Kateřina Petrusová

Pekáč buchet

1. kapitola

Muffiny s bílou čokoládou

250 g hladké mouky, 200 g bílé čokolády, 1 lžička jedlé sody, 80 g másla, 80 g cukru, 2 lžičky prášku do pečiva, 2 vejce, 250 g zakysané smetany V míse smícháme mouku, jedlou sodu, prášek do pečiva a čokoládu nasekanou na menší kousky. Část čokolády pak necháme stranou na posypání. V druhé míse důkladně spojíme a prošleháme

vejce se zakysanou smetanou, cukrem a změklým máslem. Opatrně zlehka přimícháme do směsi mouky s čokoládou. Formy na muffiny těstem naplníme do poloviny, nahoru přidáme trochu nadrcené čokolády a pečeme asi 15 minut při 180 °C.

„Vypadáš jako něco, co zrovna vykašlala kočka.“

Ze všech sil jsem se ho snažila ignorovat. Měla jsem co dělat, abych popadla dech a udržela se na nohách. Vážně bylo zbytečné mu odpovídat. Dělal mi to naschvál, moc dobře věděl, jak mi je. Viděl to. Zatraceně, dokonce jsem si fakt připadala jako něco, co vychrchlala kočka. Neměla bych si ho všímat. Dělá mi to naschvál. Pokud mám aspoň nějaké zbytky zdravého rozumu, měla bych se sebrat a jít do sprch a pryč odsud.

Jenže…

„A jsi fakt sračka, nic nevydržíš,“ řekl s tím svým nechutně samolibým úsměvem. Zkusila jsem se zhluboka nadechnout, ale píchlo mě v boku tak, až jsem vyjekla.

„Jen si podrž ty svý tukový polštáře,“ pobídl mě. „Abys je nevláčela po zemi.“

To přehnal. Neměla jsem tukové polštáře! Maximálně polštářky, ale jen malé a jen pár! Krucinál, prevít jeden!

„Jdi se bodnout!“ zafuněla jsem. Můj osobní trenér Radim, aktuálně nejnenáviděnější člověk na světě, se rozesmál. „Najmu si na tebe hromadu ruských mafiánů a ti tě zabetonují a hodí do řeky!“

„Moc čteš, to je tvůj problém,“ usadil mě. „A už nemel a vlez zpátky na ten pás.“

„Nechci zpátky na pás! Už jsem cvičila dost!“ bránila jsem se. Byla jsem tu už nejmíň dvě hodiny a uběhla jsem minimálně maraton. Měl by mě nechat na pokoji.

„Běžela jsi sotva čtvrt hodiny. A z toho ses pět minut zahřívala chůzí. Dej si ještě deset minut svižným tempem a pak tě půjdeme trochu pomučit.“ Byl neoblomný. Věděl, jak nesnáším cvičení. Stejně tak dobře věděl, že abych vydržela chvíli cvičit, musím být naštvaná. Nebyla jsem ten typ, co miluje pohyb, radostně běhá v dešti po Stromovce a ještě si přitom fotí okolí a cpe ty fotky na Instagram. Ani omylem. Já byla člověk, který nenáviděl pohyb. Jakýkoliv. A už od základky byl tělocvik mou noční můrou. Nikdy v životě jsem nevyšplhala na tyč. Nikdy jsem neudělala shyb. Fuj. Jen si na to vzpomenu, mám tendence se oklepat. Jenže nakonec jsem dospěla a pochopila jsem, že abych mohla dělat to, co dělám, a milovat to, co miluju, musím cvičit. Jinak bych totiž nebyla něco jako ne úplně povedená a mladší napodobenina Nigelly Lawson, ale jako velmi povedená mladší kopie Magdaleny Dobromily Rettigové. A to jsem nechtěla. Proto jsem tu teď vztekle běžela na páse a v duchu vyhrožovala svému osobnímu trenérovi, který se tím bavil – a navíc si za to nechával platit. Věděl, jak na mě. Já věděla, že to ví. Nesnášela jsem ho. Jemu to bylo jedno. Náramně nám to vycházelo.

Když jsem pak posilovala paže, měla jsem trochu času na přemýšlení. Původní vztek se změnil ve smíření s neodvratnou realitou a trenér mi dal na chvíli pokoj – hlavně proto, že přišly dvě úplně nové slečny, které se chichotaly a na celé fitko rozhlašovaly, že nevědí, jestli to zvládnou, a že budou potřebovat pomoc nějakých silných mužů. Ano, samozřejmě. Zabralo to.

Vsadila bych se, že čtou náš časopis. Protože v tom, co předvedly, byl jasně čitelný Zuzčin rukopis. Pustila jsem je z hlavy a místo počítání jednotlivých pohybů jsem přemýšlela o zítřejším focení. Plán byl jasný: letní jídla ze zahrádky. No dobře, přiznávám, že nevím o nikom, kdo by pěstoval lilek. Nevím ani o nikom, kdo by lilek dobrovolně konzumoval, přestože já ho měla ráda. Grilovaný lilek, zapečený lilek, gratinovaný lilek… Jen jsem na něj pomyslela, vypadla jsem z rytmu a začaly se mi sbíhat sliny. Proto jsem musela v hlavě hodit zpátečku a vrátit se k tomu, že nikdo nemá rád lilek a já mám za úkol lidi přesvědčit, že na něm není nic špatného. Tudíž jsem musela začít pěkně pozvolna a lilek smíchat s něčím výrazným. Nakonec jsem se rozhodla pro polévku z lilku a rajčat, kterou navíc posypu parmazánem, a po lilku tak nakonec zbyde jen kousek chuti někde vzadu na patře. Vůbec to nebude bolet. A spousta chlapů ani nepozná, co jim to žena uvařila k jídlu. Plán to byl skvělý, měl jen drobnou chybičku: barva té polévky nebyla nijak extra. A bylo mi jasné, že fotograf Jarda bude vrčet, případně mi aspoň připomene, že mi už mnohokrát říkal, že z ošklivého jídla neudělá nic ani on. Takže hlavní jídlo bude muset být barevné, ale jasně definované. Žádná omáčka, žádné neidentifikovatelné hroudy masa. Rozhodovala jsem se mezi bramborovo-chřestovým salátem a špízy z kuřete, cukety, papriky a červené cibule a už zase jsem začínala slintat.

Jo. Tohle jsem já. Miluju jídlo. Miluju jídlo, miluju vaření. Zbožňuju nákupy surovin. Pořád vymýšlím recepty a vychytávky. Ve sprše, v metru, v posteli před usnutím, ráno po probuzení. V práci, v kině, v baru. V letadle, na dovolené. Při sexu (ale to se stalo jen jednou). Zeptejte se mě na cokoliv, zaveďte řeč na jakékoliv téma – stejně nakonec skončíme u jídla.

Ahoj. Jmenuju se Klára a jsem gastrosexuálka. Teda – ne, že bych s tím jídlem prováděla nějaké nemravnosti, zas tak ho nemiluju. A proto mám dokonalý život. Pracuju v redakci ženského časopisu Stella, kde mám na starosti – nečekaně – rubriku o vaření. A sloupek o jídle. A hodnocení restaurací. Moje práce je snem každého labužníka.

Jediné, co mi ten krásný život kazí, je můj pitomej a pomalej metabolismus. Kvůli němu jsem tady, potím se a musím se na jednotlivých strojích střídat s obrovskýma chlapama, kteří se potí ještě víc než já. Nic není úplně dokonalé.

„Zdrháš? Srabe! Už tě nikdy nechci vidět! Jsi sralbotka, fakt! Podívej se na sebe! Vidíš ty hektolitry tuku, co se na tobě převalujou?“

„Už dost!“ zavrčela jsem, když jsem mířila do šaten. Zvládla jsem celou hodinu, a ne, rozhodně jsem nepotřebovala nášup. Trenér se na mě vesele zazubil a poplácal mě po propocených zádech.

„Dobrá práce, frajerko. Tak ve čtvrtek!“ A pak se vrátil k těm slečnám, ke kterým byla příroda a genetika mnohem přívětivější než ke mně.

„Tys byla cvičit!“ obvinila mě grafička Veronika. V ruce držela nakousnutou koblihu, nugátovou, a tvářila se narkrnutě.

„Jo, vždyť jsem ti večer psala, jestli nechceš jít taky,“ odpověděla jsem.

„No!“ udělala. Už jsem si za tu dobu, co ve Stelle pracuju, zvykla na to, že každý máme nějaké mouchy. Ale přišlo mi, že Veronika má s každým číslem časopisu jiné, nové. Bylo to trochu jako chůze po uzounké římse někde nad propastí: člověk musel postupovat velmi opatrně, aby nešlápl vedle a nezřítil se tak dolů, respektive do mnohaminutové scény. I když ve skutečnosti za tu její mouchu mohl PMS, za který se pravděpodobně pozítří začne omlouvat. I tak jsem byla moc ráda, že její kancelář je od té mé docela daleko a na obědy s námi taky nechodí.

„A tys napsala, že nechceš…“ Spíš jsem se zeptala, než že bych to připomínala. Pro jistotu.

„Protože jsem chtěla, abys mě přemlouvala! A když jsi nic nepsala, myslela jsem, že nejdeš! Tohle není fér!“ Pár vteřin jsme obě mlčely. Ona vytočeně čekala na mou omluvu, nebo se tak alespoň tvářila. Já přemýšlela, jestli, až odpovím nesprávně, stihnu utéct zpátky k hlavnímu vchodu dřív, než po mně něco hodí. Nakonec jsem usoudila, že tak dobře na tom moje svaly nejsou ani omylem, a rozhodla jsem se zaútočit trochu nečestnou, ale vždy fungující zbraní.

„Dáš si muffin? S bílou čokoládou? Večer jsem pekla.“ Jo. Byla jsem srab. I když jsem tomu raději říkala umění přežít.

„Chtěla jsem zhubnout,“ namítla Veronika, ale už nezněla rozčileně. Dychtivě pozorovala mou velkou kabelku, do které se vešlo vážně všechno. Vylovila jsem plastovou krabičku na svačiny a otevřela ji. V duchu jsem se musela pochválit, protože bochánky byly vážně povedené a jejich vůně se okamžitě rozšířila po celé chodbě.

„Nepotřebuješ zhubnout,“ konejšila jsem ji. „Dej si muffin.“

„Jsi hrozná.“

„Já vím. Dej si muffin.“ Nacpala jsem jí krabičku až pod nos a napůl úlevně, napůl spokojeně sledovala, jak opatrně bere jeden košíček, okamžitě sundává papírový obal, totálně mě ignoruje a míří do kanceláře grafiků.

Nejen láska, ale i PMS prochází žaludkem. Měla bych to navrhnout jako téma na hlavní článek. Jen co jsem si stihla pročíst maily, z nichž dvě třetiny byly nepracovní blbinky od kolegyň a opakované výzvy fotografa Jardy, aby mu tyhle věci neposílaly, objevila se mi na monitoru zpráva od šéfredaktorky. Jako vždy byla plná vykřičníků, přestože obsahovala vlastně jen informaci o tom, že se mám co nejdřív stavit. Než jsem si zvykla na to, že šéfová Anna (nikdy ne zdrobněliny jejího jména,

žádné! Anna je krásné jméno a ona si ho nepřeje deformovat a ničit – její vlastní slova) všechno provází velkými a hlasitými gesty, měla jsem pocit, že všechno dělám špatně a že na mě pořád křičí, hlavně v mailech. Teď už mě nemůže rozhodit ani její PROBOHA KLÁRO!!! Okamžitě se u mě zastav, HNED JAK PŘIJDEŠ!!! Máme OBROVSKÝ problém!! Všechno se hroutí! Věděla jsem, že se nic nehroutí a že ve skutečnosti za jejím výkřikem stojí nějaká maličkost, jako třeba že někdo z majitelů vydavatelství nemá rád lilek, a tudíž budu muset překopat recept na zítřek. Proto jsem si ještě v klidu snědla jeden muffin (po tom hnusném cvičení jsem měla nárok minimálně na dva, spíš na tři, ale řekla jsem si, že si nechám něco na později), odklikla jsem další Anninu zprávu (KDE JSI?!!! JSI TU???), v zrcátku si zkontrolovala, jestli nemám někde drobečky, zalila jsem Hynka, Viléma a Jarmilu, naše tři kytky, a pak jsem vyrazila do kanceláře šéfredaktorky.

„Kláro! Už jsem se bála!“ vykřikla místo pozdravu. A i v jejím mluveném projevu byly jasně vidět kapitálky a vykřičníky, přestože se tvářila vyrovnaně. „Stala se příšerná věc!“ Nic jsem neříkala, jen jsem si sedla na jednu ze židlí, které měla rozestavěné před svým stolem. Velké porady se dělaly v zasedačce, ale několikrát týdně potřebovala mluvit s několika z nás, takže o místo k sezení nebyla v její kanceláři nouze. Když jsem viděla, jak vystresovaně se tváří, napadlo mě, jestli jsem jí taky neměla přinést muffin, ale pak jsem si sobecky řekla, že je určitě budu potřebovat víc než ona. A jim zbyde k jídlu zítřejší dezert, tak co.

„Podívej, nebudu chodit kolem horké kaše. Na to nemáme čas. Já vím, že jsi dneska měla v plánu jít někam hodnotit, ale potřebuju tě na něco jiného.“

Cože? Ale no tak! Právě proto jsem se dneska tak týrala – protože jsem věděla, že mě odpoledne čeká hromada jídla v jedné italské restauraci na Starém Městě! Prošla jsem si jejich menu na internetu, už jsem si v podstatě vybrala a samozřejmě jsem se pořádně natěšila, a ona mě o to chce připravit? Tak pro tohle bude muset mít hodně dobrý důvod.

„Mám tam rezervaci,“ namítla jsem. Původně jsem chtěla říct něco jako Na to zapomeň, ale nechtěla jsem dráždit hada bosou nohou.

„Tak ji přesuň. Tohle je důležitější. Je to smrtelně důležité!“ Viděla jsem, jak Anně na spánku tepe žíla.

„Dobře, ven s tím,“ pobídla jsem ji.

„Míša je v nemocnici,“ hlesla Anna poraženecky. Zatrnulo mi. Nepřišlo mi divné, že moje kancelářská spolubydlící ještě nedorazila. Byla to bohémka, která rozhodně nevstávala se slepicemi a občas byla ráda, když se do práce stihla dostat před polednem. Což jí Anna tolerovala, protože Míša byla prostě dobrá. Co dobrá, byla skvělá. Dokázala v rozhovorech uvolnit lidi tak, že se jí svěřili s věcmi, které by nikomu jinému neřekli. Dokázala k interview přemluvit prakticky kohokoliv. A dokázala odhadnout, co bude čtenářky zajímat, takže už jsme měli například i třístránkový rozhovor s věštkyní. A byl to obrovský hit. Spokojení byli majitelé, Anna, čtenářky i ona věštkyně. Míša prolomila ledy hned první otázkou, když se zajímala, jak je možné, že věštkyně byla překvapená tím, že jí zavolala a požádala ji o rozhovor – copak si sama nevěští budoucnost?

„Co se stalo?“ zeptala jsem se a hlavou se mi honily různé scénáře od bouračky až po dýmějový mor.

„Včela,“ pronesla Anna pohřebním hlasem. Trvalo mi pár vteřin, než jsem její odpověď zpracovala. Včela? Včela?

„Aha?“ udělala jsem. Anna pokývala hlavou, pak vzala svůj mobil, chvilku rejdila po displeji prstem a nakonec mi přístroj ukázala. Mělo to zářivě červené vlasy a piercing v obočí, takže to asi byla Míša. Ale vypadalo to jako něco velkého, bledého a odulého.

„Hustý,“ vydechla jsem.

„To není hustý, to je příšerný! Jak to mohla udělat? Kdo proboha jí k snídani zmrzlinu? V květnu?! A nechá se píchnout od včely, když ví, že je alergický?! Já se z ní zblázním, přísahám!“

Snídat zmrzlinu mi nepřišlo vůbec divné, naopak. V létě jsme přes den přežívaly v podstatě jen na melounech a zmrzlinách; až po setmění jsme přecházely na normální jídlo. O alergii na včelí bodnutí Míša samozřejmě věděla – věděli jsme o ní všichni, protože její jekot a úprky, jakmile se ten hmyz objevil v její blízkosti, byly prostě legendární. Při jednom takovém zvládla loni v létě převrátit plný stůl jídla a pití na jednoho slovenského herce.

„To se prostě stává,“ snažila jsem se Annu trochu uklidnit.

„Ne!“ vybuchla. „Tohle se stává jen nám! Proč se jí to stalo v den, kdy má jet na rozhovor? Někdo tam nahoře nás nemá rád!“ Chtěla jsem říct, že je to prostě náhoda, stát se to mohlo kdykoliv a určitě nebude problém zavolat dotyčné nebo dotyčnému, vysvětlit mu situaci a přesunout to na jindy. Jenže pak mi došlo, že tu asi

nejsem proto, abych Míšu politovala. A nejspíš tu nejsem ani proto, abych za ní jela a dovezla jí něco dobrého, přestože to bylo přesně to, co bych udělala nejraději.

„Ne,“ řekla jsem rezolutně. Anna na chviličku vypadala zmateně, protože pravděpodobně měla připravenou ještě nějakou drobnou repliku, kterou by mě ukonejšila, a teprve pak by mi řekla, co má v plánu. Pak se usmála, líbezně, což nebylo dobré znamení.

„Ale Kláro.“

„Ne. Žádný ale Kláro. Já mám na starosti jídlo. Ani omylem.“

„Míša psala, že si s tím poradíš.“

Ta potvora! Proč mě do toho zatahuje?

„Ať to zařídí Daniela! Nebo ty.“

„Daniela ani já nemáme čas. Ty můžeš hodnocení restaurace přesunout na jindy. Anebo!“ Rozzářila se. „Nebo ho můžeš vzít tam a zabiješ tak dvě mouchy jednou ranou!“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Ne ne ne. Ne.“

„Míša mi navíc psala, že znáš její heslo do počítače, což je mimochodem proti interním bezpečnostním předpisům vydavatelství, že ano?“

„Ehm…“ Jasně, že jsem věděla, jaké má heslo. A ona znala moje. Nikdo si tu s počítačovou bezpečností hlavu nelámal, protože co se mohlo stát? Maximálně někdo z vašich kolegů napíše na váš facebookový profil nějaké velevtipné přiznání. Třeba o Jardovi si doteď někteří jeho kamarádi myslí, že se vážně rozhodl stát se knězem. Dvě modelky si ho dokonce odstranily z přátel, protože celibát je celibát, že. Ale pravda byla, že jsem kdysi podepsala něco o tom, že nechránění svého pracovního

počítače se rovná porušení pracovní kázně.

„Takže si u ní najdeš připravené otázky a ve dvě budeš na domluveném místě, kde si toho kluka vyzvedneš, vyzpovídáš ho a ještě přitom zvládneš udělat recenzi restaurace.“ Byla neoblomná. To ona uměla. Zkusila jsem ještě jednou nebo dvakrát něco namítnout, ale najednou jsem byla zpátky v naší kanceláři a přihlašovala se na Míšin počítač. Krucinál, proč jsem tak měkká?!

Zabiju tě, napsala jsem jí esemesku.

Leda bys mě opíchala, přišla odpověd. A pak další: Už splaskávám, ale není mi rozumět. Málem jsem se udusila. Chci čokoládovej dort! A ten týpek je fakt v pohodě, neboj.

Slíbila jsem jí dort a začala pátrat v jejím outlookovém kalendáři. Kluk? Týpek? Odkdy děláme velké rozhovory s dětmi? Na co se ho budu ptát? Pak jsem v kalendáři v dnešním okénku objevila jméno Matouš Kopřiva, takže jsem věděla, po čem pátrat v dokumentech. Jméno mi absolutně nic neříkalo, proto jsem byla napůl zvědavá a napůl vyděšená, co najdu. A když jsem to našla, byla jsem ještě zmatenější.

Horolezec?!

Horolezec po zamrzlých vodopádech?! Co to kruci je? To existuje? Mistr Evropy v lezení po zmrzlém vodopádu? Hm, bezva, když je mistrovství v tomhle, mohlo by být

i mistrovství Evropy ve šťouchaných bramborách, protože ty dělám vážně excelentní. Aha, moment, tady je odkaz na jeho stránky, tak se podíváme, co – Wow.

Nevím, jak dlouho jsem seděla u počítače a zírala na monitor. Ten kluk nebyl úplně kluk. Rozhodně mu bylo přes dvacet. A měl velmi interaktivní web, takže na mě hned vyskočilo video, na kterém lezl. Lezl po zmrzlém vodopádu – fakt!, a rychle, neuvěřitelně rychle. V podstatě jen visel za cepíny, nebo jak se říká těm věcem, co zasekávají horolezci do skály, v tomhle případě do ledu. Byl o spoustu vteřin rychlejší než jeho soupeř, a když se pak na laně spustil dolů, vůbec nevypadal, jako by právě na svých pažích vytáhl nahoru celou svou váhu. Zazubil se spokojeně na publikum, a když k němu přiběhla slečna v bílorůžové zimní soupravě a chlupaté beranici, ohnul ji v zádech a dal jí pořádnou pusu. Frajírek.

Jenže tohle, ač to bylo impozantní, nebylo to, proč jsem tak civěla. Hned po vítězném polibku totiž následoval střih a ukázka z jeho tréninku v nějaké tělocvičně. Který absolvoval jen v teplácích. Šplhal po stěně nahoru a dolů jako pavouk a nevypadal, že by mu to dělalo sebemenší potíže. A nebylo se čemu divit, protože ten tvor měl svaly fakt všude. Všude. Jinak by nemohl viset jen za bříška tří prstů na levé ruce, že? Ovšem nebyl nabušený jako kulturisti, naopak, vypadal štíhle, ale ne šlachovitě. A, sakra, byl prostě… Uf.

„Ty vole,“ ozvalo se za mnou. Daniela, módní redaktorka, šla evidentně okolo a nějak zahlédla, na co se dívám. Když video z tréninku skončilo a ve smyčce se začal přehrávat zase ten závod, šťouchla do mě: „Vrať to zpátky, dělej!“

Nevěděla jsem jak, takže jsem chvíli klikala po jednotlivých odkazech. Ukázala se nám fotogalerie, potom nějaké informace o něm, pak seznam sponzorů. Netušila jsem, že o tomhle sportu ví víc lidí než ti, kteří ho provozují.

„Kruci, pošli mi odkaz, budu se na to dívat pořád dokolečka,“ rozhodla se. „Co je to za chlapa?“

„No, to je ten, se kterým dneska budu dělat rozhovor místo Míši,“ hlesla jsem. Nevěděla jsem, jestli mám být naštvaná, nebo natěšená. Byla jsem jednoduše zmatená. Tak nějak rozechvělá, protože ten kluk, ten chlap, byl fakt kus. Ovšem vzhledem k tomu, jak sebejistě se choval a jak proti němu můj trenér z fitka vypadal spíš jako učitel tělocviku, jsem měla pocit, že budu mít chuť ho praštit hned během prvních deseti minut. Protože nesnáším cvičení, nemám ráda sport, a sportovci, no… A navíc byl blonďák. Nemám ráda blonďáky.

Odjela jsem na židli ke svému stolu a vzala si jeden muffin. Teď jsem ho rozhodně potřebovala. Pak jsem se vrátila k Míšinu stolu. A znovu si načetla jeho úvodní stránku, aby se spustilo to video. To břicho! A ty kyčle! A ty naváděcí pruhy z pánevních kostí, které mířily –

Málem jsem se udusila, když mi zaskočil drobeček. Tohle bude zajímavé.

2. kapitola

Pomalu pečené kuře

1 kuře, 1 kg větších brambor nakrájených na stejně velké kousky, 2 celé paličky česneku, 100 ml bílého vína, 100 ml drůbežího vývaru, 2–3 snítky čerstvého tymiánu, 1 citron, sůl, bílý pepř, máslo na potření. Troubu rozehřejeme na 160 °C. Kuře důkladně potřeme máslem a vložíme do velkého pekáče, ze všech stran ho obložíme brambory. Osolíme, opepříme, přidáme celý česnek rozkrojený na poloviny. Podlijeme vínem i vývarem, přiklopíme a dáme na hodinu do trouby. Poté vyndáme, lehce promícháme brambory a přidáme na kousky nakrájený citron a tymián. Pečeme další hodinu, tentokrát už odkryté. Nakonec zvýšíme teplotu na 225 °C a necháme v troubě ještě 20 minut.

Pokusila jsem se ledolezci Kopřivovi dovolat, abych navrhla, že se potkáme rovnou v té italské restauraci, a ne na Andělu, ale marně. Po pár zazvoněních mi to spadlo do hlasové schránky s tím automatickým vzkazem. Zkusila jsem to znovu, a zase marně. Ano, věděla jsem, že pokoušet se přesunovat dlouho domluvené místo setkání někam jinam takhle na poslední chvíli není zrovna profesionální, ale koho to zajímalo? Celá tahle akce byla postavená na hlavu, a upřímně, nechápala jsem, proč Anna trvá na tom, že se ten rozhovor musí uskutečnit dneska, místo aby počkala na Míšu.

Stejně to bylo až do dalšího čísla, možná dokonce až do toho srpnového, takže odložit to o týden, až bude Míša splasklá, přece nemohlo být nic těžkého. Navíc bylo jasné, že zmrzlých vodopádů touhle dobou moc nebývá, takže Kopřiva se musel nudit a určitě měl triliony volného času, na rozdíl od nás pracujících. Chvíli jsem zvažovala, že mu napíšu esemesku od sebe z mobilu, ale nechtělo se mi někomu cizímu dávat svoje číslo – i přesto, že jeho naváděcí pruhy byly vážně k sežrání.

Napochodovala jsem do kanceláře k Jardovi, abych zjistila, na kdy má domluvené focení. Většinou to bylo až po rozhovoru a v přirozeném prostředí zpovídaného – což v květnu nehrozilo, ale třeba ho Jarda pověsí někam hlavou dolů, co já vím. Ovšem možná na něj měl náš fotograf ještě jiný kontakt, na který se dalo dovolat.

Neměl. Ten úplatek ve formě muffinu si však samozřejmě nechal.

Já tě vážně nesnáším, napsala jsem Míše.

Na chirurgický ambulanci je děsně sexy doktor! Co málo bolí, ale potřebuje dlahu nebo tak něco? odpověděla mi.

Dali ti nějaký drogy? Co to sakra…? Vážně mi právě napsala, jak si má tak trochu ublížit, aby se dostala na chirurgii?

Jo, chceš nějaký donést?;–)

Schovala jsem mobil do kabelky a rozhodla se, že po rozhovoru zjistím, v jaké části nemocnice se má kolegyně bude tou dobou nacházet (sázela jsem na psychiatrii), a stavím se za ní. Abych ji mohla vlastnoručně zaškrtit. A na Staré Město se zajdu navečeřet místo poobědvat. Snad tam večer nebude nacpáno.

Zbytek dopoledne jsem se snažila rozluštit její kódované poznámky k rozhovoru – půlka z nich nedávala absolutně žádný smysl – a zároveň zjistit co nejvíc informací o Kopřivovi a ledolezení obecně. Docela jsem zírala, kolik lidí se tomu divnýmu sportu věnuje. Já sama jsem ho považovala za skoro maximální peklo: výšky, námaha a ještě k tomu příšerná zima. Nechápala jsem, proč to někdo podstupuje dobrovolně a navíc opakovaně. Ale já jsem typ, co nechápe žádnou adrenalinovou nebo outdoorovou aktivitu, takže se nebylo čemu divit. Po dvou hodinách jsem měla připravené otázky a doufala, že Kopřiva bude přátelský (podle toho, jak se na videu měl k fanynce, snad bude) a neplácnu nějakou kravinu, která by ho naštvala (třeba proč proboha nedělá nějaký normální sport a pokouší se zabít na zmrzlé vodě).

Pak se přihnala Daniela.

„Kdybych dneska nemusela s Annou na schůzku kvůli těm kosmetickým dárkům do červencového čísla, šla bych s tebou,“ vzdychla. „A pak bych ho donutila, aby nám někde venku předvedl, jak na něco leze. V tomhle pařáku by si určitě svlíknul triko.“

Než jsem stihla odpovědět, otočila si mě i se židlí k sobě a došlo mi, že má s sebou svůj kosmetický kufřík. V jejím podání měl rozměry opravdového kufru a všichni jsme ji podezřívali, že ani netuší, co všechno v něm má.

„Co je?“ zavrčela jsem podezřívavě.

„Nechtěla jsi tam jít takhle, že ne?“ setřela mě.

„Proč ne?“ nechápala jsem. Po cvičení jsem se osprchovala, vlasy jsem si smotala do uzlu, takže jsem je neměla rozlítané a střapaté, a dokonce jsem si namalovala řasy.

„Protože jdeš na rozhovor s pekelným kořenem, proto!“ odsekla, zatímco se přehrabovala v kufříku, odkud se ozývalo hlasité chrastění. Pak s radostným ahá vytáhla make-up.

„Tak to ani omylem!“ vyjekla jsem a pokusila se postavit a zdrhnout. Byla na to připravená, takže mě strčila zpátky na židli a obkročila moje nohy, čímž mě zablokovala. „Danielo! Nepotřebuju namalovat!“

„Pche!“

„Myslím to smrtelně vážně, nepotřebuju a nechci! V tom teple mi to stejně všechno steče, než dojdu na Anděl!“

„No dovol? Copak bych použila něco, co se bude roztékat? Tohle vydrží v pohodě až do večera a vůbec o tom nebudeš vědět! Nenechám tě jít tam takhle. Musíš vypadat reprezentativně!“

„Kvůli tomu kuřeti?“ nechápala jsem.

„Není to kuře,“ bránila ho.

„Je mladší než já, tudíž je mladší než ty. Tím pádem je to kuře,“ rozhodla jsem a schytala první zásah štětečkem s make-upem.

„Jestli to nechceš mít v oku, nehýbej se,“ varovala mě. Vzdala jsem se. Stejně to bylo marné. Když ji to chytlo, používala nás jako panenky. Jediným štěstím bylo, že svou práci vážně uměla a s líčením to nepřeháněla. „A kuřata jsou v módě.“

Jo, ten článek jsme vydali v minulém čísle, ale byl o ženách nad čtyřicet. Ty měly kuřata rády. Já ne. Mladší chlapi vlastně ještě ani nebyli chlapi a nebylo na nich nic, co by mě uchvacovalo. No dobře, Kopřivovo tělo bylo úchvatné, ale jen na pohled. Doma bych ho mít nechtěla.

„Chceš jeho číslo?“ navrhla jsem. Daniela se zarazila a rozzářila.

„No jasně! A nějak nenápadně mě vychval a řekni mu, že mu zavolám!“

„Jako fakt?“

„Samozřejmě! I kdyby jen kvůli pár drinkům a trošce laškování. Když ho nechceš, byla by škoda ho nevyužít, ne?“

„Jsi jak kudlanka.“

„Ne ne,“ rozesmála se. „Já mu nic ukusovat nebudu. Malinko okusovat možná, ale odejde celej.“

Vzdala jsem to. Vyslechla jsem si její nadšené líčení výdrže a výkonnosti kuřat, nechala jsem si vyrobit stíny, které mi rozzáří oči, a rty, které vypadají šťavnatě (a které si zničím při prvním napití, o obědě ani nemluvím), a slíbila jsem, že kuřeti Kopřivovi naservíruju Danielu na stříbrném podnosu.

„A teď si rozpusť vlasy,“ nakázala mi nakonec. Tím rozpoutala další dohadování, protože jsem věděla, že mi pak bude větší vedro, ale zase vyhrála. Byla jsem moc měkká. Dozvěděla jsem se, že se neumím o vlasy starat, a odešla jsem s rozčesanými vlnami a pocákaná lakem s melounovou vůní.

„A to oblečení!“ hroutila se Daniela. „Škoda, že všechno, co tu mám na focení, by ti bylo malé!“ M-hm, tohle jsem vážně potřebovala slyšet. Naštěstí už jsem fakt musela zmizet, jinak bych se pravděpodobně nevyhnula manikúře – protože i moje nehty byly příšerné, že.

O dvacet minut později jsem čekala na smluveném místě a zhruba každých patnáct vteřin jsem odstraňovala z tváře pramen melounově vonících vlasů, který se mi díky lehkému větříku lepil na šťavnaté rty. Sakra. Na levém oku jsem navíc měla nějak divně pokroucenou řasu, co se mi pořád zamotávala do ostatních. Skvělý. Byla jsem nervózní z rozhovoru, který nebude o jídle ani o vaření, a potřebovala jsem odejít na záchod, abych si mohla narovnat řasy a setřít lesk – jenže co kdyby zrovna dorazil Kopřiva? Třeba by měl málo trpělivosti a zas by odešel. Nechtěla bych pak měsíc poslouchat Anniny výtky. A tak jsem to statečně vydržela. Stála jsem tam a na střídačku si sahala na rty a do oka. Na rty a do oka. Na rty a… Sakra! Au! Tím samým prstem do oka! Teď jsem měla napůl namalované rty, ohnutou řasu a lesk v oku. Štípal a oko mi slzelo a já ve své přecpané tašce nemohla najít papírové kapesníky, protože se mi do cesty pletl milion dalších věcí, a navíc jsem viděla rozmazaně.

Samozřejmě že tenhle moment si Kopřiva vybral pro svůj velkolepý příchod.

„Čekáte na mě?“ ozvalo se za mnou přesně ve chvíli, kdy jsem vytáhla krabičku s posledními dvěma muffiny – nemohla jsem je nechat v práci, sežrali by mi je! – a ulevila si:

„Do hajzlu už ale!“

Hrklo ve mně a vnitřnosti se mi sevřely do malého uzlu. Otočila jsem se k němu a díky dalšímu lehkému zavanutí pozdně jarního větříku jsem měla na rtech vlasy, pod okem slzy a v ruce dezert. Ale ne! zaúpěla jsem, naštěstí jen v duchu. Muselo to na mně být vidět, protože Kopřiva se uculil a řekl:

„To je divný, takhle brzo jsem ještě žádnou slečnu nerozbrečel.“

Ha, ha. Zamračila jsem se na něj a chystala se ho setřít něčím jako Moc si nefanděte, to je kvůli sirotkům v Africe, ale jakmile jsem otevřela pusu, vdechla jsem část svých vlasů a obrátil se mi žaludek.

„Uéé,“ udělala jsem a snažila se co nejrychleji vydolovat pramen z pusy pryč, v čemž mi zabránila ta pitomá plastová krabička s muffiny. Málem jsem se s ní praštila, což už by byl fakt vrchol.

„Můžu vám pomoct?“ nabídl se Kopřiva a tvářil se vážně. Asi mu došlo, že před ním nestojí laškující holka, ale dávící se idiot. Strčila jsem mu do ruky plastový box, pustila na zem tašku a konečně se osvobodila od těch pitomých vlasů.

„Fuj.“ Oklepala jsem se, dřepla si a začala znovu hledat kapesníky. To oko mě totiž vážně svědilo a slzelo, a teď už jsem měla i plný nos. Fakt bezva.

„Ehm, máme spolu dělat rozhovor?“ zeptal se opatrně.

„Bohužel,“ přikývla jsem a zvedla k němu hlavu. „Teda – bohužel pro vás,“ dodala jsem. A pak jsem si všimla, že zatímco v jedné ruce drží mou krabičku, tou druhou mi podává kapesník. Látkový, kostkovaný a zmačkaný. Na pikosekundu jsem ho chtěla odmítnout. Určitě už do něj smrkal nebo co já vím. Ale druhou variantou bylo dál hrabat v tašce, možná z ní dokonce vyndávat další věci, a do toho se mi nechtělo.

„Dík,“ hlesla jsem a otřela si slzy. Bez přemýšlení jsem se i vysmrkala, hezky nahlas, a až pak mi došlo, co provádím. „A sakra,“ zarazila jsem se.

„To je v pohodě,“ uklidňoval mě Kopřiva.

„Já to vyperu,“ zamumlala jsem a postavila se. Všimla jsem si, že není o moc větší než já, což mě trochu zklamalo, protože na tom videu vypadal, že ho bude víc.

„To je v pohodě,“ zopakoval. Nevěděla jsem, co říct. A tak jsem napřáhla pravici a nasadila ne zrovna upřímný úsměv:

„Klára Novotná. Omlouvám se za to představení. Normálně to na prolomení ledů zabírá.“ Pozoroval mě a vypadal překvapeně. Takže jsem nebyla vtipná. Fajn, je to čím dál horší.

„Tak to se omlouvám, ale asi tu schůzku nemáme,“ prohlásil zmateně.

„Ale jo! Jen měla původně přijít kolegyně, jenže ráno ji píchla včela a ona je alergická…“ Proč mu to vyprávím? Stačilo jen říct, že Míša nemohla. „A tak poslali mě,“ dodala jsem a vzápětí jsem měla chuť se lísknout. Tenhle rozhovor bude děsnej průšvih.

„Aha,“ zahučel přemýšlivě.

„Chtěla jsem, aby se to odložilo a aby přišla ona,“ snažila jsem se to nějak urovnat, ale plácala jsem čím dál větší kraviny. Nechápala jsem, proč jsem z něj tak nervózní. Byla jsem dospělá a většinou rozumná ženská. Stal se mi trapas, to se prostě děje, tak proč jsem se tomu nezasmála a nehodila to za hlavu? Měla bych rozhodně odvést řeč někam jinam. „Máte hlad?“

„Ani ne,“ zavrtěl hlavou. Ach jo.

„Fajn… No, ehm, tak chcete jít na kafe? Nebo na něco studeného?“

V tu chvíli mi zakručelo v břiše. Vážně hlasitě. Kopřiva se sice snažil ovládnout, ale bylo vidět, jak náramně ho to pobavilo. V tu chvíli vypadal skutečně jako kuře; mladé, hezké, frajírkovaté kuře. Připadala jsem si před ním stará, pitomá a obratná asi jako keporkak. Kdyby tu byl s partičkou kamarádů, určitě by se teď hlasitě bavili na můj účet.

„Fajn, vzdávám to,“ povzdechla jsem si. „Tohle je prostě průšvih.“ Nadechla jsem se, abych mu řekla, že se omlouvám za čas, o který jsem ho připravila, a že zařídím, aby ho Míša kontaktovala a domluvila si s ním jiný termín, případně aby udělali rozhovor po mailu. Jenže on se sehnul, popadl mou kabelku a opatrně do ní vložil muffiny. Pak mi položil dlaň na záda – přesně tam, kde jsem teď byla nejvíc zpocená, samozřejmě – a řekl:

„Jdeme vás nakrmit. A možná trochu přiopít, abychom se oba zbavili nervozity.“

Otevřela jsem pusu. A zase ji zavřela. Uf. Dobře, nakonec, proč ne.

„A mimochodem, při zmínce o lámajícím se ledu se necítím úplně ve svý kůži,“ dodal, když jsme se vydali k nejbližší restauraci. A jo, ledolezec, prolomení ledů, to nebyl vhodně zvolený slovní obrat.

Otočila jsem k němu obličej, abych se omluvila, ale on se na mě vesele zubil. „Dělám si srandu,“ smál se. „Nesmíte mi všechno věřit, Kláro.“

Bezva.

3. kapitola

Hráškové pyré

600 ml vody, 300 g čerstvého nebo mraženého mladého hrášku, hrst čerstvých lístků máty, špetka soli. Do vroucí vody nasypeme hrášek, přidáme sůl a mátové lístky. Necháme povařit, dokud hrášek nezměkne (nezabere to víc než 5 minut). Potom tyčovým mixérem rozmixujeme téměř do hladka.

„Takže,“ řekla jsem, když jsme se usadili u stolu stranou od ostatních, v relativním soukromí. V téhle restauraci jsem ještě nebyla, nemohla být otevřená moc dlouho, protože ve vzduchu byl i přes jasnou snahu personálu cítit nátěr ze stěn. Možná ne úplně dobře vymyšlená klimatizace? Nebo měli nějakou nehodu a museli znovu natřít jen tu zeď tady u nás?

„Takže?“ zopakoval po mně Kopřiva. Probrala jsem se a cítila, jak rudnu – nepřišla jsem sem kvůli restauraci. A dobře jsem to věděla. Byl to prostě reflex, nemohla jsem si pomoct. Lidé v mém okolí už věděli, že nemá cenu mě brát s sebou do hospod, restaurací, kaváren a podobných zařízení, pokud ode mě čekají nějaké společenské interakce. Protože jsem většinu doby strávila vybíráním, ochutnáváním, porovnáváním a, ať jsem upřímná, hodně taky pomlouváním. Takže už se mnou moc lidí nechtělo

chodit na recenzní jídla, přestože se mohli najíst zadarmo a jedinou podmínkou bylo, že mi dají od všeho ochutnat. Kdybych se nenechala namalovat a rozhodit pitomým make-upem, byla bych to já, kdo vybere, kam si půjdeme sednout. A šla bych někam, kde už jsem byla a kde si můžu být jistá úrovní jídla i služeb. Místo toho mě Kopřiva vzal sem a… Moment, tamhle to je otevřená kuchyně?! Super, to miluju! Člověk může koukat kuchařům pod ruce a okouknout jejich fígle. A samozřejmě si kuchaři dávají taky trochu víc záležet. Proč nesedíme tam? Nadechla jsem se, abych se zeptala, jestli se můžeme přesunout, ale tím se moje pozornost vrátila ke Kopřivovi. Kruci.

„Pardon. Jen jsem se… zasekla.“ Už zase se bavil na můj účet. Možná sice budu za debila, ale on snad odejde s dobrou náladou a nebude si na mě pak stěžovat. „Už jsem jen vaše,“ dodala jsem a snažila se znít pozitivně a přesvědčivě.

„Neříkejte dvakrát,“ mrkl na mě. Co? Co jsem řekla? Aha, že jsem jeho. Vzpomněla jsem si na to video ze závodů, na kterém s radostí zakláněl a líbal fanynku. To, že flirtuje se vším na potkání, mi najednou tak nějak pomohlo se uklidnit. Znovu jsem si připomněla, že je to nevybouřené kuře a že to bude nejspíš zkoušet i na mě, ale nebude nutné z toho dělat nějaké závěry. A já se k němu tím pádem můžu chovat taky ne úplně vážně.

„Dobře, takže, pane Kopřivo. Můžu vám říkat Matouši?“

„Můžu vám říkat Kláro?“

„Jasně,“ přikývla jsem, ale tykání jsem nenabídla. A Kopřiva – Matouš – měl nějaké základy společenského chování, protože mi sám tykat nezačal. „Nemáte nic proti diktafonu?“

„No, vlastně mám,“ zaskočil mě. Pro jistotu jsem chvíli zkoumala jeho výraz, ale vypadal naprosto seriózně.

„Aha,“ zahučela jsem, zatímco jsem se snažila vymyslet náhradní řešení. Zvládnu si dělat poznámky? A hlavně je potom rozluštit? Neměla bych to nakonec fakt odpískat a nechat to na Míše? Tohle by u Anny mohlo projít, ne? Že se dotazovaný odmítl nechat nahrávat diktafonem, protože…

„Proč?“ zeptala jsem se nahlas.

„Krade duši.“

Podruhé během několika málo hodin jsem měla chuť se zeptat, jestli člověk, se kterým komunikuju, nepožil nějaké drogy. Naštěstí jsem to neudělala, protože se mi rozsvítilo: neříkal, že mu nemám všechno věřit?

„Ha, ha,“ ušklíbla jsem se. Kopřiva se rozesmál, vážně nahlas a od srdce. A byl to příjemný smích, až jsem se přestala mračit a jen naoko dotčeně zavrtěla hlavou. Zato servírka, která nám přinesla jídelní lístky, se začala hihňat taky. Fajn, malé minus pro obsluhu.

Vzala jsem si lístek a servírka se zeptala Kopřivy, co si dáme k pití. Neudělala to proto, že by předpokládala, že on objedná za oba; na to se na něj moc lepila. Naštěstí se znovu zachoval nečekaně mile, protože jí sice poděkoval za lístek, ale pak se rovnou zeptal mě. Už na ceduli naproti vchodu jsem si všimla domácí okurkové limonády, takže ohledně pití jsem měla jasno.

„Je v tom vodka?“ zajímalo Kopřivu. „Myslel jsem, že si dáme něco na kuráž,“ vysvětlil mi.

„Jsem vlastně v práci,“ zakoktala jsem výmluvu.

„Já to na vás neřeknu,“ dušoval se. Trvala jsem na svém. Připitý rozhovor by mi Anna omlátila o hlavu. Ani on si tedy nedal nic s vodkou. Zapnula jsem diktafon, ale Kopřiva zavrtěl hlavou:

„Nejdřív si vyberte něco k jídlu.“

To je hezké, jde mu o mou spokojenost, tohle je fakt –

„Jinak by přes to vaše kručení v břiše nebylo nic slyšet,“ dodal a zabil to. Fajn. Mohla jsem namítnout, že to zbytečně zabere čas, protože si nikdy nevyberu jen tak, a navíc pak další čas zabere jídlo, ale když to chtěl, měl to mít. Normálně bych se nerozpakovala dát si předkrm, hlavní jídlo i dezert, zvlášť když jsem dneska v posilovně málem vypustila duši, a tím pádem si vytvořila dost kalorického prostoru pro pořádný dlabanec (ne, muffiny se do toho nepočítají, ty byly na nervy), ale

navečer mě pak čekalo jídlo na recenzi a tam jsem chtěla ochutnat fakt dost věcí. Takže jsem rovnou zamířila k hlavním jídlům. A začetla se.

