejmě hned chytla a už mi plánovala místo vedle pana Modrého, což byl jeden z těch koní, ale pak najednou zmlkla a vykulila oči směrem k chodbě. Otočil jsem se a uviděl Emily.

„Jé, ty máš ale krásný vlasy!“ vydechla Amy a začala se vrtět, abych ji pustil na zem. „Můžu si šáhnout? Můžu tě učesat? Mám tu spoustu sponek na poníky!“

„Miláčku, ty si tu budeš hrát s tátou a Henrym a já s tetou Emily pojedeme do města, co ty na to?“

Plán to byl dobrý, ale neprošel. Amy prostě měla rodiče omotané kolem prstu. A během minuty měla stejně zaháčkovanou i Emily.

O hodinu později jsem poslal paní senátorové ememesku. Emily seděla na fotce na zemi vedle Anguse, na klíně měla Amy a ve vlasech snad milion barevných gumiček, sponek a všelijakých malých nástrojů, z nichž většina vypadala jako mučicí zařízení. Řekl jsem svou domněnku nahlas a Robert se suše uchechtl:

„Si piš. Ty skřipce jsou fakt pekelný, a když na ně šlápneš v noci, je to horší než lego.“

„Proč se toho nějak nezbavíš?“ nechápal jsem.

„Zkusil jsem to, když spala. Dva dny nic, ale pak si vzpomněla, že chce učesat pana Modrýho, a to byl jekot, žes to ještě neviděl. Všechno jsem musel vrátit a ještě jsem dostal sprda od Theresy, protože ona chodí jen v pantoflíčkách, takže si na to nikdy nestoupla.“

„Tati?“ Amy zněla jako ztělesněná nevinnost. Robert ztuhl a zamračil se.

„Copak, miláčku?“ zeptal se stejně mile.

„Mohl by sis tady sednout, abych na tebe dosáhla a mohla tě taky učesat?“

„Tohle všechno je tvoje vina,“ sykl Robert. „Sebral jsi nám Theresu a my jsme ještě nenašli žádnou vhodnou chůvu!“

„Našli jsme jich několik, přesněji já,“ vložila se do toho Jo, „ale tenhle cvok nebyl se žádnou spokojenej. Moc mladá, moc divná, moc malá, moc velká, s divným přízvukem…“

„Tati!“ zopakovala netrpělivě Amy.

Další ememesku jsem posílal do Itálie. Robert se sponkami, o to jsem se prostě musel podělit.

Ty vole, ještě ze máme kluka, přišla odpověď od Mikea.

32.

Emily

Nemohlo to být lepší. Odpoledne s Jo a Amy mě nabilo takovou spoustou energie, až mi večer Henry vyhrožoval, že mě zamkne do koupelny, aby měl chvíli klid. Dokonce i velký šéf Robert se v přítomnosti své dcery choval jako úplně normální člověk, protože odložil svůj obvyklý macho postoj. Bylo mi s nimi skvěle, a když mi sem tam hlavou blesklo něco o minulosti u mafie, vůbec nic to se mnou neudělalo. Brala jsem to jako něco, co bylo. Jako by se jednalo o bývalé alkoholiky nebo tak něco. Ti taky napáchali hromadu děsných věcí, ublížili i svým blízkým, ale pokud trochu chtěli, dostali se z toho.

Jo, to přirovnání značně pokulhávalo a byla jsem si vědomá toho, že sama ze sebe dělám naivní husičku, ale v tu chvíli mi to bylo úplně jedno.

Druhý den jsme strávili v domě u dětí. Theresa mi po telefonu nakázala, abych jim přivezla nějaké knížky. Nemohla mi udělat větší radost! Henry se tak nadšeně netvářil, když v tom samém knihkupectví, ve kterém jsme spolu byli poprvé, sledoval tu kupu knih vrstvící se u pokladny. Nakonec mi nakázal zůstat u pultu a ani se nehnout a odešel si pro vozík. Vrčel, že na to, aby tohle tahal v ruce, je vážně moc starej. Plácla jsem ho po zadku, částečně za trest, protože jsem tyhle řeči nesnášela, ale spíš prostě proto, že jsem mohla. Vrtěl hlavou a tvářil se jako bodyguard, ale nakonec to málem skončilo nemravnostmi v autě. Což neuniklo ostřížímu zraku Theresy.

„Jste jak malí,“ upozornila nás, sotva jsme vešli dovnitř.

„Co?“ udělala jsem nechápavě. Henry zavrtěl hlavou:

„Ona ví prostě všechno. Radši o tom moc nepřemýšlej, je to děsivý.“

A zatímco jsem se snažila upoutat pozornost dětí těmi kilogramy knížek, odešel Henry probrat nějaké chlapské nebo firemní věci s Kevinem a Johnnym, který se tu zastavil cestou do kanceláře.

„Tohle se vám bude líbit,“ dušovala jsem se a vnucovala jim encyklopedie. Jejich zpruzené výrazy mě od toho nemohly odradit. „Nebo pokud byste chtěli spíš nějaký

dobrodružný příběhy s pohádkovým nádechem, tak tohle by mohlo být ono,“ drmolila jsem a opatrně hodila Bejaminovi na klín Harryho Pottera. Ušklíbl se. „Je to o kouzelnících a –“

Zarazila jsem se. Chtěla jsem dodat Určitě jste viděli ty filmy, ale došlo mi, že vlastně možná ne. Pak se mi na rty drala otázka, jestli už to náhodou nečetli. Při praxi ve škole jsme potkali pěknou spoustu školáků, kteří odmítali číst a brali to jako prudu a nutné zlo, takže na ty kyselé obličeje jsem už byla zvyklá, ale tohle bylo jiné. Došlo mi to, když jsem viděla, jak jeden z těch mladších kluků převrací knížku v ruce, jako by vymýšlel způsob, jak s ní zacházet.

„Chodili jste někdy do školy? Aspoň na chvíli?“ zeptala jsem se potichu. Ben se narovnal a založil si ruce na hubeném hrudníku:

„Tak hele, my nejsme žádný idioti!“

„To nikdo neříká,“ zavrtěla jsem hlavou. „Jen… Nedošlo mi to, omlouvám se.“ Chvilku jsem mlčela a snažila se ukočírovat zmatek ve své hlavě. Co říct a nenaštvat je ještě víc? Jak zařídit, aby dostali možnost se naučit aspoň základy? Nakonec jsem se rozhodla to zkusit uhrát přes věc, kterou milujou všechny děti: „Henry taky nechodil do školy, věděli jste to? Ale umí číst a psát a počítat a teď se učí dělat s počítačem. Baví ho to. Dá se tam najít všechno.“

„Počítače se daj prodat za slušný peníze,“ pokrčil rameny Tyson.

„Ehm, asi jo,“ souhlasila jsem váhavě a věnovala tichou vzpomínku svému starému notebooku, který Tyson stihl prodat vážně bleskově. „Ale věřte mi, mnohem lepší jsou, když si je necháte.“

„Já umím písmena, ale některý slova jsou moc složitý,“ přiznala Kris.

„To je pravda,“ přikývla jsem. „Třeba mně dělá problémy exspirace. Vždycky váhám, jestli je tam i to s, nebo ne.“

Nevypadali, že bych je tím nějak uchvátila.

„Fajn,“ vzdala jsem to, ačkoliv jen dočasně. „Dneska si ty knížky můžete prohlídnout – v těch velkých o zvířatech jsou fakt krásný obrázky. A kdybyste chtěli něco přečíst, přijďte za někým z dospělých. A zítra se začneme učit.“

„Ale my se nechceme učit,“ trval na svém tvrdohlavý Ben.

„Vidíš, a v tomhle je výhoda dospělosti: vy jste tu ti, co poslouchají a dělají, co se jim řekne,“ usmála jsem se. Ukázal mi prostředníček. Vrátila jsem mu to.

Cestou do jídelny jsem si v hlavě dávala dohromady seznam věcí, pro které se budeme muset stavit cestou domů. Sešity, tužky, tabule, fixy na ni. Učebnice, protože z hlavy bych to asi nedala. Nebo možná dala, ale bylo by to zmatené. Nějaké odměny, aby měly děti motivaci. Ale jaké? Oblečení? Hračky? Jak mám odhadnout, co by je bavilo?

„Od zítřka je budu učit,“ vyhrkla jsem a vyrušila tak ty tři hromotluky. Otočili se ke mně, a zatímco Kevin a Johnny se tvářili zvědavě, Henry se uculil:

„Půjdu jim popřát upřímnou soustrast.“

„Hej!“ Když procházel kolem, znovu jsem ho pleskla po zadku. Pak mi to došlo: „Tys to věděl?“

Sklonil se ke mně a dal mi rychlou pusu. Neodpověděl, ale z jeho spokojeného výrazu to bylo jasné. Jsem tak průhledná?

„Bezva, aspoň vás budeme mít pod dohledem všechny najednou a nikdo nikam neuteče,“ řekl Johnny nabroušeně. Pořád ještě se na mě zlobil, a nemohla jsem se mu divit. Nenapadal mě způsob, jak to vyžehlit, ale připsala jsem si to na pomyslný seznam úkolů. A pak jsem šla tu skvělou zprávu oznámit Therese. Přes zapnutý mixér mě předtím nemohla slyšet, ale taky se netvářila zrovna překvapeně. Následně mě dorazila, když vypnula přístroj a konstatovala:

„No, to je dost. Už se nudou můžou ukousat.“

No pardon? Jsem jediná, kdo nevěděl, co udělám? Jako by mi četla myšlenky, dodala:

„Ale nejdůležitější bylo, abyste si to vy dva vyříkali.“

„Aha,“ zamumlala jsem.

