Kateřina Petrusová

S hlavou v oblacích (pejru)

1. kapitola

Vjela jsem do zatáčky a uprostřed silnice stál kůň.

Od momentu, kdy jsem dupla na brzdu a strhla volant prudce doprava, abych se koni vyhnula, do chvíle, kdy se čumák mého milovaného Schumiho zabořil do hlíny v příkopě vedle silnice, uplynulo jen pár vteřin, ale za tu dobu jsem si stihla uvědomit, že:

1) ten kůň je tak tmavě hnědý, až je skoro černý,

2) má sedlo a uzdu,

3) vůbec se nevyděsil, ani to s ním nehnulo,

4) o tom, že by mohla nastat takováhle situace, mě v autoškole ani ve škole smyku nikdo neučil,

5) tohle je fakt hroznej den,

6) ta pitomá navigace tuhle trasu vybrala naschvál,

7) měla jsem si dojít na té poslední benzínce na záchod – v těchhle pustých končinách bude trvat minimálně několik hodin, než kolem něco projede a všimne si mě.

A pak mě tu partička neuvěřitelně sexy hasičů najde zaklíněnou a počuranou, a to bude fakt trapas.

Rána to byla solidní. Ozvalo se zaskřípání kovu a tupé duc, pak zašumění a skřípnutí pásu a moje heknutí. Následoval proud nadávek, kterým jsem se utvrzovala, že jsem naživu. Každé sprosté slovo, které ze mě vylétlo, mi přineslo obrovskou úlevu, asi jako když si sundáte po dlouhém pracovním dni lodičky. Na konci už jsem jen

mumlala něco o debilní navigaci a debilním koni a debilní Kateřině, která si vymyslela oslavu v prdeli světa někde u rakouských hranic. Pak jsem se odpoutala a otevřela dveře. Šlo to snadno, protože Schumi stál z kopce. Vysoukala jsem se z citroenku, který byl možná praktický pro jízdu ucpanou Prahou a parkování na sebemenších místech, ale s krátery, kterým si tady v jižních Čechách troufali říkat silnice, s těmi si neporadil. Nebo s koněm. S tím už vůbec ne.

Jako kdyby to zvíře vědělo, že na něj zrovna myslím. Zafrkalo mi za zády. Narovnala jsem se, otočila se a zamračila se. Kůň se přišel podívat až ke krajnici. Vypadal zvědavě. Vypadal dokonce pobaveně. Měla jsem chuť mu ukázat vztyčený prostředníček, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslela. Nebudu ze sebe dělat debila. Ne ještě většího než doteď.

„Doufám, že jsi spokojenej,“ zabručela jsem. Kůň se díval dál. „Jdi si domů,“ doporučila jsem mu. Sklonil hlavu a začal požírat nějaký plevel jen kousek od mého

zabořeného auta. Naklonila jsem se dovnitř a snažila se dosáhnout na kabelku. Předtím byla na sedadle spolujezdce, teď se válela na podlaze a já musela do Schumiho

vlézt celá, abych ji vylovila. Když jsem ji špičkami prstů chytila a zatáhla, hlavou mi bleskla myšlenka na to, že si nepamatuju, jestli jsem zapnula zip. Nezapnula,

samozřejmě. S docela hlasitým žuchnutím se na to těžko dosažitelné místo vysypal iPhone, velký diář, malý adresář, klíče od bytu, klíče od práce, taštička s kosmetikou, manikúra, pouzdro se slunečními brýlemi, pouzdro s tampóny, pouzdro na vizitky – Markéta Mrázová, Limette Creative, menší lahvička Light Blue, kartáč na

vlasy, deodorant a hromada drobných.

„No jistě!“ zavrčela jsem. V ruce mi zůstala neuvěřitelně lehká taška. Podívala jsem se do ní – asi abych sama sebe ještě víc naštvala – a samozřejmě. Zůstaly v ní jen zmačkané a potrhané účtenky, papírky a papírové kapesníky. „No jistě,“ zopakovala jsem, tentokrát už rezignovaně. Klapnutím kopyta o asfalt mi dal původce tohohle zla najevo, že je pořád se mnou. To se ale mám. Podnikla jsem další jogínsko-strečinkovou výpravu od dveří řidiče až úplně dozadu a dolů k nohám spolujezdce, při ní jsem si uvědomila, že fakt moc potřebuju na malou, a po chvilce šátrání jsem ukořistila telefon. Ano! Díky!

O chvilku později, v podřepu kousek od Schumiho a koně, s kalhotami pod koleny, jsem zjistila, že nemám signál. Nemám signál! Rok 2011, všude tři zadky high-tech vychytávek, na jednoho občana Česka připadá asi jedna a půl aktivní sim karty, všichni jsou podělaní z děsně cool smartphonů – a já nemůžu zavolat asistenční službu! Nasrat! Milý operátore, až mi zas budeš volat a něco vnucovat, tak ti řeknu něco, co si za rámeček vážně nedáš!

S prázdným močovým měchýřem se mi přemýšlelo líp – a nehodlám rozebírat tu souvislost, protože se děsím, na co bych přišla. Došlo mi, že jsem za poslední minimálně

čtvrthodinu nepotkala žádné auto. Zjevně v těch dírách okolo nebydlí nikdo mobilní, případně už všichni sedí doma u televize a koukají na Ulici. Čekat tu na někoho by se taky mohlo pěkně protáhnout. Lepší bude dojít pěšky do nejbližší vesnice, která byla podle navigace necelé čtyři kilometry přede mnou. Čtyři kiláky, nic moc boty, slušná fyzička, to máme půlhodinku svižné chůze, tedy pokud se mi nevyrobí nějaký slušivý puchýř. Ve vsi seženu někoho s funkčním mobilem, nebo ještě lépe s traktorem. Nechám Schumiho vytáhnout, sednu do něj a ke Kateřině dorazím sice pozdě, ale přece – a navíc s bezva historkou o koni se sebevražednými sklony.

To budu muset někde použít.

Znovu jsem se zanořila do auta, naházela do kabelky peněženku, adresář a sluneční brýle, ostatní tu může zůstat, z držáku sebrala navigaci – nikdo neví, jak nenechaví jsou domorodci, že. Zamkla jsem auto a polohlasně, asi aby ten kůň neslyšel, že si se Schumim povídám, jsem mu řekla, že budu brzo zpátky. No co. Mám za sebou autonehodu, ne? Mám nárok na trochu té psychické lability.

Vylezla jsem na silnici a vydala se směrem ke slunci, které pozvolna klesalo k obzoru. Po pár krocích jsem za sebou uslyšela klapání. Zastavila jsem se a otočila;

kůň došel ke mně a zvědavě mi začal čuchat ke kapsám nedávno ještě hezky vyžehlených lněných kalhot.