Bylo to přesně tak, jak jsem měla ráda. Žádné rádoby vtipné názvy a žádné trapné výmysly. Moc hezký mix středomořské kuchyně, pro tohle teplé počasí ideální. U těstovin mi došlo, že tu nejsem sama. Zbrkle jsem zvedla hlavu a přistihla Kopřivu, jak mě sleduje.

„Nenechte se rušit,“ usmál se, tentokrát naprosto klidně a mile. „Sám se sebou jsem se vsadil, co si dáte.“

„Aha,“ zamumlala jsem a zbytek jídel spíš už jen přeskákala, protože teď jsem věděla, že na mě civí. Nakonec jsem se vrátila k jednomu z prvních jídel, které mi padlo do oka. Servírka přišla jako na zavolanou, takže jsem jí mohla oznámit, že si dám jehněčí kotlety na rozmarýnu a česneku. S mátovohráškovým pyré. Jestli se to povede, budou se mi dělat boule za ušima.

„Hm,“ zamručel Kopřiva a přišlo mi to jako pochvalný zvuk.

„Co?“ nechápala jsem.

„Nic,“ řekl ledabyle a objednal si tiramisu. Pak dvakrát odmítl servírčinu nabídku na jednu ze specialit dne, a když odešla, položil si předloktí na stůl, naklonil se blíž ke mně a vyzval mě: „Jdeme na to?“

Šli jsme na to. Vylovila jsem z kabelky svůj velký diář, ve kterém jsem měla i papír s připravenými otázkami. A taky hromadu vizitek, účtenek z restaurací i obchodů, několik počmáraných ubrousků a papírků, pivní tácek, použité jízdenky, pohled z Islandu a asi sto padesát dalších, víceméně nepotřebných věcí, které jsem ale nebyla schopná vyhodit. Když se mi půlka z těch papírů vyvalila na stůl, Kopřiva mile dělal, že si ničeho nevšiml.

„Dobře, začnu podle toho, co připravila kolegyně.“ Sice jsem první dva řádky nerozluštila, ale na třetím byla otázka, která se víc než nabízela. „Jak se člověk dostane k lezení po zmrzlých vodopádech?“

Kopřiva si povzdechl a vyčítavě se na mě podíval:

„No tak. Určitě umíte začít něčím lepším.“

Znovu jsem ucítila, jak se mi do tváří hrne krev a v krku se mi dělá takový ten knedlík zděšení a trapnosti.

„Jako čím?“ zeptala jsem se. Pokrčil rameny:

„Něčím jiným. Od tý doby, co jsem vyhrál pohár, po mně najednou chtějí rozhovory i z takových obskurností jako Sudoku pro volný čas. A ty otázky jsou pořád stejné. Nuda. Vážně chcete mít to samý, co mělo patnáct časopisů před vámi?“

Jasně, že jsem nechtěla. Chtěla jsem, aby ho to bavilo, aby byl pořád stejně praštěně vtipný, jako byl doteď. Aby mi řekl něco, co nikomu jinému neřekl. Aby mi řekl nějakou bombu, ze které bych mohla udělat titulek. Ale neuměla jsem bořit ledy – nebo je lámat, rozehřívat lidi – tak jako Míša. A tak jsem se jako správný tonoucí chytla toho stébla, které jsem měla nejraději.

„Pokud je pravda, že láska prochází žaludkem, jakým jídlem byste ulovil svou vyvolenou?“

Když se výraz jeho obličeje změnil zase k lepšímu, vážně se mi ulevilo. A když pak přiznal, že vařit umí jen špagety s kečupem a salát z čínské polívky, což mě fakt rozesmálo, rozhodla jsem se držet jídla zuby nehty. Mluvili jsme o tom, kolik toho sní vrcholový sportovec za den (spoustu, jen to pak musí zase vypotit; aspoň že se i jemu ukládá tuk, teda teoreticky), jestli má nějakou speciální dietu před závody (snažil se mě přesvědčit, že jí samá nadýmavá jídla, aby ho ty plyny nadnášely a nemusel na rukou táhnout takovou váhu), a jaké nejdivnější jídlo ochutnal (nakládané mladé úhoře – ty jsem mu vážně nezáviděla). Pak mi přinesli kotletky. Voněly nádherně, vypadaly na jedničku a regulérně se mi začaly sbíhat sliny. V tu chvíli už jsem si byla jistá, že se sem vydám i na recenzi a ochutnám toho spoustu. Ovládla

jsem se a stihla Kopřivovi – Matoušovi – popřát, ať si nechá chutnat, a pak jsem se pustila do jídla.

A bylo to vážně super. Asi v půlce mi došlo, že nejí.

„Něco je špatně? Nepovedlo se jim to?“ sondovala jsem.

„Ne, všechno je v pohodě,“ ujistil mě, ale nejedl. Začala jsem se cítit trochu divně. Proč mi tohle dělá?

„Fakt se nenechte rušit,“ vybídl mě. A protože kotlety byly opravdu skvostné, poslechla jsem ho. Měla jsem co dělat, abych nevylízala talíř. Teprve až když jsem se s blaženým úsměvem opřela dozadu a užívala si ten dojezd po skvělém jídle, on načal svoje tiramisu, které taky vypadalo moc dobře. A pak mě začal provokovat. Vážně. Prevít. Nejdřív jsem myslela, že mu prostě chutná a že si taky rád vychutnává jídlo z plna hrdla, ale během druhého sousta mi došlo, že takhle normálně nejí. Každý kousek dezertu si pomaličku nabral, prohlédl ho, jako by se kochal, pak sousto vložil do úst, a tou dobou už jsem mu na rtech visela pohledem.

A nešlo jen o to tiramisu. On mě sváděl jídlem!

A co bylo nejhorší, dařilo se mu to! Měla jsem chuť se na něj vrhnout a olíznout ten malinký kousek mascarpone, který mu zůstal v pravém koutku – a o kterém určitě musel vědět. Při pohledu na tu slast, co z něj doslova sálala, jsem si nemohla nevybavit to tréninkové video. Přesněji některé jeho části.

Teda – některé části Kopřivy. Bylo mi najednou docela horko, takže jsem se natáhla po sklenici s okurkovou limonádou a vyzunkla ji na ex. Nepomohlo to. Pak se zeptal:

„Chcete ochutnat?“

Samozřejmě že jsem chtěla. Řekl to hlasem hladkým jako to mascarpone a já měla chuť ne na tu sladkou věc, ale na něj. Což bylo divné, protože kdyby mi kdykoliv předtím dal někdo vybrat mezi sexem a jídlem nebo nedej bože mezi sexem a dezerty, vždycky bych bez rozmýšlení sáhla po jídle. No tohle…

Zbrkle jsem odsunula židli, až zaskřípala o dlažbu, ještě zbrkleji jsem vyhrkla, že musím na záchod, a zbaběle jsem zdrhla. Málem jsem se srazila se servírkou, která nehodlala promarnit šanci být s Kopřivou u stolu sama, ale nakonec jsem to zvládla až na dámy. Plán byl ponořit ruce do studené vody a ochladit se. A probrat se.

Pohled do zrcadla mě probral mnohem rychleji, protože moje levé oko, to, které mě předtím štípalo a slzelo, teď rozhodně nevypadalo rozjasněně. Půlka mého obličeje byla namalovaná jak ze žurnálu, ta druhá vypadala jako z plátku pro příznivce emo stylu. Takhle jsem tam seděla celou dobu? Já kráva! Proč mě nenapadlo jít na záchod hned?!

S pomocí papírových ručníků (těch z recyklovaného papíru, takže tvrdých a škrábavých – velké minus) jsem odstranila pandí kruh kolem levého oka, které ale najednou vypadalo mnohem menší než to pravé, namalované. Takže jsem se pokusila odstranit Danielinu práci i z druhého oka a nakonec jsem obě oči měla zarudlé, jako kdybych brečela. Čím dál lepší.

Chvíli jsem zvažovala, jak dlouho se tu budu moct schovávat a čekat, než to zmizí, aniž by to vyvolalo podezření, že tu šňupu koks nebo se pokouším vykopat si tunel někam pryč, ale nakonec jsem to vzdala a vrátila se. Koho se tu snažím oslnit? Postpubertálního osvaleného krasavce, kolem kterého skáčou ženské všech věkových kategorií a který má ze všeho srandu? Pche.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, když jsem dosedla zpátky na svoje místo. Jeho tiramisu už bylo naštěstí pryč. Vypadal, že ho to vážně zajímá, ale byla jsem rozhodnutá dokončit ten rozhovor a zmizet, jak nejrychleji to půjde.

„Jasně. Jen jsem musela umýt to psycho maskování.“

„Asi jsem to měl říct, co?“ Zatvářil se provinile. „Nevěděl jsem, jestli se to smí.“

„Teď už je to jedno,“ mávla jsem rukou. „Můžeme dokončit ten rozhovor? Musím pak ještě něco zařídit,“ řekla jsem a bylo mi jedno, jak nemístně to zní. Byla to koneckonců pravda. Kopřiva souhlasil a opravdu se snažil udržet zbytek naší schůzky ve stejně milém tónu, v jakém se nesla před jídlem. Přistoupila jsem na jeho hru a nakonec to bylo vážně docela fajn, ale už jsem si držela odstup.

„Ozvete se mi pak ohledně autorizace?“ zeptal se, když jsem si balila diář do kabelky a pokoušela se nacpat zpátky ty zpropadené muffiny, které se tam najednou nechtěly vejít, přestože mezitím do kabelky nic nepřibylo. Naštvaně jsem je položila na stůl a začala přerovnávat vnitřek.

„To už zařídí kolegyně, ale určitě se vám ozve,“ ujistila jsem ho. Tou dobou už možná budu mrtvá, protože obvykle mám rozhovory spíš o jídle než o sportu, a navíc jsem mu nevnutila číslo na Danielu. Nevadí, ona si s tím nějak poradí.

„Můžu vás někam odvézt?“ nabídl se. Odmítla jsem, docela ledově, a on se uchechtl. Narovnala jsem se a naježila se – co to zas má být? – ale řekl: „Došlo mi, že jsem přijel na kole. Omlouvám se.“

Doprovodil mě ke dveřím, kde jsme si trochu divně potřásli rukama a rozloučili se. Zamířila jsem k metru a rovnou vytáčela Míšino číslo, abych jí zatepla řekla, jak to bylo zvláštní a fakt divný a jak jsem ráda, že mám na starosti jídlo, které mi nedělá naschvály. Teda většinou.

Až na schodech mi došlo, že nemám ty muffiny.

4. kapitola

Pistáciové pesto

2–3 hrsti čerstvých a omytých bazalkových lístků, 1 lžíce hrubozrnné soli, 1 stroužek česneku, 150 ml olivového oleje, 6 lžic čerstvého nastrouhaného parmezánu, hrst pistácií. Vše kromě poloviny oleje vložíme do mixéru a rozmixujeme téměř do hladka. Potom podle potřeby přilijeme zbytek olivového oleje, aby mělo pesto takovou konzistenci, která nám nejvíc vyhovuje.

„Vypadám jako kráva,“ zamračila se Míša na svůj obraz na monitoru. Ten s drobným zpožděním její výraz zopakoval, protože přece jen chvíli trvalo, než webkamera zpracovala a promítla to, co snímala. Ano, jít se na sebe podívat do zrcadla na záchodě by bylo logičtější, ale

a) by musela vstát a udělat několik kroků a

b) to prostě byla Míša.

„Nevypadáš,“ odpověděla jsem a ze všech sil se snažila, aby to znělo opravdu upřímně.

„Dík. Snažila ses,“ pochválila mě a dál se na sebe šklebila. Už vypadala skoro normálně, jen trochu těstovitě, jako by jí kůže na obličeji byla větší. Což vlastně možná i trochu byla. Po takovém otoku bych se nedivila, kdyby chvíli vypadala jako bloodhound. „Ještě tak dva nebo tři dny a budu se moct vypravit na tu chirurgii,“ dodala zasněně a její výraz se změnil do komicky nadšeného jak přímo na ní, tak na monitoru. Překvapovalo mě, že ji doktor ještě pořád drží, zvlášť když se jí nepodařilo se s ním znovu vidět. Ale možná to bylo právě tím – nic o něm nevěděla, takže ještě nestihla najít nic, co by jí na něm vadilo. A že zrovna v tomhle byla Míša expert!

„Už sis vymyslela, co si provedeš?“ zajímalo mě. „Chceš třeba vykloubit rameno? Zavřít prsty do dveří?“

„Vtipný, vážně,“ ušklíbla se a vypnula kameru. „Nemusím si nic udělat. Prostě koupím flašku a půjdu mu poděkovat za to, že mi zachránil život.“

„Počkej,“ zastavila jsem ji zmateně. „Myslela jsem, že ti dali injekci záchranáři hned u toho stánku se zmrzlinou?“

„No, to jo,“ přikývla.

„Tak jak ti mohl ten chirurg zachránit život?“

„Musíš o všem tolik přemýšlet?“ zavrčela. „Byl to dobrý plán. Mohla jsem tvrdit, že si z toho rána nic moc nepamatuju, protože jsem byla v šoku. Což je pravda!“

„Anafylaktický šok není normální šok,“ namítla jsem. Hodila po mně řetízek z barevných kancelářských svorek, které jsme tu měly místo bublinkové fólie k uklidňování. Dokázala jsem z nich vyrobit spoustu skvělých a velmi nepraktických věcí, třeba vánoční ozdobu nebo vločku, které jsem ale vždycky musela zase rozebrat, protože na nové svorky nebylo v rozpočtu kancelářských potřeb místo.

„Koho to zajímá? Mě ne. A jeho to taky nebude zajímat, až k němu přijdu s flaškou, krátkou sukní a velkým výstřihem!“

„Už mlčím,“ stáhla jsem se a vrátila se ke kontrolování nových komentářů pod recepty na webu časopisu. Moc jsem nechápala, proč mají lidé nutkání bouřlivě diskutovat třeba pod receptem na pistáciové pesto. Naštěstí si nestěžovali na recept, ale vzájemně se mezi sebou dohadovali o jednotlivých surovinách, většinou odbočili od tématu a dostali se třeba až k vysokému roštěnci a podobně. Hlídat diskuse u jídla bylo jednou ze součástí mé práce, a za tu dobu už jsem většinu

pravidelných diskutérů znala podle přezdívek a dokázala říct, kde se rozpoutá jaká hádka. A jakmile se objevila sprostá slova, urážky a spam, musela jsem zakročit.

Dnešek patřil k těm klidnějším dnům v redakci. Obě jsme měly odevzdáno všechno do příštího čísla a hezky pomaličku jsme si začínaly chystat věci do toho následujícího. Před námi byl zhruba týden naprosté pohody, než se zase začnou přibližovat termíny a z jindy normálních a inteligentních lidí se stanou panikařící trosky. Pracovat v měsíčníku bylo prostě super. V pohodě jsem přitom zvládla zkoušet a vymýšlet nové recepty, upravovat ty existující, hledat po Praze prodejny, kde seženu to nejlepší maso nebo čerstvé bylinky, levou zadní jsem mohla psát na svůj blog postřehy a recepty, které se do Stelly nevešly nebo se tam z nějakého důvodu nehodily. Můj život byl prostě boží.

A náladu mi nemohl zkazit ani fakt, že mě večer čekala další hodina v posilovně. S tím pitomým, hnusným a nechutně akčním trenérem Radimem. Ne. Nenechám se tím vykolejit. Dneska budu milá, a dokonce se na něj budu usmívat. Zmátnu ho tím, určitě. A když na to půjdu pozitivně, určitě mi ta hodina uběhne rychleji a budu si moct dát něco dobrého za odměnu. Navíc pojedu domů na kole – další zabité kalorie!

„Culíš se jak měsíček na hnoji,“ poznamenala Míša. „Skoro to vypadá, jako bys myslela na sex. Takže myslíš na jídlo, co?“

„Ale no tak!“ zaúpěla jsem. Stačilo jí jen nakrčit ještě trochu opuchlé obočí a rezignovala jsem: „Fajn! Ale nemyslím pořád na jídlo. Myslím i na sex!“

„Jasně. Každý druhý úterý v lichých měsících,“ uchechtla se. Nadechla jsem se, abych jí nastínila, jak často se zaobírám – aspoň ve fantazii – milostnými eskapádami, ale v ten moment jí zazvonil telefon.

„Máš štěstí,“ zavrčela jsem a vrátila se ke komentářům. Míšin hlas jsem vytěsnila; to byla věc, kterou jsem se musela naučit hned na začátku, jinak bych nikdy nic neudělala a jen poslouchala její hovory.

Uživatel LeslieTap byl přesvědčený, že do pistáciového pesta se mají přidat mleté papričky jalapenos, zatímco Kik1ki byla přesvědčená, že LeslieTap něco hulil, a proto má chuť na něco ostřejšího. Ale štěkala na něj mile, takže jsem byla rozhodnutá nechat je, ať si to vysvětlí mezi sebou.

Ze soustředění mě vytrhlo mé jméno. A nebylo to jen obyčejně vyslovené jméno, bylo to hysterické Klárovykřiknuté Anniným hlasem. Hrklo ve mně, jako vždy, když se po mně takhle sháněla. Znamenalo to totiž problém. Ne úplně průser, ale problém, na který nestačil mail nebo zpráva na monitor velkými písmeny.

„Držím pěsti,“ sykla Míša a vrátila se ke svému hovoru. No, to mi bylo platné…

Než jsem došla ke dveřím Anniny kanceláře, ozvalo se Klároještě jednou, ale tentokrát bylo slyšet i přibližně dvanáct vykřičníků. Ještě naposledy jsem si v hlavě bleskově promítla, co se dělo během posledních dní a co by mohla Anna považovat za tak příšerný problém, ale nenapadlo mě nic. Možná se mě chce jen na něco zeptat? Třeba má prostě vážně, ale doopravdy blbou náladu, ovšem nakonec mi řekne něco docela normálního? Nemůže mě vyhodit. Nemůže. Určitě ne. Není důvod k panice.

Byl.

Než jsem stihla otevřít pusu, vztekle se postavila za svým stolem a zamířila na mě ukazováčkem s perfektně udržovaným rudým nehtem.

„Ty!“

Napadla mě spousta děsných odpovědí. Třeba Správně. Nebo Já. Nebo bych na ni taky mohla takhle ukázat a říct Ty. Ale nakonec jsem mlčela, což se ukázalo jako nejlepší řešení. Protože Anna si povzdechla a pak přiznala chybu – což se určitě nedělo často.

„Měla jsem tam poslat někoho jiného,“ hlesla.

Kopřiva, napadlo mě. Určitě. Nikam jinam mě neposílala, všechno ostatní jsem si zařizovala sama. Ale co s Kopřivou? Rozhovor jsem jí odevzdala hned druhý den. Dokonce jsem si za něj vysloužila i něco jako pochvalu, když mi oznámila, že to není takový průšvih, jak se bála. A teď najednou takový jekot?! Co se stalo?

Zopakovala jsem to i nahlas, protože Anna nevypadala, že by se chystala mi vysvětlit celou tuhle prekérku. To ji rozčílilo. Praštila dlaní do stolu, zprudka a viditelně bolestivě. To způsobilo, že se ze všech sil snažila nedat najevo, jak moc ji ruka bolí, a v jejím obličeji se objevila nepěkná grimasa. Někdy jsem měla pocit, že moje šéfka je z jiné planety a ten manuál, který k nám dostala, obsahuje dost vážné chyby v překladu.

„Právě!“ vyjekla náhle a já sebou trhla. Následovalo několikavteřinové ticho a potom: „Zatraceně, au!“ Zamračila se na mě a definitivně vzdala pokus o zachování důstojné tváře. S bolestivou grimasou si přitiskla pravou ruku na prsa a levačkou si ji přidržovala. A pak, skoro plačtivým tónem, oznámila:

„Volal mi pan Kopřiva. Mně! Sem! Protože v časopise i na internetu je samozřejmě číslo na pevnou jen sem ke mně! To se musí změnit! Budu trvat na tom, abyste byli k dosažení všichni! Už mě nebaví řešit hovory s nespokojenýma ženskýma, které nevypadají s novou řasenkou tak skvěle, jak jsme slibovali.“

Nebyla jsem si jistá, co má řasenka společného s Kopřivou, ale než jsem dostala prostor o tom nějak víc přemýšlet, Anna pokračovala:

„Pan Kopřiva je krajně nespokojen s tím rozhovorem.“

Tentokrát jsem měla v hlavě jen jedno veliké tepající CO?!. Proč by měl být nespokojený? Vždyť to proběhlo v pořádku, ne? Dokonce jsem hodila za hlavu připravené otázky a bavila se s ním skoro tak, jako by to byl můj známý, ne někdo úplně cizí. A on teď bude prudit?

„Jak jako?“ plácla jsem nakonec. Annu to zase rozzuřilo:

„Jak asi? Krajně, vždyť to říkám!“

„Ale proč?“ nechápala jsem. Což moje nadřízená považovala za mou totální neschopnost a navíc provokaci, takže mě s další vlnou vytočeného jekotu vyhodila ze své kanceláře a oznámila mi, že mu mám okamžitě zavolat a všechno to napravit. A jestli prý o ten rozhovor přijdu, vyvodí z toho odpovídající důsledky.

„Idiot jeden blonďatej, namachrovanej!“ ulevila jsem si, když jsem se úplně rozhozená vrátila do kanceláře. „Co si o sobě myslí, blbeček jeden?“

„Ten rozhovor byl v pohodě,“ uklidňovala mě Míša, se kterou jsem ho prošla hned to odpoledne, když jsem za ní byla v nemocnici.

„Že jo?“ zamumlala jsem nešťastně a v ruce žmoulala kousek papíru, na který mi Anna vztekle napsala Kopřivovo číslo. Tak vztekle, že ta sedmička na začátku byla prorvaná skrz.

„Třeba to jen Anna blbě pochopila?“ snažila se, i když nám oběma bylo jasné, že nic takového se nestalo.

„Nechceš mu zavolat?“ chytla jsem se posledního stébla. „Koneckonců to byl tvůj nápad, udělat s ním rozhovor!“

„Jenže jsem ho nedělala,“ bránila se.

„Ale mělas! Naschvál ses nechala bodnout, protože jsi věděla, že to bude komplikátor jako prase!“

„Sama se jdi bodnout!“ zlobila se. Povzdechla jsem si, pořádně nahlas. A pak znovu. Vůbec se mi nechtělo mu volat a zjišťovat, co přesně se pokazilo. Bylo mi jasné, že to znamená buď nový rozhovor – na který už ale rozhodně nejdu já!, – nebo vůbec žádný rozhovor, a to by Anna hodně těžce rozdýchala, pokud vůbec. Na druhou stranu – pokud bych způsobila šéfce dlouhodobou psychickou újmu, která by potřebovala hospitalizaci, byl by v práci o hodně větší klid.

Na pár vteřin jsem vážně přemýšlela o tom, že to zvojtím ještě víc, jen aby Anně konečně hráblo. Ale pak jsem s pocity odsouzence k velmi pomalé a velmi bolestivé smrti zvedla sluchátko a vytočila těch devět číslic, která Kopřiva nadiktoval šéfredaktorce. Zazvonilo to pětkrát. Naštval mě ještě víc, protože jestli se mnou tak nutně potřeboval mluvit, tak snad na můj hovor čekal, ne? Už jsem se chystala sluchátkem zase třísknout, když se ozvalo:

„Ano, prosím?“

Nazdar, ty nafoukanej kreténe! To jsem samozřejmě neřekla. Ale chtěla jsem. Moc.

„Tady Novotná, časopis Stella. Pan Kopřiva?“

„Pan Kopřiva?“ zopakoval po mně a překvapivě nezněl naštvaně, jak jsem čekala. Spíš naopak, zněl pobaveně. Tedy pokud to byl on, protože proč by se mě jinak ptal na svoje vlastní jméno? To se vysvětlilo hned vzápětí, protože se okatě divil: „Neříkali jsme si náhodou křestními jmény, Kláro?“

Nevěděla jsem, co na to říct. Nechtělo se mi oslovovat ho křestním jménem, když jsem na něj byla tak hrozně naštvaná. A on měl evidentně nějaký problém, takže bylo vážně lepší držet si od něj pořádný odstup. Nakonec jsem ho prostě ignorovala.

„Moje nadřízená mi řekla, že se mnou chcete mluvit o tom rozhovoru, co jsme vám poslali k autorizaci. Je s ním něco v nepořádku?“

„Je.“

Co? Není! To byla řečnická otázka, ty ňoumo!

Míša se při pohledu na moje rozhořčení neudržela a začala se potichoučku hihňat do dlaně. Musela jsem se otočit na druhou stranu, abych na ni neviděla. A na druhé straně bylo okno s Hynkem a Vilémem. Pohled na kytky mě ale vůbec neuklidnil, netuším, proč má pořád někdo nutkání tvrdit, že zeleň vás dostane do prima harmonie. Blbost.

„A co přesně?“ zeptala jsem se a musela přivřít oči nad tím, jak naštvaně jsem zněla. Přestože jsem se snažila chovat jako dospělá a vyrovnaná.

„Raději bych si o tom promluvil osobně,“ vysvětlil. A tím mě úplně dorazil.

„On je fakt idiot!“ zašeptala jsem Míše, zatímco jsem sluchátko překryla dlaní. „Ale vážně! Diagnóza! Proto může lézt po zamrzlých vodopádech! Je tak blbej, že nechápe, co je to za nesmysl!“ Míša hýkla a utekla na chodbu, aby její smích nebyl slyšet. Skvělý.

„Jste tam, Kláro?“

„Jo,“ zavrčela jsem. „Podívejte, jestli se vám na tom rozhovoru něco nezdá, tak ho prostě upravte a pošlete nám ho zpátky, abychom mohli zapracovat vaše poznatky do finální verze. To je celý. A běžně se to tak dělá. Není potřeba kvůli tomu volat šéfredaktorce.“ Tentokrát jsem s ním mluvila jako s malým dítětem, což vlastně byl, když byl mladší než já. Ovšem jemu to bylo úplně jedno; jako zaseklý gramofon si mlel znovu to svoje:

„Radši bych to s vámi probral osobně.“

A já bych ti radši vetkla deštník mezi půlky! Tohle jsem taky neřekla nahlas. Ani nemám deštník.

„Podívejte, pane Kopřivo,“ začala jsem.

„Matouši,“ přerušil mě. To víš, že jo.

„Bohužel nemám v nejbližší době čas na osobní schůzku, takže trvám na elektronické komunikaci. Pokud máte třeba potíže se zformulováním svých myšlenek, určitě najdete ve svém okolí někoho, kdo vám s tím pomůže.“ Tohle ho rozesmálo. Což mě samozřejmě naštvalo ještě víc. Kdybych o ten rozhovor přišla… Nemyslela to Anna vážně s těmi důsledky, že ne? Určitě myslela.

„Co znamená v nejbližší době? A nebojte, dny v týdnu umím.“

„A umíte i měsíce? Respektive roky?“ Už jsem však tušila, že se tomu nevyhnu. Budu se s ním muset potkat, protože si nemůžu dovolit nemít ten rozhovor. Krucinál. Ale jestli se s ním musím vidět, pak chci, aby to bylo někde, kde to mám ráda. A kde si budu moct dát něco dobrého na nervy. Takže co ta skvělá cukrárna v Karlíně? Nebo ta módní kavárna na Vinohradech? Nebo pozdní oběd v mém milovaném Bufíku, který má s bufáčem společný jen název a skvěle tam vaří? Nejlepší bude kavárna. Protože makronky. Jo, to přesně potřebuju.

„Dobrá. Mám čas dneska odpoledne. Od půl třetí. Takže bychom se mohli potkat v kavárně U Mloka na Vinohradech. Chcete poslat přesnou adresu?“

„Dneska odpoledne trénuju,“ oznámil mi. Výborně! Nikdo nemůže říct, že bych se nesnažila! Mám to z krku, Kopřiva nemůže, musí se to vyřešit po mailech! Jenže ten hňup mi znovu zkazil radost:

„Takže co kdybyste se přišla podívat na trénink?“

Chvilku jsem koktala, že to ne a že ale vlastně – a nakonec jsem to byla já, kdo si psal přesnou adresu lezecké stěny.

Naštvaná, bez šance na makronky, zato s vidinou zpocených individuí visících za různé údy na plastové stěně. A večer posilovna.

Dostala jsem chuť na špenát z kopřiv.

5. kapitola

Kopřivové vegetariánské karí

1 větší mrkev, 1 větší brambor, hrst zelených fazolek, několik růžiček květáku, 1 velká cibule, 2 stroužky česneku, lžička nastrouhaného zázvoru, 2 rajčata, hrst nasekané zelené petrželky, hrst nasekaných mladých kopřivových listů, 2–3 sušené červené chilli papričky, sůl, 1 lžičky drceného koriandru, 1 lžičky kurkumy. V pánvi se silným dnem rozehřejeme lžíci oleje, orestujeme nahrubo nakrájenou cibuli, a když zezlátne, přidáme na minutku nasekaný česnek a nahrubo nastrouhaný zázvor. Přidáme na kostky nakrájenou mrkev a bramboru, růžičky květáku, fazolové lusky a dusíme 5 minut. Osolíme a okořeníme, necháme pod pokličkou dusit dalších 5 minut. Potom přidáme nahrubo nakrájená rajčata a listy petržele a kopřiv. Zalijeme 1 vody, přivedeme k varu a následně dusíme 15–20 minut, dokud se neodpaří přebytečná voda. Podáváme s rýží basmati.

Trvalo mi skoro deset minut, než jsem se odhodlala vstoupit do dveří sportovní haly, která v sobě měla ukrytou umělou lezeckou stěnu. Mohl za to fakt, že se kolem motala spousta už od pohledu děsně nabušených a příšerně outdoorových nadšenců, mezi kterými jsem se vyjímala fakt jako pěst na oko.

Člověk si jednou za čas vyrazí do práce v šatech, které upoutávají pozornost k té správné části těla, zatímco kryjí ty zbylé, a zrovna se musí vydat do tělocvičny. Kopřiva jeden mizernej!

Nakonec mě moje urputné přemýšlení o tom, jak je nefér, že tam vlezu v balerínkách a šatech a všichni se na mě budou dívat, navíc jako na exota, ne jako na objekt zájmu, vytočilo tak, že jsem překvapila sama sebe a rázně se vydala dovnitř.

Nebylo to tak strašné.

Jeden frajer v děsně umolousaných pytlovitých kraťasech se mě zeptal, jestli jsem se ztratila, ale nikdo si na mě neukazoval a nesmál se. A ani to tam nesmrdělo, další plus. Jasně, ani ve fitku, kam jsem chodila já, to nesmrdělo, jenže tam to bylo celé nové, v šatnách byly osvěžovače vzduchu a prakticky pořád tam pobíhala uklízečka. Tahle hala měla nejlepší léta dávno za sebou a většina jejích návštěvníků vypadala, že sprchování po cvičení nepovažuje za nijak extrémně nutné. S hranou

nenuceností jsem vkráčela až přímo do haly – a tam jsem zůstala bezradně stát. Přímo proti mně, ale i po obou stranách byly členité barevné stěny plné úchytů nejrůznějších tvarů a velikostí. A všude, vážně všude byli lezci. Někteří si to šinuli zprava doleva, jiní se sápali nahoru, a když jsem sledovala jedno vážně dlouhé lano až nahoru, našla jsem na jeho konci nějakého šílence viset jen za konečky prstů a se špičkami bot na stropě.

„Ty krávo,“ hlesla jsem napůl překvapeně a napůl v šoku. Neměla bych o něm někomu říct? Třeba se do toho zažral, vylezl moc vysoko a teď neví, jak dolů. A protože je na stropě, nemůže nikomu signalizovat, že je v průšvihu. A asi nemůže strachy ani mluvit. Já bych teda nemohla. Nebo je hluchoněmý! Proboha! Měla bych něco dělat!

Naštěstí se těsně předtím, než jsem málem začala shánět pomoc, hlasitě zeptal, jestli může, a když mu další cvok na druhém konci lana, kterého jsem si nevšimla, potvrdil, že jo, nejdřív spustil nohy. Pak ještě chvíli visel konečky prstů za naprosto titěrné plastové věci a nakonec se pustil. Zatrnulo mi, ale nikam nespadl, zůstal viset jen kousek pod stropem a jeho kumpán ho pomalu spouštěl dolů přes několik skob nebo co to bylo. Panikařila jsem úplně zbytečně. Napadlo mě, že je zvláštní, že ten Spiderman u stropu není Kopřiva, protože to by bylo přesně to, co bych od něj čekala. A hned pak mi došlo, že tu vlastně nejsem proto, abych sledovala lezce a myslela si o nich, že jsou padlí na hlavu (a z výšky), ale abych našla Kopřivu a nechala ho zemřít pomalou a bolestivou smrtí. Rozhlédla jsem se kolem dokola, ovšem na první pohled nebyl nikde vidět. Zkusila jsem to ještě jednou, tentokrát pomaleji. Pár blonďáků tu bylo, žádný z nich však nevypadal jako ten, kterého jsem hledala. Co je, sakra? Měla jsem tu být ve tři, bylo tři deset, když jsem vlezla dovnitř, a on nikde? Co je tohle za pitomce?

Vylovila jsem z kabelky mobil a poděkovala si za nápad uložit si jeho číslo. I když původní plán byl, že mu zavolám, že jsem se ztratila a nemůžu dorazit, tudíž ať mi to info pošle mailem. Což jsem nakonec neudělala, protože mám určité zbytky smyslu pro zodpovědnost. Teď jsem vytočila jeho jméno a čekala.

A čekala.

A čekala.

Ten idiot!

Normálně bych prostě odkráčela a vrátila se metrem k práci, kde bych popadla kolo a dojela si pro makronky. Jenže Anna věděla o téhle schůzce a čekala, že jí po svém návratu buď osobně nebo telefonicky řeknu důvod, proč Kopřiva tak vyšiloval a jak jsem to vyžehlila. Nezbylo mi nic jiného než se pokusit ho najít, nebo pro to aspoň udělat úplně všechno.

Znovu, do třetice, jsem se začala otáčet kolem dokola, ještě pomaleji než při prvních dvou pokusech, a vážně pozorně jsem si prohlížela jednotlivé stěnolezce. Někde tu musí být, ne? Byla jsem ve třech čtvrtinách otočky, když se za mnou ozvalo:

„Zpomalený záběr?“

Zbrkle jsem dokončila tři sta šedesát stupňů a uviděla před sebou blondýnku, která se netvářila úplně nadšeně. Vlastně by se z jejího postoje dalo usoudit, že vůbec není ráda, že mě vidí. Což bylo vzájemné,

protože rozhodně nebyla tím, koho jsem hledala. A navíc ani nebyla vtipná. I když pokud bych na jejím místě stála já a řekla takovou větu, vtipné by to bylo, samozřejmě.

Pár vteřin jsem na ni civěla, nerozhodnutá, jestli se jí mám zeptat na Kopřivu, nebo ji raději obejít a zdekovat se pryč. Nakonec nezůstalo rozhodnutí na mně, protože ona otráveně procedila skrz zuby:

„Jsi Klára?“

Naježila jsem se. Co mi má tahle možná ještě ani ne plnoletá holka co tykat? Neuvěřitelný, jak jsou drzý! Pak mi docvaklo, že vím o dalším mladém blonďatém člověku, který mi říká Kláro, i když mu vykám a používám jen jeho příjmení. V tu chvíli jsem si uvědomila, že ta holčina přede mnou rozhodně nemůže popřít, že je Kopřivová.

„Kde je?“ zavrčela jsem. Ušklíbla se:

„Byl tu do celé. Nepřišlas, tak šel lézt.“

„Byla jsem venku, zpozdila jsem se jen o pár minut,“ bránila jsem se. „A navíc tu není!“ došlo mi a máchla jsem neurčitě rukou za sebe.

„Je venku,“ štěkla mladá Kopřivová a protočila oči, až jsem měla chuť jí říct, že je trapná. Nebyla už úplně puberťačka, ale k dospělosti ji čekala ještě dlouhá cesta. A já doufala, že někam zmizí a nebude mi stát za zadkem, když mi bude Kopřiva vysvětlovat ten jeho pitomý důvod, pro který jsem se musela táhnout až sem. Vydala jsem se za jeho sestrou na úplně opačnou stranu, než odkud jsem přišla, a během pár chvil jsem se ocitla na vnitřním dvoře téhle tělocvičny nebo co to bylo původně. A

málem jsem se zase otočila a odkráčela, protože tam nebyl jen Kopřiva, který se právě teď sunul k nebi dobrých pět metrů nad mou hlavou. Ne, k mému ponížení a absolutní potupě si pozval ještě nejmíň osm dalších lidí.

V tu chvíli jsem se rozhodla, že k sobě na blog vystavím nejen recept na špenát z kopřiv, ale na celé kopřivové menu. Nejmíň čtyřchodové!

Hned po tomhle rozhodnutí jsem se pokusila vytratit, protože – buďme upřímní – všichni ti lidé tady vypadali, že jsou stejně odvázaní a namachrovaní a sebevědomí a namakaní jako Kopřiva, a už jen z představy jakéhokoliv pobytu mezi nimi jsem měla kopřivku. Ech, ten vůl se musí nacpat do každé mé myšlenky!

Jenže nenápadné vypaření se samozřejmě nepovedlo, protože Kopřivová hlasitě a otráveně oznámila:

„Našla jsem ji.“

Přesně v ten moment bych dala cokoliv, abych se uměla propadnout do země. Nebo se zneviditelnit. Odletět. Vybuchnout a rozprsknout se na tisíce malých kousíčků. Jen aby na mě všichni nezírali přesně tak, jak zrovna zírali.

Bylo to nejdelší ticho mého života. Nebo mi to tak aspoň připadalo. A zároveň jsem se cítila takhle maličká, ačkoliv rozhodně nejsem takhle maličká. Jenže pod zkoumavými pohledy skupinky lezců a lezkyň jsem si tak prostě připadala, přestože zároveň jsem měla nutkání zatáhnout břicho a zadek, narovnat se a udělat se ještě menší – zejména v některých partiích. Pak to pekelné ticho přerušil Kopřiva:

„Kláro! Jak se máte? Moc vám to sluší!“

Zaklonila jsem hlavu, abych viděla, jestli to myslí vážně, nebo je to zas nějaký jeho vtípek. Jasně, oproti pandímu make-upu z minulého setkání bylo lepší vážně všechno, v těchhle šatech jsem se navíc většinou cítila moc příjemně, ale že by to bylo na obdivné pokřiky, o tom jsem pochybovala.

„Ty jí vykáš?“ zeptala se nevěřícně nakrátko ostříhaná hnědovláska.

„Jasně,“ zazubil se směrem dolů Kopřiva. „Klára mně taky.“

„Nikdy jsem tě neslyšela vykat nikomu pod čtyřicet,“ divila se holka dál. Kopřivova sestra se do toho vložila:

„Vykal naposledy učitelkám na střední, prosimtě. A ještě paní v lahůdkách, aby z ní vyloudil vždycky něco zadarmo.“

Nevěděla jsem, jestli tím mám být nadšena, dotčena nebo co. A pořád jsem měla pocit, že by bylo mnohem lepší, kdybych utekla. Jenže má profesní čest (ha ha) mi to nedovolila. No dobře, a taky jsem si byla jistá, že kdybych se otočila, všichni by mi koukali na zadek, a protože bych si toho byla vědoma, byla bych nervózní a určitě bych zakopla a vyválela se tu v prachu. A tak jsem radši křikla:

„Mohl byste slézt dolů?“

„Pojď ty nahoru!“ odpověděl Kopřiva.

„Nesnáším Popelku!“ zavrčela jsem. Pobavilo ho to. „A myslím to vážně, polezte dolů a řekněte mi, co bylo špatně s tím rozhovorem!“

„Vážně chcete, abych to s vámi řešil takhle přede všemi?“

„Ne!“ odpověděla jsem a ten nádech hysterie v mém hlase se nedal přeslechnout. Upírala jsem pohled pořád jen na něj a musela jsem uznat, že i takhle zespoda to bylo povedené pokoukání. O to víc mě iritovalo jeho pobavené křenění. „Právě proto chci, abyste slezl dolů!“

„Zničím si kvůli vám tréninkový plán!“

„To mi je úplně u –“ Zarazila jsem se na poslední chvíli a rychle dodala: „Putna.“ A pak: „Vy jste mě sem vlekl, takže si svůj tréninkový plán můžete… nechat.“

„No dobře. Stejně vlastně žádný nemám,“ uculil se a ve mně se vzedmula další vlna vzteku. Kdyby byl v tu chvíli o pár metrů níž, asi bych mu fyzicky ublížila. Rozčiloval mě každý jeho pohyb, každý jeho úsměv, každé slovo, které řekl. Nechápala jsem to, většinou jsem se nenechala vytočit, a když už ano, přeměnila jsem ten vztek na energii – jako při návštěvách posilovny. S Kopřivou to byl ale jiný vztek, bezmocný a nelogický. V tu chvíli jsem se rozhodla, že jakmile odsud zmizím, zavolám Míše, domluvím si s ní rande v našem oblíbeném baru a lehce se zřídím. A přitom z ní vytáhnu, jestli taky nesnáší každého, s kým dělá rozhovor.

Přišlo mi, že trvalo hrozně dlouho, než se Kopřiva dostal na zem. Určitě to dělal naschvál, i já bych to zvládla rychleji, takže jsem se neudržela a v jednu chvíli vyhrkla:

„Jak je možný, že nahoru vám to jde tak rychle a dolů se sunete jak lenochod?“

Vysloužila jsem si pobavené uchechtnutí od přítomných lezců mužského pohlaví a další otrávený obličej od Kopřivové. Kopřiva se zastavil – debil! – a oznámil mi, že některé věci se prostě nedají uspěchat a on si je pořádně vychutnává. Netušila jsem, jak to dokázal, ale zněl tak, až bylo jasné, že nemluví o slaňování. Proboha. Nakonec se mu ovšem podařilo slézt až na zem a po chvilce odpojování od lana dorazil ke mně a obdařil mě dalším ze svých úsměvů.

„Tak mě tu máte,“ pronesl slavnostně.

„Skvělý,“ zavrčela jsem a o pár kroků ucouvla až ke vchodu do budovy. „Tak spusťte.“

„Jste na mě hrozně hrr, Kláro. Já vím, že si vy ženy o nás chlapech myslíte, že jdeme na všechno rychle a bez okolků, ale musím se přiznat, že mám rád pořádnou předehru.“

Zavrčela jsem. Fakt. Byl to frustrovaný a vytočený zvuk a bylo mi jasné, že se tvářím hrozně, ale příšerně naštvaně, jenže jsem si nedokázala pomoct. A když se rozesmál, představila jsem si, že ho zvu na večeři a pak si hraju na Hannibala Lectera.

Moc to nepomohlo.

„Přestaňte harašit!“ vyjela jsem na něj. „Nikdo na to není zvědavej!“

„Ne?“ podivil se se štěněčím výrazem.

„No teď už vůbec ne,“ zchladila jsem ho. Jenže on byl fakt nevytočitelný a splachovací a zase se křenil. „Prostě to vysypte, ať můžu zmizet, opravit to a mít od vás pokoj.“

„No, a to je právě to, o čem jsem s vámi chtěl mluvit,“ přikývl. Jo, já vím, proto jsem tady, ne? Možná že je nakonec víc blonďatý, než se zdálo, a musí se na něj fakt pomalu? Ne, spíš na mě zase hraje nějakou svou habaďúru, mizera.

„Poslouchám?“

„Na slovo?“

„Vy si nemůžete pomoct, co?“ zlobila jsem se. Zvedl ruce, jako že se vzdává, a pak řekl:

„Tak jo. Ten rozhovor je úplně v pořádku.“

Tím mě dostal. Čekala jsem všechno možné, ale tuhle větu ne, takže jsem se zarazila a v duchu jsem si ji musela přehrát ještě jednou, abych si byla jistá. Ale jo. Vážně to řekl. I tak jsem zareagovala lehce přihlouple:

„Cože?“

Místo odpovědi pokrčil rameny. A pořád se usmíval.

„V pořádku?“ zopakovala jsem pro jistotu. Přikývl. „Jako že s ním nic není? Nejste s ním nespokojený?“

„Ne, nic s ním není. A jo, jsem s ním spokojený. Fakt mě bavilo ho s vámi provádět a bavilo mě ho i číst, takže super.“

Ve svých představách jsem po něm v tu chvíli skočila. Povalila jsem ho na zem, s hlasitým rykem, klekla jsem mu na ten jeho vyrýsovaný hrudník, rukama jsem ho chytla za ten jeho svalnatý krk a začala jsem ho škrtit. Ve skutečnosti ze mě vyšlo tiché, hysterické zasyčení, spojené s kníknutím. Jako když se vyfoukne balonek.

„Tak proč jste volal do práce? Když s ním není nic špatně?!“

„Protože jsem neměl telefon na vás. A nedokázal jsem ho najít na internetu.“

„Co?“ udělala jsem a cítila se bezmocně.

„Pevná linka, ze které jste mi z redakce volali, vedla na nějakou sdílenou ústřednu a nedalo se vám dovolat zpátky na stůl. A jediný číslo, který se mi povedlo dohledat, bylo na šéfredaktorku. Takže jsem to musel řešit s ní.“

„Ale řešit co?“ nechápala jsem pořád. Později večer mi Míša po třetím koktejlu vyčetla, že jsem tupá, protože to bylo přece jasný, a že kdybych jí řekla, doslova, jak se choval, ona by to věděla, už když visel nahoře na stěně. Po bitvě je každý generál, že.