„Všechno bude nakonec v pořádku, uvidíš,“ mrkla na mě. Na chvilku jsem měla pocit, jako že vážně už napořád všechno bude v pořádku. Tohle ona dokázala; šířila kolem sebe takovou auru, a přestože jsem od Henryho věděla, že kdyby se rozhodla sepsat svoje memoáry, newyorská policie by se dozvěděla spoustu zajímavých novinek, viděla

jsem před sebou prostě jen úžasnou hospodyni. Takovou tu, která dělá z domu domov.

Než jsem se stihla dostatečně dojmout, nařídila: „Nestůj tam jak tvrdý y a pojď míchat polevu. Pak budeš moct vylízat mísu.“

„Tohle jsem neslyšela určitě tak patnáct let,“ zasmála jsem se.

Nemohlo to být lepší.

Henry

Přesně jak jsem čekal. Pak se to všechno posralo.

Ke mně do bytu jsme se vraceli až večer. Zčásti proto, že jsme zaplnili kufr auta učebnicema, sešitama a tisícem dalších věcí, ale hlavně proto, že Emily přistihla

některé z děcek, jak si prohlížejí obrázky v knížkách. Chopila se příležitosti a četla jim, dokud nezačala chraptět. Byla z celého dne tak utahaná, že cestou domů v autě klimbala a bylo jasné, že jen co ji položím do postele, usne jako dřevo.

A vypadalo to tak ještě cestou do schodů.

Pak jsme uviděli na rohožce tu krabici.

Někdy se stávalo, že se pošťáci nebo kurýři vykašlali na pravidla a buď dali zásilku někomu jinému v domě, nacpali ji násilím do miniaturní schránky, nebo ji nechali ležet takhle za dveřmi. Jenže tohle nebyl balík, který by šel poštou. Tohle byl podělanej světle modrej dárek, dokonce s velkou stříbrnou mašlí nahoře.

I to bych ještě skousnul. Bylo ale jasný, že ten balík už tu pár hodin leží, protože vespod začala prosakovat krev.

„Co to –,“ divila se Emily. Pak se probrala z ospalosti a došlo jí to. Zajíkla se a zbledla. To už jsem ji odsunoval do rohu chodby, abych si mohl stoupnout před ni

a byla krytá ze všech stran. Zároveň jsem měl na uchu telefon a volal jsem Robertovi.

„Přísahám,“ začal tím protivným tónem. Nenechal jsem ho domluvit.

„Našel nás. Nechal tu balík.“

„Zavolej agentům.“ Hned zněl jinak, rozhodně. „Já zavolám Johnnymu. Vypadněte odtamtud.“

Rychle jsem přemýšlel, jak nás mohl najít. A co všechno už zjistil. Sledoval nás? Ví, kde je dům s děckama, nebo tam můžeme jet? Blbost, došlo mi, nemůžeme jet tam.

A Robert mi to potvrdil:

„Jeď podle Rolling Stones.“

Když jsme dávali dohromady agenturu, ti dva se do toho tak zažrali, že z nich občas padaly neskutečný věci. Mně to bylo vcelku jedno, ale Jo tomu říkala kreativní debilita. Ale ve finále to bylo dobré, protože jsme měli vymyšleno dost variant plánů úniku a schovávání s lidmi, které jsme hlídali. Johnny navrhoval krycí jména podle svých oblíbených akčních filmů, Robert zas podle rockových kapel.

Rolling Stones byl rozhodně ten nejdůkladnější plán. Jen jsem doufal, že někoho v době od jeho vytvoření napadlo zkontrolovat jeho jednotlivé součásti, protože pokud jsem věděl, nikdy nebylo potřeba ho použít.

„Jdeme, holčičko,“ vybídl jsem Emily. „Musíme odsud co nejrychlejc zmizet.“

„Musíme zavolat domů,“ namítla potichu.

„Zavoláme jim, ale až odjinud,“ slíbil jsem. „Teď zavolám agentům a strašně je seřvu.“

„Co je uvnitř?“

Zarazil jsem se. Nespustila oči z krabice.

„To je jedno.“

„Potřebuju to vědět.“

„Ne, Emily, nepotřebuješ. Neuděláš mu tu radost a nepodíváš se dovnitř. Jdeme.“ Trochu jsem cukl její rukou, a i když to na vteřinu vypadalo, že bude tvrdohlavě stát na svém, nakonec udělala první krok a po něm další. Ta cesta k autu byla jednou z nejdelších chvil v mým životě. Hlavně proto, že jsem polevil a samozřejmě jsem

u sebe neměl pistoli. Jedna byla v bytě, jedna byla v autě – ale kdo by potřeboval pistoli na tu půlminutu, než dojdeme dovnitř, že? Když jsem Emily naložil do auta a zabouchnul za ní dveře, ulevilo se mi, ale zároveň jsem se tak příšerně vytočil, že jsem na chvíli viděl doopravdy rudě a rozklepaly se mi ruce i kolena. Párkrát jsem se zhluboka nadechnul a trochu to pomohlo, ale bylo mi úplně stejně, jako když mi zavolali z Colorada, že Em dostala prasečí srdce. Doufal jsem, že v tom modrým balíku na mý rohožce je zase jen něco zvířecího, protože představa, že by se pak Emily obviňovala kvůli nějakému člověku, se mi vůbec nelíbila. Nechápal jsem, jak nás ten sráč našel, a nebyl jsem právě ve stavu, kdy bych dokázal vymýšlet nějaký složitý konstrukce. Takže jsem se jen rozhlédl po okolí, ale v tý tmě bylo vidět kulový. Pak jsem nasedl do auta, zamkl nás a vytočil Bakerovo číslo. Bylo mi jedno, jestli ho vytáhnu z postele. A taky mi bylo úplně jedno, co si o mně bude myslet, až na něj začnu řvát.

Jenže nakonec zaskočil on mě.

„Teď není vhodná doba, pane Trovato,“ řekl mi, když to po třech zazvoněních zvedl. Jediné, na co jsem se zmohl, bylo:

„Cože?“

Muselo být jasný, že mi neřekl nic dobrýho, protože Emily vedle mě slabě zasténala a opřela si hlavu o okénko. Přehodil jsem si mobil do druhé ruky a vzal její úplně promrzlé prsty do dlaně. Lehce mě stiskla, ale neotočila se ke mně.

„Ozveme se vám,“ řekl mi Baker a zavěsil. Jestli jsem předtím venku měl chuť do něčeho pořádně praštit, teď jsem měl co dělat, abych neprohodil mobil čelním sklem. Do prdele práce, co je to za sebranku idiotů? To bylo pořád samý pracujeme na tom, nic nevíme, zatím nic určitého, možná to vzdal a podobný sračky – a teď mi řekne, že se ozve? Hajzl jeden kravaťáckej!

„Někomu se něco stalo, viď?“ pípla Emily. Probrala mě tím. Natáhl jsem se přes středový panel a objal ji. Tohle jsem potřeboval, aspoň na chviličku, a ona nejspíš taky.

„Určitě ne. Jen ty idiotský agenti maj nejspíš večírek a nemaj čas. To ale nevadí, holčičko. Poradíme si bez nich. Levou zadní. Dej mi hodinu a pak zavoláme vašim, platí?“

Otočila ke mně obličej, a když jsem zjistil, že brečí, bylo to jako rána do břicha. Ale nebylo se čemu divit, tohle prostě bylo moc i na mě, natož na Emily, ať byla

sebevíc statečná.

„Neboj,“ uklidňoval jsem ji. „Robert a Johnny už jsou na cestě. Máme plán.“

„Je to Mark, že jo?“ zeptala se.

„Nejsem si jistej,“ přiznal jsem. Napadlo mě to už v momentě, kdy senátor volal, jestli mu může dát číslo, když je taky v New Yorku, ale pak jsem ho vyděsil pár slovy po telefonu. Neřekl bych, že by takovej vyšinutec vyhrožoval, že mě napráská paní senátorový. Ten kluk byl srab, co měl panickou hrůzu z dvojčat, a měl ji už pěknejch pár let. Nemyslel jsem, že by mu mohlo hrábnout natolik, aby se takhle fixoval na Emily. Na druhou stranu jsem ani vzdáleně nebyl psycholog. A podle odborného profilu měl být ten chlap starší. „Myslím, že na tohle by neměl. Je to posera.“

„Ale on věděl, kde jsme,“ namítla.

„Ručně mu vysvětlím, že New York nemá vlastně vůbec rád a že sem už nikdy nepáchne,“ slíbil jsem. „A pozvu k tomu i tvý bratry, bude sranda.“

„Tak jo,“ hlesla apaticky.

„Fajn. Jak jsi na tom s Rolling Stones?“ zeptal jsem se a snažil jsem se znít optimisticky.

„Henry?“

„Copak?“

„Takhle divně nemluv, děsíš mě,“ utřela mě, a i když byla pořád úplně bílá, dokázala se na mě prkenně usmát.

„Fajn,“ zabručel jsem, ale ulevilo se mi.

„Lepší,“ přikývla. „Co ti Rolling Stones?“

„Budeš mrkat,“ řekl jsem, nastartoval a vyrazil. Navigace nebyla potřeba. U krizových plánů jsme měli všechny cesty naučené nazpaměť. Doufal jsem, že druhé nejdůležitější místo tohohle plánu bude fungovat i před desátou večer, a byl jsem vážně vděčný, že se to stalo teď, když je Robert zpátky ve městě. Jeli jsme na hraně předpisů; to poslední, co potřebuju, je policejní kontrola. Kontroloval jsem zpětný zrcátka a neviděl jsem nic, co by mě mělo znervózňovat – a možná proto mi to všechno přišlo podezřelý. Na druhou stranu tohle byla přesně ta situace, kdy se trocha paranoie docela hodila.

Když mi zazvonil telefon, lekl jsem se. Naštěstí to byl jen Johnny, který sondoval situaci.