„Hej,“ řekla jsem varovně. Klap, klap, dva kroky a slídil u druhé kapsy. „Já nic nemám,“ zavrčela jsem. „Běž pryč.“ Ignoroval moje rozladění a hebkými pysky a nozdrami začal studovat moje triko a pak krk. Tam se zarazil a já si uvědomila, že přesně na to místo si vždycky stříknu parfém. Koni asi taky voněl. Pak ještě o kousek zvedl hlavu a zafuněl mi do tváře. V ten moment se ve mně odehrála malá vnitřní bojůvka: měla bych se zhnuseně odtáhnout a dělat obličeje, protože je to kůň, jsem na něj naštvaná a nenechám se od něj přece poprskat; na druhé straně se ozývala mnohem mladší verze mého já, která si dobře pamatovala na ta dvě léta na statku u babičky v Nové Vsi, kde jsem se svým třinácti a čtrnáctiletým nadšením čistila stání, hřebelcovala, nosila vodu, podestýlala, hladila, rozmazlovala a učila se jezdit.

Tohle mladší já vyhrálo, nejspíš proto, že koník byl vychovaný a neprskl mi do očí. Místo toho mi několikrát žďuchl do vlasů a pak si odfrkl, jako by mu vadila vůně

šamponu.

Věděla jsem, že bych to neměla dělat. Neznala jsem ho, netušila jsem, proč se tu motá bez jezdce. A už je to pěkných pár let, co jsem naposledy jela na koni. Kdo ví, jestli si vůbec pamatuju, jak se to dělá. Všechno mi říkalo, že bych neměla – ale neodolala jsem.

„Hezky stůj, jo? Žádný popocházení. A měj se mnou trpělivost. Dlouho jsem to nedělala.“ Třmen byl hodně vysoko, rozhodně na něm předtím neseděl žádný čahoun. Málem jsem si vykopla zuby vlastním kolenem, ale nakonec se mi povedlo dostat nohu v jasně červené, naštěstí ne úplně placaté a tenké balerínce na správné místo. Pak jsem se

vyhoupla nahoru a udělalo mi hřejivou radost, že nemám těžký zadek a nezůstala jsem viset jako pytel v půlce cesty. Chvíli jsem bojovala s kabelkou, která měla moc dlouhé ucho na to, aby držela jen tak na rameni, ale zároveň bylo moc krátké na to, aby se dala přetáhnout přes hlavu. Když jsem ji kupovala, vlastnosti kompatibilní

s jízdou na koni jsem u ní vážně nehledala. Ale kůň celou dobu krásně čekal. Žádná nervozita, žádný stres. „Ty jsi ták hodnej koník! Nebo kobylka. Nedívala jsem se, chápej, je to soukromá věc a nechtěla jsem tě oblézat ze všech stran, abych zjišťovala, co jsi zač, takže pardon. Každopádně bys měl vědět, že jsem rozhodně pro

genderovou korektnost, takže pokud tě omylem nazývám špatným rodem, je to fakt jen nedopatřením. Melu kraviny, já vím. Tak pojď. Dopředu.“

Stačilo ho lehce pobídnout patami a dal se do chůze. Posez jsem neměla moc ideální, třmeny bych potřebovala trochu povolit, ale netroufla jsem si to provést ze

sedla a na tu chvíli to v trochu žokejské pozici zvládnu. A budu ve vsi rychleji než pěšky. Pak se zeptám, čí je tenhle potížista, a zbytek bude podle původního scénáře: najít nějakého dobromyslného traktoristu se šikovným strojem, vyprostit Schumiho a tradá. Čeká mě bezva relaxační víkend s hromadou dobrého jídla a pití a já si ho prostě ničím nenechám zkazit.

Hezky jsme si s koněm vykračovali. On rozený elegán, vážně krasavec, já uválená, rozcuchaná a popletená trubka s kabelkou na předloktí. Nespěchali jsme; on byl nejspíš těžký flegmatik a já si netroufla ho pobízet k rychlejšímu pohybu. I když to vypadalo, že jsem základy jezdectví nezapomněla, nechtěla jsem riskovat další nehodu. Bylo mi jasné, že pád z koně by mi ublížil víc než zahučení autem do příkopu. Díky ospalému tempu koně jsem tak měla dost času dívat se po okolí… které bylo hrozně nudné. Nalevo pole s řepkou. Napravo pole s řepkou. Před námi rozbitá asfaltka. V dáli se rýsovala vesnice, jejíž část byla na kopci a pomyslný vrcholek zdobil kostelík. Za ní pak lesy. Všude v dáli lesy. Za dvě minuty jsem byla otrávená tou jednotvárností a vážně jsem nechápala, jak tu někdo může bydlet. Nebylo tu nic. Jen tahle ves, další nejbližší asi o šest kilometrů dál. Jinak jen pole, lesy, sem tam nějakej potok. Co tu dělají o víkendech? Co v pátek v noci? Jdou do hospody? Nebo se seberou a vydají se na výlet do Budějovic za kulturou? Spíš asi ne, to by na téhle silničce musel být vidět nějaký provoz.

Než jsme došli k ceduli Lhota, byla jsem pěkně zpruzená. Taková díra! Už ty první domy vypadaly fakt hrozně – žádné novotou vonící stavby, kterých jsou plné vsi kolem Prahy. Tohle byly třicet, čtyřicet let staré mezičlánky mezi chalupami a rodinnými domky. V tom napravo si pořídili na předzahrádce ohyzdnou sbírku starých fordů

v různém stupni rozkladu a koroze, v tom nalevo sušili na dvoře prádlo a paní domu si libovala v bílých kalhotkách, do kterých bych se vešla dvakrát.

„Nemohl ses vrhnout pod auto někomu jinému?“ řekla jsem vyčítavě koni. Pokýval hlavou, což jsem ocenila ušklíbnutím. „Tak zastav, zazvoním tady u paní pradleny a zeptám se na traktor, a jestli tě nezná,“ oznámila jsem mu. Kůň šel dál. Přitáhla jsem otěže k sobě, ale ani to s ním nehnulo. Zabrala jsem víc a řekla rázně prrr.

Nic. „Takže tobě šlo celou dobu jen o můj únos,“ konstatovala jsem rezignovaně. Žádná odezva, jen pravidelný klapot podkov o vozovku. „Jestli projdeš touhle vsí a budeš chtít pokračovat, tak někde vystoupím,“ informovala jsem své živé vozidlo. „Sice ještě úplně přesně nevím, jak to provedu, ale dál s tebou fakt nepůjdu.” Dobře.

Tohle až řeknu těm opilcům na chatě, to teprve bude bomba. Jak mě unesl kůň.

Jenže přestože jsem se to snažila brát s nadhledem, pravda byla, že jsem netušila, co se tomu zvířeti honí hlavou. A nechtělo se mi z něj skákat, přestože šel pomalu a nebyl to nijak obří kůň. Jenže se vší tou smůlou, kterou jsem dneska měla, jsem si při doskoku mohla zlomit nohu nebo tak něco. A to už by mě vážně naštvalo.