„Jak se dostat k vám. Nebo spíš jak vás dostat k sobě.“

„Cože?“ zopakovala jsem. Já vím, retard. Ale na tohle prostě nejsem zvyklá, jasný?

„Nemohl jsem jí říct, že tě chci pozvat na rande a nemám na tebe kontakt. Nezněla, že by to pochopila.“

Až když to řekl takhle polopatě, docvaklo mi to. Několik vteřin jsem tam stála a zírala na něj, dělala pusou pohyby jako ryba na suchu a snažila se v hlavě odfiltrovat pryč všechny nadávky i nadšené souhlasy, které byly doprovázeny obrazy z jeho webu – těmi, na kterých je do půl těla svlečený. Na jednu stranu se mi obrovsky ulevilo – nic není špatně, nepodělala jsem to. Na druhou stranu jsem netušila, jak to vysvětlím Anně. A ještě víc mě to vytočilo. Co si o sobě myslí, blbeček jeden mladej, namyšlenej?!

„To si děláš srandu?“ vyhrkla jsem nakonec. Nevědomky jsem přešla k tykání, asi proto, že ‚ty debile‘ znělo líp než ‚vy debile‘, a to bylo přesně to, co jsem se mu chystala říct.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

„Zavolal jsi ke mně do práce, a když jsi zjistil, že moje šéfová není úplně sluníčková bytost a asi by tě nevybíravě poslala do háje, dělal jsi, že jsem podělala rozhovor?!“

„Zabralo to.“ Znejistěl.

„Přijde ti to normální?“ vyhrkla jsem.

„Jen mu dej!“ ozvalo se za Kopřivovými zády. Až teď jsem si všimla, že ostatní se vůbec nestarají o stěnu ani o lana, ale pozorují nás a poslouchají každé slovo.

„Jak jsem to měl udělat jinak?“ bránil se.

„Nijak!“ štěkla jsem.

„Jak nijak?“

„Prostě nijak. Tenhle nápad byl fakt hovadskej! Měla jsem se na to vykašlat rovnou, sakra,“ nadávala jsem. „Takovýhle blbosti možná zabírají na puberťačky, ale já jsem na ně už fakt stará. A zároveň nejsem dost stará na to, abych byla na zajíčky, jasný? Takže pokud je rozhovor v pořádku, ty to napíšeš mý šéfredaktorce a napravíš to!“

„A pak zajdeme na kafe?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Na něco k jídlu? Rád se dívám, když jíš.“

Tohle mi vyrazilo dech, na minutku. Takovou větu chce slyšet každá milovnice jídla. Jenže než jsem se stihla v té představě úplně rozpustit, periferním viděním jsem zahlédla pohyb Kopřivové za jeho zády, a když jsem na ni zaostřila, viděla jsem, že si naoko strká prst do krku a předstírá dávení, zatímco ta krátkovlasá holka se směje.

Kecy. Naprostý kecy. Nenechám tu ze sebe dělat idiota. Teda ještě většího, než se mi povedlo doteď.

„Ne,“ zopakovala jsem. „Zapomeň na to.“

A otočila jsem se a odešla.

Za hlasitého potlesku jeho kamarádů.

6. kapitola

Čokoládové cookies

400 g hladké mouky, kypřicí prášek do pečiva, lžička soli, 200 g změklého másla, 200 g třtinového cukru, 200 g cukru krupice, 3 vejce, lžička vanilkového extraktu, 400 g čokolády (můžou být i různé druhy) nalámané na drobné kousky. Máslo s cukry pořádně utřeme, poté přidáme vejce a dál mícháme. Pak postupně vmícháme sůl,

vanilkový extrakt a kypřicí prášek, úplně nakonec přidáváme mouku a čokoládové kousky. Těsto pak pomocí dávkovače na zmrzlinu nejprve zespodu obalíme v cukru a pak vložíme na pečicí papír. Připlácneme, aby vznikly placičky. Pečeme v troubě předehřáté na 180 °C 10–12 minut, pak necháme na plechu vychladnout.

„Cože jsi udělala?“ vyjekla jsem nevěřícně. Míša měla dost rozumu, aby se aspoň lehce začervenala.

„Jak jsem se k němu asi měla dostat? Když je doktor?“

„Za tohle by tě mohli zavřít do blázince!“ upozornila jsem ji. A musela jsem sáhnout po domácí čokoládové sušence, přestože jsem se chvíli předtím zařekla, že si jednu dám až jako dezert po obědě. Nebo dvě. Maximálně tři. Jenže to bylo předtím, než Míša dorazila pozdě do práce a měla pravou nohu ovázanou škrobovým obvazem. A když jsem se zeptala, co zas proboha dělala, vylezlo z ní, že nic, ale že se rozhodla vzít osud své životní, bezbřehé a dokonalé lásky s chirurgem do vlastních rukou

a vydala se na chirurgickou ambulanci v minisukni a halence s pekelným výstřihem. Jenže když tam přišla, zjistila, že jsou otevřené rovnou tři ordinace a ona nemá ponětí, ve které je ten její vyvolený, navíc byla společná čekárna narvaná k prasknutí a všichni se tvářili vážně naštvaně. Takže nemohla klepat na jednotlivé dveře a ptát se sestry, jestli se může podívat dovnitř. Rozhodla se proto, že bude za pacientku a bude věřit v osud.

Po dvou hodinách čekání se dostala do ordinace, kde seděl asi šedesátiletý primář, který jí prohmatal údajně vyvrtnutý kotník, nabručeně jí řekl, že je moc přecitlivělá, a naordinoval jí škrobový obvaz a případnou konzultaci s psychiatrem, pokud by měla i nadále tendenci zveličovat svá zranění.

„Hele, ale takhle ti v životě nehrabalo,“ upozornila jsem ji s plnou pusou. „Teda, neznám tě celý život, ale jsem si jistá, že kvůli minimálně těm posledním dvěma chlapům, které si pamatuju, jsi neprováděla takovýhle… koniny.“

„Já vím,“ vydechla nešťastně. „Já si jako uvědomuju, že je to totální blbost a chovám se jak vypatlaná puberťačka…“

„Ale?“ pobídla jsem ji a vzala si další sušenku. Zatraceně. Měla bych si s sebou nosit cherry rajčátka a růžičky brokolice nebo řapíkatý celer, abych pak v takových emočně vypjatých chvílích měla co zakousnout. Jenže ať si říká, kdo chce co chce, řapíkatý celer nemá ani zdaleka tak terapeutické účinky jako třeba čokoláda. „Sušenku?“ zeptala jsem se po krátkém zaváhání. Když se rozdělím, sním jich míň a nebudu muset tak dlouho běhat. Dobrý plán.

„Chceš, aby mi bylo blbě?“ zamračila se Míša. Průhledný plán.

„Ne, jen je nechci sníst všechny sama.“

„Hm,“ zamručela. Ještě chvíli váhala, ale pak se natáhla a jednu si vzala. „Jsem teď vlastně zraněná, tak potřebuju něco dobrýho, ne?“

„Nejsi zraněná,“ připomněla jsem jí. Mávla rukou:

„Jsem citově zraněná, protože jsem ho neviděla! No dobře, tohle taky znělo trochu šíleně, ale je pravda, že jsem ještě nikdy nebyla z nikoho takhle hotová.“

„Vůbec ho neznáš,“ namítla jsem.

„No! Viď? Neznám ho, a přitom se mnou takhle mává! Osudová láska! Říkám ti, že on je ten pravej!“

„Nemáš ovulaci?“ napadlo mě. Neuměla jsem si představit, že bych takhle slintala nad nějakým chlapem. Ještě když bych ani nevěděla, jak se jmenuje. Ovšem kdyby v tom měly prsty hormony, dalo by se to vysvětlit. Prostě na něj jen natrefila v nesprávnou dobu a takhle se jí to celé vymklo?

„Ne,“ zavrtěla hlavou po chvilce přemýšlení. Dobře, v tom případě fakt nevím. „Teď bys tam mohla jít ty,“ navrhla a snažila se přitom znít tak ledabyle, že mi bylo hned jasné, že tohle vymýšlela od chvíle, kdy ji primář vystrčil za dveře.

„Ne,“ řekla jsem mnohem rozhodněji než ona. „Zapomeň na to. Nebudu simulovat zranění, abych tě dostala k tomu tvýmu Houseovi.“

„Není jako House, je milej,“ ohradila se. „A nemusíš simulovat,“ dodala a rozhlédla se po stole. Natáhla jsem ruku pro další sušenku, protože tahle situace prostě potřebovala kakaovou podporu, ale když Míša vzala do ruky sešívačku a podívala se na mě s divným svitem v očích, odsunula jsem svou židli na kolečkách od stolu tak prudce, že jsem narazila do zdi.

„Přestaň!“ vyjekla jsem. „Normálně ti hrabe, fakt by ses měla nechat vyšetřit na psychiatrii!“

„To jsem nemyslela vážně,“ uklidňovala mě. Moc to nefungovalo.

„Tak ho proboha požádej o rozhovor!“ navrhla jsem. „Řekni, že chceš udělat rozhovor s nějakým mladým, nadějným doktorem, a nazdar. Pokud teda je nadějnej. Může to být třeba někdo, kdo všechno zvoře – v tom případě by ti nikdo nevěřil, že s ním chceš dělat rozhovor z nějakýho normálního důvodu, a ne proto, abys ho předvedla jak ve freak show.“

„Samozřejmě že je dobrej!“ odsekla dotčeně. Hned ale roztála: „To by mohlo klapnout, viď?“ Nečekala na můj souhlas a hned začala hledat něco na internetu. Když pak popadla sluchátko pevné linky a začala vyťukávat číslo, došlo mi, že fakt volá do nemocnice.

„To je dobrý, to je dobrý!“ mumlala si nadšeně. A pak nasadila svůj profi novinářský tón – milá, vzdělaná, přiměřeně veselá, přiměřeně soustrastná, je-li potřeba – a začala někomu na druhé straně vyprávět o tom, jak by naše čtenářky v rámci nové rubriky Vysněná povolání určitě ocenily kontakt na nějakého lékaře. A že prý chirurgie je čtenářsky nejvděčnější téma a lékař by měl být mladý a nadějný, ale ne moc mladý, a zas ne moc starý, zkrátka někdo, kdo už jako fakt dobře umí, ovšem přitom si pořád ještě dovede snadno vybavit, jaké byly začátky. Bla, bla bla, bla bla bla.

Jo, uměla to. Já bych jí hned přivlekla nejbližšího doktora až pod nos a chvilku bych panáčkovala, jestli za to náhodou nedostanu kostičku. Jenže.

Na oddělení vztahů s veřejností nebo kam to vlastně volala, neseděl žádný amatér. Ba naopak. Míšin výraz se začal pozvolna měnit z odhodlaně liščího přes nechápavý ke štěněcímu. Skončila tím, že unaveně přikyvovala a dělala jen:

„Ano… ano… Máte pravdu. To bude nejlepší. Výborně. Moc ráda. Jste zlatá. Určitě. Ano. Děkuji.“

A když zavěsila, řekla něco tak sprostého, až jsem měla chuť někam schovat Hynka a Viléma. Jarmila byla tlustice, ty snesou všechno, ti dva by z toho však mohli začít opadávat.

„Mrcha jedna zákeřná!“ bublala. „Nesnáším, když mě někdo dokáže manévrovat líp než já jeho!“

„Ale děkovalas,“ řekla jsem opatrně.

„Jo, protože budu mít pitomej rozhovor!“

„To jsi chtěla. Sušenku?“ nabídla jsem další. Vypadala, že ji potřebuje.

„Chtěla jsem rozhovor s ním. S ním! A místo toho budu mít rozhovor s nějakou jeho kolegyní, co je chvíli po škole, ale už je prej fakt dobrá v miniinvazivní chirurgii. A že když jsme ten časopis pro ženy, bude ona úplně nejlepší.“

Chvíli bylo ticho, protože Míša zuřila a já zvažovala, jestli to mám říct. Nakonec jsem se odhodlala, ačkoliv jsem byla připravená se schovat za monitor, pokud by po mně chtěla něco hodit.

„Na tom ale něco je.“

„Já vím,“ zavrčela. „Právě že to vím, sakra!“

„Leda bys tam zavolala znovu a dělala, že jsi z redakce Herberta.“

„Pff, že by jako tahle ženská pustila někoho z jejich nemocnice do časopisu s nahotinkama a sprostýma vtipama? To těžko.“

Zbytek dopoledne byl tichý. Já prošla diskuse, vložila na web recept týdne a v pravidelných intervalech jsem sledovala Míšin zamračený výraz, se kterým civěla na monitor. A v jiných, zhruba stejně četných intervalech jsem se přistihla, že myslím na Kopřivu. Na zatracenýho Kopřivu, který mě vytáhl k té své lezecké stěně a tam se mě snažil pozvat na rande. Před svými kamarády. Pěkně pitomě.

Možná kdyby mi bylo patnáct, byla bych z toho jeho Já tě chtěl pozvat na rande, tak jsem zavolal tvé šéfce, že je něco špatně s tvou prací okouzlilo. Spíš ale ne, protože v patnácti jsem neměla šéfovou a navíc bych z něj stejně měla ten divný pocit.

Proč to udělal? Nevypadal, že by mě chtěl nějak ztrapnit. A tvářil se dostatečně zkroušeně.

Ale proč mě? Po těch trapasech, kterými jsem ho zahrnula hned při prvním setkání… Zatraceně, proč na to myslím?!

Zpět k diskusi… kouknout z okna… zkontrolovat Míšu – pořád naštvaně něco hledá, to by mě zajímalo, kdy ji to přejde. Takhle se zcvoknout z doktora, pche… Jako kdybych se já zcvokla z Kopřivy, že. Ach jo, a jsem zase u něj.

Oběd byl taky na nic. Z nějakého mně nepochopitelného důvodu nás cestou ven odchytla Anna a rozhodla se, že se k nám přidá. Což udělala doteď celkem třikrát, z toho dvakrát měla pekelnou kocovinou a ještě si nebyla úplně jistá, co dělá – i když by to nikdy nepřiznala. Dnes ale vypadala naprosto střízlivě. A taky si díky svému nedostatku empatie vůbec nevšimla, jak jsme všechny tři zmlkly, ani že po sobě házíme vyděšenými a nechápavými pohledy. Když pak v naší oblíbené hospůdce, ve které jsme dokonce měly díky pozorným číšníkům a Danielinu velkému výstřihu pravidelnou rezervaci, rozbrečela náhodného kolemjdoucího, měla jsem chuť se zvednout a vzít si půl dne dovolené.

„Opovaž se nás tady nechat,“ sykla mi Daniela varovně do ucha, jen co jsem si v hlavě prošla plán dnešního odpoledne (nic) a usoudila, že to vážně můžu udělat. Zamračila jsem se na ni; vážně jsem tak čitelná? Jestli jo, musel Kopřiva jasně vidět, co si o něm myslím.

A stejně to zkoušel.

Možná je natvrdlej? Teda – je, o tom už jsem se přesvědčila, ale možná má taky nedostatek empatie…

Už zase!

Třešničkou na dortu byl pak okamžik, kdy Anna požádala s kamenným výrazem ve tváři o kopřivový čaj. Zatímco mně zaskočila voda, Míša se rozhihňala jako skutečná puberťačka a Anna slovně trhala na cucky toho mladého pingla, který se ji snažil přesvědčit, že mají jen výběr od Dilmahu a domácí ledový.

„On mi nedá pokoj,“ zasípala jsem potichu, když jsem vykašlala všechno pití z plicních sklípků. „Kopřiva jeden pitomej.“ Nebyla jsem tak tichá, jak jsem si myslela, protože Anna se znechuceným výrazem poslala nebohého číšníka pryč a otočila se ke mně:

„Aha, což mi vlastně připomíná, že mi volal pan Kopřiva.“

Naštěstí jsem zrovna nic nepila, jinak bych se začala topit znovu. Výhodou naší sebestředné a na mezilidské vztahy kašlající šéfky bylo, že ode mě nečekala žádnou reakci.

„Prý to spletl s jiným rozhovorem, ten tvůj byl naprosto v pořádku.“

Málem jsem vyhrkla něco jako Aha?, ale na poslední chvíli jsem se zarazila. Nemůžu vypadat překvapeně, že se ozval a zastal se mě. To je od něj hezký, to se musí nechat. Nečekala jsem, že něco takového udělá, takže…

Ale ne.

Zatracená práce!

To je ale pitomec!

„Takže ten mail, ve kterém jsi mi ráno psala, že čekáš na mailové podklady pro změny textu, byl jako co?“

Úplně celé to pokazil! Měla jsem v plánu dva dny dělat, že čekám, pak přeházet pár slovíček a poslat vlastně tu samou verzi rozhovoru jako tu novou. A vyšlo by to skvěle, kdyby Kopřiva nebyl tak šíleně aktivní a nerozhodl se…

Pokusil se mi zachránit zadek?

Fajn, ale proč to prostě nejdřív nezkonzultoval se mnou? Protože jsem na něj včera trochu ječela, aha.

„Kláro?“ zopakovala Anna netrpělivě. Zírala jsem na ni a doufala, že nemám na obličeji hysterický výraz korespondující s mým aktuálním psychickým rozpoložením. Honem, řekni něco uvěřitelného a pokud možno chytrého! Snaž se, přemýšlej!

„Klára chtěla, abych to po ní ještě zkontrolovala. Přece jen není v rozhovorech zrovna zběhlá a není si jistá, jestli se tam někde netočila dokola nebo neztratila tempo. Pošlu ti to odpoledne, jo?“ zachránila mě Míša. A vyšlo jí to, protože Anna úsečně pronesla, že je to dobře, protože všechno tohle je vlastně Míšina vina. Pak se sebrala a k obrovské úlevě všech přítomných odešla, protože si prý potřebuje něco vyřídit.

„To bylo o fous,“ hekla jsem, když jsem si byla jistá, že se za naší šéfovou zavřely dveře a už mě nemůže slyšet. Stejně jsem ale pro jistotu mluvila potichu.

„To je sladký!“ křenila se na mě Míša.

„Co je sladký?“ nechápala jsem.

„Kopřiva se to snažil vyžehlit!“ upřesnila a pořád zněla nadšeně.

„Spíš se to pokusil podělat,“ zabručela jsem. Ačkoliv jsem věděla, že to nemyslel špatně a že kdybych ráno Anně nic neposílala, bylo by to naprosto bez problémů a v suchu, stejně mě jeho chování z nějakého ne úplně jasného důvodu iritovalo.

„Ale simtě,“ mávla rukou Míša. „Fakt se snažil. Podle mě bys mu měla zavolat.“ Zarazila se, když si všimla mého krvelačného výrazu, a honem dodala: „Nemyslím tím, že bys mu měla poděkovat, to rozhodně ne. Ani se omluvit za to, že jsi na něj ječela před jeho kamarády. To už vůbec ne.“

„Neječela jsem!“

„Neječíš ani teď, já vím,“ vysmívala se mi. Kdyby nebyla kromě kolegyně taky dobrou kamarádkou, asi bych jí něco provedla. Takhle jsem se rozhodla tvářit se povzneseně a nad věcí a utřela jsem ji:

„Nechceš jít radši předstírat otřes mozku na nějakou chirurgickou ambulanci?“ Vyplázla na mě jazyk, čímž mě ujistila o tom, že jí fakt hrabe.

A stejně za to všechno mohl Kopřiva. Tečka.

Když mi v osm večer začal zvonit telefon, právě jsem vyndávala z trouby pečenou tresku s ořechy, jeden z receptů, které jsem zvažovala do letního čísla. Voněla skvěle, ale nevypadala tak hezky, jak jsem doufala. Budu to muset zkusit ještě jednou a trochu jinak, a tím pádem budu muset sníst další porci, protože kdo by takovou dobrotu vyhazoval, že. Položila jsem pekáč na prkénko a natáhla se po telefonu. Míša.

„Viděly jsme se před pár hodinami a za dalších pár se uvidíme. Nemůžeš to beze mě vydržet?“

„Ha, ha, vážně moc vtipný!“ udělala, ale nezněla správně jedovatě ani pobaveně. „Asi potřebuju odvézt do nemocnice.“

Protože odpoledne už o svém doktorovi nemluvila, a dokonce si sundala ten obvaz, který vyfasovala ráno, myslela jsem, že to náhlé pomatení smyslů ji začíná přecházet. Teď to ale vypadalo, že jí opět hráblo.

„Ale no tak. Nečekáš, že tam bude celej den, že ne? Večer už je jen pohotovost nebo tak něco.“ Byla jsem na sebe docela pyšná, že jsem ani jednou nepoužila slova jako kravina, blbeček nebo idiot.

„No, na pohotovost právě potřebuju. Teče mi krev, jako že dost. Hele, myslím to vážně. Dokonce mi je jedno, do které nemocnice mě povezeš.“

„Jako fakt?“ zarazila jsem se.

„Jo. Myslela jsem, že to přejde a bude stačit náplast, pak jsem byla ochotná smířit se s opravdickým obvazem, ale ty jo, takový krve! Možná tu vykrvácím, než přijedeš!“

Tou dobou už jsem si obouvala boty a sahala po klíčku od auta, protože zněla vážně divně a já si dovedla živě představit, jak z ní uniká život s každou deckou krve.

„Za deset minut jsem u tebe! Jak moc to teče? Je to tepenný krvácení? Nemám zavolat záchranku?“

„Ale ne, zas tak hrozný to není.“

„A co sis udělala?“ zeptala jsem se, když jsem za sebou zabouchávala dveře od bytu. Ještě jsem stihla zaváhat, jestli jsem vypnula troubu, nebo ne, ale Míšino kvílivé zasténání mě přimělo hodit troubu za hlavu. „Už jedu, vydrž! Jen mi řekni, co přesně se ti stalo!“

Když mi to řekla, způsobila tím, že jsem zbylé tři schody sklopýtala tak škobrtavě, až jsem si málem sama přivodila úraz. Tohle se mnou udělal naprosto nečekaný záchvat smíchu, který mě zastihl uprostřed schodiště.

7. kapitola

Salát z červeného zelí s hruškami

1 hlávky červeného zelí, 1 hruška, 1 menší červená cibule, hrst sekaných vlašských ořechů. Zelí nakrájíme nahrubo nebo nakrouháme, cibuli nakrájíme na kolečka, hrušku zbavíme jádřince a nakrájíme na větší kousky. Přidáme ořechy. Na zálivku potřebujeme dvě lžíce olivového oleje, lžíci hrubozrnné hořčice, půl lžíce medu a půl

lžíce vinného octa.

Smát jsem se přestala prakticky až před vjezdem do areálu nemocnice, a to jen proto, že jsem se musela soustředit na navigační ceduli, abych věděla, kam přesně jet.

„Konečně,“ zavrčela na sedadle spolujezdce Míša.

„Mlč a dej tu nohu nahoru, ať mi nezakrvácíš auto,“ napomenula jsem ji a cukaly mi přitom koutky.

„Stejně jsem ti ji měla zaškrtit. Nejlíp někde u krku.“

„A jéje, asi mi spadne ten ručník, co na tom držím!“ vyjekla jedovatě. „A pak to tu celý, ale fakt celý pocákám. Nejen, že tvoje auto bude dál stará a obouchaná popelnice, ale bude taky vypadat jako místo činu.“

„Možná je to popelnice,“ uznala jsem, protože jinak se tátově staré a notně prorezlé felicii, kterou mi velkoryse daroval, když si koupil novou oktávku, říkat nedalo, „ale tahle popelnice tě zachránila od potupné smrti vykrvácením. A to si piš, že když by tě objevili a určili příčinu smrti, bylo by to ve všech zprávách.“ Zahnula jsem k budově chirurgie a překvapilo mě, kolik aut tu i přes pokročilou hodinu bylo. To ti lidé nemají na práci nic lepšího než si ubližovat a pak trávit večery na pohotovosti? „A věř mi, že by to pořádně rozmázli. Nadějná reportérka spáchala rituální sebevraždu, nad kterou zůstává rozum stát!“

„Měla jsem radši zavolat někomu jinému,“ zavrčela. „S mým štěstím tu navíc dneska bude ten můj doktor a to bude fakt v háji.“

„Máš vymyšlenou nějakou věrohodnou historku?“ zajímala jsem se, zatímco jsem parkovala co nejblíž u vchodu. „Nejsem si jistá, jestli ti někdo uvěří, že ses při holení řízla zaručeně bezpečným holicím strojkem pro ženy tak pitomě, že je z tebe krve jak z vola.“

„Blbečku,“ povzdychla si Míša. Bylo jasné, že vymyslet jinou, uvěřitelnější historku není v lidských silách. Koho by napadlo, že si ženská může tolik ublížit pitomým trojbřitým holítkem? Neviděla jsem, jak velké nebo hluboké to říznutí je, ale vzhledem k tomu, že za těch pár minut, než jsme dojely k nemocnici, začala Míšiným ručníkem prosakovat krev, teklo to fakt hodně.

Asi by nebylo marné jí připomenout laserovou epilaci. Možná by se Daniele podařilo domluvit nějakou megaslevu za článek. Udělala jsem si v duchu u téhle myšlenky vykřičník, abych na ni nezapomněla, a vydaly jsme se k jasně osvětlené chirurgické pohotovosti.

U okénka recepce musela Míša předvést nohu, protože když řekla, že se řízla, a sestra neviděla nic na jejích rukách, zamračila se a domáhala se ukázky. Když jí Míša položila na pultík své lýtko a předvedla kotník, sestřička jen povytáhla obočí a napsala do počítače pár slov.

„Vidíš? Neptala se. Asi jsou tu na takové věci zvyklí,“ uklidňovala jsem Míšu. Posadily jsme se v čekárně mezi dvěma ambulancemi a já v rychlosti spočítala další pacienty. Osm. Evidentně jsme národ vážně šikovných lidí. Nikdo viditelně nekrvácel. Jeden chlap si držel na čele pytlík, o kterém jsem předpokládala, že bude obsahovat zmrazenou zeleninu, ale ukázalo se, že je to kysané zelí. Červené. A jedna ženská měla nohu s trochu nateklým kotníkem položenou nahoře na lavici, ale na

zbylých šesti lidech nebylo vidět žádné zranění. Doufala jsem, že nebudou vevnitř zdržovat dlouho, protože jinak Míšin ručník nejspíš totálně změní barvu.

„Dobrý?“ zeptala jsem se. Byla pobledlá a nezvykle tichá. Přikývla. „Není ti blbě?“

„Ne. Jen se děsím toho, že vlezu dovnitř a bude tam on.“

„Bylo by to rozhodně originální sbalení,“ zamumlala jsem. Schytala jsem za to šťouchanec loktem do žeber.

Naštěstí se Míša nemusela stresovat moc dlouho. Netrvalo to ani pět minut a dveře ambulance na pravé straně chodby se otevřely. Přísně vypadající sestřička vyprovodila ven pána s ovázanou hlavou, evidentně už po několikáté mu zopakovala, že má přijít na převaz, a pak houkla její jméno. Když začala ženská s nateklým kotníkem brblat, že tam sedí už půl hodiny, sestra ji uzemnila:

„Nekrvácíte, počkáte. A doufejte, že sem nepřivezou nějakou bouračku.“

No, za devadesát korun docela dobrá zábava.

Abych se vyhnula nepěkným pohledům zbylých pacientů v čekárně, upřeně jsem pozorovala malou televizi nahoře u stropu. Vysílali v ní nějaký podivně natočený dokument o téhle nemocnici, ale pořád to bylo lepší než se nechat proklát pohledem, že.

Měla jsem v plánu takhle strávit celou dobu. Hlavně nenápadně. Nevšímat si okolí. Pak odtud co nejrychleji dostat Míšu a pryč. Neměla jsem fobii z nemocnic nebo doktorů, ani syndrom bílého pláště, ale prostě jsem si dovedla představit deset tisíc míst, kde bych v tuhle chvíli byla raději. Postel. Vana. Kuchyň. Asi šestnáct restaurací jen tady kolem. Doma u našich. U babičky. Dovolená. Výlety. Cokoliv. Dokonce i v posilovně bych byla raději, a to už bylo co říct.

O chviličku později jsem začala zvažovat, že možná počkám raději venku, protože ženská s nateklým kotníkem přešla do ofenzivy:

„A vy jako jdete taky dovnitř?“

Pořád jsem sledovala televizi, takže když se zeptala poprvé, nedošlo mi, že je ta otázka směřovaná na mě. Až když zvýšila hlas, mrkla jsem na ni, co se jako děje – a ona se na mě příšerně mračila.

„Co prosím?“

„Jestli si jako taky pudete dovnitř a všechny nás tady předběhnete!“ řekla a znělo to spíš jako výhrůžka.

„Ne,“ odpověděla jsem.

„Já už tady čekám přes půl hodiny!“ zopakovala to, co už jsme všichni věděli. Netušila jsem, co na to říct, takže jsem mlčela a zase sledovala ten mimózní dokument na minitelevizi. „Aha, vám je to jako jedno?“

„Proboha,“ zaúpěl chlap s pytlíkem zelí na čele. „Mohla byste sklapnout? Je mi z vás ještě hůř.“

„Co si to dovolujete?“ vyjela na něj ta naštvaná majitelka vyvrtnutého kotníku.

„Má pravdu, mlčte. Já už tu jsem skoro hodinu. A než jste přišla, bylo to docela normální čekání,“ vložila se do hovoru další žena, na které nebylo vidět žádné zranění.

Netušila jsem, že v čekárně na chirurgii může být takhle dusno, ale najednou se třetina z těch osmi čekajících lidí hádala. Pořád jsem předstírala, že televize je obrovsky zajímavá věc, ale byla jsem z nich nervózní a nejraději bych vzala nohy na ramena. Ale tak nějak jsem tušila, že kdyby tu pak Míša byla po ošetření sama, pěkně by si to vyžrala, a tak jsem seděla a doufala, že se nezačnou prát. Aby toho nebylo málo, objevil se zpoza rohu po jedné noze poskakující chlapík. Jeho kotník vypadal mnohem hůř než ten, který vlastnila ta vzteklá ženská… a v pase ho držel a podpíral Kopřiva.

Co to sakra je?! Proč já? Ze všech pražských nemocnic si musí vybrat zrovna tuhle? A teď? Pak jsem si všimla, že drží v ruce hotový rentgenový snímek, takže mi došlo, že on tu byl dřív. Kruci. Ze všech nemocnic jsem musela vybrat zrovna tuhle?

Napadlo mě, že si mě třeba nevšimne. Zatím dával pozor na toho svého méně šikovného kolegu a zároveň překvapeně sledoval tu hádku v čekárně. Jenže mě, přísahám, že v ten samý moment, taky napadlo, že nechci, aby si mě nevšiml. Byla jsem fakt marná. Zmatená a ještě víc nervózní a – Všiml si mě. Ze způsobu, jakým se jeho obličej z překvapeného výrazu roztáhl do širokého úsměvu, mi žaludek udělal kotrmelec. Byl to zatraceně příjemný pocit. A matoucí.

„Kláro!“ zahalekal místo pozdravu a vlekl kolegu s tmavomodrým kotníkem ke mně. Pak se zarazil:

„Je ti něco? Ublížila sis?“

Zavrtěla jsem hlavou a posunula se, aby si ten nešikovnější z dvojice mohl sednout vedle mě. Zamumlal pozdrav a pak sykl, když si opatrně položil nohu na zem. Kopřiva si dřepl přímo přede mě.

„Ahoj,“ zazubil se na mě. „To je náhoda. Co tu děláš?“ Než jsem stihla otevřít pusu a odpovědět, odpověděl si sám: „Rozhodla ses udělat mejdan na chíře?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou a ušklíbla se. „Jsem tu s kolegyní.“

„Snad ne s tou, co ji píchla ta vosa?“ Překvapilo mě, že si pamatuje důvod, proč jsem na rozhovor s ním přišla místo Míši já. Když jsem přikývla, pobaveně prohlásil, že by si tu měla předplatit permanentku. To zaslechla vzteklá ženská s oteklým kotníkem a vzala to vážně:

„Cože? Tady se dá předplatit pořadí? Proto šla ona dovnitř první?“

„Ona šla dovnitř první, protože krvácela. Vždyť vám to sestra řekla,“ zastala jsem se Míši.

„Tak co je s tou pernamentkou?“ dožadovala se odpovědi a já měla co dělat, abych ji neopravila. Přitom jsem si uvědomila, že Kopřiva použil správný tvar slova, a udělalo mi to radost. Což jsem si v duchu hned vyčetla.

„To byl jen vtip, paní,“ uklidňoval ji. „Nevzrušujte se a pokračujte v tom, co jste dělala doteď,“ pobídl ji. Pak mu došlo, co přesně dělala doteď, a rozmyslel si to: „Anebo radši ne.“ A pak na ni mrkl tak, že se na chvíli zapomněla tvářit vytočeně, a dokonce jí trochu znachověly tváře.

Frajírek mladej, blonďatej… Jak to s námi umí, mizera. A kdyby ta ženská věděla, jak vypadá bez trika, to by se teprve červenala. Já to věděla, takže… Kruci. Ne, na Kopřivu bez trika jsem teď myslet nepotřebovala.

„Pane jo, vy jste si uměl vybrat dobu, co?“ usmál se pak na chlápka vedle mě. Myslela jsem, že to je jeden z jeho lezeckých kumpánů, který si něco provedl při těch šílenostech, co provádějí. Ale to vykání mě zmátlo.

„No jo,“ hekl chlapík. „Já vás varoval.“

„To říká půlka lidí,“ mávl rukou Kopřiva a znělo to tak nějak konejšivě.

„A všichni si něco udělají? Jestli jo, nechápu, že ještě fungujete,“ povzdechl si chlapík. Pak omluvně dodal: „Nemyslel jsem to nijak zle.“

„V pohodě,“ smál se Kopřiva a poplácal ho po noze. Po té zdravé, naštěstí. Pak se vrátil pohledem ke mně.

„Nezavařil jsem ti to v práci moc, že ne? Snažil jsem se to dát trochu do kupy.“

„No,“ ušklíbla jsem se. „Já se to taky snažila nějak dát do kupy, a nakonec se ukázalo, že jsem radši neměla dělat nic. Ale snad dobrý.“

„Promiň.“ Zatvářil se zkroušeně. „Ale řekla jsi, že se mnou už nechceš mluvit, tak jsem tě poslechl. I když mi to dalo docela dost práce. Naštěstí máme prostě daný ve hvězdách, že se máme potkávat na těch nejmíň pravděpodobných místech,“ zadeklamoval slavnostně.

„Tohle ti u holek zabírá? To o hvězdách?“ uchechtla jsem se. Díky tomu šaškování jsem si zase uvědomila, že je určitě zvyklý na mladé a rozdychtěné fanynky – a to já nejsem. Rozhodně. Nejsem rozdychtěná. A ani mladá. Pro něj.

„Jen u těch jednodušších,“ přiznal.

„No fuj,“ pokárala jsem ho. „Tohle o holkách nemůžeš říkat.“

„Ale jo,“ trval na svém. „Některé jsou jednoduché. Jednodušejc se loví. A tak. Tak na ty to zabírá.“

Protočila jsem oči ke stropu, což ho rozesmálo. Chtěla jsem ho dál peskovat, jako že tyhle řeči může vést s kamarády, ne se mnou, a zároveň mi v hlavě šrotovalo, co vlastně znamená, že to řeší se mnou. Naštěstí jsem si tím nemusela lámat hlavu dlouho, protože se otevřely dveře druhé ordinace a ven vyšla mladá holka s rukou zavěšenou v třícípém šátku. Za ní nevyšla očekávaná sestřička, ale vykoukl doktor. A místo očekávaného další, prosím zahulákal:

„Co je to tady za rámus, lidi?“ Stále probíhající hádka v čekárně, kterou se mi díky Kopřivovi podařilo docela efektivně ignorovat, náhle ztichla, jen majitelka nateklého kotníku začala velmi hlasitě vysvětlovat, že teď už tu čeká přes čtyřicet minut. Doktor jí řekl, že ať bude sebehlasitější, běh času tím neurychlí, a pak se podíval přímo k nám.

„No to je dost! Jste si ten snímek kreslili sami, ne?“ zasmál se. Kopřiva se postavil a poznamenal:

„Je dobře, že ani při službě neztrácíš humor.“

„Humor ne, jen hlavu,“ odpověděl doktor. Vykročil z ordinace a došel až k nám. „Ale to přijde tak kolem čtvrté ráno.“ A když byl až u nás, potichu dodal: „Zvlášť pokud mi sem budou chodit takoví experti jako dneska.“

„To není narážka na mě, že ne?“ ozval se nejistě Kopřivův kolega, který nakonec asi nebyl jeho kolegou.

„Kdepak, to bych si nikdy nedovolil,“ usmál se na něj doktor a Kopřivovi řekl: „Tak pomoz tady pánovi dovnitř.“

Což byla voda na mlýn rozjitřených emocí ostatních pacientů. Začala další vlna dohadování, paní s kotníkem křičela, že z tohohle nikde krev neteče, pán se zeleninou na čele kontroval, že jestli dotyčná nezmlkne, poteče krev z ní, jen aby od ní už proboha byl pokoj.

A do toho se otevřely i dveře druhé ambulance a ven vykulhala Míša. Zasekla se krok za dveřmi a vypadala překvapeně. Pak ji postrčila blíž k nám ta rázná sestra, která začala vyhrožovat, že jestli nebude v čekárně klid, zavolá ochranku. Kopřiva se zubil, já nechápala, jak je možné, že se z tohohle ti zdravotníci už dávno nezbláznili, Míša zkoprněle stála a doktor udělal nadšené:

„Jé, vy už jste tu zase, slečno Fleischmannová?“

Míša zrudla. A mlčela. Jedna z nejvýřečnějších ženských, co znám, neměla žádnou pohotovou odpověď. Což znamenalo jediné. Tohle byl ten její doktor. Prohlédla jsem si ho pořádně a nebyla jsem si jistá, co na něm ta holka vidí a z čeho se jí tak bouří hormony. Vypadal normálně. Sympaťák, ale žádná hitparáda. Když se usmíval, dělaly se mu dolíčky ve tvářích, což možná trochu podrývalo jeho autoritu, ale bylo to roztomilé. Ovšem že bych si z něj trhala rodidla, to vážně ne. Možná to bylo tím, že hned vedle něj stál Kopřiva.

„Postarala se o vás kolegyně dobře? Nemám to po ní ještě překontrolovat?“ On s ní flirtoval! Super! Tak proč ta holka mlčí jak zařezaná?

„Nic takovýho, teď jsme na řadě my,“ bránil se Kopřiva.

„Otravo,“ zamračil se na něj doktor a pak se zase usmál na Míšu. „Jestli přijdete na kontrolu, doufám, že půjdete za mnou.“ No prosím! Paráda! „Protože by mě vážně zajímalo, jaká pikantnost se vám stala teď. Jste na všelijaké nehody trochu magnet, ne?“ Hm, tak teď to trochu podělal.

„No,“ kuňkla Míša. Měla jsem co dělat, aby nahlas neudělala něco jako proboha!, a asi to na mně bylo vidět, protože Kopřiva se zakřenil, podíval se na Míšu, na doktora a pak na mě, a nakonec tázavě zvedl obočí. Pokrčila jsem rameny. Veškerou další verbální i neverbální komunikaci nám utnula ta rázná sestra.

„Vy pryč, už jste hotová,“ ukázala na Míšu. „Vy dovnitř, pane kolego,“ ukázala na doktora a pak na otevřené dveře jeho ordinace. „A vy mlčte!“ křikla do čekárny. A pak zavolala dovnitř pána s pytlíkem zelí na čele. Nedovedla jsem si představit, jak to tu musí vypadat ve dne.

Žádné loučení neproběhlo. Doktor řekl Kopřivovi, ať pomůže pajdavému kolegovi do vyšetřovny, Míša se otočila a podezřele rychle se vydala k východu. Tak jsem hnala za ní.

„To byl on!“ nadhodila jsem, jen co jsme se usadily do auta.

„Hm.“

„A ani jsi u něj nebyla, to je dobrý, ne?“

„Hm.“

„Vypadá v pohodě.“ Nechápala jsem, proč pořád mlčí. Že byla zaražená před ním, to bylo nezvyklé, ale pochopitelné. Očekávaný slovní průjem se však po opuštění chirurgie nekonal a já nevěděla, co je špatně. „Slyšíš? Schvaluju ti ho,“ zkusila jsem to jinak.

„Bezva,“ zafuněla.

„Co je? Něco mi uniklo?“

„Ty sis nevšimla, jak se jmenuje?“ vyhrkla.

„Ne,“ přiznala jsem.

„Miloš Vosáhlo,“ řekla skoro uraženě. Pořád ještě jsem nechápala, co je špatně.

„Vosáhlo, no. To je… Znala jsem jednoho Vosáhla na střední. Byl v pohodě.“

„Ježišmarja, tady nejde o Vosáhla!“ zaúpěla.

„Miloš? Je fakt, že to není úplně sexy jméno, ale –“

„Miloň, ty pako!“ přerušila mě. „Ne Miloš, ale Miloň!“

„Miloň?“ zopakovala jsem překvapeně.

„Jo.“

„Miloň.“

„Jo, Miloň!“

Chvíli bylo ticho. Cukaly mi koutky, ale snažila jsem se nesmát. Nakonec jsem ze sebe dostala relativně normálním tónem:

„Chudák. Ten musel v děloze provádět děsný věci.“

„Jsi blbá,“ kníkla Míša. A po chvilce dodala: „Takovej hezkej chlap a tak pitomý jméno. Jak můžu balit někoho, kdo se jmenuje Miloň? Vždyť to nejde! Jak bych mohla při sexu sténat Miloni?!“

To už jsem nevydržela, vybuchla smíchy a poprskala si přední sklo.

8. kapitola

Bloody Mary

4 cl vodky, 9 cl rajčatového džusu, 1‚5 cl citronové šťávy, worchester, tabasco, sůl, čerstvě mletý pepř, nať řapíkatého celeru Vodku, džus, šťávu a pár kapek worchesteru smícháme ve vysoké sklenici, přidáme špetku soli a pepře a nezapomeneme na led. Tabasco dávkujeme podle chuti, ale nepřeháníme to s ním.

„Nechci o tom slyšet ani slovo,“ řekla Míša rázně druhý den ráno, hned jak se objevila ve dveřích kanceláře. „Nikdy. O ničem z toho. Včerejší večer se nestal. Jasný?“

„Mám si nechat přetočit najeté kilometry o kus zpátky?“ zeptala jsem se a posunula k ní talířek se sušenkami, tentokrát oříškovými. Ignorovala můj dotaz i moje sušenky a sedla si. Pohybovala se trochu prkenně, a i když měl být dneska podle předpovědi nádherný den, měla na sobě dlouhé kalhoty, aby nebyl vidět obvaz nad jejím kotníkem. Když se předchozího dne trochu zklidnila z šoku způsobeného jménem jejího doktora snů, lehce naštvaně mi řekla, že doktorka, která ji ošetřovala, to hluboké a téměř smrtelné zranění trapně zlehčovala a dokonce to ani nezašila. Jen ho vydezinfikovala a chystala se na něj dát náplast („Dětskou! S kočičkama!“), ale když viděla Míšino rozčilení, uvolila se jí tu nohu aspoň zavázat. Doporučila jí ale svěřit se do rukou nějakého kosmetického salonu, kde umí třeba laserovou depilaci.

Ano, bylo pochopitelné, že Míšina hrdost utrpěla velkou ránu. Na druhou stranu jsem musela uznat, že to říznutí bylo na můj vkus vážně velké a hluboké a vlastně si seřízla kus kůže, a jelikož nejsem doktor, přišlo mi dost děsivé.

A vtipné, to každopádně. Ovšem děsivé taky.

Takže jsem na jednu stranu dokázala pochopit, proč chce dělat, že se to nikdy nestalo. Na stranu druhou to byla prostě skvostná historka a věděla jsem, že až se Míša zklidní úplně, taky jí to dojde a nakonec ji bude dávat k dobru při mejdanech. Takže jsem jí dopřála pár minut ticha, během kterých trochu polevila její strnulost, a pak jsem se zeptala:

„Našla sis nějaký ten salon nebo co?“ A rozhihňala jsem se jako puberťačka. Za to jsem schytala jeden velmi otrávený pohled a o chvilku později si vzala jednu sušenku. Tím bylo její naštvání na mě prohlášeno za ukončené. Stejně jsem jí ale dala ještě pár minut, než jsem se zeptala na Miloně.

„Vůbec to jméno přede mnou nevyslovuj,“ varovala mě. „Rozhodla jsem se dělat, že nikdy neexistoval.“

„Velmi dospělé,“ přikývla jsem.

„Sklapni. Dospěla jsem k tomu po důkladném promyšlení celé té věci. Prostě se ve mně vlivem alergické reakce vzbouřily hormony a malinko jsem si to vybila na chudákovi doktorovi. Protože to byl první dobře vypadající chlap, který se mi připletl do cesty. A sice mi chvilku trvalo, než jsem se z toho vzpamatovala, ale teď jsem naprosto vyrovnaná, klidná, spokojená a sebevědomá žena – dospělá žena – a už o tom nebudeme mluvit. Naval sušenku.“

„Hezky sis to nacvičila,“ pochválila jsem ji. Nevěřila jsem jí ani slovo. Teda – to o vzbouřených hormonech ano, ale zbytek byl snůška hezky znějících nesmyslů. „Takže už o něj nestojíš?“

Zamračila se na mě:

„Teď jsem ti to řekla, ne?“

„Jo, v pohodě, jen si to ověřuju. Můžu ho teda někam pozvat?“ Snažila jsem se znít naprosto ledabyle, protože mi bylo jasné, že Míše během chvilky dojde, co mám v plánu. Ale chtěla jsem ji trochu pozlobit. A zabralo to, protože se na své židli prudce narovnala a přes dva stoly se na mě překvapeně podívala.