„Tak jak?“ zeptal se. Vzpomněl jsem si, že tenkrát při vymýšlení krizových plánů trval i na kódových označeních, ale odmítl jsem se do telefonu hlásit jako nějakej pták nebo zvíře. A Robert souhlasil jen pod podmínkou, že bude vychuchol povolžský, čímž Johnnyho definitivně naštval.

„U nás dobrý,“ řekl jsem, protože ve zpětných zrcátkách to tak fakt vypadalo. „Čas asi dvacet minut,“ odhadl jsem.

„Fajn,“ utrousil a dodal: „Značky máme.“

„Vy si teda pokecáte,“ ozvala se Emily. Znovu jsem zkontroloval provoz za sebou, a když bylo všechno v pořádku, převyprávěl jsem jí historku o názvech a kódech.

Tentokrát se smála nahlas, přestože vypadala, že se přitom necítí úplně uvolněně. Pak si všimla: „Tudy už jsme jeli?“

„Jo, trochu se tu motáme dokolečka.“

„Tys zabloudil?“ zeptala se.

„To je naschvál,“ přesvědčoval jsem ji.

„To určitě říkají všichni chlapi, když zablouděj. Mám pocit, že Ethan to jednou taky tvrdil, a pak táta málem volal horskou službu.“

„Ethan je amatér. Já to vážně dělám naschvál. Ale jsem rád, že ti je líp a už mi do toho kecáš.“

„Promiň,“ vyhrkla.

„Ne, já jsem vážně rád. Tohle seš ty. A spolu pěkně nakopeme tomu parchantovi prdel.“

„Tak jo,“ přikývla. Znovu se ozval telefon a na displeji bylo cizí číslo. Když jsem mačkal tlačítko pro příjem hovoru, po zádech mi běhal mráz. Ale ukázalo se, že je to Baker.

„Udělal jste si na nás čas? To je od vás hezký. Nerad bych vás nějak rušil nebo tak.“

„Nemohl jsem mluvit, pane Trovato. Omlouvám se. Předpokládám, že už vás našel?“ Zhluboka jsem se nadechl nosem, abych na něj nezačal řvát.

„Vy jste to věděl?“

„To není úplně to pravé slovo, ale ano, měl jsem určité podezření.“

„A nenapadlo vás, že byste mi to měl říct?“ nechápal jsem.

„Existovaly jisté okolnosti, které mi to znemožňovaly,“ vysvětloval, jako by to snad měl být nějaký důvod. Věděl jsem, že až se s ním uvidím osobně, nebude moc rád, že jsme se potkali.

„Takže fajn, co mi řeknete?“

„Bohužel toho moc není. Spolupracujeme s FBI, kteří jsou mu na stopě, a od vás potřebujeme, abyste slečnu Evansovou dostal někam do bezpečí. Někam, kde jste ještě nebyli a kde by vás nikdo nehledal. Protože bohužel není jasné, co všechno podezřelý ví.“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Bohužel ani nevím, jak jsou na tom naše telefony. Tenhle se mu do rukou určitě nedostal, ale nevím, jak je na tom ten váš.“

„Můj telefon rozhodně nikdo v ruce neměl.“ Ještě než jsem tu větu dořekl, docvaklo mi to. „Je to někdo od vás?“

„Buďte velmi opatrný, pane Trovato,“ řekl jen a zavěsil. Tím mi to potvrdil. Normální člověk by se k jejich telefonům nedostal. Nebo k mýmu. A jestli po něm šla FBI a on byl přitom dál ve službě a navíc měl přístup k telefonním hovorům, bylo logické, že Baker mi nedal nic vědět, aby to neprokecnul.

„Je to někdo z agentů?“ zopakovala nechápavě Emily.

„Vypadá to tak,“ přikývl jsem.

„Někdo z těch, co byli u nás doma?“

„Předpokládám, že jo. Tak ti klidně mohl doručit ten první balík a pak se úplně v pohodě dostal do tvýho pokoje.“ Když jsem si to zpětně přehrál, znovu mě to obrovsky rozčílilo. Neměli by tihle lidé procházet nějakými sakra přísnými psychotesty?

Zatímco jsem si snažil vybavit jednotlivé chlapy, se kterými jsem v Aspenu přišel do styku, Emily mlčela. Až když jsme byli na dohled od velkého parkovacího domu, řekla do ticha:

„To Mayers mi přinesl ten balík. Řekl, že ho přivezl kurýr, ale na tom balíku taky nebyla žádná moje adresa nebo dodací lístek.“

33.

Emily

„Mayers?“ zopakoval Henry. Přikývla jsem. Moc dobře věděl, který to je, protože na mého údajného milence nebo exmilence, jak ho bulvár podal, určitě nemohl zapomenout.

„Ale Mayers je hňup,“ dodala jsem. Protože byl. Proboha, vždyť se u táty v pracovně neuvěřitelně červenal a koktal! A v Aspenu jsem ho poslala prohledat podezřelou hromadu sněhu! Mayers byl prototypem hňupa. A když jsem tak o tom přemýšlela, netušila jsem, proč někoho takovýho táta schválil. Občas, když měl pocit, že některý agent nedělá svou práci pořádně, nechal ho bez milosti vyměnit. Mayers se nemohl chovat jako idiot celou dobu.

„To jo,“ souhlasil Henry. „Ale obyčejní hňupové se nedostanou k Tajné službě.“

„Můžeme zavolat Bakerovi a zeptat se? Abychom věděli, na koho si dávat pozor?“ napadlo mě. To, že jsem někoho podezřívala, ještě neznamenalo, že to bude vážně on.

„Možná si není jistej, že v tom jede jen jeden člověk, jinak by s tím nedělal takový tajnosti,“ odpověděl Henry a zajel do parkovacího domu.

„Skvělý.“

„Přesně,“ zabručel Henry. Vyjeli jsme do třetího patra a jeli až dozadu. A tam na nás čekala další dvě úplně stejná auta. Teprve teď mi došlo, že to nebude jen nějaký firemní vizuál nebo sleva za větší nákup. Robert vystoupil z toho nalevo, zatímco Johnny se najednou vynořil vepředu za tím autem na pravé straně.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Robert, když Henry stáhnul okénko.

„Mrzí mě, že vás tahám takhle v noci ven,“ řekla jsem. Myslela jsem to vážně – měli se mnou jen samý starosti a vážně jsem netušila, jak to vyžehlím.

„Blázníš?“ zazubil se na mě Robert. „Konečně nějaká akce! Doufám, že pojede za mnou, kretén.“

„Značky jsou vyměněný,“ ohlásil Johnny. „Pěkně jsem se u toho zprasil. Kdybych věděl, co mě čeká, vzal jsem to auto do myčky.“

„Ty vole, ty jsi taková fňukna,“ otočil se na něj Robert. „Nasedni a jedem. Víme něco?“ vrátil se zpátky k Henrymu.

„Je to jeden z agentů. Baker mi toho moc neřekl, ale jde prý po něm FBI a máme se držet někde hodně stranou.“

„To si děláš prdel?“ podivil se Robert nevěřícně. „Pardon,“ dodal okamžitě. „To se neříká.“

„Ty jsi taky dobrej magor,“ uchechtl se Johnny. Pak zaostřil někam za nás a varoval nás: „Něco jede. Měli bysme vypadnout.“ A zamířil ke svému autu.

„Tak jo,“ plácl Robert Henryho po rameni. „Vyjíždíte jako poslední. A jeďte rovnou tam. Kdybys měl pocit, že je za tebou, volej.“

„Možná máme napíchnutý telefony. Teda já, protože Emily má novou kartu. Dají se odposlouchávat na dálku? Dokázal by to zařídit z Aspenu?“

„Zavolám Stanfordovi a zeptám se. Dám ti vědět. Dobrý je, že Johnny tohle neslyšel a nebude se domáhat nějaký kódovaný řeči,“ mrkl na nás a šel k vozu.

„Jeho to fakt baví,“ došlo mi. Henry pokrčil rameny:

„Dělám se samýma cvokama.“

Vypadali jsme jako děsně důležitý průvod. Tři velké černé mercedesy za sebou, ztmavená skla a stejné poznávací značky.

„Jak je možný, že máte troje stejný espézetky?“

„Furt nám je někdo krade,“ zahuhlal Henry.

„Aha?“ udělala jsem. Na chviličku se na mě otočil a mrkl:

„Jo, na dopravním už si o nás myslej, že jsme banda imbecilů.“

„Nemusí se měnit, když je ukradená?“

„Ne, když hezky poprosíš. Posílali jsme tam Roberta. Naštěstí tam dělají samý ženský a on ještě úplně nezfotrovatěl.“

„Aha.“ V tu chvíli jsem se v duchu omluvila za veškeré pochybnosti a posměšky, které jsem k téhle firmě kdy měla. Mezitím jsme vyjeli na ulici na druhé straně parkovacího domu. A jaká náhoda: hned nás čekala křižovatka ve tvaru kříže. Díky relativně pozdní hodině a taky díky tomu, že na semaforech právě naskočila červená, skončila všechna tři auta v řadě vedle sebe. Nebyla jsem si jistá, kdo sedí ve kterém – a pokud jsem to nevěděla já, jak to mohl tušit Mayers? Trochu se mi ulevilo.

„Moc hezké,“ řekla jsem obdivně.

„Johnny chtěl, aby se to jmenovalo Tři dny Kondora, ale nikdo jinej ten film neviděl, takže vyhrál Robertův název. A ne, neptej se mě, proč Rolling Stones. Myslím, že to nemá žádnej hlubší význam.“

Na semaforu naskočila zelená a my se rozjeli vpravo, zatímco jedno z aut pokračovalo rovně a to třetí zatočilo doleva.

„A teď?“ zeptala jsem se.