Z nervozity jsem měla ruce ledovější než obvykle; cítila jsem, že otěže nedržím tak pevně jako předtím. A nohy jsem už měla promrzlé, navzdory teplému začátku

června. Částečně za to mohla nervozita, ale trpěla jsem tím pořád. Nepomáhalo ginko biloba ani zaručené babské rady – prostě jsem byla zmrzlá většinu roku. I u moře.

Vycapená jen v malinkatých kalhotkách na pláži ve Španělsku, kosti v těle prohřáté skrz naskrz, ale chodidla a dlaně jsem měla studené.

Zaujatá přemýšlením o věčném mrazu, který jsem si s sebou nosila všude, jsem se málem svezla na levou stranu, protože kůň náhle zahnul doprava.

„Svině klouzavá!“ vyjekla jsem směrem k sedlu. Kabelka se mi svezla k zápěstí a chvilku mi trvalo, než jsem se zase usadila. Vybavila se mi tisíckrát profláknutá scénka z filmu Pretty Woman a já hýkla trochu hysterickým smíchem.

Takhle jsme vstoupili na dvůr statku: flegmatický kůň a rozhozená kreativní ředitelka čím dál známější reklamky.

Všichni tři vidláci, kteří seděli svlečeni do půl těla na lavičce pod vysokým ořešákem uprostřed dvora, vypadali stejně překvapeně jako já. Dva z nich drželi ve špinavých rukách lahváče, třetí se postavil a v tu chvíli jsem byla přesvědčená, že na mě poštve dva vlčáky, kteří jim leželi u nohou a doteď nás jen pozorovali.

„Dobrý den,“ řekla jsem hlasitě. Pak jsem si vzpomněla, že jsem vlastně docela vyděšená a rozhodně tak musím i vypadat, takže jsem se pokusila o úsměv. Kůň mezitím

došel až k nim. Tomu stojícímu a jednomu sedícímu očichal kapsy, a když v nich nic nenašel, těsně vedle špinavých kecek jednoho z nich začal ožírat trávu. „Není to

váš kůň?“ zeptala jsem se. Nic jiného mě nenapadlo, ale tady ode mě těžko bude někdo očekávat intelektuální konverzaci na úrovni.

„Je to náš kůň,“ přikývl ten stojící. Jako by nemohl odpovědět někdo, z koho mi nechladly ruce ještě víc. Tenhle měl všeho tak nějak moc. Moc velký, moc zamračený, moc hlasitý, moc bručivý. Ne. Nelepšilo se to, ani když jsem si (snad nenápadně) prohlédla ten holý hrudník, překvapivě nesádelnatý, ba dokonce velmi příjemný na pohled. Fakt z něj šel strach. A to jsem si myslela, že kurzy asertivity a jednání s některými našimi zákazníky mě připravily na všechno.

„Bezva.“ Vycenila jsem zuby v pokusu o přátelský úsměv, vyvlékla jsem levou nohu ze třmenu a přehodila ji přes zadek koně, abych mohla slézt. A bylo to tu zas,

náhlé prozření: jak teď sakra asi slezu, aniž bych si znovu nevykopla zuby? Abych si nehodila kabelku na hlavu? Nebo se před nimi nevyválela na zemi? No do háje…

Když jsem v pase ucítila dvě velké, teplé dlaně, zpanikařila jsem. „To není…“ vyhrkla jsem. Zároveň jsem se polekaně pustila hrušky sedla, čímž jsem umožnila Velkému, zlému chlapovi, aby mě přitáhl k sobě. Pravou nohu jsem ale zapomněla v třmenu a teď se mi tam zasekla, takže jsem zpanikařila ještě víc. Nadechla jsem se, abych začala ječet nebo tak něco, protože ten pocit, že visím ve vzduchu mezi koněm, který se kdykoliv může dát do pohybu, a chlapem, co mě děsí, se mi vůbec nelíbil.

„Klid,“ zahučelo to za mnou. Vzápětí jeden z dosud sedících mužů položil láhev piva a během zlomku vteřiny osvobodil mou nohu. V dalším okamžiku jsem stála na zemi. Živá, zdravá, celá… a pekelně ztrapněná.

„Tak tady ho máte,“ zaskřehotala jsem rozhozeně a ledabyle máchla rukou k té tmavohnědé potvoře.

„Kde jste ho našla?“ zeptal se tím bručivým hlasem Velký, zlý Marvin. Často říkám lidem podle postav z knih a filmů, které mi připomínají. Tenhle mi vlastně ani nepřipomínal toho v podstatě neškodného kresleného myšáka, ale odmítla jsem si dovolit myslet na postavy, které by mu mohly dát jméno. Většina jich byla z thrillerů nebo hororů. King, Deaver, Fincher… A nebyli to ti hodní. Fuj.

„Tam,“ máchla jsem rukou směrem, kterým jsem tušila cestu se Schumim. Pak jsem si ale uvědomila, že jsme minimálně dvakrát zahnuli, takže jsem se zmateně otočila a spíš tázavě upřesnila: „Tam?“ Jak zachránce mé nohy, tak ten třetí chlapík se vážně bavili. Velký, zlý Marvin se tvářil jako děsný tvrďák a čekal. Znala jsem takové typy z práce. Tedy, ne takové. S dělníkem od koní, nebo jak se takovým jakoby kovbojům říká, jsem se vážně ještě v zasedačce nesetkala. Ale tyhle typy byly napříč populací a bylo jedno, jakého vzdělání a postavení dosáhly. Chlápci jako Marvin neměli rádi ženské. Já neměla ráda chlápky, jako byl Marvin. Tím bylo jasně dáno, že čím dřív odsud zmizím, tím líp.

„Byl na silnici mezi touhle vesnicí a tou… Tou předtím, kde je benzínka. Zajela jsem kvůli němu do příkopu, tak jsem šla sem a on šel se mnou a mě napadlo, že se

svezu. Nechtěla jsem mu nic udělat. Ani ho ukrást nebo něco podobnýho. Omlouvám se, jestli jsem udělala něco špatně.“ Zaváhala jsem, jestli je dobrý nápad si tady zkusit říct o pomoc s autem, ale Marvinův neměnný výraz mě ujistil, že co nejdřív pryč znamená vážně co nejdřív pryč. „Tak na shledanou,“ zadrčela jsem už prakticky nesrozumitelně a otočila se k otevřeným vratům.

„Obvykle na sebe nenechá sáhnout od cizích,“ řekl Marvin.

„No, to je slabý slovo,“ doplnil ho jeden z těch zbývajících. Svěsila jsem ramena a obrátila se zase zpátky k nim. Úprk mi asi jen tak neprojde. Bylo to pochopitelné. Kdyby to byl můj kůň, asi by mě taky zajímalo, co vedlo cizího člověka k tomu, aby si na něj sedl a bez dovolení se projížděl.