„Pozvat? Proč?“

„Tak,“ pokrčila jsem rameny. „Vypadal fakt dobře. A doktor, víš co. Mohl by mi třeba pofoukat nějaký svědění…“

„Kláro!“ zaúpěla. „Pofoukat svědění? Fuj, úchyláku!“ Pak vyprskla smíchy. „Jsi pitomá. Fakt jsem ti na chvilku věřila, že ho chceš sbalit. A kdybys nevytáhla foukání na svědění, asi bych se tu ještě dusila žárlivostí.“ Povzdechla si a zase se zatvářila jako hromádka neštěstí. „Blbečku.“

„Hele, já chápu, že Miloň není úplně sexy jméno, ale nechápu, proč by ses kvůli tomu měla hroutit. Vždycky mu můžeš říkat nějakou třeskutě roztomilou přezdívkou, ne?“

„Hm,“ udělala.

„No, a když teď víme, že se zná s Kopřivou, navíc dobře, protože si tykali, je to brnkačka. Rozhodně už si nebudeš muset vymýšlet zranění a řezat si nohy, aby ses mohla stavit na pohotovosti a podívat se, jestli tam náhodou není.“

„Takže ty se dobrovolně potkáš s Kopřivou?“ sondovala zvědavě.

„Nemusím se s ním potkat. Mám na něj číslo. Prostě mu zavolám.“

„Myslela jsem, že jsi ráda, že ses ho zbavila?“ Míša se nedala jen tak odbýt.

„No, samozřejmě. Ale co bych pro tebe neudělala, že jo.“ Teď bylo důležité nedat najevo, že jsem včera v noci, když jsem se konečně dostala domů a zalehla do postele, strávila pěknou chvíli přemýšlením o tom blonďatém frajírkovi a nemohla jsem ho dostat z hlavy. V té čekárně byl super. Staral se o toho chlapíka, co tam byl s ním. Vypadal, že má starost i o mě, dokud nezjistil, že jsem tam jen jako doprovod. Ano, byl mladší. Ano, chvílemi byl namachrovaný, až to hezké nebylo. Na druhou

stranu – měl být proč namachrovaný. Kolik lidí je tak dobrých v tom, co dělá? Ne, nechápala jsem, proč se mnou ztrácí čas. Byli jsme totálně nekompatibilní pár. Ale stejně mě to k němu táhlo. A byla jsem zvědavá, proč se tolik snažil vyžehlit ty zádrhely, co mi způsobil. Takže zavolat mu pod záminkou dohození Miloně Míše se mi prostě náramně hodilo.

„No, chápu. Asi by mi taky nevadilo, kdybych mohla zavolat sexy klukovi. Ale jsi hodná, že se kvůli mně takhle obětuješ,“ souhlasila Míša naoko vážně. Chtěla jsem ji ujistit, že právě potom bude moct zavolat sexy klukovi – dobře, mužskému – ovšem naše tlachání přerušila Anna, která si Míšu zavolala k sobě. A já se tím pádem mohla pustit do plánu M+M.

Vytočila jsem Kopřivovo číslo dřív, než mě stihla přejít kuráž. Při prvním zazvonění jsem to málem vzdala a zavěsila, ale pak jsem si bleskově logicky zdůvodnila, že se nechovám jako puberťačka, která by volala bez záminky. Já záminku mám – a že se jako puberťačka chová Míša, je vedlejší. Při třetím zazvonění jsem si začala nervózně bubnovat prsty o stůl. Při pátém jsem zklamaně zafuněla. Po sedmém jsem hovor ukončila.

Kruci. S tímhle můj plán nepočítal. Měla jsem mu zavolat, pozdravit, říct si o číslo na Miloně (to jméno je stejně neuvěřitelné!) a dál by se uvidělo. Ale že to skončí dřív, než to mohlo začít, to mě zaskočilo.

Co dál? Nerozhodně jsem seděla a přemýšlela. Nevzal to proto, že nemůže, nebo proto, že nechce? Pořád ještě nemá moje číslo, takže možnost, že by cíleně ignoroval zrovna mě, mi nepřišla jako pravděpodobná. A včera vypadal vážně nadšeně… Nestihla jsem mezitím ani provést žádné další faux pas, které by způsobilo, že by mě měl plné zuby. Ach jo. Prostě musím počkat, jestli se ozve zpátky.

Rozladěně jsem se pustila do jedné sušenky a posléze do práce. Na kulinářském fóru už to zase vřelo, tentokrát kvůli okurkovému sorbetu, který podle mě nešel ani vyrobit, natož aby existovalo několik variant postupu jeho přípravy. Schválila jsem pár nově přidaných receptů, ale zatímco jindy jsem je pročítala dychtivě a s chutí, protože jsem doufala, že v nich najdu nějakou zajímavou kombinaci chutí, která by mě inspirovala k něčemu novému, tentokrát jsem je prolétla víceméně bez zájmu. O chvíli později se přiřítila Míša, popadla sušenku, zabrblala něco o skotu a zase odešla, jinak se ale dopoledne neskutečně táhlo.

A vůbec to nebylo tím, že jsem každé tři minuty kontrolovala displej telefonu, jestli jsem náhodou nepromeškala hovor.

Dobře, teď jsem se možná chovala nemožně a nedospěle, ale nebyla to moje vina. To Kopřiva. Před polednem (stále žádný hovor) se Míša vrátila a tvářila se otráveně. Anna ji zavolala, aby s ní probrala možnost bleskového rozhovoru s jedním lokálním politikem, který se na sociálních sítích holedbal tím, že odkryl na magistrátu obrovský komplot a korupci, ale nechtěl k tomu nic říct. Shodou okolností se s ním Anna znala a byla si jistá, že by ho dovedla přesvědčit k vyjádření exkluzivně pro

nás. Míša ocenila její snahu, ale odmítla, protože i kdyby jí to nakrásně vyklopil, než nové číslo Stelly vyjde, bude celá aféra dávno vyšumělá – a zveřejnit to na webu bylo úplně scestné, protože tam čtenářky chodily kvůli drbům, módním tipům, receptům a slevovým akcím, ne kvůli politice. Nakonec ale Anna vyhrála a donutila Míšu jet za tím chlapem, který se ale vůbec neukázal.

„Kretén,“ shrnula to Míša. A přesně v ten moment mi zazvonil mobil.

Zrovna teď! Když tu Míša je! Ten chlap je fakt rozený komplikátor. No, nějak si s tím musím poradit.

Zmáčkla jsem na displeji zelené sluchátko a pak se zasekla. Jak se mám představit?! Jak jsem se představovala minule? Tykali jsme si včera? Co jsem komu udělala!

„No, tady Klára Novotná,“ zamumlala jsem nakonec.

Ve sluchátku bylo ticho.

„Haló?“ zkusila jsem po pár vteřinách.

„No ne ne!“ Kopřiva zněl překvapeně. A slyšela jsem, že se usmívá.

„Ale jo,“ uculila jsem se taky. Co to se mnou dělá? Tohle musí přestat! Nebo možná ne…? Jenže než jsem se stihla rozhodnout, uslyšela jsem klapnutí a ticho. Jiné než předtím.

On mi to típnul?

„Co je?“ zeptala se Míša. „Vypadáš překvapeně.“

Zavřela jsem pusu a zavrtěla hlavou. Co to bylo? Proč to udělal? Co jsem udělala?

„No tak,“ mávla na mě. „Tohle mě začíná zajímat.“

„Blbec nafoukanej,“ hlesla jsem nakonec.

„Ten náměstek? Jo, to teda je,“ souhlasila.

„Kopřiva,“ opravila jsem ji. „Snažila jsem se mu dovolat, nebral mi to, a teď jsem se představila a on zavěsil. Co to sakra je? Je nám patnáct? Teda – jemu vlastně skoro jo, ale mně určitě ne.“

„Tys volala Kopřivovi, abys z něj dostala číslo na doktora?“ obvinila mě.

„Ehm, ne?“ pokoušela jsem se zapírat, ale bylo to marné. Přece jen, investigativní mozek jen tak snadno nepřevezu. Chvilku mě trochu nevěřícně pozorovala… a pak vyhrkla:

„A on ti to típnul? A to číslo ti nedal?“

„Ani jsem mu nestihla říct, proč volám. Nerozumím tomu.“

„To je blbec,“ zamračila se. Ušklíbla jsem se. Jo, je. Dělá mi zmatek v hlavě a pak tohle. Na takové věci jsem moc stará. „Jdu si pro pití,“ zavrčela jsem a vstala. Seděla jsem u stolu prakticky celé dopoledne, protože jsem čekala na ten hovor, a moje kosti a klouby doslova prahly po protažení.

Večer mě čekala další hodina ve fitku a vůbec jsem se na ni netěšila. Na druhou stranu, kdyby se mi povedlo přesvědčit trenéra, že dneska bych potřebovala bušit do pytle, a kdybych si místo pytle představovala jednu nejmenovanou dvoudomou rostlinu, možná by to nemusela být až taková pruda jako obyčejně. Uvidíme.

Nestihla jsem ani odejít z kanceláře, když se telefon rozezvonil znovu. A na displeji svítilo jméno té pitomé kytky. Nebo toho nafoukaného blbečka.

„Co?“ Teď už jsem nechápala fakt nic.

„Tak to zvedni, ne?“ pobízela mě Míša. Poslechla jsem ji, ale nebylo to hned. Ať se taky vycuká, frajer. Ještě chvilku, ještě chvilku… Tak teď.

„Novotná, prosím,“ řekla jsem odměřeně. Žádná dychtivost a dělat, že nevím, kdo mi volá. Tu máš, užij si, jaký to je!

V telefonu to cvaklo a pak se ozvaly nějaké tóny. Trvalo mi jen pár vteřin, než jsem poznala, co to je. Ještě abych to nepoznala, když to byla nejpitomější písnička, jakou jsem znala!

„Zabiju ho,“ oznámila jsem Míše.

„Co?“ byla mimo tentokrát ona.

„Zabiju tě,“ houkla jsem do telefonu a bylo mi jedno, že nevím, jestli si tykáme, nebo ne. Pak jsem dala tenhle neskutečně příšerný hovor na hlasitý odposlech.

Míše stačily dva takty a rozesmála se tak hlasitě a upřímně, že jí vytryskly slzy.

„No jasně, hlavně, že se bavíš,“ ušklíbla jsem se. Sklonila jsem se k telefonu a hlasitěji řekla: „To platí i pro tebe!“

Nebyla jsem si jistá, ale měla jsem pocit, že jsem přes Chinaski pějící o Kláře zaslechla jeho smích.

A i když jsem se fakt chtěla zlobit, protože s touhle otravnou písničkou mě před pár lety prudili doslova všichni, nějak to nešlo. Možná proto, že jsem tušila, že od něj to není myšleno zlomyslně. Pokud jsem to pochopila dobře, udělala jsem mu radost, že jsem mu zavolala. A tohle mělo možná udělat radost mně. Anebo mě chtěl pozlobit, což ale taky nebylo v tom škodolibém smyslu.

„To je hezký,“ culila se Míša a utvrdila mě v mém přesvědčení.

„Ale jestli to bude dělat pokaždé, když mu zavolám, budu mu muset něco provést.“ Ještě chvilku jsem ji nechala vesele pobrukovat refrén, pak jsem sebrala mobil a přikázala, aby zůstala na svém místě. Moc se jí to nelíbilo, ale použila jsem jeden ze svých výhrůžných pohledů, který ji ještě víc pobavil, a vydala se s hrajícím mobilem do kuchyňky. Zatímco jsem čekala, až Chinaski konečně dohrají, udělala jsem si šťávu, vypila ji a pak už jen rezignovaně podupávala do rytmu.

Konečně ticho!

„Nesnáším tu písničku. Jako fakt hodně.“

„Napadlo mě to, ale musel jsem to zkusit,“ odpověděl pobaveně.

„Donutím nějakou kapelu, aby nazpívala Matouše,“ napadlo mě.

„Tak prosím nějakou ženskou. A ať dělají hodně raperských zvuků, ať to má grády.“

„Raperské zvuky?“

V uchu se mi ozvalo oslizlé hekání a funění.

„Jo tyhle,“ uchechtla jsem se.

„Nech mě hádat. Nemáš ráda ani rap.“

„Nejsem zrovna fanynka tohohle druhu hudby.“

„Dobře, nechám výběr kapely i stylu na tobě. No a nedá se svítit, tu písničku teď budu muset nějak vyžehlit. Asi se mnou budeš muset jít na večeři.“

Culila jsem se vážně zeširoka, a kdybych měla po ruce papír a tužku, určitě bych si teď čmárala něco, co by náramně připomínalo srdíčka.

„No, to asi budu muset,“ souhlasila jsem.

„Fakt?“ zeptal se nadšeně. „To bylo docela jednoduchý.“

„Co přesně?“

„Myslel jsem, že tě budu muset dlouho přemlouvat, možná i podplácet,“ řekl pobaveně.

„Aha, takže jsem souhlasila moc rychle? Mám dělat drahoty?“ zeptala jsem se. Ale i kdyby řekl, že ano, nedělala bych je.

„Ne ne ne, takhle je to fakt super,“ vyhrkl honem. „Stejně jsi mi určitě volala, abys mě někam pozvala ty, že jo?“

„Mít tak tvoje sebevědomí,“ povzdechla jsem si hraně.

„To už bychom byli dokonalí dva, a to nejde,“ nedal se. Vyprskla jsem.

„Jsi hroznej,“ oznámila jsem mu.

„Já vím, zvykej si,“ uzemnil on mě. Než jsem stihla vymyslet nějaký vhodný odpal, zeptal se: „Co jsi potřebovala, Klárko?“

Chtěla jsem mu říct o číslo na Miloně, ale jen co jsem otevřela pusu, napadl mě ještě geniálnější plán. Takže jsem se zeptala:

„Vlastně tu večeři. Ale nebudeme tam jen my dva.“

„Škoda,“ zamručel. „Nedá se nic dělat, budu tě muset obtěžovat před svědky.“

Tak jo, souhlasila jsem nadšeně. Ovšem nahlas jsem to samozřejmě neřekla.

9. kapitola

Smažená vejce po asijsku

2–3 vejce, olej, jarní cibulka, 1–2 lžíce čerstvých klíčků (mungo, červená čočka, dá se použít i řeřicha), sůl, ústřicová omáčka, červená chilli paprička. Jarní cibulku nakrájíme na kolečka, chilli papričku nadrobno, množství záleží na chuti. Na pánvi, ideálně woku, necháme rozpálit olej. Rychle a zprudka orestujeme cibulku a chilli, po necelé minutě vlijeme vejce. Přidáme klíčky a pár kapek ústřicové omáčky.

„Myslela jsem, žes měla jít dneska cvičit,“ brblala Míša, když se mi konečně podařilo trefit správnou ulici, ve které byla restaurace, kde jsem si dala sraz s Kopřivou. Domnívala jsem se, že vím přesně, která ulička to je, ale dala jsem to až napotřetí. „Nebylas hodnotit nějakou hospodu minulý týden?“

„Ne,“ mlžila jsem, ovšem nezačala jsem jí ani vysvětlovat rozdíl mezi těmi dvěma zařízeními, i když jindy jsem to dělala moc ráda a zapáleně. Možná jsem s tím dovedla být i otravná, ale správné názvosloví je důležité. Teď tu byla tou otravnou Míša.

Byla rozladěná, a to hodně. A já jsem na sebe byla pyšná, protože se mi dařilo ji celé odpoledne tahat za nos. Dala jsem do toho fakt všechno, což v praxi znamenalo, že jsem jí vždy, když to jen trochu šlo, odpovídala jednoslovně. Po telefonátu s Kopřivou jsem jí řekla, že slíbil, že se mi ozve a dá mi číslo na Miloně, takže byla celou dobu napnutá jak struna a taky protivná. Já tou dobou číslo měla dávno uložené v mobilu, čistě pro případ, že bych to s Míšou nevydržela a celou večeři odvolala. Několikrát za hodinu se ptala, jestli je normální, že to trvá tak dlouho, a když jsem jí v pět řekla, že se jedeme najíst, brala to jako pokus o zlepšení nálady.

Naštěstí. Jinak bych ji sem určitě nedostala. Představovat si, že má uložené číslo na doktora, a kdyby chtěla, může mu napsat nebo zavolat, byla jedna věc, ale jít s ním na večeři bylo úplně něco jiného. Určitě bych potřebovala pár volů, abych ji sem dostala. Navíc by se vytasila s ultimátním argumentem, že je blbě oblečená a není učesaná ani namalovaná, což bych musela uznat, protože jsem na tom byla stejně. Po prvním setkání, kdy se ze mě stal mýval, jsem se už nenamáhala s pokusem nějak se nechat zušlechtit od Daniely. Kopřiva už ze mě to nejhorší viděl. A doktor viděl to nejhorší z Míši přímo v nemocnici, takže nemá cenu něco řešit.

Přede dveřmi jsem se zarazila a zhluboka se nadechla. Postřehla to.

„Jsi nervózní! Panebože, vzalas mě do hospody, kde blbě vařej, že jo? Jedu domů, tohle nemá cenu!“

„Sklapni,“ doporučila jsem jí, otevřela dveře a strčila ji dovnitř jako první.

Ti dva se posadili prakticky naproti dveřím. Takže z Míši unikl vyděšený zvuk, udělala prudký krok vzad, šlápla mi na nohu, vyjekla a nakonec se na mě otočila.

„Zabiju tě!“ zasyčela. Ale když se obrátila zpět do prostoru restaurace, nasadila sice trochu hysterický, ale přesto úsměv.

„Ne,“ ujistila jsem ji a pokračovala v jednoslovných odpovědích. Vydaly jsme se ke stolu a já se nedokázala dívat jinam než do Kopřivovy tváře. I když o nás ještě nevěděl a zaujatě poslouchal, co mu vypráví Miloň, vypadal stejně nadšeně jako vždycky, když jsem ho viděla. Ať šel na rozhovor, visel na stěně nebo doprovázel kulhajícího člověka. Nebo vyhrával soutěže a líbal holky – to se ještě bude muset nějak vyřešit. Hlavou mi bleskla úlevná myšlenka: ještě že je zima tak daleko. Do té doby si vyjasníme, že líbačka na oslavu titulu není to pravé ořechové. Leda by líbal mě. To bych ovšem musela jet na soutěž s ním a sledovat, jak leze příšernou

rychlostí po zmrzlé vodě. I když jsem z videa na jeho stránkách věděla, že je vždycky jištěný, ta představa mě děsila. Ne, rozhodně jsem nebyla adrenalinový typ. Do čeho se to pouštím?!

Adrenalinový šílenec Kopřiva měl jedno obrovské plus: kdykoliv jsem ho viděla, zubil se od ucha k uchu a měl skvělou náladu. A já se teď přistihla, že se culím taky a je mi skvěle, aniž by stihl říct jediné slovo. Prostě tak na mě působila jeho přítomnost. Matně jsem si vzpomínala, že mě v mezidobí spíš vytáčel, ale to teď bylo úplně jedno. Měla jsem chuť se mu vrhnout kolem krku a – „Netvař se jako pako,“ uzemnila mě potichu Míša, na tváři stále ten ztuhlý úsměv. Tentokrát jsem neodpověděla ani jednoslovně, prostě jsem zamířila k jejich stolu. Nenapadlo mě, že je to možné, ale když si nás Kopřiva všimnul, culil se ještě víc.

„Dámy!“ zajásal. Doktor Miloň se zvědavě otočil, zatvářil se zaskočeně, ale vstal, aby nás mohl přivítat. Nevypadal, že má takovou radost jako Kopřiva.

„To je ale překvapení,“ řekl a mně se zdálo, že jeho hlas byl trochu pisklavější než v čekárně v nemocnici.

„Tys mu o nás neřekl,“ poznamenala jsem. Neptala jsem se, protože to bylo zřejmé.

„No jasně, ať je sranda,“ přikývl Kopřiva. Natáhl ruku k Míše, aby se představil: „Už jsme se slyšeli, ale ještě jsme se nepotkali. Já jsem ten vděčnej. Dík za zmrzlinu.“

„Cože?“ nechápala jsem. Míša na tom byla podobně, protože udělala zmatené: „He?“

„No, dala sis tu zmrzlinu, a tím pádem ses se mnou nemohla potkat. A potkala se se mnou Klára. Takže děkuju.“

„Ty jsi vůl,“ zavrtěl hlavou doktor.

„To je dobrý,“ hlesla Míša. Já neřekla nahlas nic, ovšem v duchu jsem se sama se sebou dohadovala, jestli to bylo vtipné a roztomilé a mám mít radost, že je Kopřiva tak milý, nebo jestli to bylo spíš na ránu a mám ho něčím trefit. Nakonec jsem se rozhodla, že to bylo tak napůl, a nebudu tudíž dělat nic.

Usadili jsme se a prakticky hned u nás byl číšník s jídelními lístky. Byl milý, vstřícný, ale ne vlezlý, takže normálně by restaurace měla první kladný bod. Místo bodování a hodnocení jsem ale zuřivě přemýšlela, jak rozetnout to trapné (Míša, doktor, já) a pobavené (Kopřiva) ticho, které zavládlo, když jsme si obě objednaly pití. Míša s Miloněm civěli do jídelních lístků, já se snažila nenápadnými posunky naznačit Kopřivovi, aby něco udělal, ale on dělal, že neví, co chci. Nebo to možná vážně nevěděl, protože neverbální komunikaci jsem si doma před zrcadlem nezkoušela a taky jsme se neznali tak dobře, aby mohl tušit, o co se snažím. Začínala jsem mít pocit, že tohle nebyl tak dobrý nápad, jak jsem myslela. Míša byla normálně společenský tvor a nedělalo jí problém navázat rozhovor s kýmkoliv – vždyť se tím živila, proboha! Ale dneska, teď a tady, vypadala, že ze sebe už nikdy nevydá ani hlásku. Navíc se červenala. A hlavu měla zabořenou do jídelního lístku, takže si ani nemohla

všimnout, že doktor se na ni hodně často dívá.

Věděla jsem, že se občas… no dobře, docela často, chováme jako puberťačky a přemýšlíme jako puberťačky, a protože to samé dělala i Daniela, která byla o pár let starší než my, přišlo mi to prostě normální. Ale aktuálně bych dala svou pravou ledvinu za to, aby se má kolegyně a kamarádka probrala a začala myslet jako dospělá. Nebo aspoň jako adolescentka.

„Jak jste se měly v práci?“ zeptal se konečně Kopřiva. Hurá! Práce sice není ideální téma na dvojité rande – protože přesně to se právě odehrávalo, i když to nikdo z nás neřekl nahlas – ale lepší než drátem do oka.

„V pohodě. A Míša si domluvila super rozhovor, viď, Míšo?“ nahrála jsem jí. Teď se mohla skvěle rozpovídat.

„M-hm,“ udělala místo toho. Kruci.

„A co vy?“ vyhrkla jsem. No tak, doktore. Určitě máš v kapse hromady zábavných historek, zvlášť jestli všechny tvoje služby probíhají jako ta, u které jsem byla.

„Já měl volno,“ zazdil moje poslední naděje doktor. Podívala jsem se na Kopřivu, protože mi došlo, že netuším, jestli něco dělá, teda kromě lezení. Při rozhovoru jsme se k tomu nedostali a mě nenapadlo to zjišťovat, což je logické, když přihlédnu k tomu, že jsem většinu doby strávila tím, že jsem se snažila na něj nemyslet. Takže teď byl ten pravý okamžik, abych zjistila, co celé dny dělá.

„Já taky,“ řekl Kopřiva a zase překazil moje plány. „Skoro celý den jsem se válel na gauči. A bylo to super.“

Aha.

Vzdala jsem to. Jestli tu má být ticho, tak tu prostě bude ticho. Začala jsem zkoumat lístek a přestala řešit, co se děje kolem. Příchod číšníka s pitím mě ze čtení vyrušil, ale naštěstí už jsem měla vybráno hlavní jídlo a jen jsem se kochala nabídkou dezertů, proto mi to nemohlo zkazit zatím stále velmi pozitivní dojem z tohohle místa. Nadiktovali jsme mu svoje objednávky a pak se do rozhovoru konečně zapojil i doktor – i když jen do rozhovoru s Kopřivou, protože Míša byla dál zaskočená.

Zatímco se ti dva bavili o nějakém společném známém, který se rozhodl rozjet v Praze ve velkém venčení psů a během prvního měsíce jednoho ztratil a dalším dvěma omylem dovolil pořídit si štěňátka, já kolenem významně žďuchala do Míši. Která mi to oplatila bolestivým kopancem do holeně. Pak jsem opět významně nadhodila, že si musím odskočit. Ona řekla, že fajn, a ani se nehnula.

„Mám jít s tebou?“ nabídl se Kopřiva, a přestože to řekl normálním tónem – normálním na něj – spustilo mi to v hlavě sekvenci velmi zajímavých představ.

„To je dobrý,“ odmítla jsem rychle a cestou ke dveřím vrazila do jedné židle.

Jídlo bylo na jedničku s hvězdičkou. Ceny přijatelné, obsluha výborná, prostředí příjemné. Jen ta konverzace u stolu trochu vázla.

Tak nějak jsem odpoledne doufala, že po večeři automaticky vyplyne ze situace to, že doktor doprovodí Míšu na metro a já se s Kopřivou půjdu projít směrem k sobě. Dokonce jsem se na to i těšila, protože bychom spolu byli konečně sami dva a toho by se dalo určitým způsobem využít. Samozřejmě ne úplněvyužít, ale taková pusa na dobrou noc… co?

Jenže nic. I když Míša nakonec začala odpovídat na dotazy a probíhala jakási konverzace, bylo to všechno studené, neosobní a celou dobu jsem se těšila, až budeme mít dojedeno a dopito a budeme to moct ukončit.

Když jsem to s Kopřivou domlouvala, vypadalo to jako skvělý nápad. Asi si to příště budu muset nechat projít hlavou o něco déle.

„Tak… ahoj,“ hlesla jsem, když jsme vyšli ven. „A děkuju.“

„Mějte se,“ zahučel doktor. Míša něco nesrozumitelně zamumlala, předvedla ne úplně povedený pokus o mávnutí a vydala se k metru.

„Počkej, půjdu kousek s tebou!“ houkla jsem na ni. Ještě jsem se bezradně otočila na Kopřivu, abych se omluvila, ale než jsem stačila něco říct, udělal krok ke mně, naklonil se a dal mi pusu na čelo.

„Za chvíli ti zavolám, jo?“ navrhl. A hned potom nabídl doktorovi, že ho odveze domů. Chtělo se mi tam chvilku zkoprněle stát a užívat si, že i když večeře nestála za nic, nakonec to vypadá nadějně, ale musela jsem si to vyžehlit u Míši, takže jsem vyrazila za ní.

Nasadila docela ostré tempo, proto jsem musela chvilku klusat. To mi na náladě zrovna nepřidalo.

„Nemůžeš počkat?“ zafuněla jsem, když jsem ji dohonila.

„Můžu tě zabít?“ zavrčela.

„Můžeš, ale maminka s tatínkem tě pak už nebudou mít rádi.“

„Maminka s tatínkem mě budou mít rádi pořád, zvlášť když jim řeknu, cos mi provedla. Budou mi do vězení posílat peníze a různý věci, který budu moct směňovat, a budu tak královnou celýho bloku.“

„Myslela jsem svoje rodiče,“ upřesnila jsem.

„Ti mě taky budou mít rádi, protože pochopí, proč jsem tě zabila.“

„Protože jsem ti dohodla rande s Miloněm?“

„Nechtěla jsem, abys mi dohodla rande. Chtěla jsem, abys mi na něj sehnala číslo.“

„Nezavolala bys mu,“ bránila jsem se. Míša se zastavila těsně před vstupem do metra, takže jsem udělala to samé a prakticky hned jsme začaly zaclánět dalším lidem, kteří spěchali dovnitř.

„Zavolala bych. Někdy. Časem. Nejspíš. Ale rozhodně bych si ušetřila tohle trapný představení.“

„Nebylo to zas tak trapný,“ snažila jsem se ji uklidnit. Podívala se na mě tak vyčítavě, že jsem musela couvnout: „Tak jo, bylo to příšerný, ale není to tvoje chyba.“ Další vyčítavý pohled. „No dobře, můžeš za to trochu i ty, protože ses chovala jako asociál, ale Miloň taky nebyl zrovna ukecanej.“

„Ty sis toho nevšimla, viď?“ povzdechla si. A vypadala jako spráskaný pes. Něco mi uniklo? Něco mi uniklo. Ale co? Jídlo bylo v pohodě, Miloň byl ten správný Miloň, určitě jsem nepřitáhla na rande někoho jiného – s takovým jménem se záměna lidí jen tak nepovede. Tak co bylo tak moc špatně, aby kvůli tomu nemluvila?

„Měl snubák!“ zavrčela.

„Nekecej!“ vyjekla jsem. Rychle jsem vzpomínala, jestli jsem si něčeho takového všimla, ale musela jsem uznat, že u stolu byly ruce, které můj pohled přitahovaly mnohem víc. Takže ne, skutečně jsem si nevšimla, že by Miloň měl snubní prstýnek. Sakra!

„No. Tak vidíš.“

„Do háje,“ vztekala jsem se. Proč mi to Kopřiva neřekl? Měl to vědět, ne? Musel to vědět. No dobře, mohl to vědět. „Jak to, že jsi nevěděla, že je ženatej?“

„A jak jsem to měla vědět? Nikde to neměl napsaný!“ bránila se Míša.

„Vyšetřoval tě! Musela sis všimnout, že má snubák.“

„Neměl! Proboha, znáš mě. Kdybych věděla, že je ženatej, nikdy bych si nedovolila se takhle zbláznit. Ženatý nebrat, nikdy. Neměl snubák. Doktoři v práci nenosej prstýnky. Zvlášť chirurgové. Hrabou se lidem ve vnitřnostech, pamatuješ? Kdyby ho zapomněli v něčích střevech, měli by z toho průšvih. Nejen doma u manželky.“

„To je nechutný,“ zašklebila jsem se. „A trapný. Je to podvod. Jak pak mají pacientky vědět, na čem jsou, že jo? Měli by to mít na tý cedulce se jménem. Nebo by měli mít jinak barevný ty svoje hadry. A za neplnění toho nařízení by je pak měli vykastrovat nebo tak něco.“

„Oceňuju, že se mě snažíš rozptýlit, ale moc to nepomáhá. A stejně si pořád myslím, že za to můžeš ty,“ mračila se Míša.

„Stejně všichni doktoři spěj se sestřičkama, ne?“ Ano, snažila jsem se ji rozptýlit. Většinou to fungovalo, ale většinou jsem k tomu ještě měla něco sladkého.

„Tohle taky nezabírá. No nic, pojedu domů, otevřu si víno, pustím si nějaký děsně smutný písničky a pak si půjdu oholit nohy. A tentokrát mě dovez na chirurgii, kde jsou svobodní doktoři, jo?“

„Hlavně to nepřežeň. Svobodnej zaměstnanec pohřebního ústavu není takový terno.“

„Jsi cvok,“ oznámila mi, ale pak se naklonila a objala mě. „Já vím, žes to myslela dobře. A vím, že si za to můžu sama, protože jsem vůbec nepřemýšlela a chovala se jak debil. Možná o tom něco napíšu. Myslíš, že existuje nějakej klub zhrzených pacientek? Rozhovor s jejich předsedkyní by mohla být sranda.“

„Jestli neexistuje, měla bys ho založit. Jako jejich kapitánka bys byla jednička.“

„Už běž, nebo tě fakt zabiju.“ Odstrčila mě od sebe a vlezla do vestibulu. Počkala jsem, až mi na eskalátorech zmizí z dohledu, a vydala jsem se na tramvajovou zastávku.

Chvíle trvala v Kopřivově podání skoro hodinu a půl, takže jsem zvládla dojet domů, zkontrolovat pracovní mail, jestli se náhodou nestalo něco tak zásadního, že by to nepočkalo do rána, zkontrolovat, jestli se na webu s recepty nikdo sprostě nehádá kvůli nějaké malichernosti, a ještě jsem si udělala horkou čokoládu. Já vím, nebyla jsem cvičit a měla jsem jistou představu, kolik má ta mrcha kalorií – a ta večeře předtím jich měla taky dost – ale bylo mi to jedno.

Když se konečně ozval, byla jsem pořád nabroušená a taky trochu rozlítostněná, to nejhorší však už bylo obaleno spoustou cukru a šlehačky a kakaa, takže jsem ho pozdravila docela v pohodě:

„No nazdar.“

„Nazdar,“ udělal podobným tónem. „Nemáme se motat lidem do životů a už si nikdy nemáme hrát na dohazovače.“

„Říkal kdo?“ zeptala jsem se, i když mi to bylo docela jasné.

„Říkal Míla. Fakt mu trvalo docela dlouho, než mě seřval a pak se vykecal, proto volám tak pozdě. Nevzbudil jsem tě, že ne?“ V hlase mu zněla upřímná starost, což mě překvapilo. Mohlo mu to být úplně jedno, mohl zas vtipkovat a nebrat nic vážně, ale zněl… o něco dospěleji než obvykle.

„Ne, chodím spát docela pozdě,“ přiznala jsem. „Ale to mi pověz, proč jsi neřekl, že je ženatej? Netušila jsem to. Ani Míša to netušila.“

Ve sluchátku se ozvalo zafunění. „On sice je ženatej, ale není to ono.“

„Jak jako?“ nechápala jsem. Kdyby tuhle větu řekl ten ženatý chlap, brala bych ji jako takovou tu klasickou výmluvu, obrovský klišé. Jako to o doktorech a sestřičkách. Moje žena mi nerozumí, jsme těsně před rozvodem… Pche, znala jsem pána, co byl těsně před rozvodem pět let a pořídil si s manželkou další dvě děti, než s ním milence došla trpělivost.

„Musel jsem mu slíbit, že nic neřeknu, takže se fakt omlouvám, ale nemůžu to rozpitvávat. Prostě jsem si naprosto upřímně myslel, že by to s Míšou mohlo vyjít a že by to rozlousklo to jeho dilema, ale asi je moc brzo nebo jsem to prostě celý podělal. Promiň.“

„To je dobrý,“ hlesla jsem a zbytky naštvání definitivně zmizely. Věřila jsem mu. A dělalo mi obrovsky dobře, že umí uznat svoji chybu, umí se omluvit a hlavně mu na Miloňovi i na Míše opravdu záleží.

„No není. Ale snad bude. Můžeme Míšu vzít na omluvnou a opravnou večeři třeba zítra?“

Vidět se s ním hned za pár hodin? Nakonec možná dnešní večer nebude taková katastrofa, jak to původně vypadalo!

„Zeptám se jí ráno v práci, teď už jí volat nebudu. Měla v plánu se opít, pouštět si cajdáky a tak.“

„Ajej.“

„Bude v pohodě. A zítra ji můžeme opít znovu, je moc roztomilá, když je cinknutá.“

„To zní jako super plán,“ souhlasil Kopřiva a bylo slyšet, že se baví. „Kam půjdeme?“

Ani jsem nezačala přemýšlet o tom, na jaký druh jídla mám chuť nebo do které restaurace bych ráda vyrazila. Vylétlo to ze mě prakticky okamžitě:

„Ke mně. Něco uvařím.“

Kopřiva táhle zasténal. Rozesmála jsem se, ale zároveň mě ten zvuk vzrušil. Což bych mu nahlas nepřiznala.

„Ty jsi ale zvrhlá!“

„No pardon?“ zarazila jsem se.

„Úplně chlípná! Řekl bych ti o svých erotických fantaziích, které zahrnují tebe, kuchyň a roztomilou kuchařskou zástěru, ale mám pocit, že je na to moc brzo.“

Zmateně jsem se podívala na hodiny na stěně a prakticky v ten samý moment mi došlo, co myslel tím moc brzo. Nemělo to co dělat s přesným časem.

„Hmm, jo,“ souhlasila jsem, ale do tváří, a nejen tam, se mi nahrnulo teplo. Co to se mnou dělá?

Neměla bych být spíš zděšená?

Ne, neměla.

„Dobře, takže kam mám dorazit a co mám přinést? Víno? Něco silnějšího na to její opití?“

Dohodli jsme se, že víno bude fajn. Něčeho silnějšího jsem tu měla ještě dost po posledním mejdanu, který skončil dřív, než bylo plánováno, protože jsme ho měly po uzávěrce a měly jsme toho po krk. Usnula jsem jako první, ale mé hodné kolegyně a kamarádky ani jejich protějšky neprovedly nic ani mně, ani bytu, a dokonce mi na stolek připravily sklenici vody, abych nezhynula žízní, až se probudím.

Vysvětlila jsem mu, kde bydlím, a když jsem si uvědomila, že nemám zrovna uklizeno a vysavač jsem už taky nějakou dobu nevytáhla, řekla jsem mu, aby přišel až na osmou, abych měla dost času na úklid.

Ta představa konečně zchladila to tetelení, které jsem cítila během celého hovoru s ním. Vlastně během každého hovoru a setkání s ním.

„A ještě mi řekni,“ začal a nasadil takový tón, že jsem si nebyla jistá, jestli to má být sexy, nebo paroduje Elvise, „jak mě máš uloženého v mobilu?“

„No, normálně, Kopřiva,“ odpověděla jsem podle pravdy a netušila, kam tím míří. Ukázalo se, že nemířil nikam, jen byl zvědavý.

„Jen Kopřiva? Fakt? No kruci…“

„Co je na tom špatně?“ culila jsem se a byla ráda, že mě nevidí.

„Nemáš tam aspoň Sexy Kopřiva?“

„Ne.“ Teď už jsem se smála nahlas.

„No dobře. Neboj. Budeš mít.“

„Ty si věříš,“ odfrkla jsem si.

„To si piš,“ souhlasil vesele. „Tak dobrou a těším se na zítřek.“

„Já taky. Dobrou.“

„Budeme dělat takový to ‚ty zavěs, ne ty zavěs, ne ty zavěs první‘?“

„Rozhodně ne,“ odmítla jsem a zavěsila. A pak jsem se svalila na gauč a zhluboka se nadechla. Co to se mnou dělá, mizera?

Ať je to cokoliv, hlavně ať s tím nepřestává. Mobil mi zavibroval v ruce a pípla příchozí esemeska.

To bylo docela podlé. Miluju podlé věci.

Ušklíbla jsem se a odepsala.

Vážně? Tak to se těš, chlapečku. Umím být mnohem podlejší.

Během minuty přišla další zpráva.

Chlapečku? Jen počkej…

Už jsem neodepsala. Dopila jsem čokoládu a ve stále povznesené náladě se šla osprchovat.

10.

Makadamové koláčky

300 g hladké mouky, 150 g másla, 100 g moučkového cukru, vanilkový lusk, 2 žloutky, 200 g kvalitní čokolády, smetana ke šlehání, 100 g makadamových ořechů, 100 g strouhaného kokosu. Z mouky, změklého másla, cukru, vnitřku vanilkového lusku a žloutků vypracujeme vláčné těsto, které pak zabalíme do sáčku a necháme v lednici odležet. Poté jím naplníme formičky na tartaletky a pečeme na 180 °C 20 minut. Ve vodní lázni rozpustíme čokoládu, přidáme nastrouhané makadamové ořechy a kokos. Vzniklým krémem pak plníme hotové koláčky. Necháme ztuhnout v chladu. Při servírování můžeme, ale nemusíme koláčky ozdobit ještě šlehačkou.

Druhý den utekl jako voda. Což bylo pěkně na prd, protože jsem měla pocit, že nic nestíhám a že budu ráda, pokud zvládnu domů dojet před Kopřivou. A zároveň to bylo super, protože jsem se nemohla dočkat, až ho uvidím. Jo, rozpolcené pocity, na ty jsem tu expertka.

„Proč o něm mluvíš pořád jako o Kopřivovi?“ zeptala se Míša, když jsme vlekly tašky se vším, co jsem potřebovala k dokonalé večeři (i s tím, co jsem nepotřebovala, ale v záchvatu poruchy zvané Tohlebysemohlohoditida jsem to naházela do košíku). Včetně nádherných kotletek od mého oblíbeného řezníka, který naštěstí provozoval svůj obchod po cestě z práce ke mně – dokonalé! Pokrčila jsem rameny tolik, jak mi těžký nákup dovolil:

„Prostě to je Kopřiva. Nevím, zkusila jsem o něm přemýšlet jako o Matoušovi, ale moc mi to nešlo.

Možná kdyby se jmenoval Novák, říkala bych mu jménem, ale Kopřiva je prostě… Kopřiva.“

„Jsem zvědavá, jestli mu tak budeš říkat i v posteli. ‚Kopřivo, opíchej mě!‘“ ušklíbla se.

„Kopřiva nepíchá, kopřiva pálí.“

„Kopřiva žahá, ale dobře víš, že o to tu nejde. Nevadí, uvidíme hned dneska večer. Najíme se, já vysmahnu a ty zjistíš, jak mu říkáš v posteli. Co ty na to?“

„Nebudu to zjišťovat na prvním rande,“ bránila jsem se. I když by mě to samotnou taky docela zajímalo.

„Technicky se uvidíte už asi popáté, ne?“

„Ale nic z toho nebylo rande. Teda to včerejší teoreticky možná jo, ale dopadlo to tak blbě, že se to nepočítá.“

„O včerejšku nebudeme mluvit,“ odsekla Míša rozhodně.

„Taky to máš tak příšerně těžký?“ změnila jsem téma.

Doma jsme si pak vyhrnuly rukávy a já vymyslela plán:

„Ty budeš sedět a bavit mě, já budu vařit, péct, uklízet a panikařit.“

„To zní dobře,“ přikývla Míša a šla srovnat hromadu časopisů o vaření, která se už dávno nevešla na malý stolek ke kytce Julii, jediné nejedlé rostlině v mé domácnosti. A já se vrhla na svou nejoblíbenější činnost.

Vařit pro tři lidi pro mě bylo mnohem snazší než vařit jen pro sebe, protože doma jsme byli jen tři. Když jsem se začala mamce plést do vaření, snažila se mě učit vařit jak pro jednoho, tak pro víc lidí, abych uměla zacházet s poměry přísad a dovedla odhadovat bez vážení a odměřování. Mamka totiž tvrdí, že vaření souvisí s intuicí a na světě je jen pár jídel, u kterých přesně záleží na každém gramu. Dlouho jsem to brala jako absolutní pravdu, ale jak jsem začala sama recepty upravovat a zkoušet nové věci, nakonec jsem zjistila, že je snazší a pohodlnější si zapsat, kolik jsem do jídla čeho dala. Hlavně proto, že pak chutná stejně, když ho vařím znovu. Ale vaření pro tři jsem prostě měla zažité, takže jsem měla ten skvělý pocit, kdy se nemusím s ničím mořit a prostě si to jen užívám.

A samozřejmě za to trochu mohl i fakt, že jsem dělala svá nejoblíbenější jídla. Taková, která zvládnu vyrobit i o půlnoci se dvěma promile v krvi. Taková, o kterých se občas dozvím, že je dělám nejlíp na světě. Kdybych chtěla znít nabubřele, řekla bych, že jsou to moje signifikantní pokrmy; většinou to ale neříkám, protože mi lidi nerozumí nebo netuší, co to slovo znamená. A navíc si připadám jako idiot, když mám sama sebe takhle chválit.

Salát jsem měla hotový během chvilky, na tom nebylo nic těžkého, ale vypadal na talíři skvěle. Maso hodím na pánev až pár minutek před podáváním, takže tím jsem se zatím taky nemusela zabývat.

Zbýval ovšem dezert, a s tím bylo nejvíc práce. Všechna ta námaha ale rozhodně stála za to, protože moje makadamové koláčky… Ach! Nesměla jsem je dělat moc často, protože jsem se po nich mohla utlouct. A nikdy jsem jich neměla dost. Bylo to bez legrace jedno z nejlepších jídel, která jsem kdy jedla. Když jsem se jednou přistihla, že sama sobě tvrdím, že i ten druhý plech je malinko připálený, takže ho nemůžu servírovat hostům a musím ho sníst sama, pochopila jsem, že jsem ztracená.

A musela jsem sama sobě zakázat dělat makadamové koláčky bez pořádného důvodu. Což naštěstí snaha o naprosté okouzlení Kopřivy je, že.

„Ty meleš?“ přiběhla Míša z koupelny, kde určitě prováděla nějakou pro mě nepochopitelnou činnost jako třeba leštění okénka u pračky nebo tak něco. Občas mívala uklízecí záchvaty. Prý si při nich srovnávala myšlenky a odreagovávala se. Relax od psychické práce a tak. Proto jsem ji nechala, ať mi pobíhá po bytě s hadrem a dělá si, co chce. Už dávno jsem na to byla zvyklá a vlastně jsem to dělala pro její dobro, tak proč bych se měla cítit divně, že mi tu kamarádka uklízí? Každý by chtěl mít takhle potrefenou Míšu sám pro sebe.

„No jo,“ přikývla jsem.

„Meleš makadamky?“ ujišťovala se.

„Už to tak vypadá.“

„Díky!“ Zvedla ruce nad hlavu v přehnaném gestu a nakonec ještě udělala: „Áleluja!“

„Ty jsi opice,“ smála jsem se.