„Teď pojedeme do Edisonu a budeme doufat, že ten malej penzion ještě funguje,“ řekl Henry.

Ještě než jsme se dostali do Jersey, volala mi máma. Snažila jsem se znít co nejnormálněji, ale měla jsem tušit, že jestli volá takhle pozdě, už něco ví.

„Emily, okamžitě nasedni na letadlo a poleť domů!“

„Ahoj, mami,“ zaúpěla jsem. „Nemůžu do letadla ani domů. Ale neboj, jsem v pořádku, a jestli nás sledoval, tak jsme mu pěkně zamotali hlavu.“ Henry udělal podrážděné ts. Než jsem se na něj stihla tázavě podívat, co se mu nezdá, mamka o oktávu zvýšila hlas:

„On vás pronásleduje?!“

Henry se na mě vyčítavě podíval. Aha, tohle bylo to ts. Sakra.

„No teď už právě ne,“ snažila jsem se to nějak zamluvit. „A ani nevím, jestli nás předtím sledoval.“

„Emily,“ hlesla máma rezignovaně. „Dej mi prosím Henryho.“

Poslechla jsem, protože to byl bezva způsob, jak se zbavit jejího vyčítavého tónu. Henry sice malinko zafuněl, ale vzal si telefon a mluvil rozhodným, ale uklidňujícím hlasem. Řekl, že s Bakerem už je v kontaktu a že sice zatím nemáme moc informací, ale okamžitě jsme najeli na krizový plán a právě teď mě veze na bezpečné místo. Pak slíbil, že na mě dá pozor, přísahal i na vše, co je mu drahé, a nakonec zopakoval, že jestli mě nepřiveze živou a zdravou, bude to jeho konec.

Kdyby se to netýkalo mě, bylo by to vlastně docela vtipný.

Tenhle hovor jako by spustil nějaká telefonní stavidla. Zatímco jsme mířili na jihozápad, Henryho telefon byl neustále v akci. Nejdřív se ozval Johnny, že má pocit, že vyhrál, protože se nemůže zbavit nenápadného Fordu Taurus. Pak se ozval Robert, že ověřil dostupnost penzionu a plán Rolling Stones může plynule pokračovat ve variantě A. Následně se ozval Baker, který dostal informace z helikoptéry, že jsme se jim ztratili. To v Henrym vyvolalo rozporuplné reakce; nejdřív ho seřval za to, že nám neřekl, že už jsme byli pod dohledem z vrtulníku, ale pak mu suše oznámil, že tím pádem to vypadá, že jejich neagenturní plán funguje skvěle. „Jak moc můžete mluvit?“ zeptal se nakonec smířlivě.

„Můžu,“ odpověděl Baker. Nebyl to moc ukecanej člověk.

„Je to Mayers?“ zaútočil Henry rovnou. Pár vteřin bylo ticho, pak jsme uslyšeli Bakerovo oddechnutí.

„Je to on. Jen jsme si nebyli jistí, jestli do toho nějak nezatáhl někoho dalšího. Ale všichni ostatní jsou čistí.“

„Jak dlouho to víte?“ skočila jsem jim do hovoru.

„Dobrý večer, slečno Evansová,“ pozdravil Baker. „Pár dní.“

„A nenapadlo vás, že byste nám dal vědět?“ obořil se na něj Henry. „Mohli jsme někam odjet.“

„Snažili jsme se na Mayerse něco vyhrabat. Nemohli jsme to na něj vybalit moc brzy, protože bychom neměli žádné důkazy. Až když se Evansovi vrátili do Denveru, dostal se k pevným linkám a k mobilu paní Evansové, takže až potom se dozvěděl, kde přesně jste. A až tím nás na sebe upozornil. A dokud byl s námi v Denveru, nehrozilo nic vám v New Yorku, protože my jsme naopak sledovali jeho i jeho hovory. Ale dnes ráno zmizel.“

„A co dál?“ zeptal se Henry.

„Teď by bylo fajn, kdybyste nám řekl, kde jste. K němu se to nedostane, přísahám.“

Henry byl dlouho potichu, ale nakonec Bakerovi prozradil, kam míříme.

Henry

Penzion U Žárovky měl sice pitomej název, ale jinak byl dokonalým místem pro schovávačku. Byl to dvoupatrový starý barák, který měl svoje nejlepší léta dávno za sebou, a na první pohled to vypadalo, že o nocležníky ani moc nestojí. A byla to v podstatě pravda, protože jeho majitel neměl rád lidi. To byla věc, na kterou nás Robert upozornil rovnou. U Žárovky bylo místo, kde přespávali ti, co nechtěli být přímo v New Yorku, ale zas ne moc daleko. A hlavně nechtěli, aby se o nich ověřovaly nějaké informace. Majitel byl starý mrzout, který se na nic neptal a vítal platbu v hotovosti, o níž se nemusel dozvědět finanční úřad. Zároveň byl penzion drahý tak, že do něj nezabloudili žádní turisté, ale jen lidi, kteří tam jeli cíleně.

Když jsem zahnul na příjezdovou cestu, na jejím kraji stál otlučený pick-up a garáž byla otevřená a prázdná. Zajel jsem dovnitř a vrata se za námi překvapivě potichu zavřela.

„To je v pohodě,“ uklidnil jsem Emily a vystoupil z auta. Obešel jsem ho a otevřel její dveře.

„Vypadá to tady jak z nějakýho příšernýho filmu,“ zašeptala.

„Asi bych nečekal žádnej luxus,“ řekl jsem stejně potichu. „Snad je to jen na chvilku.“ Plán Rolling Sotnes spoléhal na to, že se sem s hlídanou osobou nouzově uklidíme, dokud zbytek firmy nezařídí odstranění problému.

Vzal jsem si z kastlíku pistoli a zalitoval, že jsem se víc neozbrojil. Doufal jsem, že ji nebudu muset vůbec použít, protože nám měl krýt záda Kevin ze střechy protější autoopravny a k tomu navíc federálové, ale stejně jsem se cítil nesvůj. Pak jsme otevřeli dveře, které vedly z garáže do domu. Dostali jsme se tak hned do vstupní chodby, co fungovala jako recepce. A chlápek, který se na recepci díval na televizi, vypadal přesně tak, jak jsem podle Robertova popisu čekal. Emily se mě chytla za ruku a udělala mi radost, když se v podstatě schovala za mě.

„Pán a paní Smithovi, předpokládám,“ řekl chlap, aniž by odtrhl oči od obrazovky. Emily si pobaveně odfrkla a Johnny teď určitě začal škytat, jak úporně jsem myslel na to, že mu aspoň nějakej návrh prošel.

„Přesně tak,“ odpověděl jsem a čekal. V hotovosti jsem u sebe rozhodně neměl dost peněz a doufal jsem, že je nebudu muset vysolit jemu, ale krizový plán měl počítat s platbou až po, protože se nedaly odhadnout okolnosti, za kterých se sem někdo z nás dostane. Naštěstí s tím počítal i tenhle mrzout, protože nám položil na pultík klíč a suše zahučel, že je to až nahoře.

„On se na nás vůbec nepodíval,“ divila se potichu Emily, když jsme vystoupali na první podestu dřevěných schodů s běhounem, který měl svoje nejlepší léta někdy za dob hippies. Všiml jsem si kamery nad schodištěm; to byla po té v garáži a té nad recepcí už třetí. Možná to byl mrzout a nesnášel lidi, ale hlídal si zadek. Tím pádem by se dalo říct, že ho hlídal i nám.

Ve druhém patře byly dva pokoje a koupelna. Nám patřil ten s okny do ulice. Další bod pro Robertovo plánování – takhle na nás Kevin krásně uvidí. To bylo ale všechno, co jsem na něm dokázal ocenit, protože jinak to byla špeluňka. Zamkl jsem za námi dveře a rovnou se omluvil:

„Já vím, je to hnus.“

A fakt byl. Sice to tam nesmrdělo a na první pohled nebyla vidět žádná otravná zvířata, která by nám dělala společnost, ale dobrovolně bych tu rozhodně nenocoval.

„No,“ povzdechla si Emily, „aspoň to povlečení vypadá vypraně.“

Na malém stolku vedle dveří na balkon, teď zakrytých dlouhým závěsem s kdysi pestrým, teď divně vybledlým vzorem, byla připravená malá cestovní brašna. Takže i tahle část plánu vyšla. Udělalo mi to radost, protože jsme vypadli prakticky bez ničeho – kufr plný učebních pomůcek nebyl zrovna ideální výbavou na takovýhle dobrodružství. Došel jsem k balkonu, roztáhl závěsy, aby bylo z protější střechy vidět dovnitř, a otevřel tašku. SIG potěšil, nepromokavá obálka s penězi taky. Kromě toho byla v tašce ještě malá lékárnička a pár müsli tyčinek. Jednu jsem hned podal Emily.

„Vida, all inclusive,“ pronesla sarkasticky, ale vzala si ji.

„Pokojová služba je tu dočasně mimo provoz,“ bavil jsem se. Pak mi zazvonil mobil. Kevin, výborně.

„Theresa ti vzkazuje, že jestli ji tam beze mě sežerou zaživa, vážně ji to naštve,“ spustil. Až teď mi došlo, že nemá kdo být u děcek; s nimi plán Rolling Stones nepočítal.

„Do háje,“ zaklel jsem. Pokud se ti malí prevíti rozhodnou teď něco provést, nejspíš se jim to podaří.