„Jo?“ Rozhodila jsem ruce. Jeden z vlčáků zvedl hlavu a sledoval, co budu dělat dál. Opatrně jsem připažila, nechtěla jsem ho proti sobě poštvat. „No, byl vážně

v pohodě. Hodnej. Nebo hodná.“

„Pracujete s koňmi?“ zeptal se Marvin. Nechtělo se mi dívat se mu do očí, ale když už se ptal… Všechny ty kurzy asertivity se na mně projevovaly i v běžném životě. Pořád jsem všem civěla do očí a snažila se určovat, jak si vzájemně stojíme. Jako dominance ve vlčí smečce. Já nad prodavačkou v parfumerii, já nad číšníkem, já nad taxikářem, já nad drtivou většinou kolegů a naprostou většinou zákazníků. Já nad školiteli asertivního chování.

Marvin nade mnou, absolutně.

„Rozhodně ne,“ zavrtěla jsem hlavou a smířila se s tím, že budu sledovat bod těsně pod jeho levým okem. Nepozná, že se mu nedívám do očí. Já budu mít klid. A navíc si pak nebudu muset všímat toho, že tu stojí polonahý. Co je to za módu? Zas takové teplo není.

„A co tedy děláte, slečno…?“ Na stájníka uměl mluvit, to jsem musela uznat. Nadechla jsem se, abych mu řekla své jméno, a doufala jsem, že si odpustí potřesení rukou. V tenhle moment by Mrázová v kombinaci s mýma ledovýma rukama bylo jen další zbytečně trapnou věcí, kterých jsem už měla fakt dost. Ale nestihla jsem říct ani M, protože psi vystartovali z dosud klidného povalování a se štěkotem se vydali někam dozadu za ořešák. A odtamtud se ozval vzteklý ženský řev:

„Zavolejte si ty čokly, zatraceně!“

„Zlato, jsem doma,“ utrousil polohlasně zachránce mé nohy. Ten druhý se uchechtl a dopil pivo. Pak hvízdl, krátce a pronikavě. Štěkot ustal. Než si Marvin stihl přetáhnout přes hlavu seprané tmavé triko, psi byli zpátky a tentokrát se pustili do očuchávání mých nohou a rukou. Netvářili se zle; vrtěli ocasy a prostě byli zvědaví.

„Nechte ji,“ řekl Marvin jakoby mimochodem a oba vlčáci se okamžitě stáhli a došli si k němu pro letmé, skoro neznatelné pohlazení. Pak se jeden z nich rozvalil na záda u Zachránce nohy a druhý, ten světlejší, odběhl někam stranou.

„Tak já už asi…“ Ani teď mi nebylo dovoleno dokončit větu. Autorka předchozího nakrknutého jekotu se právě dostala do mého zorného pole. Malá, drobná, dlouhovlasá blondýna. Její oblečení mě zaskočilo. Měla na sobě jezdecký komplet včetně rajtek, červeného kabátku a přilby s čapkou. V ruce měla bičík a v očích hromy a blesky. Vypadala jako reklama na snobské jezdectví někde v Británii. Velmi naštvaná reklama.

Někdy jsem mívala pocit, že bych se měla nechat přebarvit na tmavo. Většinou za to mohla nějaká jiná blondýna. Teď to tu bylo opět: nutkání najít nejbližší kadeřnictví nebo drogerii a o pár odstínů si ztmavit vlasy. Aby mě nikdo nemohl házet do jednoho pytle třeba s touhle kreaturou.

„Ten hajzl půjde do salámu!“ zaječela, když uviděla koně. Tím se zařadila na úplný konec v mém žebříčku nejoblíbenějších lidí z téhle Lhoty. Daleko, daleko za Marvina. A přezdívka byla jasná: Karla. Bestie Karla. Ten film byl slabý, ale tohle sedělo.

„A tohle je kdo?!“ udělala, když si všimla mě. Vyčítavě jsem se podívala na koně, který za tohle všechno mohl, a překvapeně jsem si uvědomila, že se přestal pást

a odcouval za Marvina. Taky jsem měla chuť se zdekovat. Ve vzduchu bylo dusno, které nemělo s teplým červnovým podvečerem nic společného. Ti dva další sedláci klopili oči k zemi a snažili se předstírat, že tam vůbec nejsou. Karla vypadala tak rozzuřeně, že jsem si dovedla živě přestavit, jak nás všechny tím bičíkem sešvihá na jednu hromadu, pokud ji někdo nezastaví. A jestli tu šéfuje, no, vážně bude lepší se okamžitě vypařit.

„Já už půjdu,“ navrhla jsem spěšně. „Nashle.“ Chtěla jsem Karlu, Marvina, srabáckého koně i celou tuhle vesnici nechat co nejrychleji za sebou.

A kdybych byla věděla, že tu ještě nějakou dobu strávím a že se sem minimálně jednou vrátím, nechala bych Schumiho Schumim a utíkala odsud.

Nebo ne?

2. kapitola

„Počkejte!“ ozval se za mnou Marvinův hlas. Neprosil. Rozkazoval. A já měla chuť se na něj vykašlat a metelit odtamtud tak rychle, jak to moje ztuhlé nohy dovolovaly,

jenže něco v jeho hlase mě donutilo zastavit. Dovedla jsem si představit, že se postará o to, abych se nedostala daleko. Třeba pomocí psů, kteří ho poslouchají na

slovo. Nebo mě prostě doběhne a odvleče zpátky, abych musela Bestii Karle vysvětlit, jak jsem se dostala sem, a navíc na jejím koni. Raději jsem se zarazila a otočila

zpátky do dvora. Karla právě ječivě žalovala, že ten hajzl ji zase shodil a utekl. Ti dva s prázdnými lahvemi se zrovna vzdalovali směrem dozadu, kde bylo dlouhé, nízké stavení s velkými vraty, nejspíš stáje. Psi šli s nimi. Všichni mizeli a já měla čekat?

„Ano?“ zabručela jsem rozmrzele.

„A pak stál dva metry ode mě a smál se mi do obličeje!“

„Co jste to říkala o tom autě?“ Marvinův baryton snadno přehlušil Karlino štěkání.

„Kdykoliv jsem se k němu přiblížila, naschvál couvnul!“ Karlin hlas začínal nabírat solidní výšky a ještě ani jednou nepřeskočil. Za jiných okolností bych musela ocenit její hlasivky.

„S tím si nelamte hlavu,“ mávla jsem rukou a snažila se nemračit se na tu žalující mrchu. Měla jsem chuť ji popadnout za culík, trochu s ní zatřást a zahulákat jí do obličeje, že dělá ostudu všem blondýnkám a jen podporuje všeobecné stereotypy o IQ světlovlasých žen.

„Tak jsem na něj křičela, ale on se sebral a utekl!“

„Musím si s tím dělat hlavu. Přivedla jste mi koně, tak vás tu nemůžu nechat jen tak pobíhat.“

Jindy a jinde by mě asi potěšilo, že se našel chlap, který se stará o to, aby se mi nic nestalo, aniž by za to něco chtěl. Třeba v Praze. Anebo kdekoliv jinde, jen ne v téhle díře. No dobře, klidně v téhle díře, ale ne tenhle chlap. Já nejsem moc vybíravá, ale když z někoho nemám dobrý pocit, tak to nehodlám lámat přes koleno.