„Buď ráda, že nejsem uražená. Kvůli Kopřivovi budou makadamky. Kvůli mně jsi je už pěkně dlouho neudělala!“

„Minule sis stěžovala, žes po nich měla žlučníkový záchvat,“ připomněla jsem jí. Byl to nesmysl. Po dezertu ještě nikdy nikdo žlučníkový záchvat nedostal. Myslím.

„Kvůli nim budu snášet takovou bolest klidně každý týden!“ Pak si povzdechla: „Anebo ne. Fakt to pekelně bolelo. Slibuju, že tentokrát jich nesežeru půl plechu.“

„Jsme tu na ně tři,“ mrkla jsem na ni. „Třetina plechu je v pohodě?“ Věděla jsem, že není. Okamžitě se mi totiž vybavila vidina trenéra Radima s velmi zamračeným výrazem. Ten on totiž uměl moc dobře. Zvlášť na mě. Zejména ve chvílích, kdy ho napadlo se zeptat na můj jídelníček od poslední návštěvy fitka. Možná bych mu mohla jeden nebo dva koláčky donést, aby pochopil, proč se bez takového jídla nedá žít. Anebo bych je mohla sníst těsně před nástupem na běžecký pás, abych byla sice zpocená, otrávená, unavená a rozbolavělá, ale vnitřně spokojená.

Ne, radši je sníme všechny dneska a tady.

Zpracovávala jsem těsto a náramně si to užívala. Občas mívám hnětení plné zuby a říkám si, že bych si měla pořídit jeden z těch úžasných robotů, které zvládnou všechno. Ale pak si vzpomenu, jak snadno člověk u boje s těstem vypustí vztek. Stačí si jen místo těsta představit obličej toho, kdo mě zrovna naštval, a hned to jde líp. Jindy – jako dnes – se s těstem mazlím a fakt je mi při tom skvěle. Povídala jsem si s Míšou, která míchala krém, a byla jsem v té své pečící náladě, díky které jsem ani nedokázala být nervózní z Kopřivy, který měl za chvilku dorazit. Kdyby to mělo být rande někde venku, asi bych vyváděla, vyzkoušela osm různých variant oblečení a při pokusu o make-up bych nakonec zase vypadala jako panda. Místo toho jsem se na něj prostě těšila. Nevěděla jsem, jak to dělá, proč na mě takhle působí, ale bylo mi skvěle, tak proč bych to řešila. Když se ozval zvonek, zajímalo mě jediné:

„Nemám někde čokoládu?“

Míša zkoumavě prohlédla můj obličej a pak zavrtěla hlavou. Neřekla nic, protože sama měla čokoládové polevy plnou pusu. Vylizovat mísu od polevy je dětinské a nehygienické? No a co.

S rukou na klice jsem na chviličku zaváhala. Co když to nějak pokazím? Co když jiskření zmizí? Ale pak jsem si řekla, že jsem dospělá ženská a dokážu se s tím smířit. A že to nezjistím, pokud ty dveře neotevřu. Takže jsem se nadechla, stiskla kliku a –

Kláro, jak to s tebou vypadá od půl devátý…

„Já tě praštím!“ vyjekla jsem. Kopřiva stál na mé rohožce, v jedné ruce papírovou tašku, ze které čouhal další papír, v němž jsem tušila kytku. V druhé ruce držel mobil a pouštěl mi Chinaski. A vypadal opravdu pobaveně. Nejspíš ne kvůli té samotné písničce, ale kvůli mé reakci na ni.

„To bych být tebou nedělal,“ varoval mě, když vypínal přehrávání.

„Proč?“ zeptala jsem se, i když jsem věděla, že jsem mu určitě nahrála na nějakou smeč.

„Protože pak bych se mohl rozbrečet a byl bych celej červenej a opuchlej, u nosu bych měl nudli a taky bych volal mamince, abych to na tebe řekl.“

No dobře, tohle nebyla odpověď, kterou jsem čekala.

„Tak nezlob,“ navrhla jsem mu.

„To já nikdy,“ ujistil mě přehnaně vážně a já ho pozvala dál.

„Prosím,“ řekl, když si v předsíni zouval své značkové kecky a já tak poprvé viděla jeho ponožky, červeno-zeleně kostkovanou příšernost. Na první pohled mi přišly vážně hrozné, na druhý už spíš vtipné. Každopádně překvapily.

„Řekni mi, že to, co tu voní, není něco jako osvěžovač vzduchu, ale že to je nějaký jídlo.“

„Je to osvěžovač.“ To má za tu Kláru.

„To je podlý! Pozvalas mě na večeři. Jestli je to osvěžovač, dalo by se to považovat za týrání.“

„Zavolej mamince,“ navrhla jsem mu pobaveně. Ještě nikdy jsem ho naživo neviděla seriózního, a nebýt večerního telefonátu, kdy o Miloňovi mluvil naprosto vážně, asi bych měla pochybnosti o tom, jestli někdy dokáže něco jiného než šaškovat. Ale teď mě jeho blbinky bavily ještě víc, protože jsem věděla, že ví, kdy s nimi přestat.

„Ty jsi vážně podlá,“ informoval mě. Najednou stál blízko u mě a jeho vůně na tu miniaturní vzdálenost dokázala přebít vůni koláčků. I když… nepřebila ji, spíš se s ní promíchala a dohromady vytvořily nebezpečně sexy kombinaci, ze které se mi rozbušilo srdce. Nejlepší vůně mého života, blesklo mi hlavou. Pak se Kopřiva pohnul a já zavřela oči, omámená jím i tou voňavou nádherou. Když přitiskl svoje rty na mé, bylo to – Krátké.

Byla to jen blesková pusa, a najednou byl pryč a šustil papírem a já měla co dělat, abych se vzpamatovala. Otevřela jsem oči a zjistila, že vybaluje kytku. Uf.

„Ahoj,“ usmál se a podal mi malou pestrobarevnou kytici z různých druhů kytek. Poznala jsem frézie a jednu malou gerberu, tím moje znalost botaniky končila. Poděkovala jsem a pak jsem si všimla, že má ještě jednu, stejně velkou, jen jinak barevnou. „Míša už tu je?“ zeptal se.

„V kuchyni,“ navigovala jsem ho a konečně jsem se probrala. Že přinesl kytku mně, ať už jako na rande nebo jako hostitelce, to nebylo až takové překvapení, to mužští dělávají. Ale že přinesl jednu i Míše, tím si u mě obrovsky šplhnul.

„Ty jo, chceš mě dojmout?“ Míša byla kytkou evidentně překvapená.

„Ne. To bych se svlíknul,“ odpověděl Kopřiva.

„To by mě taky nedojalo,“ smála se Míša. „Navíc už jsem tě svlečeného viděla, takže vím, že by mě to spíš rozrušilo.“

„Nech mě hádat. To video na webu,“ ušklíbl se.

„Jsi k vidění nahý ještě někde jinde?“ zjišťovala jsem.

„Netuším. Ale na stránkách, na které normálně chodím, jsem se ještě nepotkal,“ odpověděl pobaveně.

„Cha, to občas dělám! Dívám se na pornoserverech na česká videa a čekám, jestli tam neuvidím někoho známýho,“ oznámila nám Míša vesele. Sebrala jsem jí prakticky dočista vylízanou misku a poznamenala:

„A to ještě nic nepila.“

„Aha, vidíš! Je tu Kopřiva, můžeme začít pít!“ zaradovala se.

„A jíst!“ přidal se Kopřiva, zatímco mi podával dvě láhve vína, jeden tramín a jeden merlot. „Nevěděl jsem, jestli řešíš to, jaké víno se k jídlu hodí, tak jsem nakonec vzal svoje favority a od každé barvy jedno.“

Další kladné body. Vzpomněla jsem si, jak probíhala první domácí večeře s mým posledním pokusem o vztah. Jeho nenapadlo se zeptat, jestli má něco přinést, naopak se pak tvářil rozmrzele, když v mé lednici nenašel žádné pivo. Jo, to bylo snadné rozhodování, jestli ho chci vidět znovu. Kopřiva zatím naprosto válel.

A vydrželo mu to i po zbytek večera. Zatímco jsem připravovala šťouchané brambory a potom restovala maso, povídal si s Míšou a nezapomínal zatahovat do konverzace i mě, ale zas ne tak, aby mě to rušilo. Jídlo si viditelně užíval, i když mě i tentokrát po očku pozoroval, aby viděl, jak se při jídle tvářím. Doléval nám víno a staral se o to, abychom se obě cítily dobře. Šlo mu to. Ačkoliv i teď šaškoval a staral se tak o dobrou náladu u stolu, působil dospěleji, než když jsem se s ním potkala na

stěně nebo na chirurgii. Byla jsem z něj čím dál víc nadšená. Když se pak zvedl, aby sebral ze stolu naše talíře a dal je do dřezu, Míša hlasitě zasténala.

„On i uklízí! Pitomá včela! Kdybych se nenechala píchnout, mohla jsem jít na ten rozhovor já!“ Jo, té nebožce včele bychom nejspíš měli uspořádat tryznu.

„Teď se připrav na orgasmus,“ naváděla Kopřivu Míša, už lehce ovíněná. „Z tohohle se fakt posadíš na zadek.“

„Mám se bát?“ otočil se na mě. Zavrtěla jsem hlavou a sundala z podnosu dortovou formu, kterou byly koláčky přikryté. Jejich vůně zesílila a Kopřiva hlasitě začichal. „Tak jo, nebojím se. Sem s tím!“

„Nejsi alergickej na oříšky?“ ujišťovala jsem se. Nechtěla jsem ho zabít – teď už ne. A nechtěla jsem zažít další zábavnou historku z pohotovosti.

„Jsem alergickej jenom na pitomce, o ničem dalším nevím.“

„Nevypadá, že by z nás opuchával, viď?“ zeptala jsem se Míši, zatímco jsem pokládala tác s koláčky na stůl. Ucítila jsem, jak mi Kopřiva klepe prstem na rameno, a když jsem se na něj otočila, byl zase nečekaně blízko.

„Nepodceňuj se. Ani z legrace,“ řekl a znělo to trochu jako příkaz a trochu jako prosba. Takhle zblízka byly jeho oči vážně okouzlující, a když se k tomu přidala i ta jeho vůně, celá jsem se tetelila blahem. V tu chvilku bych mu odkývala prakticky všechno. Naštěstí jsem tu měla Míšu, která hned začala oponovat a tvrdit, že sebepodceňování jí už několikrát pomohlo z lidí dostat při rozhovorech mnohem víc, než čekala, a že s některými politiky by se vůbec nepotkala, kdyby předtím nehrála tupoučkou slečnu, která jim samozřejmě ráda udělá reklamu v časopise.

„Možná jo,“ souhlasil Kopřiva ne právě nadšeně, „ale ty to hraješ. Nehraný sebepodceňování je prostě k ničemu. Člověka to jen svazuje a nikdy si neužije všechno, co by jinak mohl zažít.“

„Třeba lézt po ledu,“ navrhla Míša.

„Třeba. Víš, kolikrát jsem slyšel, že je to pitomost?“ Teď už zase zlehčoval on.

„Upřímně? Je to pitomost,“ zakřenila se na něj Míša. „Nic ve zlým, ale je u toho zima a vypadá to děsně namáhavě. Nechápu, proč to někdo dělá, a ještě ke všemu dobrovolně.“

„Jen počkej do zimy. Zkusíš si to a budeš z toho nadšená,“ sliboval Kopřiva. A díval se přitom na mě.

„No já teda ani omylem,“ zavrtěla jsem rozhodně hlavou.

„Ale jo. Je to zábava,“ nedal se.

„Je to vysoko a celé je to moc…“ Zaváhala jsem. Nemůžu zopakovat, že je to pitomost, když se ho tu snažím okouzlit, nebo jo? Ne, rozhodně nemůžu. „Adrenalinový,“ dokončila jsem větu.

„To je na tom právě super!“ rozzářil se.

„Ne.“ Znovu jsem zavrtěla hlavou.

„Vážně ne,“ přidala se ke mně Míša. Kopřiva si teatrálně povzdechl a řekl:

„Ženský. Vůbec mě to nepřekvapuje.“

„Tak si dej koláček,“ nabídla mu Míša. „Protože já se na ně hrozně moc těším a je mi blbý se na ně jen tak vrhnout.“

Poslechl ji a já se zatajeným dechem čekala, co s ním udělá první sousto. Věděla jsem, že se mi povedly. Byla jsem na ně až nezdravě hrdá. Nedovedla jsem si představit, co bych mu musela udělat, kdyby řekl, že to není dobré. Asi bych mu je nacpala do chřtánu. Nebo ho vyhodila z bytu.

Dobře, možná malinko přeháním, ale na jeho názoru mi vážně hodně záleželo.

„Hešiš,“ udělal s plnou pusou. Pak ještě zasténal, vykulil na mě oči, jen aby je následně mohl obrátit v sloup a zavřít. Vyloženě si to užíval a mně se ulevilo. A navíc mě ty jeho spokojené zvuky a výraz vzrušily, takže jsem poposedla na židli a doufala, že nerudnu.

„Tak jo, definitivně ti ho schvaluju,“ zasmála se Míša a nacpala si do pusy skoro celý koláček.

„Co to je? Jak jsi to udělala?“ vyhrkl Kopřiva, když se natahoval pro další kousek.

„Koláček s makadamovými ořechy. Moc lidí o nich neví, skoro nikdo je nepoužívá, ono taky moc není k čemu, ale tohle je povedený recept.“

„Klára si na nich vybuduje kariéru, to ti povídám. Lidi si ji díky nim budou pamatovat. Už teď má blog, který se jmenuje podle nich. Jednou si otevře hospodu se stejným názvem a já se jí tam nastěhuju jako štamgast,“ svěřila se Míša se svými plány.

„Nechci hospodu,“ ohradila jsem se, ale nebylo to ve zlém. Věděla jsem, že jen zlobí.

„A jo, sorry. Restaurace Makadamka, tak,“ opravila se.

„Makadamka?“ zamračil se Kopřiva a ruka s nakousnutým koláčkem se zarazila kousek od jeho pusy. Jeho reakce mě trochu zmátla. Už jsem slyšela, že to je divné (mamka), zní to jako Makedonie (táta) nebo jako prodejna zdravé výživy (Daniela), ale nikdo z nich se přitom nemračil.

„Jo. Makadamové ořechy, a protože jsem ženská, předělala jsem to na Makadamku.“

„Ty jsi Makadamka?“ zeptal se nevěřícně. „Jako že ty recepty a tak?“

„Ty znáš můj blog?“ divila jsem se. Nezdál se jako ten typ lidí, kteří mi tam chodí. A ani se nikdy nezmínil, že by vařil nebo pekl. Vlastně jsem si byla docela jistá, že když jsme se viděli poprvé, prohlásil, že jeho vrcholným kulinářským uměním jsou tousty a ohřátí hotových jídel.

„Já ne, ale naše mamina podle něj občas vaří a vždycky nám nezapomene několikrát během jídla připomenout, že to je podle Makadamky,“ vypadlo z něj.

„Aha?“

„To je skvělý!“ zajásala Míša. „Tchyni máš omotanou kolem prstu, aniž bys ji viděla!“

„To jo,“ přikývl Kopřiva a vypadal nadšeně. Nevyděsila ho zmínka o tchyni (zatímco mě trochu ano).

„Musím jí to zavolat. Anebo ne, nechám to jako překvápko. Řeknu jí to, až se potkáte.“

„Aha?“ zopakovala jsem zaraženě. Ještě před pár hodinami mě přepadaly pochybnosti o tom, jestli Kopřiva vážně dorazí nebo jestli to celé z jeho strany je nějaký hec. Teď plánoval moje setkání s jeho matkou.

„Bude to dokonalý!“ mrkl na mě a vzal si další koláček. „Makadamka,“ zahuhňal s plnou pusou.

„Sbalil jsem Makadamku. Maminka mě bude milovat!“

„Je roztomilej,“ poplácala mě Míša po ruce. „Trochu dětinskej, ale roztomilej. Dostaneš v něm dva v jednom. Super tělo chlapa a psychiku puberťáka, takže vedle něj budeš stárnout pomalejc. To se vyplatí!“

Kopřiva v průběhu jejího monologu vyprskl pár drobečků na stůl a teď se je snažil smést do dlaně.

„Ví o tom, že mluví nahlas?“ zeptal se vesele.

„Jo. Po vínu je vždycky upřímná.“

„A mám pravdu,“ nedala se Míša.

„Tak si dej ještě,“ smál se Kopřiva a vzal láhev, aby jí mohl dolít.

O dvě hodiny později Míša příšerně nahlas chrápala na mém gauči. Přikryla jsem ji až po bradu, protože jsem věděla, že se ráda zachumlává do deky, a pro jistotu jsem hned vedle postavila kbelík.

„Fakt doufám, že ho nebude potřebovat,“ zabručela jsem. Kopřiva se opíral o dveře do obýváku a usmíval se. Když jsem se narovnala, natáhl ke mně ruku. Už jen tohle gesto opět stačilo k tomu, aby se mi v břiše všechno zatetelilo a rozbušilo se mi srdce. Pohladila jsem ho prsty po dlani a pak se nechala odvést do malinké předsíně.

„Jsme domluvení?“ zeptal se. Když mluvil potichu, jeho hlas byl hlubší a ještě víc sexy. Jestli jsem předtím byla celá rozdychtěná a nedokázala jsem ho dostat z hlavy, po dnešním večeru jsem mu definitivně a totálně propadla. Kdyby mi o tom, že s ním budu stát v chodbě a už jen z toho budu naprosto vzrušená, někdo řekl při našem prvním setkání, moc bych se smála a rozhodně bych tomu nevěřila. Ale s každou minutou, kterou jsem s Kopřivou strávila, jsem byla víc a víc ztracená.

Tak jo. Asi jsem na mladší. Co se dá dělat.

Lehce mi stiskl ruku a zamumlal:

„Haló? Vnímáš mě?“

„Až moc,“ vyhrkla jsem.

„Super,“ uculil se a pak se ke mně sklonil a dal mi pusu. Tentokrát naštěstí nepřestal – za to bych ho praštila nebo se na něj vrhla, těžko říct. Nepřestal a dělal to zatraceně dobře. O chvilku později jsem seděla na skříňce, kterou jsem měla místo botníku, nohy obemknuté kolem jeho těla, jeho ruce pod tričkem…

A pak jsem shodila dolů těžkou kameninovou misku plnou drobných a taky klíčů. Nic nezkazí lehce přiopilé muchlování líp než rána jako z děla.

„Sakra,“ zaúpěla jsem. Kopřiva neřekl nic, jen mi prudce oddechoval do ramene, o které si opíral čelo.

„Musím jít,“ zabručel.

„Dobře,“ pípla jsem. I když jsem nechtěla, aby odešel. Jenže zas na prvním – nebo druhém – rande by měl odejít. Jinak by to nebylo rande, ale sex na jednu noc, a tím se vztahy moc dobře nezahajují. Už jsem to zkoušela.

„Jinak neodejdu,“ dodal. Jen jsem přikývla, protože kdybych otevřela pusu, mohlo by ze mě vypadnout, že nemá odcházet.

„Budeme si muset hodně rychle dát další rande. A další. Abych se necítil jako prevít, který se tě snaží dostat do postele co nejdřív.“

„Už radši mlč,“ varovala jsem ho. Široce se usmál a líbl mě, tentokrát jen na nos. Pak se odtáhl a pomohl mi slézt na zem. Nohy se mi ještě trochu klepaly a byl to skvělý pocit, i když takový hořkosladký. Napadlo mě, že si nejsem schopná vybavit, kdy mě naposledy někdo takhle vzrušil. A jestli vůbec někdy. Byla to jen obyčejná líbačka, ne? I když slovo obyčejná se asi úplně nehodí.

„Co jsme to…“ přemýšlel Kopřiva nahlas. Pak si vzpomněl: „S tím příštím pátkem a sobotou teda počítáš?“

„A jsi si jistý?“ zeptala jsem se už asi po čtvrté. Při druhé láhvi vína totiž vyšlo najevo, že lezením po ledu se fakt živit nedá, ani když je v tom člověk vážně dobrý. Kopřiva jako mistr Evropy dostane od sponzorů vybavení, pár peněz pak jako výhru, ale moje představy o tom, že párkrát za rok vyleze po ledopádu nahoru a je za vodou, se ukázaly jako scestné. Míša mi omlátila o hlavu (naštěstí jen imaginárně) můj rozhovor s ním, protože kdyby ho dělala ona, všechno tohle by z něj dostala. Já zas zjistila, jak ho v jídle ovlivnila školní jídelna, tak co. Takže se ukázalo, že Kopřiva spolu se svými kamarády – závisláky na adrenalinu – založil jednu z těch agentur, které pak dotáhnou zpruzelé a naštvané zaměstnance nějaké firmy na dva dny někam ven a tam je nutí sportovat a budovat týmového ducha. A protože mít jako instruktory různé mistry v lezení, jízdě na horském kole, lukostřelbě a plachtění nemůže mít každá agentura, té jejich se dařilo. Takovéhle úspěchy hlavně korporace milují. Navíc název agentury TeamUnity doslova sálá teambuildingem, že. Tím se zároveň vysvětlovalo, co dělal na pohotovosti s tím zhmožděným chlapíkem. Byl to jeden z účastníků, který nezvládal rychlost pohybu vyšší, než byla chůze, a tím pádem si při sotfbalu vyvrtnul kotník.

Kopřivovi přišlo jako skvělý nápad mě na příští akci vzít s sebou. Firma, která si je najala, totiž nechtěla čistě sportovní akci, takže povolali i dvě masérky, barmanského mistra, který umí žonglovat se zapálenými láhvemi, ale pořád měli pocit, že to není ono a něco tomu chybí. A když jsem se v nestřeženém okamžiku přiznala, že hnětení těsta je dokonalý relax, měla jsem to spočítané. Pojedu s nimi a budu lidi učit péct chleba.

Na jednu stranu mě to lákalo, na druhou děsilo, ale Kopřiva uměl moc dobře přemlouvat, takže jsem souhlasila. A znovu jsem mu to odkývla i teď.

„Jsi zlatá,“ pochválil mě. „Máš spacák?“

„Cože?“

„Spacák. Je jich hodně, takže na nás nezbyl ani pokoj v hlavní budově, ani chatka. Budeme muset spát ve stanu. Ale počasí bude super.“

„Hehe, to je skvělý!“ pokusila jsem se napodobit jeho nadšený tón, ovšem selhala jsem a bylo z toho spíš vyjeknutí. Stan? Spacák? Já? No nazdar.

11. kapitola

Grilované nektarinky s ovčím sýrem

4 nektarinky – zralé, ale pevné, 8 plátků prosciutta, 100 g ovčího sýra, sůl, pepř, olivový olej. Nektarinky omyjeme, rozpůlíme a zbavíme pecky. Pokud je prohlubeň po pecce malá, můžeme ještě kousek dužiny vydlabat. Lehce osolíme, opepříme, zakápneme olejem a vložíme na gril. Grilujeme minutu z každé strany a sundáme. Díru po pecce naplníme na kousky nakrájeným kozím sýrem a celou půlku nektarinky pak obalíme 1–2 plátky prosciutta. Opět vložíme ještě na minutu na gril a podáváme.

Víkend utekl jako voda. Naštěstí, protože jsem jela s rodiči do Berouna k tetě z máminy strany na oslavu kulatých narozenin (nikdo nesměl to číslo vyslovit nahlas, teta na to byla moc háklivá). Tam jsem si vyslechla hromadu klasických řečí od Ty ses ale spravila! přes Kdypak se budeš vdávat? po Už máš nějakou normální práci, při které bys za sebou nechávala viditelné výsledky?. Tohle martyrium jsem musela podstoupit vždycky a vždycky mě to rozhodilo, přestože jsem věděla, že oni prostě nemají

jiné téma k rozhovoru a nejspíš si vůbec neuvědomují, jak ty řeči mohou vyznít. Tentokrát to šlo mimo mě. Bylo mi to úplně jedno. Mohly za to esemesky od Kopřivy. Ten měl jednodenní akci s agenturou a psal mi, zatímco jistil zaměstnance reklamní agentury na umělé stěně.

Jsou děsně vtipně naštvaní. Donedávna řešili budování týmu v hospodě, ale pak je koupil Winter, ten developer, a přišlo mu jako super nápad nám je poslat.

A o chvíli později:

Vyhrožujou stávkou.

A za další chvilku přišlo:

Musel přijet a ukázat jim, že to taky zvládne. To je naštvalo ještě víc.

Já mu naopak psala o tom, co předvádějí mí příbuzní. A i když jsme si v těch zprávách neposílali nic zásadního, byly pro mě hodně důležité.

Když se po obědě ztratila dcera jedné sestřenice a všichni se ji vydali hledat po restauraci, kuchyni i okolí, využila jsem všeobecného zmatku a schovala se na záchod, abych mohla Kopřivovi zavolat.

„No ahoj, slečno Makadamová.“

„Nevisí ti někdo na laně?“ zeptala jsem se.

„Ne, vzali jsme je na oběd, kde se grafička pokusila šéfa opít, aby bylo snazší ho přesvědčit, že na odpolední program už je nemá posílat. A trochu se to zvrhlo, takže teď tu mám pár připitých lidí a lejeme do nich kafe a vodu, aby trochu vystřízlivěli.“

„A co je odpolední program?“ zajímala jsem se.

„Naštěstí nic hroznýho, připravili jsme jim hledání pokladu na Petříně. Budeme jen muset hlídat, aby nikdo z nich někde neusnul nebo se neztratil.“

„A co je poklad?“

„Netuším. Dostali jsme nádherně udělanou malou truhlu, samotnej poklad dával dovnitř ten majitel s manželkou, takže to bude fakt překvápko. Moc ho neznám, ale podle toho, jak nabroušeně se tváří, by tam klidně mohli mít rozpis přesčasů. Grafička ale tvrdila, že jestli v tom má prsty i majitelova žena, bude to super.“

„Tak mi pak dej vědět, to by mě zajímalo,“ smála jsem se.

„Neboj se,“ ujistil mě. „A co ty, uteklas jim? Jdeš stopnout auto do Prahy?“

„To bych pak měla na talíři až do smrti,“ odfrkla jsem si. „Schovávám se na záchodě a ostatní hledají malý dítě, který někam zmizelo.“

„Aha? Budete volat vrtulník s termovizí?“

„Zatím ne. Máme tu restauraci jen pro sebe a vchod je zamčený, takže se ta malá ztratila jen někde tady uvnitř. To se při těch našich slezinách stává skoro pokaždé. Podle mě ty děti mezi sebou vyberou jedno a pošlou ho pryč, ať je nějaká sranda.“

„Hm, že bychom příště ztratili část účastníků? Nebo někoho z vedení?“ zamýšlel se nahlas.

„A jsi si jistý, že by ho ti ostatní šli hledat?“ bavila jsem se. Představila jsem si, jestli bych šla někde v lese hledat naschvál schovanou Annu. Ne.

„Asi to nebude dobrej nápad,“ souhlasil se mnou. V tu chvíli se z vedlejší kabinky ozval šouravý zvuk.

„Haló?“ zkusila jsem to tázavě.

„Haló? Slyšíš mě?“ zareagoval Kopřiva v telefonu.

„Ale jo, tebe slyším, ale kromě toho slyším i někoho tady vedle. Někoho, kdo doteď dělal, že tam není.“ Už jsem tušila, kdo by doteď mohl jen potichu poslouchat a ani nedutat. A veselé zahihňání mi to jen potvrdilo. „Vida, našla jsem ztracenou příbuznou. Asi budu za hrdinku.“

„Já nejsem ztracená, já tu hraju na schovku,“ bránila se z vedlejší kabinky moje prasestřenice nebo tak něco.

„A kdo piká?“ zeptala jsem se.

„Vidíš, na schovku by se taky dalo hrát!“ ozval se ve sluchátku Kopřiva.

„Nikdo. Nebo asi já,“ odpověděla holčička. Měla jsem pocit, že se jmenuje Karolínka nebo Kristýnka, ale nepamatovala jsem si jména všech těch malých příbuzných a nechtěla jsem být za blbečka před pětiletým dítětem.

„Šéfy by nikdo nehledal. Ani neoblíbené kolegy,“ varovala jsem Kopřivu a vyšla ven, abych mohla otevřít vedlejší kabinku.

„To je pravda. Tak nic.“

„Tak pojď,“ vyzvala jsem tu malou.

„Rád bych, ale fakt nemůžu,“ povzdechl si Kopřiva do telefonu.

„Ty jdi a neztrať nikoho na Petříně,“ varovala jsem ho, popadla malou příbuznou za ruku a šla ji ukázat hysterickým rodičům. Měla jsem pravdu; byla jsem pak za hrdinku. Ale bohužel jsem se taky už nezbavila té malé a dalších dětí, které to celé pochopily tak, že jsem na schovávanou hrála taky. Fakt se mi ulevilo, když večer zůstali u stolů jen dospělí.

Víc se mi ulevilo druhý den po obědě, když jsme mohli odjet, aniž by to vypadalo nevděčně. Přesvědčila jsem rodiče, že nemá cenu jít se podívat na medvědy, a zároveň jsem litovala, že jsme museli zůstat na oběd a já byla tak plná. V té restauraci vařili průměrně, žádná velká hitparáda to nebyla. Naštěstí to nebylo ani moc velké zlo, na rozdíl od minulé rodinné akce, po které jsem dva dny jedla jen suché rohlíky, abych se z toho vzpamatovala. Byla však škoda, že jsme se nemohli stavit na

hamburgerech, které tu uměli vážně skvěle.

Jestlipak o nich ví Kopřiva? Sem se dá dojet za chviličku, možná bych ho mohla naložit do auta a odvézt na rande…

Co děláš večer? napsala jsem mu, aniž bych řešila, jestli se to hodí, nebo ne. Šlo o jídlo, a to mělo přednost před nějakými nepsanými pravidly randění nebo něčím podobným. Čekala jsem, že se ozve hned, jako to dělal včera i ráno, ale až do Prahy byl můj telefon tichý. A zůstal potichu i doma, kde jsem zalila bylinky a Julii. A vyluxovala. A dala prát prádlo. A zkontrolovala, jestli nemám na blogu nějaké komentářové spamy. A jestli se v diskusním fóru Stelly neřeší nějaké nevhodnosti. Chvíli jsem zvažovala, jestli budu sedět na zadku a čekat. Nakonec jsem se zvedla a pustila se do nevyhnutelného: sbalila jsem si věci a vyrazila do fitka.

„No nekecej!“ smál se trenér Radim, když mě uviděl. „Návrat ztracené dcery! Nech mě hádat: unesli tě zlí únosci, kteří tě chtěli prodat do otroctví, takže jsi nemohla celý týden přijít.“

„Ha ha,“ zamračila jsem se na něj.

„Ne? Aha, už to mám! Nechtěli tě prodat do otroctví, ale rozprodat na orgány. Jenže zjistili, že jsi celá obalená tukem, a tudíž nepoužitelná, a vysadili tě přímo tady před vchodem!“

Kdyby si tohle ke mně dovolil kdokoliv jiný, zaškrtila bych ho. Na Radima jsem jen vyplázla jazyk a šla se zahřát na pás. Nesnášela jsem ho. Zbožňovala jsem ho. Nikdy jsem nepotkala trenéra, který by tak dokonale věděl, co na koho zabere a jak z člověka dostat maximum. Pitomej Radim. Pitomý cvičení. Pitomá druhá večeře včera! A ty koktejly jsem si taky neměla dávat! Pitomej můj metabolismus! Nesnášela jsem celý svět.

Když jsem se osprchovala a odemkla si skříňku, dioda na mobilu blikala. Rozsvítila jsem displej a zjistila, že mám dva zmeškané hovory a esemesku. Nedočkavě jsem klepla prstem, abych se dozvěděla, kdo to byl, a byla jsem tak natěšená a nadšená, že kdybych zjistila, že to byla infolinka nebo neznámé číslo, asi by mě z toho trefilo. Naštěstí to bylo všechno od Kopřivy.

Promiň, byl jsem běhat, neberu si s sebou mobil.

Podívala jsem se na čas. Když si teď bleskově usuším vlasy a vydám se domů, abych vyzvedla auto a nabrala někde po cestě Kopřivu, pořád to do Berouna stíháme v ještě normální dobu. A já si teď díky cvičení udělala na hamburger místo! Hurá!

Jenže když telefon po sedmé zazvonil a Kopřiva pořád nic, bylo jasné, že dneska mám prostě smůlu.

Chtěla jsem tě vytáhnout na hříšně skvělé jídlo. Necháme to na jindy.

A zase ticho po pěšině. Nevzpomínala jsem si, kdy naposledy jsem takhle zuřivě kontrolovala mobil. Nevybil se? Ne, je ok. Nemám náhodou vypnuté zvonění? Ne, zvonění je v pořádku. Mám signál? Jasně, že mám.

Už jsem skoro spala, když mi pípla esemeska. Okamžitě jsem byla probraná.

Promiň, slečno Oříšková. Vezl jsem ségru domů, aby si odtamtud mohla nabrat pár věcí na kolej. Myslel jsem, že se stihnu vrátit nějak normálně, ale doma byl trochu zmatek, a tak jsem se dostal domů, teda jako k sobě, až teď.

Na vteřinu jsem byla hodně moc naštvaná na tu jeho nepříjemnou sestru i na rodiče, kteří si ho uzurpovali pro sebe. Pak mi došlo, že jsem fakt jak hysterická puberťačka, a nevěděla jsem, jestli se mám sama sobě smát, nebo si spíš vynadat. A nakonec jsem se snažila napsat mu zprávu, která bude dostatečně v pohodě, zároveň z ní však bude jasné, že bych ho ráda viděla co nejdřív.

To je ok. Víš, že jsi vlastně Kopřiva dvoudomá? Dobrou.

No, v tom snažení jsem dost selhala.

Kopřivovi evidentně můj někdy dost matoucí smysl pro humor nevadil. Ráno cestou do práce mi psal, že má pro mě překvapení, ale ať jsem naléhala, loudila a vyhrožovala sebevíc, nedostala jsem z něj nic bližšího. V práci byla hned ráno porada, takže fakt pondělí jako vyšité. Naštěstí jsem během posledního týdne neprovedla nic, za co bych měla dostat od Anny kázání, takže jsem většinu doby civěla do nikam a užívala si nádherné bdělé snění o blond vlasech, modrých očích a skvělé vůni. Když do mě pak Míša drcla kolenem, aby mě upozornila na to, že na mě šéfredaktorka významně zírá, tak mě to rozladilo, že jsem si v duchu představila, jak dávám výpověď a za zvuku dramatické hudby odcházím. Ve skutečnosti jsem jen zamumlala omluvu a bylo mi jasné, že jsem úplně rudá.

V kanceláři jsem pak zalila Hynka, Viléma a Jarmilu a napínala tak Míšu, která chtěla vědět, jestli se stalo něco nového. Chvilku se totiž cítila špatně kvůli tomu, že u mě usnula a překazila nám tak možné nemravnosti – a bylo jedno, jak vehementně jsem ji přesvědčovala o tom, že jsme neměli v plánu souložit až do rána. Teď nedočkavě poposedávala a okřikovala mě, ať se neopovažuju zrovna teď hledat na kytkách suché listy, sednu si a povídám. Poslechla jsem ji a převyprávěla jí svůj víkend. Vypadala zklamaně:

„Takže vy jste se neviděli?“

„Ne. Ale uvidíme se v pátek v sedm ráno, až mě bude nakládat a poveze mě na tu akci. Nemáš spacák?“

„Co bych s ním asi tak dělala?“ poklepala si na čelo. „Ach jo, tak já čekala nějaký vášnivý sex a vyznání nehynoucí lásky, a ty mu přitom pořád ještě říkáš Kopřivo.“

„Vždyť o něm zatím ještě pořád nic moc nevím,“ bránila jsem se. „Na křestní jméno dojde, až budu tušit, kde bydlí a jaké má auto.“ Mělo to znít jako vtip, ale došlo mi, že vážně zas tak moc nevím, takže jsem se zarazila.

„Ale ne,“ povzdechla si Míša. „Ty přemýšlíš.“

„Asi jsem zapomněla, jak probíhá normální randění. Je tohle normální randění?“

„Je to naprosto v pořádku. To, že jsi předtím dvakrát za sebou začala chodit s mužskýma, které jsi znala už několik měsíců a se kterými nepřeskočila žádná jiskra, jen jste se dohodli, že když jste zbyli na ocet, dáte to dohromady, ještě neznamená, žes přišla o randící instinkty.“

„To na mě bylo trochu složitý.“

„Ve zkratce: nepřemejšlej, užívej si.“

„Tak jo,“ pokrčila jsem rameny. To znělo dobře.

Během dopoledne mi od Kopřivy přišel mail, ve kterém mi posílal aktualizovaný program páteční a sobotní akce. Já měla přijít na řadu v pátek odpoledne a v sobotu dopoledne, kdy jsem měla skupince přihlášených lidí ukázat, jak se poprat s kváskem a těstem, jak to pak nechat vykynout a nakonec upéct. Doma už se mi kvásek množil ze všech sil, ale doteď jsem si nebyla jistá, jestli ho bude dost.

Naštěstí mi poslal i počty nahlášených lidí. Nebyla jsem úplně propadák, ale bylo jasné, že ve strojírenské firmě, kde nadpoloviční většinu zaměstnanců tvoří pánové, bude větší fronta na masérky než na chleba. Odepsala jsem a zeptala se, jestli tohle bylo to překvapení. Prý ne, a kdo si počká, ten se dočká.

Dočkala jsem se. Právě když se mi povedlo na chvíli zapojit do akce svou koncentraci a rozepsala jsem krátký článek pro web časopisu o novinkách mezi sýry, zažila jsem jedno z nejpříšernějších vyrušení.

Protože najednou začal odkudsi hrát refrén Kláry. Příšerně nahlas.

„Do háje!“ zařvala jsem a škubla sebou. Podívala jsem se na Míšu, která urputně zírala do monitoru svého počítače a ze všech sil se snažila dělat, že se vůbec nic neděje. Chtěla jsem se na ni obořit, aby to vypnula, ale vtom mi došlo, odkud Chinaski hrají.

Z mého mobilu.

Popadla jsem ho a chtěla písničku vypnout (a pak začít zjišťovat, jak se v něm dá nastavit, kdy začne hrát; že by budík?), ale na displeji svítilo Kopřivovo jméno.

„No to si děláš srandu?“ zamračila jsem se na Míšu, která přestala zadržovat smích a vyprskla. Já přijala hovor, a až v posledním okamžiku jsem se rozhodla, že tohle mu zadarmo nedám. A tak jsem místo naštvaného nadávání začala dělat, že se nic nestalo.

„No ahoj,“ broukla jsem.

„Ahoj?“ odpověděl opatrně.

„Jak se máš?“

„Fajn. A ty?“

„Taky. Zrovna píšu o ovčích sýrech. Máš je rád?“

„Nejsem si úplně jistej,“ řekl opatrně.

„Tak je někdy musíš ochutnat. Já mám teda raději kozí, ale některé ovčí jsou taky super.“

„Dobře,“ souhlasil. Tentokrát jsem měla já co dělat, abych se nezačala smát, protože jeho zaražený tón byl k nezaplacení.

„Cos potřeboval?“ zeptala jsem se.

„Hmm… Došel ti mail?“ vylezlo z něj po chvilce přemýšlení.

„Došel. Už jsem ti odepsala.“

„No tak jo. Tak… ahoj.“

„Pa,“ zacvrlikala jsem jako správná ženuška z amerických filmů z padesátých let a zavěsila jsem. A bylo mi tak nádherně škodolibě skvěle, že jsem se usmívala od ucha k uchu.

„Chudák,“ politovala ho Míša soucitně.

„Chudák? A co já? Mě jste tu chtěli vytočit! Jsi hrozná, necháš se zlákat ke každé kravině.“

„Kdybys slyšela, jak z toho byl nadšenej… Jak malej kluk, no. A tys mu to pokazila. A hele, už mi píše: Ahoj, prosím tě, nastavilas to zvonění? Co mu mám odepsat?“

„Že se nenechám zatáhnout do dětinských… Anebo ne. Napiš mu, žes to nastavila.“

O minutu později mi znovu začal zvonit mobil.

„Ano, drahý?“ pozdravila jsem znovu tím sladkým, přesladkým hláskem.

„Jsi podlá a zákeřná,“ obvinil mě pobaveně.

„Já? Já tu nenutím ničí kolegy, aby nastavili v telefonu jako vyzvánění písničku, kterou nesnášíš.“

„Protože nevíš, která písnička to je. A teď už se to pro jistotu nikdy nedozvíš. A taky proto, že nemáš kontakt na moje kolegy. Tím pádem si musím o víkendu pohlídat, abys s nikým z nich nezůstala ani vteřinu o samotě, protože si dovedu představit, jak podlá bytost jako ty dovede být pomstychtivá.“

„Ne, to si nedovedeš představit,“ ujistila jsem ho a tentokrát jsem se pokusila napodobit hlas nějakého drsného zabijáka. Moc mi to nešlo, takže jsem slyšela, jak se Kopřiva směje. Potom jsem už normálně řekla: „A to je teda všechno, jo? Tohle má být to překvapení, cos mi sliboval? No, chtěla jsem ve čtvrtek večer něco upéct k snídani, ale asi se na to vyprdnu a namažu si chleba máslem.“

„A sakra,“ zaúpěl.

„No jo. Život je prevít.“ A zavěsila jsem.

Skvěle jsem se bavila. Nikdy bych neřekla, že mi něco takového zvedne náladu, místo aby mě to upřímně naštvalo. Jenže když se člověk naladil na Kopřivovu vlnu, zábavné mohlo být prakticky cokoliv. Což byl pro mě jako pro rozenou pesimistku nezvyk, který se ale dal překvapivě snadno překonat.

Když pak ve čtyři odpoledne dorazil do redakce příšerně zpocený kurýr s pestrobarevnou kytkou a ptal se na mě, kromě pobavení se dostavilo i dojetí.

A spousta otázek od zbytku redakce. Doufala jsem, že se mi povede odbýt je s neznámým ctitelem, ale když mi kurýr kytici předával, předvedl něco jako salutování a oznámil, že pan Kopřiva se omlouvá, ale kopřivy dvoudomé v květinářství neměli. Hned nato jsem se dozvěděla, že Daniela věděla už v momentě, kdy mě líčila na rozhovor, že je něco ve vzduchu. A že Jarda je alergický na pyl z frézií a že teda okamžitě odchází domů. A že mám být ráda, že Anna je na schůzce, protože jinak bych si určitě

vyslechla něco o novinářské etice a vztazích se zpovídanými subjekty.

„I když mně jen vždycky opakuje, že nesmím s nikým spát. O kytkách nic neříkala. Tak jsou možná v pohodě?“ přemýšlela Daniela nahlas. Do konce směny pak seděla u nás v kanceláři a vyprávěla nám občas vážně neuvěřitelné historky o tom, jaká byla její předchozí práce v bulvárním týdeníku a proč jí Anna často připomíná, aby nesouložila s celebritami, které nám obléká pro fashion story.

Poslouchala jsem ji jen na půl ucha, protože jsem si psala s Kopřivou. O tom, že tohle překvapení je lepší než to vyzvánění. A že příště má po květinářství chtít, aby zkontrolovali, který kurýr pro kytku přijede, protože tenhle to celé povznesl na trochu absurdní úroveň. A taky o tom, že se oba nemůžeme dočkat, až se uvidíme. Jenže Kopřiva měl tenhle týden nabitý malými akcemi, při kterých jezdili na pár hodin přímo do firem. A po večerech chodil na stěnu. Pozval mě, abych klidně dorazila taky, že mě to rád naučí. To jsem samozřejmě odmítla, protože takový druh sportu nebudu provozovat ani za zlaté prase, ale přemýšlela jsem o tom, že se tam prostě zajedu podívat, abych se s ním potkala. Byla jsem připravená zvládnout jeho lezecké kamarády, kteří si o mně od minule nejspíš nemysleli nic moc pozitivního, byla jsem odhodlaná tam klidně hodinu stát, sledovat Kopřivu někde nahoře ve výškách a příšerně se bát, že se mu něco stane. Jenže pak z něj vylezlo, že nechodí trénovat, ale dělat instruktora, a tím pádem jsem to celé pustila z hlavy. Plést se tam jemu byla jedna věc, ale rušit trénink někomu jinému, to se mi nechtělo.

Takže jsem mu za minutu pět v poslední esemesce toho odpoledne slíbila, že večer neusnu dřív, než mi zavolá. A usmívala jsem se u toho jako natěšený pitomeček.

12. kapitola

Grilovaný lilek s mátovým jogurtem

2 lilky, 1 velký kelímek bílého jogurtu, hrst mátových listů, citronová šťáva, 2–3 stroužky česneku, 1 salátové okurky, olivový olej, sůl, čerstvě mletý pepř.

Lilky nakrájíme na plátky nebo na kolečka, prosolíme a necháme chvilku odležet. Papírovou utěrkou z nich odsajeme všechnu „vypocenou“ šťávu, lehce je opepříme a potřeme utřeným česnekem a trochou olivového oleje. Grilujeme. Zbývající suroviny dáme do mixéru a pořádně promixujeme dohromady a podáváme jako dip k lilku.

Do pátečního rána jsme se nestihli potkat. Chvílemi mě to mrzelo, pak jsem si říkala, že je to vlastně dobře, protože by se třeba mohlo už na dalším rande zjistit, že Kopřiva velmi dobře skrývá nějakou úchylku. Nebylo překvapením, že mě tahle myšlenka přepadla v práci a zamumlala jsem ji nahlas, takže jsme s Míšou následně strávily půl odpoledne dohledáváním těch nejdivnějších sexuálních libůstek a opravdových úchyláren. U všech jsem se pokoušela představit si Kopřivu, ale naštěstí se

ukázalo, že moje fantazie není zas tak bujná, takže mě nevyděsily ani dendrofilie, ani formikofilie.