„V pohodě,“ uklidňoval mě Kevin. „Myslím, že jsem jim dostatečně barevně nastínil, co sem jedu dělat a v čem jsem fakt dobrej. Možná se v noci strachy počuraj.“

„Skvělý.“

„A mimochodem, je tu docela kosa. Tenhle plán by byl mnohem příjemnější někdy na přelomu jara a léta.“

„Příštím útočníkům to nějak vysvětlím, ale tohohle už asi nestihnu poprosit, abychom to o pár měsíců odložili,“ rýpnul jsem si. Kevin zvážněl:

„Víme něco bližšího?“ A tak zatímco Emily zamířila do koupelny – a ještě se vrátila, aby mě upozornila na to, že je fakt hnusná – řekl jsem Kevinovi všechno, co jsem věděl. Dal jsem mu Mayersův popis a varoval ho, aby se neděsil, kdyby se objevili federálové.

„Ty vole, jestli mě tu najdou, bude se to blbě vysvětlovat,“ zhrozil se.

„Vědí o tobě. Navíc máš legální pušku, ne?“

„Jo, ale víš jak. Když někdo polehává ve městě na střeše s loveckou puškou, nikdy to nevypadá dobře.“

„Prostě zkus netrefit ty hodný agenty,“ navrhl jsem. Poslal mě do háje a zavěsil.

„Dobrý?“ zeptala se Emily, když se vrátila. Právě jsem volal Johnnymu, takže jsem jen přikývl a ukázal k posteli. Posadila se na ni, ale netvářila se moc nadšeně.

„Ztratil jsem ho,“ oznámil mi Johnny místo pozdravu.

„Měl jsi jet nejlíp furt rovně,“ ušklíbl jsem se.

„Pitomče,“ zafuněl a dodal: „Nejsem si jistej, že šel fakt po mně, ale přijde mi, že se mě držel docela dlouho na to, aby to byla náhoda.“

„Mohl jsi pak pronásledovat ty jeho,“ napadlo mě.

„Jo, kdybych viděl v zrcátku, že to otáčí, jel bych za ním, ale někde prostě uhnul.“ Sice mě to mrzelo, ale pravda byla, že to vůbec nemusel být on. „Co Kevin?“

„Je na místě,“ potvrdil jsem. „Nadává, že je zima.“

„Copak si nepořídil takovej ten zimní obleček pro odstřelovače? V tom musí být teplo, ne?“

„Nevím,“ přiznal jsem.

„Jo, no. Stejně si furt něco vymejšlí,“ uzavřel to Johnny.

„Občas nechápu, jak je možný, že fungujeme,“ řekl jsem polohlasně. Vážně, všichni do sebe ryli, půlku času si půlka lidí dělala v podstatě to, co chtěla, ale stejně nám to vycházelo. Asi léta praxe, ačkoliv v úplně jiným oboru.

„To jsem asi nepotřebovala slyšet,“ ozvala se Emily.

„Já bych po tom radši moc nepátral,“ podotkl Johnny a zavěsil. Sedl jsem si vedle Emily a přitáhl si ji k sobě. Znovu mě dostalo, jak skvěle zapadne její hlava pod mou bradu a jaký je to pocit, mít ji takhle u sebe.

„Nedostane se k tobě,“ slíbil jsem jí.

„Já vím,“ odpověděla.

„Jo?“ divil jsem se. Protože já určitý pochybnosti měl a děsily mě.

„M-hm,“ udělala. „Jsi velkej, zlej plyšák a nikoho ke mně nepustíš.“

„Něco takovýho by chtěl slyšet každej chlap,“ řekl jsem a zlehka ji zmáčkl, až vyjekla. „Zvlášť to s tím plyšákem. Je to takový drsný a dospělý.“

Tentokrát stiskla ona mě a její nehty i přes kalhoty dokázaly na vnitřní straně stehna pěkně bodnout.

„Srandičky, srandičky,“ ušklíbl jsem se a opatrně odtáhl její ruku z nebezpečného prostoru. „Měla by sis lehnout a zkusit spát.“

„A ty?“

„Já spát nebudu, ne dneska.“

„A proč já musím?“ zlobila se. V tu chvíli vypadala mnohem mladší a mně hlavou blesklo cosi o pedofilech. Nahlas jsem neřekl nic, protože jsem věděl, jak ji to zlobí. A taky proto, že ty kruhy pod očima a bledost prostě mladě nevypadaly.

„Budeš mít druhou hlídku,“ navrhl jsem. Ne, neměl jsem v plánu ji budit a nechat v tomhle trochu strašidelným domě a za týhle situace samotnou vzhůru, ale to ona

nevěděla. A až jí to ráno dojde, snad už bude všechno lepší. Doufal jsem, že Mayers se naštve a udělá chybu. A hodně jsem doufal, že federálové najdou jeho dřív než on

nás, protože představa, že by se dostal k Emily, se mi vážně vůbec nelíbila.

„No jasně,“ ucedila ta mrňavá blondýna pohrdavě. „Vážně jsi čekal, že ti to budu věřit?“

„Ehm, jo?“ odpověděl jsem po pravdě, ale vlastně jsem měl radost z toho, že mě odhalila. Byl to zvláštní pocit, že mě někdo zná natolik, aby poznal, kdy si vymýšlím, ale pokud to měl někdo umět, tak ona.

„Jen mě podceňuj. Však ono se mi to jednou bude hodit,“ řekla spokojeně a natáhla se, aby mi dala pusu. Pak zvážněla: „Slib mi, že kdyby se něco dělo, vzbudíš mě. Nechci se probrat a zjistit, že jsme v nějakým průšvihu.“

„V jednom už jsme,“ připomněl jsem jí.

„Jo, myslela jsem v nějakým větším.“

Věděl jsem, jak to myslí. A slíbil jsem jí, že kdyby se cokoliv zvrtlo, probudím ji. Tentokrát jsem to myslel vážně.

34.

Emily

Nakonec mě ani budit nemusel. Už jsem se párkrát snažila usnout, když se dělo něco zásadního, a většinou jsem s tím neměla žádné problémy. Jakmile jsem se přikryla, spala jsem. Tady to ale bylo jiné. Mozek mi jel na plný výkon, uši jsem měla naladěné na sebemenší šelest, a když jsem se snažila poslechnout Henryho a uvolnit se, skončilo to křečí v lýtku. Nakonec si lehl ke mně, vlastně se spíš omotal kolem mě, a to konečně zabralo. Začala jsem se uklidňovat, padla na mě malátnost a zdálo se mi, že i Henry se trochu uvolnil.

Pak mu zazvonil mobil. Zabručela jsem, byla to automatická reakce na další nepohodlí.

„Co je?“ sykl do telefonu naštvaně. Nemusel říct ani slovo, už jsem dokázala číst řeč jeho těla. A ta byla jednoznačná: jsme v průšvihu.

„Ne, jen ho nech,“ dodal po pár Kevinových slovech. Nic dalšího už mu neřekl, ale hovor neukončil. Jen ze mě strhl deku a pomohl mi vstát. Pak mě stejně beze slova dovedl do koupelny a až tam nakázal:

„Vlez si do vany, lehni si a zůstaň tam.“

Už už byl na odchodu zpátky do pokoje, ale pak se zarazil a vrátil se ke mně. Myslela jsem, že mě jde postrčit, abych se neloudala a schovala se do staré litinové

vany okamžitě, ale místo toho mi dal krátkou, až moc tvrdou pusu a řekl:

„Je to hňup. Zamkni za mnou.“

Cože?

Zopakovala jsem to nahlas, jenže už byl pryč. Na moment mě napadlo, že prostě půjdu za ním a dostanu z něj, co mělo znamenat to o hňupovi, ale nakonec jsem ho poslechla. Otočila jsem klíčem v zámku, překvapená, že to jde, a rozložila si na dno vany osušku. Sice vypadala, že patřila do svatební výbavy matky toho divnýho chlapa, co seděl dole na recepci, ale když už se mám schovávat ve vaně před Mayersem, nebudu ležet na studeném a tvrdém.

A pak jsem ležela a napínala uši. A čekala. Ale nedělo se nic. Ty koupelnové dveře mi nepřišly nijak silné, takže jsem si byla téměř jistá, že bych slyšela, kdyby Johnny promluvil – ať už na mě, nebo na Kevina. Ovšem neslyšela jsem absolutně nic kromě svého zrychleného dechu.

Přistihla jsem se, že si přeju, aby to byl Mayers a aby sem vlezl. Věřila jsem, že kromě krytí od Kevina nám už určitě hlídají zadek i agenti a jsou někde kolem. Teď už jsem jen doufala, že ho nevyděsí moc brzo a chytí ho – anebo že ho nechají dostat se až k nám, aby si ho mohl podat Henry.

To bych mu totiž přála. Vlastně jim oběma. Za to, jak hnusně vyděsil mě, všechny doma i Henryho, by zasloužil pořádnou nakládačku.

A pak bych mu měla poděkovat za to, že díky němu jsme se dali dohromady – ale to by asi nebylo právě rozumné.

Přišlo mi, že se nic neděje hrozně dlouhou dobu. Že v té vaně ležím už aspoň hodinu. Měla jsem obrovskou chuť zavolat na Henryho a zjistit, co se děje a jestli je v pořádku, ale neudělala jsem to. Ne že bych byla tak poslušná, ale došlo mi, že mě zatím netlačí ani nebrní žádná část těla, a tím pádem tu nejsem v poloze skrčence zase tak dlouho. Jen se neuvěřitelně pomalu vleče čas.

Pak mi došla zásadní věc: pokud se dneska povede chytit Mayerse, bude po všem. Bude po pohotovosti, nebude nutné, abych se schovávala v New Yorku, a táta bude určitě chtít, abych se vrátila domů. Nejlépe napořád, aby mě měl pod dohledem a nemohlo se opakovat něco podobného. A tím pádem nebude potřeba, aby mě Henry hlídal.

Kruci.