„To fakt neřešte,“ zavrtěla jsem hlavou. Řekla jsem to v ten samý okamžik, kdy se Karla částečně probrala a trochu nevěřícně se Marvina zeptala:

„Posloucháš mě?“ Ohlédl se na ni, jen krátce, a přikývl. „Jo? Tak co jsem řekla?“

Že jsi jak osina v zadku, blesklo mi hlavou.

„Že ti Speedy utekl,“ řekl klidně Marvin a zase zaměřil svou pozornost na mě. „Je to auto pojízdné?“

„Netuším,“ odpověděla jsem rezignovaně. „Snad jo. Do ničeho jsem nenarazila, jen jsem zahučela do příkopu.”

Dobře, tak možná nechám Marvina, aby mi vytáhl Schumiho z příkopu. Bude to lepší než se tu ještě chvíli dohadovat. Plus – pokud budu mít štěstí – Karla u toho

nebude, a tím pádem z ní nezačnu mít migrénu. Ne, že bych na ně někdy trpěla, ale teď jsem cítila slabé tepání ve spáncích.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se. Tentokrát se nedočkala odpovědi; Marvin se prostě otočil a šel na levou stranu dvora, kde byly další nízké budovy. „Slyšíš? Co tu řešíš? Já ti povídám, že ten kůň mě shodil! Mohl mě zabít!“

Ale no tak! Tenhle koňský únosce, co prostě šel domů a zapomněl, že mě má na zádech? Jdi do háje, kdyby tě chtěl zabít, tak by to udělal nejspíš už dávno! Prostě nemůžeš přenést přes srdce, že neumíš jezdit, a spadla jsi, tak už proboha zavři pusu a neječ!

„Kdyby tě chtěl zabít, udělal to už při první projížďce,“ ozvalo se zleva. Překvapeně jsem se tím směrem podívala. Marvin nebyl vidět, ale slyšet byl sakra dobře. A evidentně měl Karly taky dost – nebo se s ní takhle možná bavil normálně, kdo ví. Získal si tím u mě malé, nepatrné plus.

„Co jsi to řekl?!“ Aha, tak se s ní asi běžně nebaví takhle. Tentokrát se odpovědi nedočkala, místo toho jsem slyšela bouchnutí dveří od auta a nastartování něčeho

velkého. Napadlo mě, že jestli je to něco jako doma vyrobený traktor, v životě se k tomu nepřiblížím a rozhodně se na tom nesvezu, i kdyby mi Marvin vyhrožoval smrtí.

Kůň Speedy – sedělo to k němu asi jako ke mně by seděla Kunhuta; měl mít rozhodně dlouhý a vznešený název, protože tak vypadal – se vydal po stopách dvou mužů a dvou psů.

„Jen si táhni, ty šmejde! Půjdeš do salámu!“ hrozila za ním Karla bičíkem. Představa, že jí ho vyškubnu a sešvihám ji, se mi moc líbila, a rozhodně v tom nebylo nic

sexuálního. „A ty tu chceš co? Co jsi zač? Jsi nějaká jeho děvka?“ Karla obrátila svou pozornost ke mně. Nedalo se říct, že bych z toho měla radost. Zvažovala jsem, jestli jí mám rovnou dát najevo, co si o ní myslím, nebo bude lepší ji prostě ignorovat. Rozhodování mi nakonec usnadnil čumák nějakého vysokého auta, který se objevil za poslední z těch nízkých budov. Upoutal mě, protože to rozhodně nebyl kutilův traktůrek. Jakmile se ho objevilo o trochu víc, překvapeně jsem nakrčila obočí. Tohle byl prakticky nový Nissan Navara a byla jsem si sakra jistá, protože jsem byla autorkou koncepce poslední kampaně k tomuhle obrovskému žroutu benzínu, který se nemohl

hodit nikomu… kromě sedláka. Do kabiny se vejde v pohodě pět dospělých chlapů, dozadu hodíte hromadu pytlů s bramborama, zapřáhnete přívěs s koňmi, krávami nebo jakoukoliv jinou zvířenou a tradá na trh. O tom ty reklamy samozřejmě nebyly. Vsadili jsme na to, že bohatí chlápci si chtějí aspoň o víkendu připadat jako drsní

kovbojové, takže tam byla hromada hor (Tatry), řek, polních cest, cákance bláta až nad střechu (a hlavně do kamery, to táhne) a jeden spokojený rádobydrsný řidič, který by se hodil i na billboard Marlboro. Ve skutečnosti si tahle auta podle výsledků prodeje kupovali menší, otylejší právníci a majitelé firem. Marvin byl první,

kdo se k tomu autu hodil. Oba velcí, hlasití a rozhodně děsiví, když se vám najednou ukážou za zadkem.

Pozadu jsem doklopýtala až k otevřenému křídlu vrat a opřela se o něj. Jen tak tak jsem se držela, abych se neschovala za ně a nevyrobila tak sice chabou, ale aspoň nějakou překážku mezi sebou a tím mamutem. Naštěstí neměl v plánu mě přejet. Zastavil u mě, motor na neutrál neřval tolik jako u náklaďáku, a otevřeným okénkem houkl:

„Nastupte si!“

Nejradši bych zpátky křikla něco, co znělo dost podobně, ale nebylo to slušné. Ještě jednou jsem zaváhala. Vážně chci sednout do velkého auta s cizím chlapem? Ale

když Karla začala tou svou fistulí zjišťovat, jestli to Marvin myslí vážně, že se mnou někam pojede, prostě jsem se natáhla a otevřela dveře u spolujezdce. A bez pomoci se dokázala vydrápat nahoru. Teď se hodilo, že jsem při natáčení reklamy lezla jak imbecil do kabiny a zpátky s pikslou Biolitu v ruce, protože tam poletovaly mouchy, které ale nesměly být vidět a už vůbec nesměly být rozmáznuté na skle. Bylo jedno, že auto pak smrdělo jako zkažené citrony. Hlavní bylo, že v tiskových

reklamách není na skle vidět žádná moucha, a to ani s lupou.

„Nemusíte se poutat,“ řekl Marvin a znělo to překvapeně. Netušila jsem, jestli proto, že jsem vážně poslechla a nastoupila, nebo proto, že mi to nedělalo problém. Zařadil jedničku, auto zase hlasitě zahučelo. Vyrazil ze vrat a ani se nenamáhal rozhlédnout, jestli něco nejede. Já vím, osobáky by se snažily za každou cenu zastavit, kdyby viděly tuhle stvůru, ale co kdyby jel náklaďák? Ten by si s Navarou určitě rád poměřil velikost nárazníků.