I když pokud by se ukázalo i ve skutečnosti, že Kopřiva miluje rostliny (tahle úchylka mi s přihlédnutím k jeho příjmení přišla víc než vhodná) nebo drobnou zvěř, asi bych vzala nohy na ramena.

Každý den jsme si psali. Esemesky o ničem a o všem, maily s odkazy na stránky nebo obrázky, které nás zaujaly nebo pobavily a přišlo nám, že ten druhý by to taky ocenil. Našli jsme se na těch sociálních sítích, které jsme používali oba, a můj Twitter byl najednou plný jeho hvězdiček. Denně jsem s ním protelefonovala víc času než se zbytkem světa za celý týden. Stačilo mít s tím přidrzlým kuřetem pár dní vztah na dálku a byla jsem v tom vážně až po uši.

Najednou jsem si nedovedla vzpomenout, proč mě na začátku tak rozčiloval a znervózňoval. Proč jsem ho měla plné zuby a vrčela, když navrhl rande. Nejistota? Možná. Předsudky? Určitě. Kdo by chtěl mít dobrovolně něco s mladým sexy týpkem, že.

No, já už teda rozhodně jo.

Ve čtvrtek večer jsme spolu mluvili jen chvilku, protože se svými kolegy nakládal do aut věci a půlka z nich jela do toho kempu u Jičína už na noc, aby to tam hned ráno začali připravovat. Zbytek nás měl vyjíždět až ráno druhým autem, abychom po cestě počkali na dva autobusy zpruzených zaměstnanců a odvedli je na místo. Na malou chvíli jsem si po tom krátkém hovoru připadala tak nějak ošizeně – jen deset minut? Pak mi došlo, že je to dobře, protože jsem toho do sedmi do rána musela stihnout

vážně hromadu. Naposledy zkontrolovat fórum na webu časopisu. Sice jsem dala za úkol Míše a potají i Daniele, aby to během pátečního odpoledne jednou zkontrolovaly, a věděla jsem, že pátky bývají nejslabší a prakticky bez příspěvků, ale bylo mi trochu nepříjemně z toho, že jsem si vzala dovolenou, abych vlastně dělala jinou práci, tak jsem to sama před sebou tímhle způsobem aspoň trochu vyžehlila.

Sbalit si věci. Vybalit a znovu se pokusit je zabalit, tentokrát všechny, ne jen půlku. Pokusit se nacpat zpátky do malinkého obalu Jardův spacák, který jsem nechala celý den větrat. Pečlivě se zbavit chloupků a dávat přitom dobrý pozor, abych nedopadla jako Míša; od její nehody při holení jsem na to myslela vždycky, když jsem do ruky brala žiletku, a pokaždé jsem se trochu škodolibě rozchechtala a následně musela počkat, až se uklidím. A hlavně upéct buchty.

Přemýšlela jsem docela dlouho, co připravit k páteční snídani v autě. Kdyby nebyla v autě, asi bych vyrobila opulentní kontinentální, jen trochu jinak, jenže jak dostat do auta domácí klobásky, aniž by z nich během chvíle byla studená a ztvrdlá věc, která na pohled připomíná něco úplně jiného?

Nakonec jsem si byla jistá jen tím, že musím udělat něco sladkého a ne úplně drobného, aby to všem včetně řidiče nepadalo z ruky. Pak už jen stačilo zahlédnout předpověď na následující dny – 23–26 °C a totální azuro bez jediného mráčku – a uvědomit si, že ten kemp je u rybníka, a tudíž je vysoce pravděpodobné, že se někteří jedinci vykoupou, ať bude voda jakkoliv studená. Někteří jedinci, kteří nemají problémy s ledovými věcmi, že. Od předpovědi počasí a představy koupání pak už byl jen

krůček ke vzpomínce na Kopřivova polonahá videa, všechny ty svaly, šlachy, úpony, bicepsy, tricepsy, všechny ty ostatní skupiny muskulatur a taky břicho. A bylo jasno. Buchty!

Buchty miluje každý. Pamatujeme si je z dětství, fasovali jsme je ve školních jídelnách a většinou se na nich nedalo nic zkazit. Pekáč buchet bude dokonalý!

A tak jsem do jedné v noci hnětla, sledovala, jak kynou, připravovala náplně, válela, plnila, motala a rovnala. A celou dobu je v duchu prosila, aby se povedly, aby krásně vyběhly, aby dokonale zezlátly a pak nespadly.

Ráno jsem pak nesla po schodech dolů druhý nejhezčí pekáč buchet na světě.

Nedalo se říct, že bych byla nějak extrémně čilá a připravená ke dvěma dnům aktivního odpočinku, jak tomu Kopřiva s oblibou říkal. Spát jsem šla pozdě, celou noc jsem se budila, protože se mi zdálo, že jsem zaspala, a nakonec jsem už od šesti civěla do stropu. Posledních dvacet minut jsem pak čekala u okna a za záclonou pozorovala, jestli už náhodou před vchodem nezastavuje neznámé auto. Když mi za tři minuty sedm začal zvonit telefon, už jsem nervozitou málem lezla po zdi. Nemohla jsem se dočkat, a přitom jsem byla nervózní.

Kopřiva ze mě dělal nemyslící trosku. Doslova, protože i když jsem celou dobu věděla, že s námi pojedou i jeho kolegové, až na schodech mi došlo, že je tedy pravděpodobné, že se s nimi budu muset bavit. A že nestrávím dvě hodiny cesty pohodovým povídáním s Kopřivou a tulením se k jeho rameni, jak jsem si během noci naplánovala nebo spíš vysnila. No ano, takové podružné a nepodstatné věci, jako jsou cizí lidé ve stísněném prostoru auta. Kdo by se zdržoval uvažováním o něčem takovém? Já teda ne.

A proto jsem pak najednou stála u modrobílé fabie s logem TeamUnity a velkou reklamní fotkou nechutně nadšených adolescentů na zadku a snažila se nevypadat vyděšeně z toho, že ven kromě Kopřivy vylezli i další dva lidé ve stejně modrobílých tričkách a se stejně zářivými úsměvy. Kluk byl ještě o něco mladší než Kopřiva, holka pak vypadala, jako by si kvůli dnešku musela nechat napsat od rodičů omluvenku pro třídního učitele.

„Dobré jitro.“ pronesla jsem zmateně.

„Ahoj!“ zahalekal ten klučík. „Ty jo, jedeš tam na tejden?“

Zmateně jsem zkontrolovala všechno, co jsem s sebou vlekla. Batoh, spacák, polštář, taška s kváskem, utěrkami a různými semínky pro dochucení chleba – zbytek věcí měli za úkol obstarat lidi TeamUnity, abych to nemusela kupovat z vlastní kapsy. Neměla jsem toho zas tak moc, a kdybych nevlekla ještě ten pekáč, docela v pohodě bych to pobrala. Takhle mi, pravda, spacák visel na prsteníčku a malíčku levé ruky a ucha tašky s věcmi na chleba se mi zarývaly do pravého zápěstí, ale pořád ještě to bylo v pohodě. Skoro. Jen ty dva prsty na levé ruce si možná budu muset nechat amputovat, jestli mi někdo hned nepomůže. Nebo pokud neodpadnou samy.

A místo abych se snažila hned na začátku zapůsobit a udělat skvělý dojem na kolegy kluka, se kterým jsem během nočního i denního snění absolvovala už několik cest do zahraničních destinací, asi tři svatby, pár obrovských hádek zakončených mohutným usmiřováním a taky jeden let načerno letadlem (moje sny mě občas docela mátly), zařvala jsem:

„Bacha, buchty!“ A pak jen sledovala, jak mi pekáč klouže z rukou vinou ne zrovna lehkého spacáku a já se snažím to vybalancovat, udržet, vydržet a přežít. „Do prdele!“ dodala jsem, aby byl ten výsledný efekt ještě lepší. K dokonalému ztrapnění chybělo už jen hození pekáče na zem přímo k nohám těch tří, a nebýt Kopřivy, fakt by se to stalo. Naštěstí se probral a stihl ke mně přiskočit, aby mi pomohl.

„Tak tohle je Klára,“ oznámil vesele, když držel buchty pevně v rukách a na zemi se válel jen spacák a moje hrdost.

„Těší mě,“ řekla stejně radostně ta holka. „Já jsem Kýťa. A tohle je Petr,“ ukázala na poslední součást osazenstva auta. „Jsou ty buchty volný? Vypadaj skvěle a taky voněj, tak bych si jednu nebo dvě dala, než je zase zkusíš zahodit. Ale jestli jsou rovnou určený k házení, tak nic.“

„Prej jednu nebo dvě,“ ušklíbl se Petr. „To známe. Nejdřív bych si měl vzít já, protože když se na to vrhne tahle nenažranka, možná už nic nezbyde.“

„Závidíš mi můj metabolismus,“ pokrčila rameny holka. A pro mě speciálně dodala: „Můžu sníst tunu čehokoliv, a není to na mně vidět, víš?“

„Nesnáším tě,“ odpověděla jsem naprosto upřímně. Vůbec ji to nerozhodilo nebo to možná pochopila jako vtip, protože se rozesmála, natáhla se přes Kopřivu k pekáči a ověřila si:

„Můžu teda?“

Nezmohla jsem se na nic jiného než na zmatené přikývnutí. Potom jsem už jen sledovala, jak se ti dva strkají a dohadují, kdo si vezme první, kdo chce rohovou a jestli to sníme všechno sami, nebo necháme něco i zbytku.

Kam jsem se to dostala? Zpátky na střední? Možná na základku? Tomuhle svěří ředitelé firem své zaměstnance?

„Ahoj, Oříšková.“ Kopřiva mě probral ze zkoprnělosti. Předal pekáč Petrovi a pomohl mi sundat batoh ze zad.

„No nazdar,“ hlesla jsem. Rozesmál se:

„Já vím. Člověk si na ně musí zvyknout. Ale jsou v pohodě, uvidíš.“

„Když to říkáš,“ pochybovala jsem, zatímco jsem sledovala, jak se pokouší nacpat moje věci do už tak nacpaného kufru auta. Nebýt to kombík, asi bych musela na střechu.

„Neboj se,“ uklidňoval mě. Pak najednou konečně stál hned u mě, hodně, hodně blizoučko, a už jen to mi stačilo k tomu, abych uvolnila doteď skutečně ztuhlý postoj a pořádně se nadechla. „Chybělas mi,“ zašeptal.

„Ty mě taky. Dej mi pusu, hned,“ nakázala jsem mu a objala ho. Kdybych mohla, omotala bych kolem něj i nohy a klidně ho hned tady povalila na zem, ale jak se zdálo, já tu byla ta dospělá. Kopřiva poslechl a ráno se hned zdálo skoro dokonalé.

„Jéééžiš, nechte si to na doma!“

„Vždyť jsou roztomilí.“

„Nebudou sedět v autě vedle sebe, že ne? Aby po sobě nelezli.“

„Samozřejmě že budou.“

Jako bych to neříkala. Skoro dokonalé.

„Proč máte prázdné pusy?“ zeptala jsem se mrzutě. „Vezměte si buchtu a dejte pokoj, děcka.“

Kopřiva se rozesmál a Petr oznámil, že teda můžu nastoupit. A že si dokonce můžu vybrat, kde chci sedět. Zeptala jsem se, jestli můžu řídit, což mi oba dva jednohlasně zakázali. Nakonec jsem skončila na sedadle spolujezdce, hlavně proto, že Kopřiva byl dnes řidičem a Kýťa – co je tohle zase za jméno?! – trvala na tom, že musíme být vedle sebe, aby ona měla vzadu nerušený přístup k buchtám.

Přišlo mi, že jsem párkrát mrkla a byli jsme na místě. Cesta uběhla nečekaně rychle, včetně vyzvednutí dvou autobusů u benzinky kousek od dálnice. A celou tu dobu jsem se usmívala, smála a řehtala, takže jsem nakonec vystupovala ven s namoženou bránicí a bolavými mimickými svaly. Z Kýti se vyklubala Kristýna s pekelně černým smyslem pro humor, Petr zas ze sebe sypal jeden vtip za druhým, až jsem si je po nějaké době začala nahrávat na mobil, protože nebyla sebemenší šance, že bych si je

zapamatovala. Oba byli jen externisti, protože zatím ještě studovali. Kristýna andragogiku, takže byla pro tuhle práci prakticky zrozena, z Petra pak měl být dopravní inženýr, ať už to mělo znamenat cokoliv. Podobně na tom byl i zbytek týmu. Skutečnými zaměstnanci, i když spíš spolumajiteli, byli vlastně jen Kopřiva a Marek, nejstarší z nich, i když ani jemu nemohlo být víc než třicet. Ostatní si dodělávali školy nebo byli hlavně sportovci a až pak lektoři. Byli ale naprosto sehraní a hlavně absolutně profesionální. Rozřazení všech lidí do družstev, informace o rozvrhu těch dvou dnů, jídle, přenocování i o běžném fungování celého areálu proběhlo bleskově a bez zádrhelů, a než jsem se stihla rozkoukat, popadl mě Kopřiva za ruku a někam mě táhl.

„Co jdeme dělat?“ zeptala jsem se překvapeně. A než jsem to dořekla, došlo mi, co bychom mohli dělat. Stačilo by najít kousek místa někde o samotě, třeba jednu prázdnou chatku nebo nějaký kout někde za hlavní budovou, a hned bych věděla, co si počít s načatým dnem.

„Jdeme zabrat místo pro stan. Vím tady o jednom takovém koutku, o který se vždycky pereme, ale dneska jim ho nenechám.“

„Dobře?“ přikývla jsem nejistě. Věděla jsem, že budeme spát ve stanu. Brala jsem si s sebou ten Jardův spacák, ne? Ale možná jsem někde v koutku duše doufala, že nakonec řekne, že to byl jen test nebo legrace a že máme připravený pokoj v hlavní budově a ráno nám někdo nachystá snídani až před dveře. I s chatkou bych se smířila, protože ty zdejší byly zrenovované a nevypadaly, že to v nich páchne zatuchlinou jako v těch, do kterých jsem jezdila na tábor.

„Určitě dobře. Budeme tam mít klid. Nejbližší další volné místo pro stan je aspoň třicet metrů daleko.“

„Tak to je skvělý,“ houkla jsem a vzdala jsem snahu o předstírání nadšení. Kopřiva mi jen stiskl ruku a zasmál se. Věděl, jaký vztah k tomu všemu mám. A bylo mu to jedno. Byl odhodlaný mě přesvědčit, že to všechno je vlastně super.

Proklestili jsme si cestu vysokým křovím a před námi se objevila malá mýtinka, jinak se to nazvat nedalo. Plácek, kam by se stěží vešla dodávka.

„Ano!“ vykřikl Kopřiva nadšeně, přitáhl si mě k sobě a dal mi pusu… která se poněkud protáhla. Když se mi začala podlamovat kolena, odtáhl se a zadýchaně řekl: „Stůj tady a nikoho sem nepouštěj. Nenech se podplatit ani přemluvit. Klidně je i zmlať, kdyby se snažili tady začít stavět stan. Hned jsem zpátky.“

A se zašustěním zmizel v křoví.

Jako by někomu záleželo na kousku místa někde za roštím v chatkovém kempu u Jičína, proboha.

Než jsem si to stihla domyslet, ozval se ze směru, kterým zmizel Kopřiva, srdceryvný výkřik:

„Ale ne!“

A vzápětí Kopřivovo pobavené:

„Ale jo!“

A pak se rozšustilo křoví a na miniaturní mýtinku vpadl Petr, který s sebou vlekl něco, co vypadalo jako menší batoh. Došlo mi, že je to stan.

„Aha! On tu ještě nemá stan!“ zajásal.

„Ne,“ přikývla jsem. A asi pikovteřinu jsem zvažovala, jestli mu to tady prostě mám přenechat, protože upřímně, ať budu s Kopřivou ve stanu jakkoliv daleko, to, co s ním dneska v noci hodlám provádět, bude stejně slyšet moc dobře. Ale nakonec jsem se rozhodla, že budu na chvíli poslušná přítelkyně. „Jenže tu má mě, takže ty máš co? Smůlu!“

Stejně jsem odpověděla i dalším dvěma členům téhle praštěné sebranky, Kalvodovi a Pištovi. A těch jsem se pro jistotu zeptala, proč si to místo nepřišli zabrat dřív, když patřili do auta, které sem dorazilo už večer. Rozladěně mi vysvětlili, že místa na stany se zabírají až v momentě, kdy jsou na místě všichni. Právě proto, aby někdo nebyl ve výhodě.

To už byl ale zpátky Kopřiva i s naším stanem, a zatímco ho rozbaloval a já jen stála a zevlovala, jeho kolegové do něj ryli, Petr ho prosil, a dokonce apeloval na jeho chlapskou čest. Všechno marné. Získali jsme místo pro stan a vypadalo to, jako bychom vyhráli aspoň milion.

Zbytek soboty utekl nečekaně rychle. Ještě před obědem mě Kýťa vzala k jednomu ze stanovišť, kterých bylo dohromady šest a která museli navštívit všechny týmy účastníků. Tohle bylo kus za kempem, kde se kousek po vstupu do lesa objevily několik metrů vysoké pískovcové skály. Nebyly nijak impozantní, ale skupinka složená ze samých žen pod nimi hlasitě pištěla, že se bojí a že je to příšerně vysoko. Proč přesně tak vřískaly a přehrávaly, mi došlo, jakmile jsem si všimla Kopřivy, který

byl kousek pod vrcholem jedné z těch nižších skal a držel se jen jednou rukou a jednou nohou, aby dosáhl na něco, co jsem zdálky nebyla schopná rozeznat. Rozbušilo se mi srdce, a tentokrát to nemělo co do činění se vzrušením. Tohle byl čirý děs. Přestože jsem ho viděla lézt na videu i naživo na stěně, předtím mi bylo jedno, jestli spadne na zem a zpřeláme si všechny končetiny. Teď, když byl můj, mi to jedno nebylo.

„A do háje,“ zasípala jsem a zastavila. Kýťa udělala ještě několik kroků, než si všimla, že za ní nejdu.

„Co je?“ nechápala.

„On tam visí!“ vyhrkla jsem. Zmateně se podívala směrem, kterým jsem ukazovala, a pak přikývla:

„To on dělá. Proto ho tu máme. On si teda myslí, že je to kvůli tomu, že je něco jako šéf, ale to je nesmysl. Je jedinej, komu lezení nahoru přijde jako skvělej nápad. Je to magor, i když to bych ti asi říkat neměla.“

„Je to hrozně vysoko,“ vyšilovala jsem dál. Zněla jsem skoro jako ty ženské pod skálou, ale já byla vážně vyděšená, nepotřebovala jsem zapůsobit na toho sebevraha nahoře. Potřebovala jsem na něj zařvat, ať okamžitě sleze dolů nebo ať si mě nepřeje, až konečně sleze.

„Není to vysoko,“ zavrtěla hlavou Kýťa. Zkoumavě si mě prohlížela a pak se zeptala: „Jak s ním můžeš být, když tě děsí už tohle? On teda říkal, že na takové věci vůbec nejsi, já teda taky ne, ale… Jestli ti dělá špatně tenhle pohled, co budeš dělat, až pojede lézt někam na pořádný hory? Nebo až bude v zimě svištět nahoru na čas?“

„Netuším,“ přiznala jsem. Hlasitě jsem polkla, když Kopřiva dodělal to, co potřeboval, odrazil se a trochu jako machýrek začal s notnou dávkou nonšalance slaňovat. „Třeba je to jen proto, že ho poprvé vidím naživo?“ řekla jsem a zkoušela jsem tak přemluvit sama sebe.

„Třeba,“ souhlasila Kýťa váhavě.

Ale nezabralo to. I když mě Kopřiva dole ujistil, že to je všechno v pořádku, že se jistí a nemůže spadnout až na zem, a i kdyby náhodou uklouzl a padal, nikdy ten pád nebude tak nebezpečný, aby se mu něco stalo. Pořád jsem měla srdce až v krku, a když trasoval cestu na druhé skále, musela jsem se držet, abych na něj nekřičela, ať se pořádně drží a ať dává pozor na nohy a kouká nahoru a soustředí se.

„Jsem hrozná!“ kvílela jsem, když mi opatrně navrhl, že by možná bylo lepší jít se podívat na jiné stanoviště.

„Nejsi,“ konejšil mě. „Vlastně je to docela legrační. A docela mě blaží, že se o mě bojíš, na to nejsem zvyklej. Ale když vidím, jak jsi z toho vystresovaná, myslím, že bude vážně lepší, když se půjdeš podívat třeba na lukostřelbu.“

„Ach jo,“ kuňkla jsem.

„Neboj, střílí se tam jen na terče, ne do lidí,“ dodal rychle a viditelně se bavil.

Měl pravdu. Když jsem na něj neviděla, nakonec jsem se uklidnila. Pomohlo i to, že jsem hned po obědě dostala povolení obsadit kuchyň a roztopit trouby. Nechala jsem si od kuchařů vysvětlit všechny mouchy a libůstky všech tří zdejších trub, a než mi přišla první várka zájemců o chleba, zrovna jsem jeden testovací vytahovala z té největší, kterou jsem měla v plánu využít nejvíc. A pak jsem najednou neměla čas myslet vůbec na nic. Veškerou mou pozornost zabrali lidé a chleba a bylo to úžasné.

Vidět, jak jsou překvapení z toho, když se jim pod rukama z několika surovin začne formovat těsto, jak si užívají hnětení a baví se, když se dozvědí, že mu mají dát pořádně na frak a představit si přitom někoho, koho nemají zrovna v oblibě. Původně jsem myslela, že během kynutí se někam rozprchnou a možná se vrátí kvůli pečení, ale nakonec zůstali všichni a opatrně našlapovali kolem svých ošatek, rozebírali, jak budou chléb dělat i doma, a plánovali, které druhy určitě vyzkouší. Byla jsem ve svém živlu, naprosto, a přestože jsem byla zvyklá, že mě při vaření jídel pro focení do Stelly pozorují lidé z redakce, tohle bylo úplně něco jiného a obrovsky mě to naplňovalo.

Vůbec jsem si nevšimla, že se k nám přidal Kopřiva. Až když jsem najednou ucítila tu povědomou a neuvěřitelně příjemnou vůni a uslyšela za sebou jeho tiché Ahoj, Oříšková, trochu jsem se vrátila do reality.

„Neříkej mi Oříšková,“ vyhubovala jsem mu.

„Jsi Oříšková,“ pokrčil rameny. „Jsi Makadamka a navíc voníš po oříškách.“

„Jo?“ Zamyslela jsem se a v duchu procházela kosmetiku, kterou používám. Napadlo mě jedině tělové mléko s mandlovým olejem.

„Měla bys dělat nějaké kurzy,“ změnil téma a přerušil moje dumání nad ořechovou vůní. „Jde ti to skvěle. Myslíš, že bychom tě mohli zařadit mezi externisty natrvalo?“

Souhlasila jsem tak rychle, až jsem překvapila sama sebe. Na zvažování možností, jak si zvládnu nevyplácat půlku dovolené na akce, které jsou napůl v pracovním týdnu, jsem teď myslet nechtěla. A neměla jsem na to ani čas, protože jsme začali chystat chleby do trouby.

Většina se jich povedla téměř na jedničku a lidi vypadali nadšeně. Cítila jsem se trochu jako matka kvočna, pyšná na svoje žáky. A než jsem se nadála, hrála jsem s nimi plážový volejbal, kazila jim to, aniž by jim to vadilo, válela se v písku, aniž by to vadilo mně. Až když bylo po všem, došlo mi, že jsem právě skoro dvě hodiny sportovala, a vůbec si toho nevšimla.

Večeře probíhala u grilu. Jeden z kuchařů se za něj postavil a šlo mu to vážně dobře. Kromě toho byl k dispozici i švédský stůl s několika druhy salátů i samotné zeleniny, sýry i sladkostmi ve formě muffinů a lineckého pečiva. Trochu mě zklamalo, že dezerty byly kupované, ale když jsem ucítila vůni masa na grilu, hodila jsem to za hlavu. Večerní program byl něco jako diskotéka křížená s táborákem, a vlastně už nešlo o žádný program. Cíl účastníků ze strojírenské firmy byl jasný: opít se. Cílem části svobodných i vdaných účastnic pak bylo sbalit některého z lektorů. Konečně jsem tak pochopila, proč byl takový zájem o plácek s relativním soukromím, protože část osazenstva TeamUnity byla útokem rozdychtěných a přiopilých žen doslova nadšena.

„Wow,“ udělala jsem uznale, když jedna z nejakčnějších dam s rozběhem skočila Petrovi na klín a shodila ho tak z lavičky. Otočila jsem se na Kopřivu, který si natáhl bosé a dost špinavé nohy k ohni a jednou rukou mě objímal a tiskl k sobě. „Co kdybych tu nebyla, aha?“

„Proto jsem tě s sebou vzal,“ ušklíbl se. „Nešlo mi o chleba, to byla jen záminka. Šlo mi o to, abych mohl celý den jen tak mezi řečí říkat, že mám s sebou přítelkyni.“

„Takže tys mě využil?“ zhrozila jsem se. Zaslechla jsem Markovo pobavené chrochtnutí. Druhý spolumajitel agentury na zážitky byl prima chlap, ale když se smál, měla jsem nutkání se začít smát jemu.

„No, když se na to díváš takhle, dalo by se to tak interpretovat,“ souhlasil Kopřiva.

„Cítím se zneužitě!“ zadeklamovala jsem. Jen co jsem to vypustila z pusy, došlo mi, že v tomhle kolektivu bych tohle slovo neměla používat, protože by snadno mohlo být použito proti mně. A samozřejmě, ozvalo se několik zahihňání, jedno zachrochtání a Kopřivovo tiché:

„To teprve budeš.“

Ó ano! Ano! Jsem stoprocentně pro!

Celý večer k tomu směřoval. Jak se připozdívalo, mačkali jsme se k sobě čím dál víc. Nenápadné hlazení a kradmé dotyky se s postupujícím večerem změnily v naprosto neschovatelné a jediné, co mě drželo zpátky, byl fakt, že jsem nechtěla vypadat tak trapně nadrženě jako ty slečny a dámy, které se Kopřivovým kolegům vrhaly k nohám a bylo jim jedno, jak směšně a někdy dokonce uboze u toho vypadají.

V půl dvanácté, když řady účastníků soukromé diskotéky pod širým nebem prořídly, jsem Kopřivu chvilku týrala laškováním svého jazyka a jeho ušního lalůčku a při té příležitosti jsem se potichu zeptala:

„Nechtěl bys už jít spát?“

„Hm? Jsi ospalá?“

„Ani omylem,“ přiznala jsem a dýchla mu na krk. Stačilo pár hodin v přítmí u ohně a měla jsem docela dobře zmapovaná jeho citlivá místa od ramen nahoru.

„Super,“ usmál se a přitáhl si mě k sobě blíž. „Já taky ne.“

„Fajn,“ culila jsem se a kromě vzrušení se mnou mávala i trocha nervozity a adrenalinu.

„Fajn,“ zopakoval po mně. „Dojdeme si do stanu pro věci a spácháme hygienu,“ navrhl. Podívala jsem se na jeho téměř černé nohy a vehementně přikývla:

„To teda jo. Nejsi ten typ, co se zvládne cestou z umývárny ke stanu zase celý zprasit, že ne?“

Rozchechtal se nahlas a řekl, že ne. „Dobře. Protože já jo. Vsaď se, že spadnu do nějaký bažiny.“

„Po cestě není žádná bažina.“

„To, že tam nebyla odpoledne, ještě neznamená, že tam nebude teď. Jsem magnet na příšerný trapasy a tak, vždyť už to víš. Je ti jasný, že když se nevyválím v blátě, stane se něco jiného? Možná nám shoří stan nebo na něj spadne meteorit nebo ho nenajdeme?“ mlela jsem.

„Jsi nervózní,“ zamumlal a neznělo to jako otázka. „Jsi úžasná.“ Ani tohle nebyla otázka. „Já taky,“ přiznal potom. Doslova jsem se mu nacpala do náruče, co nejblíž to jen šlo, a prostě jsem se snažila ho obejmout tak pevně, jak to šlo, aniž bych ho umačkala k smrti.

„Ty jsi mazel,“ zamumlala jsem mu někam do ramene.

„Ale ne, už to zase dělaj, hele!“ ozval se Petrův hlas.

„Proboha,“ zahučela jsem. Ale vyrušení toho trdla uspíšilo náš odchod ke stanu. A na chvilku rozehnalo tu nervozitu, která mi trochu svazovala ruce, nohy i hlasivky. Jak jsme poodešli dál od ohně a světel z hlavní budovy, všimla jsem si, o kolik víc hvězd tu bylo vidět na obloze. Oproti Praze se tady noční nebe zdálo tak trochu jako černostříbrné krajkoví. Když se k tomu připočte, že moje prsty svírala teplá dlaň kluka, ze kterého se mi v břiše samým vzrušením všechno tetelilo, a druhou rukou jsem nám svítila na cestu mobilem, najednou jsem si připadala, jako kdybych byla na táboře a užívala si náctiletou zamilovanost.

Začínala jsem chápat, co některé ženské vidí na o mnoho let mladších partnerech. Nemůžete se cítit stará, když vedle sebe máte kolouška.

Prakticky až ke křoví jsme šli v úplném tichu, natěšeném, milém. Vnímala jsem zvuky našich kroků, z dálky doléhající hlahol od ohně, šumění nedalekého lesa, chrápání…

Moment, cože?

Kopřiva se zarazil. A pak tlumeně zaklel. Protáhli jsme se křovím a uviděli náš stan s rozepnutou předsíňkou. Zevnitř svítilo mdlé světlo a to hlasité chrápání se bez diskusí ozývalo také odtamtud.

„Já je přetrhnu,“ zavrčel Kopřiva. Pustil mě a rozepnul vstup. A hned ho zapnul, docela překotně. „Jo, ráno ho fakt přetrhnu,“ zopakoval. Povzdechl si a pohřebním tónem oznámil: „Kalvoda tam má ženskou. Jsou úplně nahý, podle puchu úplně namol a taky úplně mimo.“

„Můžeme je přetrhnout už teď a vysypat je ven?“ zeptala jsem se s nadějí. Která se hned rozplynula, protože Kopřiva řekl:

„V tom smradu by se nedalo usnout. Budu muset ten stan větrat aspoň týden. O spacáku ani nemluvím.“

„Spacák!“ zaúpěla jsem. „Není můj.“

„Promiň,“ omlouval se. „Nechám ho vyčistit.“

„Tak jo,“ broukla jsem. „Kde budeme spát?“

Nakonec jsme skončili ve velkém stanu ještě s Markem a tichým a nenápadným milovníkem plachtění, kterému říkali Mlčenlivej Bob, podle postavy z filmu. První společnou noc jsme sice strávili v jednom spacáku, ale oba jsme toho na sobě měli mnohem víc, než nám bylo milé, a Mlčenlivej Bob chrápal ještě hlasitěji než Kalvoda.

„Promiň, Oříšková,“ šeptal Kopřiva potichu, když jsme se konečně uvelebili tak, aby se oběma leželo aspoň trochu pohodlně.

„To nic. Nemáš se za co omlouvat. Navíc se těším, jak ráno přetrhneš Kalvodu. Sice máš svaly, ale on je o kus větší, všiml sis toho?“

„Au.“

„Bouchla jsem tě?“ lekla jsem se. „Nebo jsem tě nějak skřípla?“

„Ne. To byla moje ješitnost.“

„Aha,“ uklidnila jsem se. „Tvá ješitnost zapomněla na mou podlost?“

„Maličko,“ mumlal mi kousek od ucha a bylo slyšet, že se usmívá. Po chvilce, když už jsem téměř usínala, se zeptal: „Chceš zazpívat něco na dobrou noc?“

„M-hm,“ zamručela jsem, příliš unavená na mluvení.

„Kláro, jak to s tebou vypadá, od půl devátý do – Au! Dobře, už mlčím.“

Loktem do žaludku se to vypíná, to si musím zapamatovat.

13. kapitola

Jehněčí kotletky s houbami

4 jehněčí kotlety, 200 g žampionů nebo jiných světlých hub, 2 stroužky česneku, lžíce másla, 100 ml bílého vína, snítka rozmarýnu nasekaná nadrobno, hrst hladkolisté petrželky nasekané nadrobno. Troubu rozpálíme na 180 °C. Na pánvi s nepřilnavým povrchem zprudka z obou stran osmažíme kotlety a odložíme je stranou. Přidáme máslo a utřený česnek, poté přidáme jen asi na minutu na poloviny nakrájené houby. Ty vyndáme a odložíme. Do pánve vlijeme bílé víno a chvíli ho povaříme a zredukujeme. Pak přidáme zpět houby a nasekané bylinky. Do alobalu zabalíme vždy dvě kotlety, přidáme polovinu obsahu pánve. Balíčky pořádně utěsníme a vložíme na 25–30 minut do trouby.

Sobota byla pomalejší než pátek. Bylo to jednak tím, že většina lidí byla po včerejšku unavená a (nebo) měla kocovinu, jednak za to mohlo počasí. Jestli v pátek bylo krásně, sobota byla hned od rána jako vymalovaná.

Proto jsem se konečně dočkala, protože ta část TeamUnity, která v noci nepila přes míru, prohlásila, že se jde koupat.

„Jdeš taky?“ zeptal se Kopřiva.

„Zbláznil ses?“ zeptala jsem se já.

„Jestli nemáš plavky, vůbec to neřeš. Já se taky budu koupat v trenkách,“ uklidňoval mě Marek.

„Mám plavky, ale ta voda musí být příšerně studená. Odmítám si nechat nastydnout vaječníky,“ bránila jsem se. Když Marek uslyšel o téhle části mých vnitřností, vtipně zrudl, zakoktal něco jako omluvu a zmizel.

„Chudák,“ politoval ho Kopřiva. „Můžeš jít na snídani, jestli chceš. Nečekej na mě, za chvilku přijdu.“

„Šílíš?“ vykulila jsem oči a vydala se s ním k rybníku. „Tohle si přece nemůžu nechat ujít.“

„Co přesně? Pozorovat, jak plaveme?“ Někdy dokázal být lehce nedůvtipný, a to mě blažilo. Nikdo nemůže být dokonalý, dokonce ani on.

„Tak nějak.“

Pak už jsem moc nekomunikovala, protože se začal svlékat. Věděla jsem, jak pod tím oblečením vypadá. Viděla jsem ho, cítila jsem ho svými prsty. Ale na vlastní oči to bylo mnohem, mnohem lepší. Zbytek dopoledne jsem pak strávila s další várkou zájemců o pečení, zatímco Kopřiva dělal něco, o čem jsem raději nechtěla vědět nic bližšího, protože to zahrnovalo lano, tyč na vyrovnávání rovnováhy a nějaké malé údolíčko s potokem. Slovní spojení chození na laně přede mnou nikdo nahlas neřekl a já se raději soustředila na těsto, abych zase nemusela panikařit. U oběda jsme se tak potkali oba víceméně spokojení. Po obědě jsem se dozvěděla, že zpátky jedeme autem jen my dva.

„Jak to?“ začala jsem přemýšlet nahlas a v duchu počítat, kolik lidí kolika auty vlastně jelo sem. Stačilo se ale podívat na Kopřivův úsměv, který ve mně tak trochu evokoval kmotru lišku od Lady, a přestala jsem řešit, jak se dostanou domů ostatní. Jejich věc. Mou věcí bylo, že teď strávím dvě hodinky o samotě s tímhle úžasným mužským. A po těch dvou hodinkách budeme přímo u mě nebo u něj a budeme mít celé odpoledne, večer, noc i zítřek jen a jen sami pro sebe.

Ó ano. Rozhodně ano!

„Tak jedem! Honem, na co čekáš?“ houkla jsem na něj a mávla na rozesmátou Kýťu, která s námi seděla u stolu. Přísahám, že příštích šestatřicet hodin nevylezeme z postele a v pondělí ráno budu tak rozbolavělá, že na mně každý pozná, co jsem dělala!

O hodinu a něco později moje nadšení a nadržení opadlo, protože Kopřiva zastavil před nějakým domem kdesi v Poděbradech. Myslela jsem, že chce třeba jen objet zácpu na té hlavní silnici nebo že zná nějakou zkratku, ale teď jsme byli ve vilové čtvrti a nic jiného než domy tu nebylo.

„Co je zas tohle?“ zeptala jsem se zaraženě.

„Tady jsem vyrůstal,“ oznámil lehce slavnostním tónem. Aha, no dobře. Pokud si na tohle potrpí, taky ho vezmu před činžák, ve kterém jsem jako malá bydlela.

„Hezké,“ pochválila jsem dům po zevrubném prohlédnutí. „Můžeme jet?“

„No, vlastně ne tak docela,“ usmál se Kopřiva a naklonil se ke mně, aby mi mohl dát pusu. Napadlo mě něco příšerného. Jako že fakt příšerného. Asi to na mně bylo vidět, protože dodal: „Ale neboj, bude to super.“

„Chceš, abych si prohlédla ten dům ještě z druhé strany? Nebo mi chceš ukázat i školu, do které jsi chodil?“ nadhodila jsem, ale už mi bylo jasné, že nic z toho se nestane. Co mi to sakra provedl?

„Ne. Nebo jestli chceš, klidně se potom můžeme jít projít.“

„Kopřivo,“ zaúpěla jsem. „To si děláš srandu!“

„Budou z tebe úplně hotoví, uvidíš. Zblázní se do tebe během první minuty. A klidně jim říkej Kopřivo a Kopřivová, jestli chceš,“ mrkl na mě.

„Tys mě vzal k rodičům!“ zaúpěla jsem, když se definitivně potvrdily moje obavy.

„Jo,“ souhlasil vesele.

„A nic jsi mi neřekl!“

„A ty bys sem jela dobrovolně?“ zeptal se se zájmem.

„Ani omylem,“ odsekla jsem.

„Tak vidíš,“ řehtal se. „Pojď. Neboj, jsou fakt v pohodě.“

„Ale já nejsem v pohodě!“ bránila jsem se. „Jsem zpocená, smrdím kouřem z ohně a nejsem na to připravená!“

„Nejlepší je hodit někoho do vody a nechat ho plavat,“ namítl.

„Já umím plavat. Neumím se seznamovat s rodiči. Vždycky z toho byla katastrofa!“

„Dneska nebude, slibuju. Tak pojď,“ vyzval mě a vylezl z auta. Zůstala jsem sedět. Nikam nejdu. Prostě tu budu. Počkám, až zaleze dovnitř, a ujedu mu. Hm, kruci, vzal si klíčky. Jestlipak se dá na internetu najít návod, jak nastartovat fabii bez klíčků? Ve filmu to jde vždycky snadno. A slyšela jsem, že některá auta se dají otevřít tenisákem, takže to musí být podobně snadné. Nebo – a to bude lepší nápad – odejdu na vlak. Z Poděbrad určitě jezdí vlak do Prahy, je to kousek. Aspoň budu mít ve vlaku dost času na vymyšlení nějaké neskutečně kruté pomsty. Proč mi takovéhle věci Kopřiva dělá?

Dveře na mé straně auta se otevřely a viník celé téhle situace ke mně natáhl ruku. Tu jeho dlaň a prsty už jsem znala zpaměti, všechny mozoly a plošky ztvrdlé kůže, jizvu na ukazováčku a trochu křivý malíček. Mohla bych se sebrat a odejít na vlak. Vyčíst mu, že mi dopředu nic neřekl, nedal mi šanci se na to psychicky připravit. Mohla bych to celé podat tak, že je to vlastně jeho vina. Nebo jsem se mohla definitivně smířit s tím, že s Kopřivou se prostě nebudu nudit. Tohle přece chceme všechny, ne? Zábavného sexy chlápka, se kterým není nuda. Tak proč jsem z toho tak rozhozená?

„Za tohle tě čeká příšerná pomsta,“ zamumlala jsem a chytla se jeho ruky, jako by to byla jediná věc, která dávala smysl.

„Už se těším,“ šaškoval. Pak si mě přitáhl do náruče a v tom objetí nebylo žádné sexuální pnutí. Jen uklidnění, jistota a bezpečí. Pocit absolutního míru… a lásky.

Který pár vteřin nato rozbilo hlasité:

„Tady už nebudu!“

Po kterém následovalo o něco blíž:

„Chceš mě otrávit!“

A o moment později o něco mírnějším tónem:

„Jé, vy už jste tady!“

A tak jsem poznala Kopřivu staršího.

Kopřivovi rodiče byli… jiní. A po pár minutách s nimi mi došlo, kde se v něm vzalo tolik veselí, sebejistoty, nadšení pro všechno i soucitu. Byl totiž dokonalou kombinací těch dvou. Paní Kopřivová – Jana – byla ten typ kvočny, i když byla určitě o něco mladší než moje mamka. Po ní byl Kopřiva modrooký blonďák. Nejdřív chvilku skoro dojatě vyprávěla, jak objevila můj blog a zkusila podle něj uvařit první jídlo a jak ji překvapilo, že i když ten recept našla a upravila mladá ženská, chutná to skvěle. Pochopila jsem, že to nebyla urážka, ale pochvala, takže jsem jen zmateně přikyvovala. Pak ji napadlo, že určitě musíme mít hlad, protože Matouš ze všech akcí přijíždí úplně vyhladovělý, a občas je dokonce vidět, jak zhubl. Odpověděla jsem, že jsme obědvali před ani ne dvěma hodinami, ale neslyšela mě, nebo to zdárně předstírala. Začala před nás vršit hromadu jídla i pití, ze které by se najedla minimálně šestičlenná rodina, a vybízela nás, ať se nežinýrujeme a jíme. Kopřiva jako správný syn poslechl a začal se cpát, jako kdyby dneska fakt nejedl.

Pan Kopřiva – Matěj – nás pozoroval s brýlemi na čtení na špičce nosu a mračil se.

„Nech toho,“ okřikla ho jeho žena, ale nebylo to žádné hubování, spíš jen pošťouchnutí.

„Já jen čekám, jestli jim taky dáš něco tak příšernýho jako mně,“ zabručel. Kopřiva se usmál s plnou pusou, což bylo samo o sobě docela komické, a pak zahuhlal:

„Fopak zafe?“

„Matouši,“ udělala jeho matka varovně.

„Chtěla mě otrávit!“ žaloval jeho otec.

„Matěji!“ Podívala se na mě a omluvně dodala: „Normálně se tu všichni chovají jako dospělí, přísahám.“

Mrkla jsem koutkem oka na Kopřivu a odpověděla:

„To znám, věřte mi.“

„Cos provedla tátovi, mami?“ zeptal se Kopřiva, když polkl sousto.

„Ale no tak! Děláš, jako bych mu já někdy něco provedla.“

„A ne? Mohl jsem umřít!“ hartusil pan Kopřiva.

„Protože si nechceš přiznat, že jsi starej a slepej,“ obvinila ho.

„No dovol?“ ozval se dotčeně. Pak zašilhal na brýle na svém nose a zamračil se: „Mělas mě varovat.“

„Tak už to vysypte,“ vyzval je Kopřiva. Ukázalo se, že jeho tatínek chtěl jet ráno ještě za tmy na ryby. Nechal si rozsvíceno jen v chodbě a šel do kuchyně najít něco k snídani. V lednici nenašel nic, co by se mu líbilo, tak se vydal ke spíži, ale pak si všiml, že na parapetu na okně jsou silikonové formy na muffiny. Zajásal, z lednice vyndal mléko, z parapetu vzal jeden muffin, odhrnul formu a pořádně se zakousl.

„Nechutnalo to moc dobře. Říkal jsem si, že jí,“ kývl bradou ke své ženě, která seděla vedle mě a potutelně se usmívala, protože na rozdíl od nás už znala pointu téhle historky, „budu muset říct, ať přestane zkoušet nové recepty a peče jen to, co je ověřené a prověřené. Tohle byl blaf. Navíc v tom byly nějaké dlouhé kousky, které nešly pořádně rozkousat, tak jsem to musel pořád zapíjet tím mlíkem, a nakonec jsem to nedojedený nechal na lince, protože jsem toho měl fakt plný zuby. No a když jsem se pak chvíli předtím, než jste přijeli, zeptal, co to bylo za hnus, vylezlo z ní, že to byl substrát a v něm nějaký semínka k naklíčení! Mohla mě zabít!“

„Kdybys nebyl línej nosit brýle na blízko, všimnul by sis, co to je,“ nedala se paní Kopřivová, zatímco já smíchy slzela a Kopřiva hýkal. Tatínek se nabroušeně posadil k nám, konečně, a odsekl:

„Já vidím dobře.“

„A proč jste si nerozsvítil i v té kuchyni?“ zeptala jsem se, když jsem popadla dech.

„Kvůli kocourovi,“ mávl rukou někam za sebe. „On by pak otravoval a chtěl by jet se mnou. Když je tma, nedojde mu, že se někdo chystá odejít.“

„Táta s sebou bere občas kocoura na ryby. Naloží ho do košíku na elektrokolo a jedou,“ vysvětlil Kopřiva.

„Aha,“ přikývla jsem a snažila se znít chápavě. Jako by slyšel, že se o něm mluví, najednou se objevil obrovský mourovatý kocour. Rozhlédl se po pokoji a pak zamířil ke mně. Očichal mi nohu, chvilku přemýšlel a pak si mi o ni otřel tvář.