Uklidňovala jsem sama sebe, že není žádný důvod k panice. Věděla jsem přece, že se to jednou stane. Že nebudu potřebovat bodyguarda napořád a že Henry měl být původně záležitostí několika málo dní. Ať jsem na to koukala z kterékoliv strany, nakonec jsem vždycky došla k tomu samému: nejspíš mě čeká největší hádka mého života.

Existovaly dvě možnosti. Buď zůstanu s Henrym v New Yorku, nebo pojede Henry se mnou do Denveru. Ani jedna varianta se tátovi nebude líbit. A co teprve až se jim svěřím s takovým malým, nepodstatným detailem z Henryho minulosti, že.

Naštěstí už jsem moc stará na zaracha. Čeká mě maximálně vydědění. Christophera z toho trefí šlak.

Zrovna jsem sama sobě domlouvala, že není úplně normální řešit, jak představím svého chlapa rodičům, zatímco on vedle číhá na vyšinutého agenta, který má na mě divnou fixaci, když jsem zaslechla Henryho otrávené:

„To si děláš prdel.“

A pak otevírání zatuhlých dveří. Došlo mi, že jde na balkon, a teď ve mně vážně hrklo. Protože jestli Kevin viděl Mayerse, viděl ho někde venku. A jestli teď Henry vyleze ven, bude snadný cíl, protože ten balkon je miniaturní. Viděla jsem ho, když jsme k tomuhle blešinci přijížděli, a napadlo mě, proč si někdo nechá na domě postavit balkon, který je široký jen jako jednokřídlé dveře. Pokud tam teď Henry vleze, zabere ho celý – a bude sakra dobře vidět.

Tohle se mi nelíbilo. Vůbec ne. Rozhodovala jsem se mezi tím, že tam prostě vběhnu, a tím, že nejdřív zavolám, jestli mu to přijde jako dobrý nápad. Než jsem stihla to dilema vyřešit, v pokoji se ozvala dutá rána a něčí vyheknutí. To už jsem se hrabala z vany ven.

„Kde je?“ uslyšela jsem hlas, který rozhodně nebyl Henryho. Nevěděla jsem, jestli je to Mayers, nepřišel mi povědomý, a upřímně – nikdy jsem Mayersův hlas neřešila. To už jsem se ale sápala po klíči, který naštěstí i teď fungoval bez zadrhnutí. Prudce jsem otevřela dveře, připravená udělat cokoliv –

A uviděla jsem Mayerse ležícího na zemi na zádech. Vypadal příšerně. Byl bledý, neoholený – a na něm strniště vypadalo prostě hrozně – a rozcuchaný. Všimla jsem si,

že má ruce od krve. Hrklo ve mně a podívala jsem se na Henryho. Ten stál, pistoli měl namířenou na Mayerse, ale nevypadal vystresovaně. A nebyl od krve, díkybohu.

„Emily!“ vyhrkl Mayers. Měl plný nos, takže ve skutečnosti to znělo jako Ebily a přispělo to k bizarnosti celé situace.

„Neměla jsi zůstat ve vaně?“ zabručel Henry.

„Nevěděla jsem, jestli jsi k zemi nešel ty,“ vysvětlila jsem.

„Emily! Už je to v pořádku, přišel jsem pro tebe!“ informoval mě Mayers.

„A kdyby jo?“ ušklíbl se Henry, ale nespustil oči z Mayerse. Ani já od něj nedokázala odtrhnout pohled. Něco na něm bylo prostě špatně. Nevypadal tak, jak jsem si ho pamatovala. Zdálo se mi, že za těch pár dní, co jsem ho neviděla, zestárl. A tvářil se tak nadšeně, že to bylo prostě znepokojivé. „Umlátila bys ho botou?“

„No…“

„Emily, už se vážně nemusíš bát,“ vnucoval se Mayers. Nebylo mu rozumět zrovna snadno, ale dalo se to.

„Já se bála tebe!“ štěkla jsem po něm naštvaně. To mu smazalo ten nadšený výraz z obličeje.

„Proč?“ zeptal se nechápavě.

„Proč?“ zopakovala jsem po něm vytočeně. „Protože jsi mi donesl srdce nějakýho nebohýho zvířete? Protože jsi mi zničil pokoj? A celou dobu jsi dělal, že taky hledáš toho prevíta, kterej to provedl? A vyčmuchal jsi mě až sem? Jak?“

„To je dobrá otázka! Pořídila sis telefon, který umí spoustu věcí!“ zahuhlal jásavě a potáhl nosem tak, až se mi obrátil žaludek.

„A zbytek si nech pro federály, idiote,“ vstoupil do rozhovoru Henry. „Můžeš je sem poslat,“ řekl pak.

„Já?“ nechápala jsem.

„Kevin,“ opravil mě a na chvilku vypadal pobaveně.

„Ale já přišel pro Emily,“ bránil se Mayers a pokusil se posadit. Henry mu to nedovolil, hned mu přitlačil nohou trup zpátky k podlaze. „Přes balkon. Jako v Romeovi a Julii.“

„Tam chodil Romeo pod balkon,“ namítla jsem.

„Na tom nezáleží! Teď už jsem tady, takže můžeme být spolu.“

„Říkal jsem ti, že je to hňup. Rozhodl se sem vylézt, a kdybych mu poslední metr nepomohl, spadnul by dolů,“ oznámil mi Henry. „Ona je venku trochu zima, viď? A po tý fasádě to moc dobře nejde, co?“

„Tys ho vytáhnul nahoru?“ zeptala jsem se pro jistotu. Nebyla jsem si jistá, že jsem to dobře pochopila.

„Jo. Když už vylezl tak vysoko, bylo mi blbý ho nechat spadnout,“ přiznal Henry a znělo to tak trochu omluvně. Mayers znovu popotáhl a začal se bránit. Že prý to měl vymyšlené dobře a čekal, že mu otevřu, protože jsem věděla, že mě najde. A protože jsem na něj čekala. Ignorovali jsme ho oba. Jeho huhlání víc a víc připomínalo

pomatené plácání, a mně došlo, že Henry to taky věděl. Mayers nebyl úplně v pořádku.

„Děkuju,“ řekla jsem. A byla jsem skutečně vděčná, že Henry udělal přesně tohle. Mohl ho nechat spadnout, mohl po něm klidně i střílet. Kevin měl Mayerse celou dobu na mušce, stačilo jedno slovo a mohl ho sundat. Ale neudělali to. To pro mě bylo opravdu moc důležité.

Když se zprudka rozrazily dveře a dovnitř se jako velká voda nahrnuli chlapi ze zásahovky, Mayers začal panikařit. Z jeho vyděšených výkřiků a vystrašeného výrazu v obličeji mi došlo, že nějak zapomněl, že po něm nejde jen Henry. Bylo mi ho líto.

Henry

Byla to vážně dlouhá noc. Vraceli jsme se do New Yorku a venku už byla jen taková ta našedlá tma, co se objevuje chvíli před svítáním. Strávili jsme několik hodin čekáním na Bakera, který řídil celou tu jejich napůl zpacaknou operaci, ale nakonec to stálo za to. Když Mayers v improvizované výslechové místnosti v přízemí vedle recepce uviděl svého nadřízeného, na chvíli se probral z toho divnýho vyšinutí a vyklopil úplně všechno. Byl v tom sám, neměl žádné komplice ani uvnitř Tajné služby, ani nikde jinde. Dělal to prý kvůli tomu poutu, který mezi sebou s Emily mají. Baker k němu pustil i jednoho z psychiatrů z FBI a ten řekl, že sice nemá všechny dostupné informace a bude muset udělat ještě nějaká další vyšetření, ale prý to vidí na psychotickou poruchu spojenou s makromanickými bludy – ať už to znamená cokoliv. Mayers prý tím musel trpět už nějakou dobu, aniž by si toho byl on sám nebo kdokoliv v jeho okolí vědom. A spouštěčem bylo, když ho vyfotili s Emily. Vyprávěla mi, že je senátor oba docela podusil, a ona si z toho navíc nejdřív dělala srandu a Mayerse tím víceméně ztrapňovala. Jeho pomatenej mozek na to zareagoval tak, že se do ní zbláznil, a navíc si vsugeroval, že i ona jeho děsně chce. A začal jí nadbíhat – vážně úchylným způsobem.

Cvokař řekl, že předpokládá, že pokud bude Mayers brát pravidelně léky, bude brzy naprosto v pořádku.

Baker prohlásil, že se postará o to, aby Mayers pěkně dlouho neměl šanci na ambulantní léčbu.

Emily ho bylo líto, což mě trochu štvalo, ale už jsem věděl, jak přemýšlí.

„Ne. Nevezmeš si ho domů,“ varoval jsem ji.

„To mě nikdy nenapadlo!“ bránila se, ale úplně jsem jí to nevěřil.

Pak následoval kolotoč telefonátů. Do Denveru, kde už sice věděli, že akce dopadla úspěšně, ale čekali na to, až budou s Emily mluvit. Senátor se domáhal toho, abych Emily předal Bakerovi, který by ji okamžitě dopravil do Denveru. Baker byl na jeho straně, ale Emily to dost razantně odmítla. A paní Evansová byla na její straně a stejně razantně to vysvětlila senátorovi.

Zavolal jsem Robertovi, že nakonec to byla docela nuda a že U Žárovky je plno lidí, který asi ten starej mrzout nikdy vidět nechtěl. A že tím pádem bude potřeba upravit plán Rolling Stones a najít jiný ubytování, co bude mít aspoň jednu hvězdičku. Zavolal jsem i Therese, která prý netrpělivě čekala, jak všechno dopadne, a děcka zvládla levou zadní i bez Kevina. Brnknul jsem batrům, protože ti dva starší nebyli v senátorovic domě a taky chtěli mít informace z první ruky.