„Ale musím. Nerozhlédl jste se. Koukejte na silnici!“ vyjekla jsem, když jsem zacvakla pás. Všimla jsem si, že mě pořád sleduje s výrazem, který jsem prostě

nedokázala rozluštit. „Prosím,“ dodala jsem, když jsem uviděla tázavě zvednuté obočí. Otočil se dopředu (silnice mezi domy, nic zajímavého) a já si všimla, že má

velký nos, aspoň z profilu. Sama sebe jsem zaskočila myšlenkou na to, jestli má Velký, zlý Marvin velkého ještě něco jiného. Kde se to ve mně vzalo?! Na tohle teď vážně není ideální doba. Doufala jsem, že nerudnu.

„Díky,“ řekl, když už byl na dohled konec vesnice. Motor auta byl uvnitř překvapivě málo slyšet, nebo možná u dalších rychlostních stupňů nepředstíral, že je náklaďák.

„Není zač,“ odpověděla jsem, přestože mi nebylo úplně jasné, za co děkuje. A protože jsem byla slušně vychovaná, a taky protože jsem nevěděla, co jiného říct,

zamumlala jsem: „Já děkuju.“ A doufala jsem, že dál už na mě mluvit nebude.

Poslechl, nebo se se mnou možná cítil stejně na trní jako já s ním. Ne s každým si padnete do noty, s tím se nedá nic dělat.

Autem to bylo mnohem rychlejší než na hřbetě koně, který nikam nespěchal. Než jsem se stihla začít cítit nepříjemně, uviděla jsem Schumiho červený zadek, trčící

z příkopu.

„No vy jste tomu dala,“ uznal Marvin a zastavil. „Měla jste štěstí, že tam nebyl mostek.“

Ztuhla jsem a hodně opožděně mi došlo, že to vlastně mohlo dopadnout mnohem hůř než jen vysypanou kabelkou a zdržením. Ruce i nohy mě najednou zábly o poznání víc.

„Naučte koně, že má chodit po krajnici,“ zavrčela jsem totálně nespolečensky.

„Zrovna tenhle dělá, že netuší, co po něm chceme. Je vychytralý, až to hezký není. Jste v pořádku?“ Nechal otevřené dveře, kterými se už chystal vystoupit, a naklonil se ke mně. Zpanikařila jsem a namáčkla se na okénko na své straně. Nevypadal, že by si všiml toho, že mi vadí narušení mého osobního prostoru. „Jste úplně bílá,“ oznámil mi.

„Protože mě tu děsíte tím, co se mi mohlo stát,“ ušklíbla jsem se. Nebylo mi úplně špatně, ale prostě jsem se zrovna necítila úplně v pohodě.

„Možná bych vás měl dovézt do nemocnice,“ přemýšlel nahlas.

„Bude stačit, když mi pomůžete s tím autem. Jen co se dostanu tam, kde už jsem měla být, pořádně to zapiju a hned mi bude hej.“

Usmál se. Bylo to nečekané a divné, ale vážně to udělal. Pak se odvrátil a vystoupil z auta. Než jsem ho stihla napodobit, přestal si prohlížet Schumiho a vracel se.

„Půjde to?“

„Budu muset opatrně, abych jedním škubnutím neutrhl půlku auta,“ řekl skoro vesele. Co? Utrhnout… cože?!

„Snažíte se být vtipný?“ vyjekla jsem.

„Daří se mi to?“ zeptal se, když z Navary vyndal smotané jasně žluté lano s karabinami na obou koncích.

„Ne,“ zamračila jsem se. „Jestli tomu autu ublížíte, tak…“

„Tak vám koupím pořádný auto,“ navrhl a vracel se k citroenku.

„Ani teď nejste vtipný!“ odsekla jsem. Tentokrát se vážně zasmál nahlas.

„Líbíte se mi,“ řekl pobaveně.

„Vy mně ne.“ I tohle ho pobavilo. Co je to? Sedlák s přehnaným sebevědomím? Ale no tak!

„Jdeme na to,“ zavelel, když upevnil jeden konec lana někam pod Schumiho. Docela mi pomohlo, že to neomotal kolem nárazníku – to bych ho s řevem vyhnala. Vypadal, že ví, co dělá. No jasně, tihle chlapi si dokážou poradit s hromadou věcí. Ne jako Adam, kolega, který si vyhodil hlavní jistič a tři dny pak trávil v bytě bez elektriky, protože ho nenapadlo jít se podívat na chodbu. Pak zavolal z práce na infolinku elektrárny, aby si postěžoval, a slečna mu tam mile poradila, ať to zkusí nejdřív v té tajemné plechové skříni vedle dveří od bytu. Ten by byl schopný utrhnout Schumimu nárazník. Marvin ne. Marvin… byl trochu jako neandrtálec nebo něco podobného. Velké, hrůzu pouštějící stvoření, které dokáže ulovit kořist. A vytáhnout auto. Jeho velký Nissan neměl s mým drobkem uvázaným na laně vůbec žádné potíže.

Na pár vteřin jsem toho chlapa měla upřímně ráda. Schumi byl na cestě, čumák měl správným směrem, stačilo odemknout, nasednout a jet. Věděla jsem, že na chatě u Kateřiny žádný neandrtálec nebude, čekal mě víkend ve společnosti opilých žen a jednoho gaye. V tu chvíli jsem byla Marvinovi vděčná a byla jsem fakt šťastná, že tu bych chlap, který mi pomohl. Jenže pak řekl:

„A sakra.“ A řekl to tónem, který se mi vůbec nelíbil a okamžitě mi smazal z obličeje ten lehký úsměv, který jsem pro něj měla připravený k poděkování.

„Ne!“ bránila jsem se. „Žádný a sakra! Nechci slyšet a sakra. Chci jet pryč. Takže se přestaňte tvářit takhle a neříkejte a sakra, který slýchám v práci až moc často!“ Třeba ‚A sakra, druhý největší klient nám odešel ke konkurenci.‘ ‚A sakra, fotograf má angínu.‘ ‚A sakra, tak to vypadá, že se nám to prodraží skoro o sto tisíc.‘ Tahle a sakra jsem doopravdy nesnášela.

Marvin mě trochu vytřeštěně sledoval a rozhodně nevypadal děsivě. Pak se ale vzpamatoval, založil si ruce na prsou a hnusným macho tónem (když jsi tak chytrá, ty blbá ženská, tak se předveď) řekl:

„Tak se pojďte podívat z téhle strany.“

Z jeho strany, té u spolujezdce, to rozhodně bylo a sakra.

„Co to do prdele je?“ vyjekla jsem. Schumi vypadal, jako by měl vykloubené rameno nebo zlomenou ruku nebo obojí dohromady. Pravé přední kolo bylo otočeno do

podivnéhoúhlu a mě napadlo, jestli ho to nebolí. V duchu jsem si vynadala do blbek a okřikla se, ať uvažuju rozumně. „Dá se to narovnat?“ zeptala jsem se Marvina a prosebně se na něj podívala. Pokrčil rameny.

„Netuším. Nejsem automechanik. Nasedněte, zajedeme za Danem.“

Bez řečí jsem ho poslechla. S obličejem přitisknutým na příjemně chladném okénku jsem pozorovala smutně stojícího Schumiho a cítila se naprosto rozhozeně.