„Líbíte se mu,“ informoval mě tatínek skoro dojatě. Nevěděla jsem, co se na takovou věc říká, a tak jsem se jen usmála a doufala, že to bude stačit. Stačilo. Ukázalo se, že když se Kopřiva odstěhoval do Prahy a na podzim se k němu přidala i jeho sestra, která tam nastoupila na školu, rodiče začali kocoura Mefista brát skoro jako dalšího potomka a mluvili s ním, spal s nimi v posteli, jezdil s nimi na ryby…

Pro mě dost nepředstavitelná věc, protože kočky mi nikdy právě nepřirostly k srdci. Tahle ale vypadala, že mě v nejbližší době nerozseká na cucky, takže jsem byla v klidu. Když jsme pak později odpoledne pili kafe na terase a já si užívala zvláštního ticha, které bylo způsobeno absencí větší silnice někde poblíž a taky vysokou, starou zdí, kterou měli kolem zahrady místo obyčejného plotu, vylezl mi kocour dokonce na klín, stočil se do klubíčka a začal vrnět.

Kopřiva měl pravdu, bylo to v pohodě. Jeho rodiče se chovali, jako bych tam prostě patřila. A já se cítila příjemně. Skoro jako bych tam patřila.

Tatínek ze sebe chrlil jednu historku za druhou, takže jsem se dozvěděla, že díky tomu, že si nemůže zvyknout na horšící se zrak na blízko, už chřoupal u televize kočičí granule, protože byly na lince a byl to jiný obal a menší balení než obvykle. A že si umyl vlasy olejem do koupele. A že občas chodí po městě s každou botou jinou, protože ve tmě brzy ráno vypadají podobně a mají obě tkaničky, tak co. Kromě toho horšího zraku byl taky jednoznačně zmatkář, aspoň to tvrdil Kopřiva a přihodil pár historek z mládí, kdy s ním tatínek jezdil na lezecké závody, ztrácel se tam nebo měl pocit, že ztratil syna, omylem vyvolával mezinárodní spory a jednou byl i vykázán rozhodčím pryč.

Maminka si se mnou povídala o vaření a pečení, o Stelle i o obyčejných věcech. Litovala, že Linda, jejich dcera, je celý víkend pryč s kamarády na nějakém hudebním festivalu a nemůžeme se tak potkat. Já toho zas tolik nelitovala, protože naše prozatím jediné setkání nevypadalo, že bychom si padly do noty.

A pak byl večer a já v sobě měla dvě skleničky vína a s Kopřivovými rodiči si tykala. A protože jsme se s Janou dohadovaly, kdo bude vařit, rozsekl to Matěj tím, že rozhodl, že se půjdeme najíst ven. Abych prý viděla, jak se vaří mimo Prahu.

Vybrali skvělou malou restauraci kousek od zámku. Netušila jsem, že v Poděbradech něco takového mají, byla jsem si jistá jen lázněmi a přehlídkou dechových hudeb. Tím jsem urazila všechny tři své spolustolovníky, protože ta přehlídka byla Kmochův Kolín a vůbec se tím pádem nekonala tady. Vyžehlila jsem si to tím, jak jsem áchala a užívala si večeři, která byla vážně moc povedená. Znovu jsem si dala své oblíbené jehněčí kotletky, na kterých nejsnadněji poznám, jak na tom kuchař je. Tentokrát byly s houbami a náramně se povedly. Užila jsem si každé sousto. Možná budu muset rozšířit svůj rozptyl hodnocení. V Praze sice ještě zůstávalo asi milion míst, kde jsem nikdy nejedla, ale jestli jsou na dojezd od ní takovéhle lahůdkové věci, měla bych rozhodně expandovat i na venkov. (Ne, to o venkovu jsem neřekla nahlas.)

Další víno při večeři způsobilo, že cestou k domu jsem brebentila blbiny o tom, jak důležité je správné načasování při grilování ryb, a dohodla jsem se s Matějem, že pokud ráno něco chytí, já to pak připravím. Přitom jsem máchala Kopřivovou rukou sem a tam a občas do něj drcla, prostě picnutá nedospělá jak vyšitá. Naštěstí byli podobně veselí i jeho rodiče, takže jsem si nemusela připadat trapně.

To přišlo až později, u nich doma, když Kopřiva zahulákal dobrou noc a vlekl mě za sebou nahoru do patra. Věděla jsem, že budeme spát v jeho pokojíku, ale předpokládala jsem, že to bude ve vší slušnosti – jsme přece pod střechou jeho rodičů a oni jsou jen pár metrů od nás! Teď se ale zdálo, že jsem se spletla.

„Koupelna,“ broukl a otevřel jedny dveře na levé straně chodby. „A můj pokoj,“ otevřel dveře hned naproti.

„Aha,“ přikývla jsem, zaskočená tím, jak se najednou změnilo ovzduší mezi námi. Rozverné laškování bylo pryč a znovu se objevilo to pnutí, ze kterého mi měkla kolena a jiné části těla vlhly.

„Ale jestli chceš, můžu spát dole na gauči,“ dodal potichu.

„Jak moc máte tenké zdi?“ zašeptala jsem. Odpověděl se rty přitisknutými na mé:

„Tohle jsou pořádně bytelné zdi i stropy, neboj.“

A tak se to stalo. Na úzké posteli v jeho pokojíku, který naštěstí neměl na zdi plakáty nahých žen nebo polonahých hereček, nad hlavou jeho rodičů, ve tmě narušené jen světlem z pouliční lampy, které pronikalo dovnitř ne úplně zataženým závěsem na okně. Bylo to nedočkavé, trochu uspěchané, trochu nemotorné, ale neuvěřitelně vzrušující. Naprosto mě to převálcovalo. Když jsem si předtím představovala, jaké to bude, vždycky jsem se zasekla u toho, co Kopřiva řekne, až se svléknu. Nebyla

jsem typ, který by se k němu hodil. Nebyla jsem sportovkyně, neměla jsem štíhlé křivky ani pevné svaly. V těch představách nebyl problém předstírat, že mám dokonalé tělo, ale na konci jsem vždycky uvažovala, jestli ví, jak jiná jsem oproti slečně, kterou líbal na videu ze závodu. Jak málo se podobám holkám, co s ním chodí lézt na stěnu. Zatímco na něm svaly jen hrajou, na mně hrajou spíš na schovávanou. Ukázalo se, že je to úplně jedno. Neměla jsem čas myslet na to, jak vypadám. Postaral se o to, abych se nedokázala soustředit na nic jiného než na něj.

„Nekřičela jsem nahlas?“ zeptala jsem se omámeně, když jsme pak spolu leželi napůl zamotaní do sebe, napůl přikrytí, bez polštáře, který někam zmizel. Měla jsem příšerně sucho v krku a nebyla jsem si jistá, jestli to bylo jen ze vzdychání nebo jestli jsem ochraptělá.

„Hmm,“ udělal.

„To bylo jo?“ vyděsila jsem se.

„Jo,“ odpověděl samolibým tónem.

„Ježišmarja!“ vyjekla jsem.

„Klid, Klárko. Ty zdi jsou fakt tlustý a navíc naši usínají prakticky dřív, než se přikryjou. A dneska byli připití, takže budou spát doopravdy tvrdě.“

„Vážně?“ ujišťovala jsem se.

„Vážně.“ Přejel mi prsty přes bradavku a navrhl: „Otevřeme dveře a zkusíme to?“

„Ne!“ vyjekla jsem. „Nechci, aby sem vtrhli nebo tak něco. Už tak je fakt divný provádět takovéhle nemravnosti pod jejich střechou ve tvém pokojíčku.“

„To my puberťáci děláme běžně,“ smál se. Nadechla jsem se, abych se zeptala, jestli si sem vodil hodně puberťaček, ale na poslední chvíli jsem si tu otázku rozmyslela a zase jsem vydechla. Poznal, co se mi honí hlavou, protože řekl: „I když tady to byla premiéra i pro mě. Většinou jsem chodil ke slečnám, protože tady byl pořád někdo doma. Pamatuju si, jak mě u své nejmladší ségry přistihl Míla, to bylo vtipný. Vyhrožoval mi hromadou lékařských termínů.“

„Míla? Miloň? Tys chodil s jeho ségrou?“ Tak takhle se znají?

„No, chodil… Spíš lehával,“ ušklíbl se Kopřiva. „Odmítla se mnou chodit, protože když je holce osmnáct, asi nechce chodit s čerstvě šestnáctiletým klukem. Nebo aspoň ona nechtěla.“

„Byla starší,“ usmála jsem se sama pro sebe. „Ty jsi na starší!“

„No jasně,“ souhlasil a posunul se, aby si mohl vymotat nohy z deky a přitisknout se ke mně celou délkou těla. „Mám tebe, tak je to zřejmý, ne?“

„Mohla jsem být omyl. Nebo pokus.“

„Nejsi omyl. Ani pokus,“ odpověděl a pohnul se, takže jsem ucítila, jak vážně to myslí.

„To je dobře,“ zamumlala jsem a prsty jsem se vydala prozkoumat jeho břicho i naváděcí pruhy, které mě navedly přesně na to místo, o které mi vlastně od začátku šlo. Když jsem ho sevřela, zaúpěl mi do ucha a pak zašeptal:

„Teď už bys mi mohla přestat říkat Kopřivo, ne?“

Asi jo.

14. kapitola

Cheesecake s bílou čokoládou, mátou a jahodami

Na korpus: 120 g máslových sušenek, 60 g mletých mandlí, 50 g změklého másla Na náplň: 400 g ricotty, 200 g sýru Philadelphia, 50 g jemného cukru, 3 vejce, hrst mátových listů, 1 lžíce strouhané citronové kůry, 50 ml smetany, 100 g bílé čokolády. Sušenky nalámeme na drobné kousky a společně s máslem a mletými mandlemi v robotu nebo ručně z nich vypracujeme těsto. Z něj v koláčové formě o průměru 24 cm vytvoříme krustu, kterou pak pečeme v troubě na 140 °C asi 15 minut. Mezitím zahřejeme smetanu a necháme v ní rozpustit bílou čokoládu. Ricottu důkladně promícháme se sýrem a vejci, přidáme citronovou kůru, nadrobno nasekané lístky máty a cukr. Hotovou směs nalijeme na sušenkový korpus a pečeme v troubě stále na 140 °C 60–70 minut, dokud náplň po okrajích nezezlátne. Když koláč vychladne, poklademe jeho vršek nakrájenými čerstvými jahodami. Můžeme je zalít jahodovou želatinou, ale chutné budou i samotné. Stejně tak se dá z umixovaných jahod s trochou cukru připravit studená omáčka, kterou cheesecake přelijeme.

A tak se to stalo. Byla jsem oficiálně ve vztahu s Matoušem Kopřivou. Randila jsem s mistrem Evropy. Spala jsem s neuvěřitelně sexy kolouškem s neuvěřitelně úžasným pekáčem buchet, o zbytku vybavení ani nemluvím. Bylo to dokonalé. Miloval jídlo – společná vlastnost. Miloval pozorovat mě, jak si užívám jídlo, což bylo taky super. Miloval mě, což na tom bylo úplně nejlepší.

Sice jsme spolu kvůli mé práci, jeho práci a jeho druhé práci, kterou bylo lezení, nemohli trávit tolik času, kolik by se mi líbilo, o to víc jsme si pak ale užívali toho, když jsme byli spolu. Pořád zůstávaly časté esemesky, maily, tvíty i zprávy na Facebooku, pořád jsme si volali, když jsme se večer nemohli potkat. Nikdy mě nenapadlo, že mě dokážou rozžhavit esemesky nebo že si užiju sex po telefonu a nebude mi to připadat trapné nebo legrační. Pořád bylo co objevovat.

„Ale no tak! Netvař se tak šťastně!“ obořila se na mě občas Míša, když jsem to podle jejího názoru už moc přeháněla. A Daniela se ze mě snažila vytáhnout detaily o sexu, protože – jak mi nezapomínala pravidelně připomínat – já ho na začátku nechtěla a souhlasila jsem s tím, aby si ho vzala do postele ona. Byly dny, kdy jsem si představovala, jak jí zatnu nehty do očí a vyrvu jí je nebo tak něco. Ale protože jsem neměla dlouhé nehty a protože by to nejspíš způsobilo jisté tření na pracovišti, nechala jsem ji naživu a jen se na ni zle dívala.

Žárlila jsem? No… jasně. Když vyšel s Matoušem rozhovor ve Stelle, zrovna ten týden se objevil i v jednom pořadu na hudební stanici, kde ještě s nějakým naprosto šíleným závodníkem na horském kole vyprávěli o tom, jaké to je, když člověk miluje adrenalin a vzrušení ze závodů. Najednou o něm věděla spousta lidí, jeho profily na sociálních sítích byly plné nadšených vzkazů od fanynek a na ulici ho poznávali kolemjdoucí. Proto jsem si ani ne po měsíci opravdového chození připadala jako blázen,

když jsem sama sebe přesvědčovala, že jemu o náctileté slečny nejde a jejich matky už jsou zase moc staré. A bylo to na mně poznat, protože ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, stejně jsem podle Matouše vypadala vražedně, když se k nám přiblížil někdo cizí.

Bavilo ho to, ale zároveň ho to mrzelo. Vyřešil to po svém: v pátek odpoledne mě vyzvedl v práci, dovezl mě domů a oznámil mi, že si mám sbalit na víkend a nezapomenout plavky. A odvezl mě do Turčianských Teplic, protože na Slovensku o něm kromě nadšenců do horolezení nikdo nevěděl. Nikdy v životě jsem se necítila víc hýčkaná. Putovala jsem z masáže na masáž, mezitím jsem absolvovala zábaly, jídlo, koupání… A když mě dohýčkali profesionálové, pustil se do toho Matouš a dělal to ještě líp než oni, protože tou dobou už jsme oba věděli, kam přesně sáhnout, aby byl kýžený efekt co nejlepší. Odjížděla jsem celá vláčná, nádherně utahaná a ještě víc zamilovaná. A žárlivá. Pořád.

Jen jsem s konečnou platností věděla, že Matoušovi můžu věřit naprosto ve všem a že musím jen počkat, až se ta vlna zájmu za pár dnů nebo týdnů přežene. Změnilo se víc věcí. Jak jsme u sebe navzájem hlavně o víkendech přespávali, začala jsem trpět občasnou sklerózou. Čím dál častěji se mi stávalo, že jsem hledala nějaký kus oblečení, knížku, nabíječku k notebooku, kartáček na zuby nebo kondicionér, dokonce i kuchyňské náčiní, aby mi nakonec došlo, že jsem to nechala u Matouše. Když se to stalo poprvé, smířila jsem se s tím, že si vezmu něco jiného a vlasy si stáhnu do cíleně neupraveného uzlu, aby nebylo vidět, že je mám celé rozčepýřené. Když se to stalo popáté, polohlasně jsem si doma nadávala a rozhodla se, že si prostě některé věci budu muset pořídit ještě jednou, abych se nepříjemnostem vyhnula. Když jsem ale

zjistila, že jsem u Matouše nechala vykosťovací nůž, který jsem nutně potřebovala, protože jsem dělala poslední zkoušku jídla před ostrým vařením a focením druhý den v práci, zavolala jsem mu a poprosila, jestli by mi ho mohl přivézt.

Nepřivezl. Přinesl. Přiběhl ke mně o dvacet minut později, jen malinko zadýchaný, nůž zabalený v ručníku nesl v ruce. Tu noc už u mě zůstal. Další večer se objevil i s kolem a přivezl všechny moje věci, které doma našel – a s nimi pár kousků svého oblečení, nový kartáček s pastou, sprchový gel a věci na holení a taky novou kytku, kterou rovnou mezi dveřmi pojmenoval Romeo. Aby prý Julie nebyla sama, když bylinky neberu jako kytky, ale jako jídlo. A tak jsme spolu začali tak napůl bydlet.

Ne úplně, protože na stěhování jeho ke mně nebo mě k němu zatím nebyl čas, a navíc u něj občas přespávala sestra, když se jí nechtělo v noci přejíždět na koleje.

Nezměnila se jedna věc: moje malinko hysterické panikaření, když jsem věděla, že jede podnikat něco, do čeho bych se já nepouštěla. Chvílemi už to připadalo i mně samotné docela pitomé, ale nemohla jsem si pomoct.

„Dávej na sebe pozor,“ říkala jsem, když se jel projet a vrátil se o dvě hodiny a čtyřicet kilometrů později.

„Ne, aby sis něco udělal,“ vrčela jsem, když šel na stěnu. Nebo když jel někdy o víkendu lézt ven. Nedovedla jsem si představit, co se mnou udělá, až budu v létě vědět, že je v Dolomitech a visí tam někde třicet metrů nad zemí jen za prsty a druhou rukou přitlouká skobu.

„Jestli se ti něco stane, nechci o tom vědět,“ kvílela jsem, když vyprávěl, že s Mlčenlivým Bobem a Pištou, kteří k tomu všemu dělali parkour, tedy takové to šílené hopsání z domu na dům a z plotu na zábradlí a podobně, půjde zjistit, co na tom všichni vidí.

„Nesýčkuj,“ smál se. „Nejsem debil, Klárko. Vím, co dokážu a co už je moc. Nemám v plánu někde blbě šlápnout a zničit si tak šance před sezonou, ve který budu nejlepší ze všech.“

A já mu věřila, protože jsem na každém teamingu, kde byl zájem i o moje vaření nebo pečení, viděla, jak je spolehlivý, jak všechno kontroluje dvakrát, dává pozor, sleduje, co se děje kolem, a bez milosti zakáže různé atrakce a sporty lidem, u kterých si není jistý jejich střízlivostí. Ale stejně mě ty jeho sportovně-adrenalinové koníčky děsily. Jako by nemohl hrát třeba bowling, že.

Byly chvíle, kdy jsem v duchu úpěla, do čeho jsem se to pustila. A pak byly chvíle, kdy jsem na něj byla neskutečně hrdá. No a taky tu byly ty momenty, kdy se jednoznačně vyplatilo mít doma nadšeného sportovce.

„Nesahej na to,“ varovala jsem ho, zatímco jsem z lednice vyndávala jahody, které měly celý koláč zdobit. Bylo mi jasné, že mi Matouš stojí za zadkem a nenápadně se pokouší sežrat aspoň kousek cheesecakeu, který měl být k jídlu až večer. A ze kterého by mělo zbýt taky něco na ráno do práce, ale to bylo zatím ve hvězdách. Jestli bude Matoušovi chutnat, možná ho zblajzne skoro celý a zbytek si vezme s sebou na poradu.

„Nic nedělám,“ řekl dotčeně. Narovnala jsem se, otočila se a zkontrolovala pohledem nejdřív jeho a pak ten koláč. Koláč vypadal nedotčeně, Kopřiva uraženě, ale jen kdybych ho neznala. Jenže protože jsem se s ním za poslední týdny seznámila velmi podrobně, viděla jsem ty malinké vrásky u vnějších koutků očí, které znamenaly, že se ze všech sil snaží tvářit vážně a nesmát se.

„Máš štěstí!“ zahrozila jsem na něj prstem. „Stejně vím, cos měl za lubem.“

„Jsi podlá,“ uculil se a přitáhl si mě k sobě. Zabořila jsem si nos do jeho trička a znovu se nechala omámit jeho vůní, tentokrát zkombinovanou s mou aviváží. Tyhle malinkaté drobnosti a zdánlivě nedůležité věci mě překvapovaly prakticky denně. Po chvilce jsem ho pustila a on se zeptal:

„Nejdeš si se mnou zaběhat?“ Dělal to skoro vždycky, tím svým škádlivým tónem, protože věděl, že moje odpověď bude záporná. I když se dalo říct, že jsem si vedle něj zvykla se hýbat o něco víc (ale trenéra Radima jsem nesnášela pořád stejně), běh mi přišel jako jednoznačně příšerná věc. Ble. Prostě… ble. Nedoběhla bych ani na autobus, i kdyby měl být poslední, který ten den jede. Matouš nechápal, proč ve fitku na pásu běžím a s ním venku ne, a já sama jsem to nedokázala nijak rozumně

vysvětlit, ale bylo to tak. Běh venku jsem prostě neprovozovala. Ani s ním.

„Ne,“ odpověděla jsem i tentokrát. „nechceš zůstat doma? Jen naházím nahoru jahody a pak nebudu mít co na práci,“ lákala jsem ho a jakoby mimochodem vyndala z misky jednu jahodu a kousla si do ní. Matouš přivřel oči a zavrtěl hlavou:

„Tohle mi děláš naschvál.“

„M-hm,“ přikývla jsem. „Protože jsem podlá. Funguje to?“ Věděla jsem moc dobře, že to funguje, v těch běžeckých kraťasech to totiž bylo skvěle vidět. „Jejda,“ vypískla jsem. „S tímhle se ti nepoběží dobře, viď?“ Než jsem se nadála, popadl mě a vysadil na linku.

„Bacha, koláč!“ vyjekla jsem. „A jahody!“ dodala jsem, když mi stahoval triko přes hlavu.

„To si piš, že jahody,“ odpověděl zhrublým hlasem a začal mi rozepínat podprsenku.

„Ne, počkej,“ vyhrkla jsem a odstrčila jeho ruce. Zarazil se. „Ukaž pekáč,“ vybídla jsem ho. Protočil oči a ušklíbl se:

„Je to břicho, miláčku, ne pekáč.“

„Pekáč buchet,“ trvala jsem na svém. „Ukaž.“

„Jednou tě naučím používat slovo břicho,“ slíbil a svlékl si triko. Neudržela jsem se a slastně si vzdychla. Mohla bych ho pozorovat věčně. Vlastně bych měla navrhnout, že by měl doma chodit úplně nahý. Vždycky. Pořád. „Spokojená?“ zeptal se, ale věděla jsem, že mu to dělá dobře. Sice svoje tělo bral hlavně jako nástroj, který mu pomůže lézt a viset a dělat všechny ty namáhavé věci, ale který chlap by nebyl rád, že už jen pohled na něj je tak vzrušující?

„Jo,“ přikývla jsem. Vrátil se zpátky a dokončil rozepínání mé podprsenky. A pak, než jsem stihla cokoliv udělat, popadl jahodu a ne zrovna jemně mi ji přitiskl na hrudní kost. Sykla jsem, protože to zastudilo, a vzápětí jsem přerývavě vydechla, protože se na chladnou jahodovou šťávu, která mi stékala mezi prsy, vrhl Matouš se svým horkým jazykem.

„Nech nějaký na ten koláč,“ stihla jsem ještě zamumlat, než jsem ztratila schopnost tvořit souvislé věty.

O asi sto let později jsem stále ještě seděla na své kuchyňské lince a nedovedla si představit, že se někdy dokážu postavit na nohy, které aktuálně svou konzistencí připomínaly spíš želatinu. Matouš si oblékl zpátky triko a připravil mě tak o ten dokonalý výhled. Nespokojeně jsem odfrkla.

„Až se vrátím, půjdu se osprchovat a ty mi můžeš přijít umýt záda,“ navrhl mi.

„Tak jo,“ souhlasila jsem nadšeně. Už jsem ho chtěla poslat pryč, aby byl co nejdřív zase zpátky, když jsem si vzpomněla, že jsem odpoledne zjistila, že nemám žádný další celý cukr. „Moment,“ vyhrkla jsem. „Kam poběžíš?“

„Ještě nevím,“ zarazil se. „Uvidím, kam se mi bude chtít.“

„A budeš se vracet kolem potravin nebo supermarketu?“ zjišťovala jsem. Kopřiva si povzdechl:

„Co potřebuješ?“

Když odcházel běhat, vyfotil se a dal to na Instagram. Super běžecké boty, neméně cool kraťasy, triko s logem agentury a za pasem smotaná síťovka a dvoustovka, aby mohl své milé koupit cukr.

„A víno!“ zakřičela jsem za ním z okna. No co, když už, tak už.

Občas jsem se v noci probrala a překvapilo mě, že mám Matouše vedle sebe. Pořád ještě z toho nebyl zvyk, rutina, něco automatického. Někdy jsem se jen otočila na druhý bok a zase usnula, jindy jsem si podepřela hlavu rukou, opřela se o loket a pozorovala ho. Znala jsem ho. Věděla jsem, že v noci chrápe, jen když je hodně unavený nebo když předtím něco popil, což ale nedělal moc často. Koneckonců byl v podstatě vrcholovým sportovcem, i když to vypadalo, že celou dobu prostě jen dělá to, co ho baví. Věděla jsem, že spí tvrdě a nevzbudilo by ho, kdybych si rozsvítila lampičku a četla, ale stačilo ho párkrát pohladit po rameni, po břiše, po zádech nebo na zadní straně stehna a byl vzhůru – naprosto vzhůru. Věděla jsem, jak reaguje, co má rád, co mu vadí. Znala jsem jeho oblíbené kapely, dvakrát už jsme se dostali i na nějaký menší koncert do klubu. Dokázala bych vyjmenovat pět jeho oblíbených filmů (mezi nimi byl jen jeden, který patřil k mým oblíbeným). Uměla jsem ho rozesmát, když se něco nedařilo, uměla jsem poznat, kdy nastala jedna z těch mála chvil, kdy neměl na vtípky náladu a potřeboval prostě vypnout. Zvládla jsem mu namasírovat unavené nebo namožené svaly a tvářit se přitom, že to dělám pro něj, ne pro sebe – i když já si to užívala možná víc než on. Občas jsem prostě ležela ve skoro úplné tmě, poslouchala jeho dech, pozorovala obrysy jeho těla. Přejížděla jsem prsty a dlaní jeden nebo dva centimetry nad jeho tělem, opatrně, abych mu nepřetrhla spánek, a kochala se tím, co mi teď vlastně patřilo.

A sem tam mě napadlo, že tohle chci dělat celý zbytek života.

15. kapitola

Svatební koláčky

500 g hladké mouky, 200 g másla, 2 vejce, 8 lžic mléka, 6 kostek cukru, 50 g droždí, sůl, nádivky podle chuti (tvarohová, povidlová, maková), moučkový cukr na obalení, vejce na potření. Nejprve ve vlažném mléce rozpustíme cukr a droždí a počkáme, až se vytvoří kvásek. Ten pak smícháme s moukou, změklým máslem, špetkou soli a vejci a vypracujeme do hladkého těsta. To necháme v chladu odležet minimálně hodinu a půl. Pak ho rozválíme a vykrajujeme čtverce o straně 3–4 cm. Klademe na ně náplně a balíme křížem. Na plechu pak potřeme rozmíchaným vejcem a pečeme v troubě vyhřáté na 180 °C 15 minut. Ještě horké obalujeme v moučkovém cukru.

„Až se vezmete, mohla bys procházet uličkou a nechat si k tomu hrát Chinaski!“ navrhla Míša. Na první pohled se zdálo, že to bylo zčistajasna, protože předtím bylo v kanceláři asi hodinu naprosté ticho, které rušilo jen soustředěné dvojhlasné klapání kláves.

„Ty jsi fakt pitomá,“ zamračila jsem se na ni. Ve skutečnosti byl tenhle výkřik pokračováním ranní debaty na poradě. Nějak prosáklo, že jedna naše velká konkurence plánuje do listopadového čísla udělat speciál o svatbách, protože podzimní svatby prý budou letos úplně nejvíc in, a kdo neměl svatbu na podzim, ten jako by nebyl. Anna se toho chytla a rozhodla, že my musíme mít taky speciál, a protože vycházíme o necelý týden dřív, bude to vypadat, že se oni opičí po Stelle, ne Stella po nich.

Při následném nuceném brainstormingu pak chtěla, abychom vymysleli, jak to udělat ještě líp, naprosto nezapomenutelně, takže jsem navrhla, že bych se mohla spojit s jednou cukrářkou, která dělala velmi netradiční, ale skvostné dorty, a domluvila bych s ní, že by nám vyrobila jeden svatební. Daniela se přidala s tím, že by bylo super ukázat, jak se dá celá svatba udělat na jedno téma, které ji provází vším od šatů přes účes po hudbu, jídlo, květinovou výzdobu až ke svatební cestě. Anně to

bylo pořád málo.

A pak se najednou podívala na mě a řekla:

„Nic není lepšího než osobní zkušenost!“

„Asi jo,“ přikývla jsem. „Ty dorty, které ta paní peče, jsou fakt dobré. Měla jsem od ní jeden kousek, když byla nedávno na trzích na Kulaťáku, a vážně jsem si pochutnala!“

„Nemluvím o dortu,“ zarazila mou chválu.

„Dobře?“ přikývla jsem zmateně.

„Máš přítele,“ řekla moje nadřízená.

„No… mám,“ přiznala jsem a honem začala přemýšlet, jestli už konečně dojde na to porušení interních předpisů, protože jsem začala chodit s někým, koho jsem zpovídala. Seřve mě? Udělá scénu? Dá mi padáka? Během těch několika vteřin, než začala mluvit, jsem si stihla uvědomit, že kdyby mi Anna dala výpověď kvůli Matoušovi, bylo by mi to jedno. Nebála jsem se, že bych se neuživila. Nějaké peníze jsem dostávala jako externistka TeamUnity, a i kdybych se náhodou nechytla v nějaké jiné

redakci, jakékoliv, dovedla jsem si představit, že bych zůstala na volné noze. Být gastrosexuálkou bylo v současné době vlastně in. Lidi milovali hand made věci, na různých trzích bylo vždy narváno, kurzy vaření byly oblíbenou kratochvílí a z domácího chleba se stalo plnohodnotné hobby spousty lidí. Prostě bych pekla a prodávala svoje výrobky. Objížděla bych kavárny a zkusila s nimi dohodnout pravidelné dodávky, trávila bych dny na trzích, možná by se mi povedlo vymyslet něco, co by bylo

typicky mé a zároveň zábavné a snadno zapamatovatelné. Něco jako makadamové koláčky, jen ještě lepší a vhodné i pro alergiky.

Nic z toho, co se mi teď prohnalo hlavou, jsem si ještě před půlrokem nedovedla představit. Skončit v práci? Jen tak? Bez jistoty nějakého navazujícího zaměstnání? Nikdy! Kdežto teď?

I tohle byla Matoušova práce. Nebát se, věřit si, pouštět se do bláznivých věcí – tohle všechno jsem se od něj postupně učila. Naštěstí se ukázalo, že moje obavy byly zbytečné. Anna se mě nechystala zničit za to, že spím s dotazovaným. Napadlo ji totiž něco mnohem horšího.

„Vezmete se!“ oznámila. Ne, spíš nakázala. Několik vteřin bylo ticho, překvapené, zkoprnělé ticho, během kterého jsem si znovu opakovala její větu a říkala si, že jsem jí asi špatně rozuměla. Jenže pak to ticho přerušil Jardův smích, a když se v další vteřině přidala Veronika a Míša vyprskla, jak se snažila nesmát, došlo mi, že jsem slyšela dobře.

„Ehm…,“ udělala jsem rozpačitě. Cítila jsem se trapně, ne za sebe, ale za Annu. Jak ji vůbec mohlo napadnout přijít s takovou kravinou? Ta ženská vážně není normální! „Ne,“ odpověděla jsem nakonec a zdržela se jakýchkoliv komentářů.

„Ale ano,“ řekla rozhodně Anna. „Vezmete se, celé přípravy i svatbu budeme fotit, možná i natáčet, aby se to pak hodilo na web, a všechno to budeme mít z první ruky! To bude super! Jen teda budeš muset zhubnout, a to docela rychle. Dneska nechoď na oběd. Dej si půst.“

Během zbytku porady jsem ještě šestkrát řekla, že s ničím takovým nemá počítat a že na to v žádném případě nepřistoupím. Ona dělala, že moje námitky neslyší, a domlouvala s Danielou, aby vybrala vhodný salon, který s námi bude spolupracovat. Ještě když jsem odcházela ze zasedačky, otočila jsem se k ní a naposledy jsem, klidně, ale rozhodně, řekla, že její nápad je fajn, ale nehodlám se na něm podílet. Mlčela.

Proto jsem teď seděla u počítače a měla chuť po Míše něco hodit. Jak se to v té Annině nemocné hlavě vůbec dovedlo vyloupnout? Ať se vdá sama! Nejvíc mě deptalo, že jsem nemohla zavolat Matoušovi, abych mu to převyprávěla. Sám s ní jednal, věděl, jak je… zvláštní, takže jsem věděla, že bych se od něj kromě pobaveného komentáře dočkala i nějakého uklidnění. Které mi kolegové, dokonce ani Míša, prostě nemohli poskytnout, protože byli všichni v rauši z toho, že si Anna pro tuhle eskapádu nevybrala je. Jenže Matouš byl touhle dobou už někde v Rakousku a mířil do Itálie. Kousek pod Bolzanem bylo totiž městečko Acro a kousek pod ním zas jezero Lago di Garda, kolem kterého byla spousta fakt výborných (Matoušova slova) skal a na nich hafo výborných lezeckých tras.

Přesně tak. Poprvé ze mě byla slaměná vdova. A rozhodně se nedalo říct, že bych z toho byla nějak nadšená. Nevadilo mi, že budu týden sama, koneckonců jsem sama bydlela ještě donedávna a zvládala jsem to s přehledem. Ale už teď jsem věděla, jak moc se mi bude stýskat. A jak moc se budu bát, protože akční Kopřiva ráno vstane, vleze na skály a nesleze dolů, dokud na to uvidí, to bylo jasné. Věděla jsem, že na sebe bude dávat pozor. A že tam bude s dalšími dvěma horolezci, se kterými si

navzájem naprosto věří. Navíc tvrdil, že kolem jezera je to v podstatě lezení pro malé děti a jedou tam jen proto, aby si užili pánskou jízdu, kecal jeden.

Nabídl mi, že můžu jet taky. Že pojedeme dvěma auty, abych se k nim pohodlně vešla, a že si vyhradí čas na výlety se mnou. Milán, Benátky, všechno relativně blízko. Odmítla jsem, protože jsem nechtěla být za stíhačku. A protože jsem si nedovedla představit, jak tam budu stát na břehu jezera a koukat na něj, jak si hraje na Spidermana. Zbláznila bych se. Nakonec jsme se dohodli, že se na místo činu vrátíme v srpnu, kdy si vezmu pořádnou dovolenou. Památky a hlavně jídlo. A žádné skály.

I tak jsem mu nezapomněla během posledních tří dnů asi desetkrát připomenout, aby se vrátil celý, a že jestli si něco udělá, už nikdy v životě mu nic neuvařím. A samozřejmě ode mě ráno odjížděl na kole k sobě domů, kde už měl sbaleno, se dvěma plastovými dózami plnými buchet. Chvíli dokonce zvažoval, že pojede tramvají a poveze si s sebou celý ten pekáč, aby mu všichni záviděli, ale nakonec jsem ho přemluvila, aby se nechoval jako dítě.

„Nebo byste to mohli všechno absolvovat a na poslední chvíli říct ne!“ vypadlo z Míši. „Chápej, firma by všechno zaplatila, takže bysme pak stejně sežrali celou hostinu, opili bysme se a byl by to super mejdan!“

„Ne,“ zavrčela jsem. A pak jsem popadla mobil a napsala Matoušovi. Sice jsme se dohodli, že se ozve až z Arca a večer si zavoláme přes Skype, ale třeba má mobil zapnutý.

Neuvěříš, co vymyslela Anna. Měli bychom se jí zbavit. Můžeme ji zakopat na příštím teamingu jako poklad a doufat, že ji nikdo nenajde?

Doručenka se neobjevila, ale věděla jsem, že jakmile si zapne telefon, ozve se. A já mu řeknu: chi chi, miláčku, tomu neuvěříš, ta husa se rozhodla, že bychom se měli vzít! Takový pitomý nápady! Svatba! Proboha!

„Nebo by se určitě dalo zařídit, aby vám tam Chinaski přijeli Kláru zahrát osobně! Ježiš, to by bylo úplně dokonalý!“

„Jestli nezmlkneš, přísahám, že vstanu, vezmu kytky, odejdu a už nikdy se nevrátím!“ zasyčela jsem vztekle.

„Fajn. Mlčím. Já nebudu litovat, že jsem na svatbě neměla slavnou kapelu.“ Možná bych měla já napsat nějaké kapele, ať složí písničku Michaela! A ať je to vážně šílený ušní červ, který se vás nepustí a hraje vám v hlavě pořád dokolečka. Jo, to bych měla udělat.

Když jsem konečně dorazila domů, měla jsem všeho plné zuby. Byla jsem utahaná z posilovny, kde mi Radim dával zabrat čím dál víc. Jelikož jsem tam s sebou jednou vzala Kopřivu a ti dva si padli do noty, věnoval se mi s extra péčí. Nemohla jsem se na nic soustředit a byla jsem naštvaná, protože za to mohla hlavně Anna, a taky trochu Kopřiva, který měl podle všech propočtů touhle dobou být už aspoň dvě hodiny na místě. Jenže doručenka pořád nedorazila, a když jsem mu zkusila zavolat, ozvalo se jen, že není dostupný. Skvělé. Jestli odjel a nezkontroloval si, že má u svého čísla v pořádku aktivovaný roaming, fakt ho něčím praštím. Zkusila jsem mu poslat mail, aby, až zapne notebook, věděl, že čekám. A pak jsem šla zírat do lednice a vymýšlet, na co bych měla chuť.

Nejhorší bylo, že jsem věděla, co bych si dala v tuhle chvíli úplně nejvíc. Všechny ty řeči kolem svatby způsobily, že jsem doslova prahla po svatebních koláčcích. Jak já bych se po nich utloukla! Neměla jsem je už určitě víc než dva roky, od svatby jedné ze sestřenic, a teď bych za ně dala fakt cokoliv. Stála jsem v kuchyni a přemýšlela, jestli bude míň praštěné hledat na internetu, jestli náhodou někde někdo nerozdává svatební koláčky, nebo se do nich rovnou pustit. Jak moc ubohé bude upéct si tyhle sladkosti? Ale zas když to nikomu neřeknu a nevezmu je zítra do práce, bude to jen moje tajemství. Přitom na těch koláčích ani není nic extra! Jsem fakt magor. Magor, co má čirou náhodou doma všechno, co potřebuje. Tak do toho.

Samozřejmě že telefon zazvonil, když jsem měla ruce od těsta. Jak typické! Zanadávala jsem si pěkně od plic a všechno svedla na volajícího, abych se nemusela cítit hloupě, že jsem se vrhla do pečení, když čekám telefon. Utřela jsem si ruce od nejhoršího a popadla mobil. Místo označení volajícího Kopřiva – tvrdohlavě jsem to odmítala měnit na jakoukoliv zdrobnělinu a jeho to bavilo – se ale na displeji ukázalo jen cizí číslo. Což mi způsobilo zklamání i naštvání v jednom. Jestli to bude nějaký prodej po telefonu, nevyslechnou si nic pěkného.

„Prosím?“ ohlásila jsem se a věděla, že nesmím znít tak nabroušeně, jak se cítím, protože teoreticky by to mohl být i někdo kvůli práci, i když se to stávalo tak jednou nebo dvakrát za půl roku. Svoje číslo jsem si bedlivě hlídala a rozdávala jen to na pevnou linku.

„To je Klára?“ ozval se huhňavý ženský hlas.

„Jo,“ souhlasila jsem a netušila, která bije.

„Klárko,“ řekla ta žena a pak se jí hlas zlomil a slyšela jsem jen vzlyky.

„Haló?“ vyhrkla jsem. Nevěděla jsem, co se děje, ale najednou jsem měla sucho v puse, ledové ruce a srdce mi bušilo. Tohle nebyl omyl a ona, ať už to byl kdokoliv, mě znala a nebyla na tom moc dobře.

„Haló, můžu vám nějak pomoct?“ Jenže jsem slyšela pořád jen vzlykání. A pak šramot.

„No, haló?“ Ve sluchátku se ozval jiný hlas, mužský. Povědomý. Moc povědomý, protože byl hluboký a bručivý.

„Matěji?“ hlesla jsem. Všechno kolem zmizelo.

„Můžeš si vzít taxík a přijet do Motola, Klárko?“ zeptal se Matěj a v jeho tónu nebyla ani špetka toho jeho hraného brblání, jaké používal, když jsem ho slyšela mluvit osobně.

„Kam do Motola?“ Na jednu stranu jsem věděla, že nemyslí Motol jako čtvrť. Bylo jasné, že se něco stalo. Na druhou stranu jsem se pořád držela toho, že Matouš je v Itálii, tak proč bych měla jet do Motola? Možná se něco stalo jeho ségře?

Spondylochirurgické oddělení je strašně hnusný název.

16. kapitola

Rakvička se šlehačkou

3 žloutky, 100 g moučkového cukru, 1 vanilkový cukr, máslo, šlehačka. Žloutky s oběma cukry utřeme elektrickým šlehačem, dokud nevznikne hustá pěnová hmota.

Máslem vymazané formičky na rakvičky pak naplníme hmotou do dvou třetin a vložíme do trouby vyhřáté na 180 °C. Pečlivě sledujeme, protože jakmile rakvičky vyběhnou, je třeba troubu ztlumit na 150 °C a péct ještě 20–25 minut. Podáváme po vystydnutí s čerstvě připravenou šlehačkou.

Vždycky jsem věřila tomu, že lidé, kteří k sobě mají blízko, na sebe mohou být tak nějak napojení. Jasně, nebylo to nijak vědecky podpořené, spadalo to spíš do ezoterických záležitostí, ale mít takový ten šestý smysl byla fajn představa. Vědět, že se tomu druhému něco stalo. Poznat to, být si tím najednou jistý. Pustit všechno, co držíte v ruce, koukat do blba, tak trochu v šoku, a cítit, že ten druhý zrovna bojuje o život.

No, tak nic takového se nestalo. V klidu jsem jela do práce, přemýšlela o pitomostech a litovala se, jak budu týden sama, a Matouš tou dobou ležel na silnici a pokoušel se vysvětlit kolemjdoucím a řidičům, kteří se k němu seběhli, že s ním nemají hýbat, protože při dopadu cítil, jak mu prasklo v zádech. A zatímco upadal do bezvědomí a ti lidé na něj mluvili a všichni čekali na záchranku, někdo sebral jeho batoh a vytratil se s ním. Proč mě to vůbec nepřekvapilo? Nesnáším lidi.

Proto se Kopřivovi o tom, že Matouš nikam neodjel, dozvěděli až po poledni. Pištu a dalšího horolezce, kterého jsem osobně neznala, přestalo někdy během brzkého dopoledne bavit na Matouše čekat a začali se po něm shánět. Chvíli to trvalo, většina lidí nerozdává kamarádům nebo kolegům čísla svých rodičů. Nakonec se k němu dostali přes ségru, kterou se pokoušel balit jeden z Kopřivových lezeckých žáků, a doslechl se, že je po něm sháňka.

Hromady sociálních sítí, kde se všichni znají se všemi, a sehnat jedno číslo zabralo tři hodiny. Na mě si vzpomněli až navečer, jenže Matouš byl po operaci pořád mimo, jeho telefon byl nejspíš už někde v bazaru a v redakci nikdo nebyl. Marek nakonec našel moje údaje v jejich databázi externích spolupracovníků. Dozvěděla jsem se o tom všem jako poslední.

Zůstali jsme v nějakém vestibulu, protože nás bylo moc. Vypadalo to tu úplně jinak než na té chirurgické ambulanci, kde jsem byla s Míšou. Všechno tu bylo čisté, barevné, přátelské a mě to vytáčelo k nepříčetnosti. Tedy, i tohle přispělo k tomu, že jsem byla úplně mimo. Motala se tu spousta lidí, většinu z nich jsem znala a přikyvovala jsem, když se mě na něco zeptali, aniž bych rozuměla tomu, co mi říkají.

Na pokoj jsem nesměla. Sestra byla milá, ale neoblomná. Jen rodina. Jestli jsem přítelkyně, mám počkat, až se vrátí jeho rodiče a potvrdí to. Nikdo mi pořádně nic neřekl. Prý spadl z kola. Někdo tvrdil, že do něj narazilo auto, které mu nedalo přednost, někdo zas, že nějaká ženská otevřela dveře, když kolem jejího auta projížděl. Každopádně svědci tvrdili, že to do poslední chvíle vypadalo, že to ustojí. Že prý se zdálo, že prostě dopadne na nohy a v pohodě odkráčí pryč. Jenže to se nepovedlo. To se děje jen ve filmech a pak ještě jednou za nekonečno někde v Thajsku, kde někdo něco takového natočí na video a na internetu se z toho stane hit. Z Matouše bohužel virál nebude. Někdo mi řekl, že jde o T12 a L1 a že to je vlastně dobře, protože většinou se na kole lámou vyšší obratle a to by byl průser.

No jasně, a tohle je jen škrábnutí!

Někdo jiný mi řekl, že zná někoho, kdo zná někoho, kdo to rozchodil. Někdo další si vzpomněl na historku, o které si nebyl jistý, kdo ji vyprávěl, takže nebylo ani jisté, jestli se doopravdy stala, ale nějaký lyžař prý spadl na lyžích, zlomil si vaz, ale normálně vstal. Až když si sundal helmu, přerušila se mu mícha a umřel.

Než jsem se stačila probrat z té divné strnulosti a otupělosti, abych otočila hlavu doleva a zjistila, co za dementa mi tohle vypráví, postaral se o něj Marek.

Jak se připozdívalo, začalo ubývat lidí, co stejně jako já čekali na jakékoliv zprávy. Z TeamUnity tu zůstal jen Marek a Pišta, který se mi už po několikáté omluvil za to, že se po něm nezačali shánět dřív a že mi nedal vědět a že ho raději nepřijeli vyzvednout. Jen jednou jsem zamumlala, ať se na to vykašle, že to není jeho chyba. Pak už jsem mlčela, zírala, čekala a nebyla schopná vymyslet, co tohle všechno vlastně znamená. Neřešila jsem, co bude potom. Potřebovala jsem zjistit, co je teď. A co se přihodí v tom dalším teď, které bude hned za chviličku. Na ta vzdálenější teď jsem prostě nebyla připravena.