Připadal jsem si jak spojovatelka. Bylo to náročný a zdlouhavý a Emily mi v jednu chvíli klimbala s hlavou opřenou o moje rameno, ale stálo to za to. I když jsem se pár dní nezdravě stresoval, zároveň jsem si užil nejlepší chvíle v celým dosavadním životě, tím jsem si byl jistej.

Teď jsem si vezl Emily domů, a když jsem nemusel dávat blinkr, držel jsem ji za ruku. Vypadala zdrchaně, ale už jen chvíli a budeme se moct vyspat naprosto v klidu.

Nebudu muset podvědomě hledat možný nebezpečí a nebude hrozit, že se obyčejnej nákup zvrhne v něco fakt nepěknýho. Těšil jsem se na to.

Netěšil jsem se na to, že až se někdy k večeru vzbudíme, budeme si muset promluvit, znovu. I když bych nejradši prostě zamknul Emily u sebe doma a zařídil tak, aby zůstala se mnou, nedokázal jsem odhadnout, co všechno se teď změní. Nechtěl jsem, aby se cokoliv měnilo, ale i když to mezi náma bylo super, byla to dcera senátora. A já byl jen obyčejnej kluk z ulice, co si s klidem překrucoval zákony tak, aby se hodily do krámu. Tohle přece nemohlo dopadnout happy endem.

„Nemrač se,“ řekla Emily potichu a stiskla mi ruku. „Moc přemýšlíš,“ vrátila mi moje slova.

„Měla bys zkusit spát,“ zamlouval jsem to.

„Vyspím se až v posteli s tebou,“ odpověděla, a ačkoliv jsem byl utahanej jako kotě, zatrnulo mi ve slabinách. Tohle se mnou dokázala udělat jen ona.

O půl hodiny později jsme dojeli k mému bytu. Balík byl pryč, stejně tak rohožka. Baker říkal, že se o to postaral, a já mu za to byl vděčnej. V bytě bylo všechno přesně tak, jako když jsme včera dopoledne odjížděli, a i za to jsem byl rád.

„Dojdu se osprchovat,“ řekl jsem. Chtěl jsem ze sebe smýt kromě potu i všechny stopy po tom cvokovi Mayersovi. Nejradši bych ho úplně vymazal, protože mě svým způsobem neskutečně rozčilovalo, jakým způsobem na Emily myslel. Ať byl nemocnej, nebo ne, chvíli jsem si vážně vyčítal, že jsem mu ručně nevysvětlil, že je to moje holka, ne jeho. Ten vztek ve mně bublal i pod proudem horký vody a na chvíli jsem si byl rezignovaně jistej, že tohle z hlavy jen tak nedostanu a budu nad tím přemýšlet ještě dlouho po tom, co si lehnu – přestože to budu já, kdo bude mít Emily v náruči.

Pak ta malá čarodějka vlezla do sprchovýho koutu za mnou.

„Chceš umýt záda?“ zeptala se. Cestou domů jsem viděl, jak moc byla ospalá, ale když jsem se k ní teď otočil, vypadala naprosto čile. A já se taky probral, stačilo jen ji vidět nahou a napůl mokrou.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ale ty chceš.“ Posunul jsem ji před sebe, aby sprcha mířila přímo na ni, a pak jsem ji umyl. Když jsem jí vtíral šampon do vlasů, dal jsem si záležet, abych jí bříšky prstů pořádně promasíroval hlavu, a z toho, jak se tvářila, to byl dobrej nápad. Stejně jsem jí pak promnul zatuhlá ramena a zadní stranu krku. Pak už se to zvrhlo a z masírování bylo hlazení, protože se ke mně otočila čelem. Sprchový kout se naplnil párou, vůní mýho mýdla na jejím těle a jejími vzdechy a sténáním. Tohle byla ta pravá terapie na Mayerse.

„Chtěl bych, abys zůstala se mnou,“ řekl jsem jí, když se mi podařilo se trochu zmátořit a odnést ji do ložnice. Bylo mi jedno, kam půjdu a co budu dělat, ale najednou se mi nějak blbě dýchalo, když jsem si představil, že bych ji neměl mít vedle sebe.

„To je dobře, protože se tě hodlám držet jako klíště,“ řekla s líným úsměvem a propletla si nohu mezi ty moje.

Tak jo. Tohle bylo všechno, co jsem potřeboval vědět.

35.

Emily

Přesvědčit tátu, že jsem dospělá, svéprávná a plně si uvědomuju, co mu říkám, dalo docela dost práce. Jako ostatně vždycky. Ale tentokrát věděl, že prohrál, a jeho argumenty byly spíš trapné než přesvědčivé. Bylo mi jasné, že je to tím, že hned vedle mě sedí Henry, a s těma svýma obrovskýma rukama založenýma na ještě větším hrudníku a s výrazem bodyguarda nebylo úplně snadný se mu postavit.

No dobře, nejspíš za to mohla i ta několikadenní masáž, kterou tátovi připravila mamka. Začala nenápadně – vzpomínala na to, jaké bylo, když se oni dva potkali. A jak ji nejdřív vůbec nechtěl brát na vědomí, protože byla tak mlaďounká. A jak byl rád, když ji na vědomí vzal a zjistil, že věk je vážně jenom číslo. A po prohlížení starých fotek ze svatební cesty, když už byl tak trochu naměkko, mu prozradila, že jsem si našla přítele. Prý se ještě trochu nešťastně zeptal, kdo to je, ale muselo mu to být jasné. S nikým jiným jsem se nepotkala – i přes jeho ubohý pokus dát mě dohromady s Markem. Aspoň se k němu přiznal.

Pak už se to snažil jen uhrát tak, že prostě musím být v Denveru a nikde jinde a že takový vztah na dálku má taky něco do sebe. Henrymu stačilo jen si pohrdavě odfrknout, aby si táta rezignovaně povzdechl a nabídl mu práci svého řidiče.

Henry poděkoval a odmítl.

Táta nadhodil totálně přemrštěnou částku.

Henry znovu odmítl. Elliot se nabídl, že za tyhle prachy bude tátu vozit sám, a byl vykázán za dveře.

Milovala jsem svou rodinu a bylo mi jasné, že za letenky utratíme majlant, ale byla jsem rozhodnutá. New York jsem už nebrala jako město, ve kterém se někdo jako já snadno ztratí v davu. New York jsem už brala jako svoje město, jako místo, kde si dovedu představit žít. A jestli Henryho nějaká další zakázka zavane na Aljašku, poletím na Aljašku – i když mi tam bude příšerná zima.

Táta nakonec ustoupil, ale aby neztratil tvář, vytasil se se svými požadavky. Budu se jim pravidelně hlásit, přestěhujeme se do bezpečnější čtvrti – jako by bylo okolí našeho bytu nějak nebezpečné – a on nám zaplatí byt. Henry souhlasil s přestěhováním, ale odmítl peníze. Táta navrhl, že mi sežene zaměstnání v nějaké vhodné firmě, a zajistí tak, abych na společný účet přiváděla pěknou sumičku. Odmítla jsem.

„Nečekáš snad, že tě Henry bude živit?“ mračil se na mě táta. Seznámila jsem ho se svou pozicí šéfky azylového domu pro opuštěné děti a snad poprvé v životě jsem viděla, že můj otec, senátor Evans, nemůže najít vhodná slova. A tak jsem mluvila dál. Řekla jsem mu o dětech, nastínila jsem, jak se o ně na dálku staral Henry a jak mám tak trochu prsty v tom, že jsme je dostali pod střechu. Řekla jsem mu i o tom, jak mi Jo, tedy vlastně Robert, protože on byl hlavní šéf – ale prsty v tom měla Jo – nastínil jejich plán, a jak ani on ani Henry nevypadali překvapeně, když jsem souhlasila.

„Jsi moc čitelná,“ bavil se Henry.

„Budeme mít znovu azylák, a tentokrát úplně čistej,“ konstatoval Robert spokojeně.

Táta tak spokojený nebyl. Je to nebezpečné, nevíme, čeho jsou ty děti schopné, nemám v tom žádnou praxi a nemám ani odpovídající vzdělání.

„Bude v tom skvělá,“ ujistil ho Henry sebejistě. Táta s ním chvíli hrál hru na to, kdo první uhne pohledem, a nakonec nás všechny vyhnal pryč.

Čekali jsme, že to bude jen na chvíli, ale ti dva byli uvnitř podezřele dlouho. Nedovedla jsem si představit, že by se Henry nechal od táty zdeptat, ale stejně jsem

z toho byla trochu nervózní. Po pár minutách se dvojčata začala nudit.

„Můžeme k vám přijet?“ zajímalo Elliota. Eliah se hned přidal:

„Můžeme spát na gauči!“

„A mohli bysme ti pomoct s těma mrňousama!“ nadchl se Elliot.

„Proboha, jen to ne,“ povzdechla si mamka. Pak na mě zamířila prst, až ve mně hrklo. Ona vždycky věděla, když jsem neříkala všechno. Kdo jiný by měl o snadno čitelné osobě vědět víc než jeho vlastní matka, že. A tu největší bombu jsem si nechávala až na konec. Nejdřív jsem potřebovala, aby táta akceptoval Henryho jako muže, se kterým chci žít. Pak začnu pracovat na tom, aby moje rodina akceptovala, kým byl dřív.

Naštěstí ale z mamky vylezlo jen:

„Ne abys je v takových hovadinách podporovala!“

„Ale oni jsou starší!“

„Ale intelektem jsou někde na úrovni desetiletých smradů,“ nedala se mamka.

„No dovol?“ vyjekli Elliot i Eliah společně.

„Chovejte se slušně, nebo si to Henry rozmyslí,“ upozornila nás naše rodička a odešla do kuchyně zjistit, jak to vypadá s večeří. Zhluboka jsem vydechla, čímž jsem na sebe upoutala pozornost kluků.