O půl hodiny později jsem se cítila ještě víc rozhozeně a k tomu naštvaně a ublíženě a zklamaně a chtělo se mi brečet. Schumi si hověl na podvalníku, kolo pořád

nakřivo. Chlapík jen o něco starší než já právě nasedal za volant auta, které podvalník táhlo, aby si citroenka mohl odvézt k sobě do dílny. Byl to místní automechanik

Daniel, který prohlásil, že je mu líto, ale už má padla a nedokáže s tím nic udělat až do pondělního rána. Nepomohly výhrůžky. Nepomohl pokus o podplacení. Nepomohl ani zoufalý pokus o flirtování. Nepomohl apel na jeho podnikatelského ducha – vážně chce, abych jela jinam?! Prý není kam. V jednu chvíli jsem dokonce popadla Marvina za nadloktí, cloumala jím a nutila ho, ať tomu chlapovi něco řekne, vždyť ho přece zná! Všechno marné. Daniel prostě o víkendu nemaká, protože jeho manželka to zakázala. Víkend je pro ni a pro rodinu, žádná auta, žádné špinavé ruce, žádná práce v dílně.

Kdybych o tom někde četla nebo slyšela, byla bych nejspíš trochu dojatá. Naměkko z toho, že existuje chlap, který ctí svou ženu a miluje ji a rodinu tak, že kvůli nim klidně nechá nějakou nafoukanou blbku, co ani neumí pořádně řídit, napospas osudu. Jenže tady šlo o mě, a v ten moment mi to nepřišlo roztomilý. Ani vtipný.

„Ani tu není zatracenej signál!“ zaječela jsem.

„To je pravda,“ souhlasil Marvin. „Musíte ke hřbitovu.“ Zůstala jsem na něj civět s pusou dokořán. „Co?“ nechápal.

„To jako fakt? Kůň na cestě, uječená ženská, neschopnej automechanik a telefonování od hřbitova? Tohle je teda zasraná díra!“

Pozdě mi došlo, že jsem pomluvila jeho koně, jeho pravděpodobnou družku a jeho souseda, možná kamaráda. Ale byla jsem tak mimo, že mi to bylo úplně jedno. Ať se urazí, ať si o mně myslí, že jsem kráva z Prahy, no a co!

Jenže Marvin překvapil, protože se smál a zároveň se snažil nesmát, asi abych se neurazila já. Rezignovaně jsem zavrtěla hlavou.

„Odvezu vás ke hřbitovu,“ řekl a vzal ze silnice cestovní tašku s mými věcmi, kterou jsem si vyndala ze Schumiho, opuštěně stojícího na dvoře autodílny. „Co v tom taháte?“ nechápal. Nenamáhala jsem se s odpovědí a počtvrté se vyšplhala do kabiny Navary. Kabelku jsem žmoulala na klíně a mrkala, protože jsem Marvinovi nechtěla udělat radost a rozbrečet se tu. Nebo jsem ho možná nechtěla uvést do rozpaků, já nevím. Teď už mě neděsil. Asi proto, že zatím trpělivě snášel všechny moje hudravé stížnosti a vážně se snažil mi pomoct. Ale stejně jsem se nemohla dočkat okamžiku, kdy odsud odjedu.

U hřbitova jsme se potkali s jedním odjíždějícím autem a další člověk právě s mobilem u ucha zacházel za roh zdi. Tomuhle nebude nikdo věřit. Vesnice, kde se chodí volat na hřbitov. Jestlipak se tu všichni vzorně starají o hroby, když už si sem jdou zavolat?

Vážně se o ně starali. Zatímco vlastníci čísla růžového operátora si klidně mohli chodit kolem zdi a měli plný signál, já musela vylézt na lavičku u hřbitovní zdi, abych chytla s bídou dvě čárky. Takže o vzorně nazdobených a rozkvetlých hrobech jsem měla dokonalý přehled.

„Nesnáším to tu,“ oznámila jsem Marvinovi, zatímco jsem čekala, až mi to Kateřina zvedne.

„Mně to vyhovuje,“ řekl klidně. Držel v ruce svůj mobil a chytal smsky.

Po šestém zazvonění už jsem začínala být vážně hysterická, ale naštěstí se ozval známý hlas:

„Kde jako seš?“

„Kačenko!“ zasténala jsem s úlevou. „Až ti budu vyprávět, co se mi stalo, cvrkneš si smíchy!“ Marvin se uchechtl a pak němě řekl:

„Pardon.“ A odešel o pár kroků dál, abych mohla v klidu mluvit.

„Já nechci nic vyprávět, já chci, abys tu byla!“ ujasňovala mi má kamarádka situaci.

„Já taky chci, abych tam byla,“ souhlasila jsem.

„Tak v čem je problém?“

„Mám rozbitý auto. Sjela jsem do příkopu ve Lhotě a spravený ho budu mít až v pondělí, takže potřebuju, abyste pro mě přijeli. Někdo. Kdokoliv. Nic odsud nejede.“

„A jsi celá?“ lekla se.

„Jo, jen imobilní.“

„Ve Lhotě?“ zopakovala po mně pomalu. Když pak několik vteřin jen mlčela, nervózně jsem mlaskla. „No ne, já jen přemýšlím, kde to je. Kudy jsi to jela?“

„To ta čubka navigace!“ zaúpěla jsem. Nevšímala jsem si Marvinova smíchu. Neodešel tak daleko, aby mě neslyšel. Rozhodla jsem se, že ho budu ignorovat.

„Hele, Markét, ale Lhota, to je tak dvacet, spíš třicet kiláků.“

„A? Já zaplatím benzín, jestli jde o to.“ Nějak jsem nechápala, proč se nemá k tomu, aby sedla do auta a přijela si pro mě.

„O to nejde, bobku,“ ujišťovala mě. „Ale my už jsme tu všichni požili. Pijeme asi od tří? Možná od dvou? Bojím se, že tady není nikdo, kdo by byl schopný dojet tak daleko a nerozflákat sebe nebo auto v nějaký zatáčce. Nemůžeš říct někomu tam?“

Mlčela jsem. Kdybych nestála na lavičce a nebyla tak o dost vyšší než zeď, právě bych do ní nejspíš tloukla hlavou. Proč?! Za co? Co jsem komu udělala?

„Májo?“ Kačenka, jinak známá jako doktorka Kateřina Tichá, absolventka medicíny, uznávaná gynekoložka, moje nejlepší kamarádka, právě teď do telefonu zněla jako mlaďoučká holka. Zaskočená, připitá, neschopná řešit logické problémy.

„Já to nějak vymyslím,“ zahučela jsem. „Kdyžtak na noc nezamykejte, jo?“

„Neboj, beruško. Budeme tě čekat.“

Sklesle jsem se šourala k Marvinovi. Opíral se zády o Navaru a teď trochu sklonil hlavu, aby mi viděl do obličeje.

„Jede odsud autobus?“ zkusila jsem.

„Jen ve všední dny. Poslední odjíždí v pět.“ Rychle jsem vytáhla z kabelky telefon. Čtvrt na sedm.