Kopřivovi i s Lindou se objevili po desáté. Vypadali tak hrozně, jak jsem se já cítila. Nevěděla jsem, jestli mám jít k nim nebo jestli mě nechtějí vidět, ale když si mě Jana všimla, hned se ke mně vydala. A objala mě tak prudce, až to zabolelo. Začala se omlouvat, že na mě zapomněli a nepřišli pro mě, ale pak se zase rozbrečela. Vyčerpaně, zničeně.

„Jak mu je?“ zeptala jsem se Matěje a zarazila se, když jsem slyšela svůj hlas. Nezněl jako můj.

„Je po operaci, ale zatím toho nemůžou moc říct. Měl zlomený poslední hrudní a rozdrcený první bederní obratel. To je průšvih, protože mu ty kousky mohly zasáhnout míchu. Všechno to srovnali, ale teď je tam prý otok a uvidí se.“

„Kdy?“ Jen pokrčil rameny. Vypadal mnohem starší, než když jsme se před pár týdny viděli poprvé.

„Možná za pár hodin, možná za pár dnů. Musíme čekat.“

„Mluvili jste s ním?“ Potřebovala jsem vědět, že reagoval. Že se probral. Nechtěla jsem slyšet, že je pořád mimo.

„Jen chvilku, když ho přivezli ze sálu. Pak zas usnul. Perou do něj spoustu léků. Prý je lepší, když spí.“

Tak jo. Mluvil. To bude v pohodě. Bude to v pohodě. Otok splaskne, obratle se zahojí, všechno bude v pohodě.

„To není jistý,“ řekla potichu Linda. Zmátla mě; neuvědomila jsem si, že jsem to říkala nahlas.

„Teď není jistý nic,“ souhlasil s ní Matěj. Poprvé od chvíle, kdy jsem s rukama od těsta začala shánět taxík, se mi začaly do očí cpát slzy.

„Matouš se s tím porve,“ trvala jsem na svém. „On se nedá.“

„Jo,“ přikývl Matěj. A v obličeji měl výraz, který mi říkal, že raději nebude pokračovat a nechá mě při tom.

„Můžu jít k němu?“ zeptala jsem se. Marně, teď v noci už k němu doktoři nechtěli pustit nikoho.

„Což je dobře, protože kdyby chtěli, abychom měli čas se s ním rozloučit, nechali by nás s ním,“ podotkla zase Linda. Její matka ji okřikla, ať o takových věcech vůbec nemluví, ale já byla ráda, že to řekla. Ona mě neměla ráda, tak proč by se mě snažila uklidnit? Něco na tom bylo.

Domů mě Marek dovezl jednou z fabií TeamUnity chvíli před půlnocí. Nevěděla jsem, co bude ráno. Nedovedla jsem si představit, že bych šla normálně do práce a řešila každodenní rutinu. Že bych se dohadovala s Annou ohledně svatebního nápadu – i když jak jsem teď seděla a zírala na Romea a Julii, říkala jsem si, že bych klidně souhlasila se svatbou v přímém přenosu, jen aby se všechno vrátilo zpátky. Kdybych ráno Matouše zdržela o pár vteřin déle, dala mu ještě jednu pusu, mohlo být všechno

úplně jinak.

Když jsem konečně začala brečet, bylo mi ještě hůř. Nerada jsem brečela, protože to ve většině případů skončilo obrovským vzlykáním, hýkáním, bublinami u nosu a podobnými nechutnostmi. Navíc jsem si pak připadala celá zmatená, unavená a s IQ o dost nižším než před pláčem. Dneska na tom nezáleželo. Co jiného bych měla dělat?

A jak bych jinak usnula?

Ráno jsem vstala jako obyčejně, ale místo do práce jsem zamířila do nemocnice. Napsala jsem Míše esemesku, že dneska nedorazím a že se jí později ozvu, a vypnula jsem si vyzvánění. Bála jsem se, že zase budu muset sedět ve vestibulu a čekat, ale chvilku před tím, než jsem vstoupila do nemocničního areálu, mi začal v kabelce vibrovat mobil. Cizí číslo, ale bylo mi povědomé, takže mi došlo, že to bude Jana. Byla. Počkala na mě u vchodu do budovy a zase mě hned objímala. Už nebrečela, dnes byla přehnaně starostlivá. Zatímco mě vedla k výtahu, děkovala, že jsem přišla, zjišťovala, jestli jsem snídala, a chtěla vědět, jestli nebudu mít v práci nějaké problémy. Byla víc podobná té Janě, kterou jsem poznala v Poděbradech, ale zároveň byla trochu jiná. Jsem taky jiná? napadlo mě. Nestihla jsem se tou myšlenkou zaobírat, protože jsme byly na tom správném poschodí a Jana mě vedla k jedněm dveřím. Než jsem překročila práh, zaváhala jsem.

Děsila jsem se toho, co uvidím. Věděla jsem, že Matouš je celý, ale nikdy kromě spánku nebo chvil po milování jsem ho neviděla nehybného. Byl pořád v pohybu. I když jsme seděli v kině a sledovali film, jeho prsty mě hladily po dlani nebo mi jeho ruka kreslila na záda nerozluštitelné obrazce. Vrtěl se, přešlapoval, chodil, poposedával, kroutil rameny, prohýbal záda, natahoval se, pokyvoval si hlavou do rytmu hudby, cvičil, posiloval, trénoval, běhal, jezdil, plaval, lezl… Nikdy se nezastavil. Až teď.

„Bude rád, že jsi tu,“ špitla Jana, když si všimla, že nejdu hned za ní. „Ptal se na tebe.“ To mi pomohlo udělat těch posledních pár kroků.

Matouš vypadal, jako by měl kocovinu. Líp jsem to popsat nedovedla. Nebýt nemocniční postele a hromady udělátek kolem ní, klidně bych mu řekla, ať se přestane válet a vstává.

„No nazdar.“ Můj plán byl, aby to znělo rozšafně a vesele, jako že ty vole, co se to tu vlastně děje? Ve skutečnosti jsem to řekla tak, že to úplně vystihlo celou situaci.

„Ahoj,“ hlesl. „Tohle jsem asi trochu posral, co?“

„Malinko,“ souhlasila jsem a konečně došla až k němu. Nerozhodně jsem se podívala na jeho ruce. Jedna byla ovázaná obvazem, do druhé vedla kapačka. Kruci, kde se ho můžu chytit?

„Odřel jsem se,“ řekl a trochu zvedl tu zavázanou ruku. Jako by záleželo na tom, že si sedřel dlaň.

„Buď rád, žes nedostal náplast s kočičkama. Míše ji chtěli dát v té Miloňově nemocnici.“ Když se mu na tváři objevil náznak úsměvu, obrovsky se mi ulevilo.

„Můžu ti dát pusu? Nezačne tu něco děsně houkat a nepřijdou mě vyvést?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Ještě jsem se tu s nikým nelíbal,“ odpověděl. Šaškoval. Nemohla jsem si přát nic jiného. Za sebou jsem uslyšela vzlyknutí a Matouš se omluvně ušklíbl. „Mám trochu rozbitou mámu, pořád brečí.“

„Už mlč,“ doporučila jsem mu a sehnula se k němu, abych mu mohla dát pusu. Jedny suché a rozpraskané rty se potkaly s druhými, a přestože to byl zvláštně cizí pocit, rozbušilo se mi srdce.

„Nic nehouká,“ zamumlal.

„M-hm,“ přikývla jsem.

„Až tu nebudou naši, zkusíme, jestli to bude houkat při sexu,“ oznámil. Odměnou mu byl můj nevěřícný pohled a Janino další zavzlykání, po kterém se omluvila a odešla z pokoje.

„Jsi úchylák,“ usmála jsem se na něj.

„Jo. Víš, na co mám hroznou chuť? Na rakvičku se šlehačkou. Nesnáším, jak po ní trnou zuby, ale teď bych si ji dal.“

„Rakvičku se šlehačkou?“ ujišťovala jsem se, že slyším dobře. „Mám jít nějakou sehnat?“

„Ne. To je tím, jak jsem nadopovanej práškama. Normálně sjetej.“

„Jaký to je?“

„Docela dobrý. Předtím jsem si chvíli povídal tady s tou skříní.“ Nechápavě jsem se rozhlédla po pokoji.

„Ale tady není žádná skříň.“

„Vidíš? Dobrej materiál,“ uculil se. „Jsem utahanej jak kotě,“ dodal pak. Než jsem stihla říct, ať si odpočine, usnul.

„Víme něco nového?“ zeptala jsem se venku před pokojem Matěje. Neměl pro mě žádné zprávy. Pořád se čekalo na splasknutí otoku, aby bylo jasné, jakou spoušť za sebou pád z kola zanechal. Doktoři si byli jistí, že ruce jsou v pořádku, z toho odvodili, že by Matouš měl být prakticky na sto procent v pořádku od pasu nahoru. Jak na tom byl od pasu dolů, se ale mělo ukázat až později. Pořád k němu někdo chodil. Kontroly, kontrolní odběry, návštěvy specialistů, měření teploty, ověřování citlivosti končetin… Párkrát ho také odvezli někam pryč kvůli ultrazvuku a dalším věcem, které jsem nepochytila. Víc času jsme strávili na chodbě než u něj v pokoji. Navíc hodně spal, takže se mi za celý den povedlo s ním prohodit jen pár vět. O úplných blbostech. Jenže o čem si povídat? Co probírat? Plkání o ničem byla asi nejlepší možnost.

Večer jsem odjela domů. Seděla jsem, civěla na kytky, pořád netušila, co dělat.

Třetí den mě hned ráno sháněla Míša. Slíbila jsem, že se ozvu, ale zapomněla jsem na ni. Přiznala jsem, co se stalo, a i když jsem jí tvrdila, že není potřeba, aby jela za mnou, nedala si to vymluvit a celé dopoledne strávila v nemocnici. Čekala v tom otravném vestibulu a já pendlovala nahoru a dolů podle toho, jestli bylo u Matouše v pokoji zrovna volno.

„Měli bychom přivézt stolek a karty,“ napadlo Marka po obědě. Pořád se tu motala spousta lidí, teď ještě víc než v průběhu prvního večera. Rozkřiklo se, co se Matoušovi stalo, a chodili sem lidé z lezeckého centra, jejich kamarádi, kamarádi jejich kamarádů… Když jsem mu nahoře vyřizovala pozdravy, on jim naopak vzkazoval, ať se na to vykašlou a jedou se někam koupat nebo tak něco.

Navečer jsem čekala, až skončí další ze série krátkých kontrol, a přitom jsem bezcílně projížděla telefonní seznam ve svém mobilu. Když jsem narazila na položku Míšin doktor, zarazila jsem se. Ví o tom Miloň? Měl by o tom vědět? Už už jsem se chystala vytočit jeho číslo, když mi došlo, že je vlastně ženatý a že to podle Matouše není žádná sláva. Telefonát od cizí ženské by tomu asi nepřidal.

Napsala jsem esemesku. Stručnou, věcnou, s omluvou, že nevím, jestli by to měl vědět, ale přišlo mi, že ano.

Zavolal zpátky prakticky obratem a vyptával se na hromadu věcí. Na většinu z nich jsem nedovedla odpovědět. Nakonec slíbil, že až mu další den po poledni skončí služba, přijede. A že se nemám bát, protože Matouš je v nejlepších rukách a on by na jeho místě nechtěl ležet nikde jinde.

Dobrá zpráva. Asi.

Do večera se nic nového nestalo.

Seděla jsem, civěla na kytky a říkala si, že bych možná měla udělat aspoň něco, ale byla jsem tak unavená, nešťastná a otupělá, že jsem zase usnula na gauči v tom oblečení, ve kterém jsem strávila celý den.

Čtvrtý den, v pátek, bylo tak krásně, že mě ani nepřekvapilo, že se Matoušovi kolegové a kamarádi před polednem rozvalili na trávě vedle budovy a normálně se opalovali. Začali celé téhle akci říkat Motolský mejdan a dnes skutečně přinesli karty, frisbee a pétanque. Když se v Matoušově pokoji otevřelo okno, byli občas slyšet až nahoru.

„Divím se, že je ještě nenechali vyvést,“ přemýšlel Matěj nahlas.

„Proč? Nic nedělají,“ bránila jsem je.

„Jo, naopak pomáhají rehabilitovat,“ ozvala se Linda od okna. „Zrovna teď donutili dva kluky o berlích hrát s nima pétanque.“

„Pétanque,“ odfrkl si Matouš. Od rána měl špatnou náladu, a když jsem ho zkoušela rozptýlit vtipkováním, podíval se na mě tak otráveně, až jsem cítila, jak rudnu. Všichni kolem něj dneska našlapovali po špičkách a na rozdíl ode mě nevypadali, že by měli chuť mu vlepit jeden výchovný pohlavek.

„Nemůžou sem hned přitáhnout luky a podobné věci, musí to dávkovat opatrně,“ zastala jsem se jich.

„Pétanque je v pohodě.“

„Leda hovno,“ utrhl se na mě. Poprvé. Nikdy předtím jsem ho neslyšela mluvit takovým tónem. Dotklo se mě to, ale mnohem víc mě to mrzelo. Co jsem udělala špatně?

„Matouši,“ řekl varovně jeho otec.

„Co je?“ vyštěkl. „Vyserte se na všechno tohle plácání o ničem! Vyserte se na zlepšování mý nálady! Skončil jsem, tak nedělejte, že se to nestalo! Jsem v hajzlu. Mrzák.“

Zkoprněle jsem ho pozorovala, zatímco Matěj znovu opakoval jeho jméno a Jana se zase rozvzlykala.

„No jasně, mami, breč. To mi pomůže,“ řekl jízlivě.

„Co děláš?“ nechápala jsem.

„Mám vás plný zuby, to dělám! Proč tady sakra nemůžu mít chvíli klid? Prostě se seberte a vypadněte. Nechte mě na pokoji!“

„Zavolám doktora,“ rozhodl Matěj.

„Vykašli se na doktora, táto. Prostě vypadněte.“

Seděla jsem kousek od něj a pozorovala tu vztekem zkřivenou tvář. Plival kolem sebe jed a bylo mu úplně jedno, jak moc mi – nám – tím ubližoval. Teď se mi chtělo brečet, klidně tady přede všemi, protože jsem nevěděla, co to znamená, odkud se tenhle Kopřiva vzal a kdy se vrátí ten můj, který tu ještě včera ležel na jeho místě. Chtěla jsem s ním zatřást a říct mu, ať se probere. Chtěla jsem si lehnout vedle něj, pevně ho obejmout a držet ho, dokud se to všechno nesrovná. Chtěla jsem mu říct,

že pro mě znamená tak moc, až mě to samotnou děsí, a že jsem mu obrovsky vděčná, že to se mnou hned na začátku nevzdal a nenechal se odradit. Jenže on se na mě podíval, zle, cize, a řekl:

„A ty už nemusíš chodit.“

„Co prosím?“ zašeptala jsem překvapeně.

„Čemu nerozumíš? Už nemám zájem. Bylo to fajn, díky, ale už sem nelez.“

Jen jsem otevřela pusu. Nevyšla ze mě ani hláska. Bylo to jedno, protože v pokoji byl najednou zmatek, jak se oba jeho rodiče i jeho sestra snažili jeden přes druhého pochopit, co se vlastně děje, a vymluvit mu to.

„Matouši, co blázníš?!“

„On to tak nemyslí…“

„Ty ses asi posral?“

Nemusela jsem nic říkat. Nebylo co říct.

Bylo mi ještě hůř, než když jsem se dozvěděla, co se mu stalo. Ale nějak jsem se dokázala postavit a vyjít ze dveří, aniž bych klopýtla nebo se musela opřít o stěnu. Vylezla jsem na chodbu, opatrně za sebou zavřela dveře, čímž jsem utlumila rozčilené hlasy z pokoje, a došla k nedaleké židli. Tam jsem si sedla, jen na chvilku, aby to se mnou nešvihlo – protože přesně k tomu jsem teď měla zatraceně blízko.

Dal mi kopačky? On mi dal kopačky? Teď?

Nějak jsem došla k výtahu. Nějak jsem vyšla ven z budovy, minula rozesmáté a povykující TeamUniťáky a horolezce na trávě a vydala se k vrátnici. Měla jsem pocit, že na mě někdo volá, ale ten hlas jsem neznala a byla jsem moc mimo na to, abych se otočila. Koneckonců to bylo úplně jedno. Dostala jsem kopačky a už ty lidi nikdy neuvidím. Co budu dělat? Jak mám… Co teď?

Teď.

Teď dojdu na autobus.

Teď nastoupím.

Teď si sednu.

Teď vystoupím.

Teď jdu domů.

Teď.

17. kapitola

Kynuté tvarohové buchty

Na těsto: 500 g polohrubé mouky, 80 g cukru, 120 g rozpuštěného másla, 30 g droždí, 250 ml mléka, vanilkový cukr, 2 žloutky, špetka soli. Na náplň: 250 g plnotučného tvarohu, 1 žloutek, vanilkový cukr, nastrouhaná citronová kůra, moučkový cukr, rozinky předem namočené v rumu. Do mísy nasypeme mouku a uděláme v ní důlek, do kterého vložíme nadrobené droždí. To pak posypeme cukrem a zalijeme ohřátým mlékem. Necháme vzniknout a vykynout kvásek. Pak přidáme ostatní suroviny a vypracujeme hladké a kompaktní těsto, které necháme alespoň 30 minut vykynout. Těsto pak vyválíme a nakrájíme z něj stejně velké čtverce. Do jejich středů pak vkládáme náplň a okraje spojujeme dohromady, aby vznikl tvar buchty. Jednotlivé buchty klademe na pekáč těsně vedle sebe a pečeme v troubě na 180 °C 30–40 minut.

Měla jsem na vybranou: buď se sesypu, nebo budu něco dělat. Vybrala jsem si tu druhou variantu, a až když jsem válela těsto, došlo mi, co vlastně dělám.

Buchty.

Pitomý, debilní, tvarohový buchty. S rozinkami a rumem. Ty, které má Matouš nejraději.

Matouš? Spíš ten debil.

Zatraceně.

Ty buchty, které jsem mu upekla na cestu do Itálie. Které měl v batohu, který někdo sebral. Nějakej parchant ukradl moje buchty!

Trochu jsem si nabrečela do těsta a pak jsem zavolala Míše. Byla ještě v práci, ale když pochopila, co se stalo, řekla, že do hodiny je u mě. Trvalo jí to skoro hodinu a půl, takže jsem mezitím stihla upéct první pekáč a skoro naplnit druhý. Na motání buchet bylo něco důvěrně známého a uklidňujícího, takže jsem je přestala nenávidět kvůli tomu, koho mi okamžitě připomněly. Ovšem když jsem ten první pekáč vytáhla z trouby a viděla povědomé tvary, málem jsem ho hodila z okna.

„Jsem tady!“ zahulákala Míša, když jsem jí otevřela, a zatřásla mi před obličejem igelitkou s logem nedalekého supermarketu. Zacinkalo to.

„Bezva,“ odpověděla jsem bez viditelného nadšení. „Peču buchty.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Aha.“

Došla za mnou do kuchyně a uteklo jí:

„No nazdar. Pečeš ve velkým?“

„Asi jo,“ souhlasila jsem.

„Dobře. Takže… Chceš o tom mluvit?“

„Ne. Nevím. Není o čem. Dal mi kopačky. Tečka. Nedivím se mu, protože je jasný, že můžu za to, co se mu stalo. Jel ode mě. Kdyby spal u sebe, vůbec by nebyl na tom místě, kde se to stalo. Kdyby mě nepotkal, byl by v pohodě. Je jasný, že to člověka naštve. Taky bych se sebou nechtěla chodit.“

Vysypala jsem to ze sebe a samotnou mě překvapilo, co všechno jsem až do té doby naschvál potlačovala a na co jsem se snažila nemyslet. Faktem ale bylo, že jsem měla pocit, že za to můžu. A Matouš si musel myslet to samé, protože mě nenapadal jiný důvod, proč by se se mnou jinak rozcházel.

„Páni.“

„No,“ pokrčila jsem rameny a otřela se rukou od mouky pod okem, kde mě zalechtala nějaká trapně zatoulaná slza.

„To ti řekl?“

„Ne. Neřekl nic. Byl pořád v pohodě, trochu zfetovanej, ale byl to on. A pak najednou vyjel, na všechny ječel a dal mi kopačky. Tradá, konec.“

„Co budeš dělat?“

„Teď? Péct buchty. Pak? Dojdu koupit suroviny na další buchty. A pak? Nevím. Nemyslím tak dopředu.“

„Myslela jsem spíš, jestli za ním zítra zajdeš, abys zjistila, co se to stalo,“ řekla Míša opatrně.

„Ne,“ odpověděla jsem rozhodně. „To neudělám.“

Chvilku mlčela a pak si povzdechla:

„Tak jo. Kdo si dá panáka?“

Nevím, v kolik přesně se ozval zvonek, ale ještě bylo světlo. A já byla docela slušně připitá. Kuchyň vypadala jako po výbuchu moučného granátu, ale při nákupu věcí na další buchty nás nikdo nevyvedl ani nezatkl, takže jsem mohla péct, co hrdlo ráčilo. A přidávat do tvarohu čím dál víc rumu a pak ochutnávat ten tvaroh, a tím se ještě víc nalívat. Zdálo se to jako dobrý plán, i když ten poslední pekáč buchet byl lehce připálený.

„Kdo to je?“ zeptala jsem se zmateně Míši.

„Kde?“ zamračila se a rozhlédla se po kuchyni.

„Za dveřma,“ upřesnila jsem. Podívala se ke kuchyňským dveřím a pak na mě:

„Děláš si ze mě srandu?“

„Tys neslyšela zvonek?“ došlo mi a náramně mě to pobavilo. Pochopila jsem, že neví, kdo zvonil, a je na mně, abych to zjistila.

Za dveřmi stáli Marek a Linda.

„Aha?“ udělala jsem překvapeně.

„Ahoj.“ Marek se pokusil předvést úsměv, ale byl z toho smutný škleb. Linda, která měla pod očima pytle mnohem větší, než by si mladá holka jako ona zasloužila, se zeptala:

„Ty piješ?“

„Jo,“ přiznala jsem. „Chceš taky?“

„Jo,“ souhlasila bez zaváhání.

A tak začalo být v kuchyni trochu těsno.

„Je to idiot, ty vole,“ vysvětlovala mi Linda o pár desítek minut a pár panáků později.

„Buchtu?“ zeptala jsem se Marka. Pil kafe a vodu, protože přijel autem a měl v plánu také odjet. Buchtu už jednu snědl, ale ta byla z první várky, kdy jsem rum používala v podstatě jen na ovonění.

„Ale tak jo,“ souhlasil a zakousl se do ní. Párkrát převalil sousto v puse a zarazil se: „Takhle to má chutnat?“

„Určitě,“ ujistila ho Míša rozšafně.

„Měla jsem mu nakopat zadek,“ litovala Linda. Nedovedla jsem si vzpomenout, proč jsem měla pocit, že je příšerná. Teď byla docela v pohodě a navíc byla naštvaná na Kopřivu, takže nebyl důvod proti ní něco mít. „Co si myslí, kretén rozmazlenej?“

Když pak o dvě buchty později řekla, že další už si nemůže vzít, protože by byla tlustá, už ne úplně koordinovaným pohybem jsem ji objala. A pak jsme se jak na povel rozbrečely.

Když mi zazvonil mobil, byla už tma a v mém ne moc velkém bytě se tísnilo sedm lidí. Část Motolského mejdanu se přesunula do hospody, ale takové to opravdové jádro skončilo u mě. Bylo to super, protože jsem ty sportovce mohla posílat do supermarketu a měla jsem tak pořád dost všeho, co jsem potřebovala. V kuchyni už bylo malinko přebuchtováno a nebyla jsem si jistá, jestli budu chtít vidět účet za elektřinu, když trouba jela už mnoho hodin v kuse, ale bylo mi tak nějak fajn. Smutně, ale

smířeně. Přišla jsem o Kopřivu, ovšem vypadalo to, že jsem místo něj získala ještě mladší Kopřivovou. Naštěstí jen jako kamarádku.

Mobil jsem našla pod váhou a překvapilo mě, že mi volal Miloň.

„Haló?“ houkla jsem přiměřeně k hladině alkoholu ve své krvi a k pozdní hodině.

„Ahoj, tady Míla. Kde jsi? Potřebuju s tebou mluvit.“

„No,“ udělala jsem a naklonila se do dveří, abych zjistila, jak je na tom Míša. Zrovna držela v ruce dalšího plného panáka a citovala směrem ke kytkám začátek Polednice. Hm, tohle bude veselé. Ale co už, dneska je prostě totálně divnej pátek, tohle už bude brnkačka. „Tak jo,“ broukla jsem do telefonu a nadiktovala doktorovi svou adresu.

Než dorazil, Míša prohlásila, že bychom měli jít tančit. Toho se chytil Kalvoda, který hned objednal taxi a sliboval, jak to roztočej. Chytila jsem ho za triko na hrudníku, spíš abych nespadla, než že bych chtěla vypadat nějak hrozivě, a řekla mu, že jestli se pokusí ji dostat do postele, vykastruju ho svým vykosťovacím nožem. Protože už byl taky trochu nametenej, řekl, že neví, co je vykosťovací nůž, takže jsem ho musela odtáhnout do kuchyně a ukázat mu ho.

„Au,“ sykl.

„To si piš,“ ujistila jsem ho.

„Dobře, dneska nic. Ale když ji třeba zítra pozvu na rande a bude se to vyvíjet dobře?“

„Až bude střízlivá, dělej si, co chceš.“

Jenže pak zazvonil taxikář a Kalvoda zjistil, že Míša usnula na gauči, jak bylo jejím zvykem. Když přišel Miloň, zábava skomírala. Linda usínala na rameni Mlčenlivýmu Bobovi, který dělal čest své přezdívce a vážně jsem si nevšimla, že by během pobytu u mě pronesl jediné slovo. Míša už byla tuhá a Marek pil další kafe a nahlas přemýšlel, jestli fakt má jet domů nebo jestli ho budou ráno bolet záda, když si lehne na zem. Prozradila jsem mu, že gauč je rozkládací a vejdou se na něj klidně dva lidi, čímž bylo rozhodnuto:

„Tak já si taky naleju.“

Miloň panáka čehokoliv nebo víno odmítl. Prý toho v noci moc nenaspal, protože o klidné službě na ambulanci se moc často mluvit nedalo, a odpoledne strávil v Motole, kde mluvil se všemi, kdo mu přišli do rány. Nandala jsem mu na talířek buchty z prvních várek a udělala místo u kuchyňského stolu i pro něj.

Nechtěla jsem slyšet nic o Kopřivovi.

Chtěla jsem vědět všechno.

Měla jsem opět zaděláno na solidní schizofrenii.

Miloň nemluvil jako doktoři na spondylochirurgii. Sice přímo se mnou nemluvil nikdo z nich, protože všechno řešili s Kopřivovými, ale slyšela jsem, jak s lidmi jednali. Profesionálně, klidně, pečlivě. Když mi teď Miloň normálními slovy popisoval, co se vlastně stalo a co se bude dít dál, bylo to, jako by mi to vyprávěl prostě kamarád. Rozuměla jsem mu skvěle, i přes mírnou opilost.

Několikrát mi zopakoval, že jisté není nic. Ale bylo velmi pravděpodobné, že z Matouše bude paraplegik. Existovalo několik úrovní paraplegie a Miloň zopakoval, že Matouš se zranil tak, že škoda byla minimální. Kdyby spadl jinak, kdyby neměl vypěstované reflexy a silné svaly i šlachy, mohl jít na zem přes hlavu, a to by bylo mnohem horší.

Měl před sebou dlouhou cestu, V nemocnici zůstane minimálně pár týdnů, pokud nebude nutná další operace, která by hospitalizaci prodloužila. Pak ho čeká rehabilitační zařízení, kde se budou snažit ho zase rozpohybovat. Podle Miloně se některá zranění páteře dala vyléčit prostě tím, že to člověk rozchodil. Když pacient pořádně posiloval svaly, jeho stav se zlepšoval. Když ležel a jen sebou nechával manipulovat, daly se čekat mnohem horší výsledky. Matouš měl ty nejlepší předpoklady pro to, aby z rehabilitace vytěžil co nejvíc.

„Takže bude chodit?“ vyhrkla jsem. Nešlo mi to dohromady s označením paraplegika, ale tohle znělo, jako by se mohl úplně vyléčit. Znovu jsem se dozvěděla, že na to je moc brzo. Pak tu byla psychická část léčby. Miloň povídal něco o přednáškách ve škole, o přijetí zranění a jak to probírali v psychlogii, ale pak si všiml, jak nechápavě se tvářím, tak to vzal odjinud:

„Je hrozně nasranej,“ řekl.

„Jo, to jsem si všimla,“ ušklíbla jsem se.

„Což je normální.“

„Matouš není nikdy nasranej,“ vložil se do toho Marek. „Nikdy. Maximálně chladnej, ale nikdy jsem ho neslyšel, že by zvýšil hlas.“

„Všechno je jednou poprvé,“ pokrčil rameny Miloň. A začal vysvětlovat, co se nejspíš Matoušovi honilo hlavou. O čem se spolu bavili, když se dostal k němu do pokoje. Když je člověk doktor, evidentně nemusí být rodina. Poslouchala jsem, i když jsem to nechtěla slyšet, protože mě to prostě bolelo. Potřebovala jsem pár měsíců, možná let, neslyšet ani slovo o Kopřivovi, ani o kopřivách, kopřivovém čaji nebo kopřivovém špenátu. Nejspíš ani o hluchavkách, protože to jsou v podstatě srabácké kopřivy. Ale když do mě Miloň šťouchl a poprosil mě, abych se soustředila, poslechla jsem ho.

Poslouchala jsem fakt pozorně a během těch pár minut, kdy mluvil, jsem naprosto vystřízlivěla.

„Mělo mě to napadnout!“ kvílela jsem, když domluvil, ale jen potichu, abych nevzbudila spáče.

„Jak tě to mělo napadnout?“ snažil se mě uklidnit.

„Měla jsem to vědět!“

„Nemohlas to vědět.“

„Ale jo. Tohle je přesně to, co jsem měla čekat, že se mu vyrojí v hlavě!“ trvala jsem na svém.

„Všichni jste bylo trochu mimo,“ připomněl mi. Mlčky jsem přikyvovala a pozorovala ho. A pak jsem ho objala, protože jestli mi někdo během posledních dnů přinesl dobrou zprávu, byl to on.

„Asi mě tam teď nepustěj, co?“ nadhodila jsem.

„Ne. To fakt neukecáme.“

„Tak já počkám do rána,“ povzdechla jsem si. Poplácal mě po zádech a řekl, že už musí jít. A pak se zeptal, jak se má Míša.

Dovedla jsem ho do obýváku, kde moje drahá kamarádka a kolegyně napůl seděla a napůl ležela v poloze, ze které mě už od pohledu bolelo za krkem. Chvilku nad ní stál a pak se na mě otočil:

„Necháš ji spát tady, nebo…?“

Mlčky jsem ukázala ke dveřím do ložnice. Vzal ji do náruče, a když ji odnesl a položil na postel, vypadal jednoznačně smutně. Měla jsem obrovské nutkání se zeptat, proč to nejde a co je špatně, ale neudělala jsem to. Tohle už není můj boj, ani Míšin.

Skončila jsem uprostřed své postele. Z jedné strany pochrupovala Míša, z druhé Linda. Kombinace, která by mě nikdy dřív nenapadla. Nemohla jsem spát, protože jsem si pořád dokola představovala, co bude ráno. Co mu řeknu. Co udělám. Jak to udělám. Všechny moje scénáře a plány mi přišly příšerné a na ránu, ale to bylo jedno. Byla jsem připravená se ztrapnit, klidně několikrát. Protože jestli za to někdo stál, byl to Kopřiva.

Když jsem přišla do jeho pokoje, spal. Na chodbě jsem všechno řekla Janě a Matějovi a oni nevypadali překvapeně. Vylezlo z nich, že večer volali nějaké své známé psycholožce a ta jim jako jednu z možností nastínila přesně tu, se kterou v noci přišel Miloň. A souhlasili, že mě s ním nechají o samotě. Stejně si potřebovali dojet domů vzít čisté věci, vyzvednout kocoura Mefista u sousedů a převézt ho i s jeho vybavením do Matoušova malého bytu, který teď obývali.

A tak jsem tu s ním seděla sama, nervózní, napnutá, ale odhodlaná. A všude kolem byly buchty. Probíral se pomalu. Pořád ještě do něj v kapačce tekla spousta analgetik a jeho tělo se stále ještě mělo s čím prát, a ještě dlouho bude. Napůl otevřel oči a podíval se přímo na mě. Pak se usmál, a ten jediný pohyb jeho rtů mě ujistil, že jsem tu správně. Jak se ale probudil o něco víc, úsměv nahradil zmatený výraz a pak zamračení.

A je to tady.

„Co chceš?“ zeptal se ochraptělým hlasem.

„Přinesla jsem buchty. Tvarohový. Dáš si?“ zeptala jsem se a tvářila se, jako by se včerejšek vůbec nestal.

„Děláš si srandu?“ zavrčel.

„Ne. Udělala jsem jich trochu víc, takže mě sem Marek musel dovézt autem, abych to všechno pobrala. Teď je pár buchet na každém patře. Nevěřil bys, jak jsou najednou všichni milí, když jim doneseš něco sladkýho.“

„Nechápu, co tu děláš,“ trval na svém. „Rozešel jsem se s tebou, pamatuješ? Dal jsem ti kopačky. Je konec. Finito. Tak neotravuj.“

„Naser si,“ doporučila jsem mu pěkně od plic a náramně se mi tím ulevilo. Zatvářil se překvapeně.

„No, nekoukej. Nikam nejdu. Dej si mi kopačky, kolikrát chceš, ale máš smůlu, protože se mě jen tak nezbavíš.“

„Kláro, neztrapňuj se,“ mračil se na mě.

„Ty se ztrapňuješ.“

Nervózně polkl a odvrátil ode mě pohled k oknu. Musela jsem se držet, abych se k němu nepřitiskla a nemumlala mu do ucha, že vím, proč mi to udělal, a že to byl nejhorší nápad, jaký kdy dostal. Že je mi jedno, jestli vedle mě půjde, nebo pojede, a že pokud na to už zapomněl, já s ním rozhodně nebyla proto, že bych chtěla adrenalinového šílence a vrcholového sportovce. Že už se nenechám odehnat. A pokud nám to někdy přestane klapat, nebudeme si rozumět nebo potkáme někoho, do koho se

zamilujeme ještě víc, prostě se rozejdeme a já s tím budu souhlasit. Ale ne teď. Teď musíme prostě jen počkat, co se bude dít dál.

„Je to pěkně na hovno,“ řekl potichu po několika minutách.

„Já vím,“ souhlasila jsem.

„Pořád jsi mi říkala, ať na sebe dávám pozor, ať se neopovažuju si něco udělat…“

„A tys mě poslechl. Ty sis nic neudělal.“

„Nenapadlo mě, že se něco takovýho stane zrovna mně. Není to fér.“

„Není.“

„Co budu dělat? Vůbec nevím, co budu dělat. A ty tu chceš zůstat? Když budu rád, když si nebudu čurat do kalhot?“

„Jo. Já tu chci zůstat.“

„Jsi blázen, miláčku.“

„Tys byl taky, když sis mě našel.“

Teď už jsem si přitáhla židli blíž, položila se horní půlkou těla na postel vedle něj a přitiskla si k němu tvář. A rozbrečeli jsme se oba.

„Víš, co je super?“ zeptala jsem se tak nápadně nenápadným tónem, že Matouš hned podezíravě nakrčil jedno obočí. Seděla jsem na parapetu, jedla jednu buchtu – už nikdy to nepřeženu s rumem! – a kývala nohou ve vzduchu. Motolský mejdan dole na trávě pokračoval i dnes, i když část lidí vypadala, že jim je pěkně blbě. Linda byla mezi nimi a motala se podezřele blízko Mlčenlivého Boba.

„Co je super?“ zajímal se.

„Že když ti za vozík přimontuju dvoukolák, můžeš mi jezdit pro veliký nákupy!“ odpověděla jsem jásavě. Ve skutečnosti jsem si nedovedla představit, co si počneme s mým bytem ve druhém patře bez výtahu a jeho miniaturním, ve kterém by se vozík asi ani neotočil, ale o to teď nešlo.

„Jsi podlá,“ zafuněl otráveně.

„Já vím,“ souhlasila jsem. „Proto mě miluješ.“

Zamručel, což jsem si vyložila jako souhlas. A pak jsem si vzpomněla:

„Já ti neřekla, co vymyslela Anna, viď?!“

18. kapitola

Párek v rohlíku

1 nožička párku, 1 rohlík tukový, hořčice nebo kečup. Párek ohřejeme v horké vodě. Z rohlíku odkrojíme špičku a dlouhým, ideálně širokým nástrojem v rohlíku vyrobíme dostatečně hlubokou díru. Do ní dle chuti vložíme kečup nebo hořčici, následně vsuneme párek. Okamžitě konzumujeme.

„Zab ho!“ hulákala jsem rozzuřeně.

„Jestli mě poliješ pivem anebo nás kvůli tobě vyvedou, už s tebou nikdy nepromluvím,“ upozornila mě Míša dotčeným tónem. Ignorovala jsem ji a soustředila se na dění pod sebou.

„No podívej se na něj! Co mu to dělá!“ vztekala jsem se. Proč ho nechá? Proč mu jednu nenatáhne?

„Protože je to hra, ty pako,“ odpověděla mi Linda. Aha, řekla jsem to nahlas? No co, v tomhle rozrušení…

„Byl to faul,“ stála jsem si za svým.

„Nebyl. A kdyby ho brácha sejmul, byl by to faul od něj,“ vysvětlovala Linda. Měla v pravidlech mnohem víc jasno než já, ale to nevadilo. Chodila jsem se sem bavit. Odreagovat si. Zařvat si. Nacpat se párkem v rohlíku a dát si pivo.

Hokeji jsem nikdy moc nerozuměla a ani nefandila, byl to prostě další sport, při kterém hromada lidí řve na pár lidí na ledě a točí se v tom velké prachy – nic pro mě.

Sledge hokej se v posledních měsících stal součástí mého života. I když jsem mu pořád úplně nerozuměla, ale to jen proto, že jsem to nepotřebovala. Jediné, co jsem potřebovala vědět, bylo, kdy a kde je další zápas a jestli se pravidelný trénink kvůli něčemu neruší. Matouš se do sledge hokeje zamiloval. Aby ne, hrálo se to na ledu, proto bylo jasné, že to bude láska na první zmrzlý dotek.

Stejně se ale zamiloval do basketu. A do plavání.

Všechno mu samozřejmě šlo. Protože když se Kopřiva do něčeho zakousl, držel a jen tak toho nenechal.

Proto jsem na různých zápasech a závodech trávila mnohem víc času, než bych kdy byla předpokládala. Bylo to překvapivě fajn. A fajn bylo i všechno ostatní. Matoušovo uzdravování bylo během na dlouhou trať a netušili jsme, jestli už jsme doběhli do konce, nebo se dá ještě něco zlepšit. Dávno měl zpátky svůj pekáč, který

někam zmizel, když ležel v nemocnici. A jeho záda, ramena a paže? Panebože, vydržela bych se na něj dívat pořád! A osahávat ho. A když už jsme u toho osahávání… No, ano, všechnobylo v pořádku. Rozbité obratle sice způsobily, že Matouš teoreticky necítil nic zhruba od pupíku dolů, ale postupně se všechno zlepšovalo a teď cítil silnější doteky na stehnech a tlak na holeních a lýtkách. Dokázal poznat, že má skoro plný močový měchýř, takže mohl zajet na toaletu a s pomocí cévky ho vyprázdnit. Střeva spolupracovala trochu hůř, ale tělo se dalo naučit na vyměšování v pravidelný čas, takže i tohle se vyřešilo relativně snadno. A sex? Pro něj byl zvláštní, protože necítil doteky, ale jeho tělo reagovalo na stimulaci. Vnímal sex zevnitř, ne zvenku, aspoň tak mi to popisoval. Ale vypadal přitom spokojeně, nejspíš proto, že to popisoval hned po něm. Já si rozhodně neměla na co stěžovat, ani omylem.

Žila jsem si svůj život, měla práci s trochu šílenou šéfovou, dál jsem jezdila učit lidi péct chleba, grilovat nebo třeba připravovat saláty z toho, co se dalo najít v lese a na louce. TeamUnity se dařilo ještě líp než předtím, protože měli spoustu skvělých referencí a Winter, majitel developerské firmy, se o nich jednou zmínil v nějakém rozhovoru, což přineslo vlnu nových klientů. A někteří z nich byli doslova nadšeni, když zjistili, že jedním z lektorů je někdo na vozíku. Tak to prostě fungovalo: někdo se při setkání s paraplegikem snažil ze všech sil tvářit normálně, někdo to bral jako něco exotického, a všechno, co je exotické a nestereotypní bylo vlastně in. Divné. Pro Matouše ovšem výhodné.

Měli jsme za sebou i těžší chvilky. Ne vždycky šlo všechno jako po drátkách. Náš život po nehodě se pohyboval v jakési sinusoidě. Chvíli nahoře, chvíli dole. Někdy jsem se cítila obrovsky bezmocná a dala bych cokoliv za to, aby se dalo všechno vrátit zpátky. Ale když jsme byli dole, měli jsme kolem sebe spoustu lidí, kteří nám pomohli sebrat se, oprášit si zadky a zase se vydat nahoru. Prostě bylo občas potřeba se snažit o dost víc než u lidí, kterým všechno fungovalo tak, jak mělo.

Jestli bych měnila?

Ne, rozhodně ne.

„Vedle!“ zaúpěla jsem, když Matouš promarnil podle mě naprosto jasnou šanci. „To je pako!“ Podala jsem Lindě kelímek s pivem, přiložila si dlaně k puse jako hlásnou troubu a zařvala jsem: „Kopřivo! Nedostaneš večeři!“

Pár lidí kolem mě se rozesmálo, Míša dělala, že k nám nepatří, a hráč s třiadvacítkou na zádech mi zamával jednou z hokejek.

Po zápase, který naštěstí vyhráli, jsem došla do auta pro odměnu. Sice byly chladem hodně ztuhlé, ale nevadilo to, vždyť jsou to hokejisti. Musí být na chlad zvyklí. Počkaly jsme před šatnou, a když se otevřely dveře a fyzioterapeut vykoukl ven, podala jsem mu krabici s koláčky.

„Jsou oříškový?“ zeptal se nadšeně. Přikývla jsem. Zazubil se a zase zavřel.

Když se začali hráči konečně trousit ven, zastavovali se u nás, děkovali za sladkosti, my se ptaly na ženy, přítelkyně, děti, práci a tak, a zároveň jsme plánovali oslavu konce sezony, která se kvapem blížila.

Matouš vyjel ven jako poslední, samozřejmě. Sehnula jsem se k němu pro pusu a zamumlala:

„Nedals gól. Víš, co to znamená?“

Zavrtěl hlavou:

„Ty tvoje výhrůžky, Oříšková. Vážně čekáš, že ti na to ještě skočím?“ Vyplázla jsem na něj jazyk.

Dovezli jsme domů Míšu a Lindu jsme vyhodili u kolejí, pak jsme zamířili k našemu bytu. Novému, vzdušnému, bezbariérovému. Vyladit výšku kuchyně tak, aby Matouš všude snadno dosáhl a já se nemusela při vaření a pečení moc ohýbat, byl trochu zádrhel, ale díky jednomu šikovnému truhláři se to povedlo. Další výhodou bylo, že jsem nebyla moc vysoká, jinak bychom museli všechno dělat ve dvou úrovních a zabralo by to zbytečně moc místa. A ta trouba, kterou mi Matouš pořídil… Láska na první pohled!

„Nad čím dumáš?“ zeptal se, když jsme čekali na semaforech.

„Nad troubou,“ přiznala jsem.

„Co s ní?“

„Nic. Jen jsem ráda, že ji mám.“

„Ona je taky určitě moc ráda, že ji máš,“ bavil se. „Zvlášť když v ní děláš buchty, to má úplně nejradši.“

„Myslíš, že když trouba jako ty miluje buchty, trouba jako tamta trouba je musí milovat taky?“ rýpla jsem si.

„Jen provokuj,“ pokýval hlavou. „Všechno si to pamatuju a jednou ti to vrátím.“

„No jasně,“ popleskala jsem ho po ruce, kterou měl na plynu u volantu.

„Fakt. Třeba teď,“ vyhrkl a rychle dal nahlas rádio, které doteď hrálo sotva slyšitelně. Najednou byl vnitřek auta plný Chinasek.

„Ale ne!“ zaúpěla jsem.

„Ale jo,“ pronesl Matouš ďábelským tónem a pak se přidal: „Hele, kotě, na co tě nalákám, mám doma sbírku cinknutejch srdcovejch králů. Naslouchám, následně vím kudy kam, dáme si partičku a skončíme k ránu. Počkám, až usneš a budu se ti zdát. Jenom já jsem ten tvůj vysněný pán…“

Na refrén jsem se k němu přidala. Docela nám to ladilo.