„Hele,“ udělal Ethan podezíravě. „Ty něco tajíš!“

„Nesmysl,“ odsekla jsem.

„Aha!“ vyhekl spokojeně.

„Jo,“ souhlasil Eric. „Jsi příšerná lhářka.“

„Já nelžu,“ bránila jsem se. Jen prostě zatím neříkám všechno.

„Tak co to je?“ dorážel Ethan.

„Nic!“

„Budete bydlet pod mostem?“ zkusil to Elliot. Nenamáhala jsem se s odpovědí.

„Ten azylový dům pro děti je ve skutečnosti azylový dům pro vysloužilé pornohvězdy?“ navrhl Eliah pobaveně. Zašklebila jsem se na něj.

„Jsi těhotná,“ řekl Ethan. A prohlásil to oznamovacím tónem, neptal se.

„Cože?“ vyhrkla jsem společně s dvojčaty.

„Nekecej!“ vykulil oči Eric.

„Nejsem!“ vykřikla jsem možná zbytečně moc nahlas.

„Nelži!“ trval na svém Ethan. „Něco tajíš!“

„Dej mi pokoj!“ vyjela jsem na něj a kopla ho do holeně. Bylo mi jedno, že se chovám jako malá – oni na tom byli úplně stejně. Couvl, ale pořád se na mě díval, jako by všechno věděl. Znala jsem ho přes dvě dekády, takže jsem věděla, že v duchu na mě teď huláká, že jsem těhotná. Proto jsem po něm šla, abych ho mohla praštit. A přitom jsem už docela hlasitě řvala, ať mi dá svatej pokoj, a on stejně hlasitě, jen mnohem hlubším hlasem ječel, ať mu teda řeknu to děsně důležitý tajemství.

„Tak mu to řekni, proboha, ať je klid!“ snažil se nás překřičet Eric. Elliot si chtěl vsadit, že Ethana dokopu až ke schodům do sklepa a pak ho strčím dolů.

V tom největším řevu se ozval tátův hlas:

„Nechte toho!“

Ztuhli jsme uprostřed pohybu, protože bylo nečekané slyšet tátu mluvit takhle nahlas. Stál před dveřmi do pracovny, brýle na čtení měl nasazené na čele a vlasy měl rozcuchané, jako by si do nich vjel rukama – což nikdy nedělal, protože do něj všichni jeho poradci přes image vtloukali, že to prostě nevypadá dobře a že voliči nemají rádi, když jejich senátor vypadá jako Einstein. Henry stál hned vedle něj. Netvářil se jako bodyguard. Vypadal, jako že se mu ulevilo. A lehce se usmíval.

„Dejte Emily pokoj,“ nakázal bratrům táta. Pak si povzdechl a zamumlal něco, co znělo jako pitomej klobouk, a odešel do kuchyně.

„Co se stalo?“ vyhrkla jsem a procpala se mezi Eliahem a Erikem k Henrymu. Přitáhl si mě k sobě a řekl:

„Už všechno ví.“

„Cože?“ Nevěřila jsem, že jsem slyšela dobře. Pak mi došlo, že jsem slyšela opravdu správně, ale trochu jsem doufala, že Henry myslí nějaké jiné „všechno“ než já.

„Zavřel se tam se mnou, aby mi vysvětlil, že by bylo vhodný, abysme spolu nežili jen tak na hromádce, a že bych tě měl aspoň požádat o ruku. Že prý si tě nemusím brát, protože jsi mladá a nevybouřená a není jasný, jak dlouho nám to vydrží, ale kvůli lidem bych ti měl koupit prstýnek.“

„No nazdar,“ hekl Eric. Henry ho ignoroval a pokračoval:

„Tak jsem mu řekl, že s tebou mám jen ty nejčistší úmysly a že prstýnek už pro tebe mám.“ Zamračil se a zabručel: „Tohle jsem říct neměl, sakra. Jsem z toho trochu rozhozenej.“

„O tom mi povídej,“ hlesla jsem a chytla se ho pevněji, protože jsem měla pocit, že se mi trochu motá hlava. Má pro mě prstýnek?

„No a když jsem mu vykládal o těch úmyslech, došlo mi, že mu to musím říct rovnou, a já sám. Vzal to docela dobře, ne? Nezavolal na mě ochranku.“

„Cos mu pověděl?“ zakvílel nedočkavě Ethan.

„Jo?“ ujišťovala jsem se.

„Jo,“ přikývl Henry. A pak se usmál, tentokrát pořádně. Milovala jsem ten úsměv. „Měl jsem dobrej argument. Lepší bejvalej mafián, kterej na tebe bude dávat pozor,

než současnej agent, kterýmu hráblo. Měl bych Mayersovi poslat přání s nápisem Brzy se uzdrav, nebo tak něco.“

Strhla se mela. Obrovská. Nikdy bych nevěřila, kolik decibelů dokáže vyprodukovat čtveřice inteligentních, dospělých mužských. A kam až se dokáže nést z kuchyně

Christopherův hysterický jekot a mámin upřímný smích.

Henry

Měl jsem to naplánovaný. Až se vrátíme do New Yorku a já budu mít senátorovo požehnání, poprosím Jo, aby zařídila rezervaci v nějaký fakt nóbl restauraci, a tam Emily vysvětlím, že by měla říct ano. Věděl jsem, že se slovama to moc neumím, na to jsem byl fakt moula, ale taky jsem věděl, že ona si z mýho nervózního plácání vezme to důležitý a pochopí mě.

A teď jsem to celý zvoral.

Evansovic dům byl vzhůru nohama, její bratři se překřikovali a štěkali po mně otázky, takže jsem i s Emily zacouval do senátorovy pracovny a zabouchl za námi dveře.

A zamknul, protože někdo z bratrů se hned vrhal po klice.

„Tohle jsem chtěl udělat až potom,“ zamumlal jsem, „ale když už jsem to prokecnul… Taky nemám natrénovanou žádnou řeč, protože jsem počítal s tím, že mám ještě pár dní čas.“ O tom, že jsem trochu doufal v nějaké rady od Johnnyho a Roberta, jsem pomlčel, protože se ukázalo, že ti dva byli ještě větší moulové než já.

Emily mě pozorovala a čekala. A zářila. Byla nádherná a nedočkavá a mě napadlo, že mě určitě ani nenechá domluvit.

„Já vím, že nejsem úplně dobrej v mluvení o citech a tak,“ začal jsem. Víc jsem toho říct nestihl.

„Nezdržuj, plyšáku. Ano.“

„Ale no tak,“ napomenul jsem ji, ale nedařilo se mi tvářit se vážně.

„Tak honem, ukaž!“ zmáčkla mě kolem pasu, a když se její ruka začala cpát do mé kapsy, zasáhl jsem. Nechtěl jsem, aby si ten prstýnek ještě sama vyndala a nasadila, ačkoliv toho snad schopná nebyla.

„Co když ho tu nemám?“ zkusil jsem ještě zdržovat. Praštila mě. Vzdal jsem to a vyndal krabičku. Nebyl jsem nervózní. Senátor to nepochopil a řekl, že jestli jsem neměl dost peněz na nějaký pořádný diamant, měl jsem něco říct, ale usadil jsem ho s tím, že to není prstýnek pro něj, ale pro Emily, a že jí se bude líbit. Nebyla obyčejná, tak nemohla dostat obyčejnej zásnubní kroužek s kamenem.

„Jsi si jistá?“ zeptal jsem se.

„Naprosto,“ přikývla a natáhla se na špičky. Sklonil jsem se a dal jí pusu. A když jsem se odtáhl, otevřel jsem krabičku.

Při pohledu seshora to nebylo na první pohled jasný a byl jsem připravenej na to, že bude možná chvilku trvat, než to pozná, ale překvapila mě. Na jednu stranu byla čitelná, na druhou mě dokázala zaskočit. Nebudeme se nudit, tím jsem si byl jistej.

„To je slon!“ vyjekla.

„No, technicky je to i slon,“ souhlasil jsem. Nahoře na zlatém kroužku byla přidělaná podélně protáhlá hrouda, která na první pohled připomínala trochu divnej klobouk.

„Zavřenej hroznýš!“ zašeptala a pohladila ho po zádech, přesně v místech, kde měl záda i slon uvnitř.

„Otevřenej by možná lidi děsil,“ vysvětlil jsem, proč jsem vybral tuhle variantu obrázku z Malého prince. „Senátor si myslel, že je to klobouk.“

„A to mi četl Malého prince tolikrát, že už mu lezl krkem,“ uculila se. Vzal jsem zavřeného hroznýše a nasadil jí ho na prst. Velikost jsem netrefil úplně dobře, byl jí trochu volný, ale šperkařka, která pro mě ten prstýnek vyrobila, řekla, že můžeme kdykoliv přijít.

„To je ta nejlepší věc, jakou jsem kdy dostala,“ prohlásila tiše Emily, když si prohlížela, jak zavřený hroznýš vypadá na její levačce. „A má oči!“ zasmála se.

„Jsou to jen pididiamanty. Časem ti pořídím nějakej reprezentativní. Až na něj budeš dost stará,“ dodal jsem.

„Až já budu dost stará, dávno si nebudeš pamatovat, cos mi slíbil,“ ušklíbla se, ale pak mě pleskla: „A nech těch řečí! Dej mi pusu.“

S radostí jsem ji poslechl. Bylo jasný, že nás ještě čeká pěkná spousta řešení a že vymyslet, jak si poradit s případným prokecnutím mé bývalé profese, dá tomu senátorovu poradci pěkně zabrat, ale teď to bylo všechno jedno. Líbal jsem malou, blonďatou lolitku a ignoroval bušení na dveře a důrazné nabádání jednoho z dvojčat, že provádět sex na stole senátora Evanse je striktně zakázaný.

I pro bývalý mafiány.