„To jsem přesně čekala… Neprovozuje tu někdo taxislužbu?“ Jen zavrtěl hlavou.

„Přijede sem taxi třeba z Krumlova? Nebo Budějovic?“ Další zavrtění.

„Ok. Zaplatím vám benzín a k tomu přidám pětistovku, když mě odvezete do Horky,“ navrhla jsem. „Prosím,“ vyhrkla jsem rychle. A pak jsem čekala a doufala, že bude souhlasit. Musí souhlasit. Přece mi tu pomáhal a z Velkého, zlého Marvina se stal Velkej, ale neškodnej Marvin a tohle mu zabere tak hodinku času a doma na něj stejně čeká uštěkaná Karla a dostane peníze a…

„Je mi líto,“ řekl. Aspoň se snažil a zkroutil rty v lítostivé grimase.

„Cože?“ Rozuměla jsem, co řekl. Chápala jsem význam těch slov. Jen jsem nechápala, proč mi je řekl.

„Že vás neodvezu,“ zopakoval hlasitěji. V ten moment jsem ho neměla ráda, zase, a dala bych cokoliv za to, aby ten hloupý kůň patřil komukoliv jinýmu. Měla jsem chuť být sprostá, ječet na něj, klidně do něj i praštit, ale nechtěla jsem být stejná hysterka jako ta, co ji má doma. Třeba nejdřív taky byla normální. Třeba stačí pár měsíců vedle tohohle pitomýho vidláka a z každé ženy by se stala vymatlaná, uječená Karla. Nebudu jako ona. A pokud to udělal naschvál, nepotěším ho a nesesypu

se tu.

„Fajn,“ trhla jsem rameny. Otevřela jsem zadní dveře Navary a vytáhla tašku. Pak jsem zamumlala „s dovolením“, a když uhnul, vzala jsem si ze sedadla spolujezdce kabelku. Hodila jsem do ní iPhone, už zase bez signálu, přehodila jsem si ji přes rameno, tašku jsem zvedla ze země a vydala se z mírného kopečka. Taška byla vážně těžká jako prase. Kdybych věděla, že mě čeká pořádný kus cesty po svých, rozhodně bych toho nenakoupila tolik. Hned za zatáčkou naházím všechna tři vína, martini i vodku do příkopu! S tím se fakt nepotáhnu! I když martini si možná nechám na později, aby se mi líp šlo.

„Co děláte?“ zeptal se s nepředstíraným zájmem.

„Jo!“ plácla jsem se volnou rukou do čela a s falešným úsměvem se k němu vrátila. „Moc díky a mějte se,“ zacvrlikala jsem a napřáhla před sebe pravici. Ty kreténe,

dodala jsem v duchu. Potřásl mi s ní; jeho dlaň byla proti té mé hrozně velká… a krásně teplá.

„Proboha, jste úplně ledová,“ zabručel.

„To je v pohodě, normální provozní teplota. Tak sbohem. A pozdravujte manželku.“ A už zase jsem k němu byla zády a snažila se, aby nebylo vidět, jak moc jsem zničená a unavená a jak děsně je ta taška těžká.

„To není manželka,“ houkl.

„Mně je to jedno,“ křikla jsem zpátky.

„Kam jako jdete?“

„Do Horky.“

„Tam dojdete tak o půlnoci!“

Mohla jsem mu ukázat prostředníček. Zasloužil by si to. Místo toho jsem jen pokračovala. K čertu se všema vidlákama a jejich manželkama! K čertu s jižníma Čechama! Chci domů, do Prahy! Pitomej venkov! Pitomej, debilní, idiotskej Marvin! Naser si, ty jeden smradlavej zahnojenej vesničane s přemírou růstových hormonů! Doufám, že ti Karla bude ječet do života ještě nejmíň padesát let!

Najednou vedle mě jela Navara. Zaskočila mě. Netuším, jak se mi povedlo přeslechnout startování. Asi jsem se do toho němého nadávání pořádně zažrala. Kdo se mi mohl

divit, že?

„Neodvezu vás,“ řekl Marvin z otevřeného okénka. Zastavila jsem, auto taky. Jako by na to čekal.

„Já to pochopila. Nejsem úplně pitomá!“ vyjela jsem na něj vztekle. Usmál se a tím mě rozzuřil ještě víc. Vibrovala jsem, doslova. Pustila jsem brašnu na zem a ozvalo se tlumené cinknutí. Bylo mi jedno, jestli se mi rozbije láhev s archivním vínem pro Kačenku a nasákne se mi do oblečení. Jediné, co mělo mou plnou pozornost, byl tupý ksicht toho retardovaného vidláka, který se na mě zubil.

„Ale můžete u mě přespat,“ nabídl mi.

„Jděte do prdele!“ vyhrkla jsem okamžitě. Na chviličku se mi po té nadávce ulevilo. Fakt jen na moment, protože pak se Marvin rozchechtal nahlas. Jeho nečekaná

reakce způsobila, že jsem zůstala stát jako opařená, totálně mě zmátl. Tím řehotem se mu povedlo můj vztek odsunout někam do pozadí a v hlavě mi zůstala jen hlodavá otázka: co je tohle za chlapa?!

„Myslím to vážně. Pokojů máme dost.“ Pořád jako by zářil tím smíchem, který před chvílí odezněl.

„Proč bych to jako měla přijmout?“ nechápala jsem. Čekala jsem, že bude upřímný a řekne, že by si to chtěl rozdat s Pražandou. Nebo že si plní Modrý život po vzoru

Rychlých šípů a dnešní dobrý skutek se mu zatím úplně nevydařil – i když tahle varianta byla spíš projevem mého počínajícího šílenství nebo posttraumatického stresu. Byla jsem si jistá, že mě žádná jeho odpověď nedokáže překvapit, ale spletla jsem se v něm. Ne poprvé a rozhodně ne naposledy. Řekl totiž:

„Naučím vás létat.“

Nenapadla mě žádná adekvátní odpověď. Dokonalé pusto. Prázdno. Už chybělo jen klubko uschlých rostlin, které by se prokutálelo mou lebkou od ucha k uchu jako

opuštěným městečkem ve westernu. Prostě jsem tam stála, zírala na něj a nebyla si jistá, kdo z nás dvou je větší cvok.

„Tak pojďte,“ řekl. Vystoupil z auta, vzal mi z ruky cestovní tašku a ta teplá dlaň se dotkla mých zad mezi lopatkami a postrčila mě k čumáku Navary. Automaticky

jsem auto obešla a popáté vylezla nahoru. Až tam, když jsem si zapínala pás („To fakt nemusíte,“ usmíval se.), jsem promluvila:

„Vy jste magor.“

„Pavel,“ mrkl na mě.

„To se nevylučuje,“ ucedila jsem. A nechala jsem se tím cizím, přerostlým a evidentně narušeným chlapem odvézt zase zpátky na dvůr s velkým ořešákem uprostřed. Asi

jsem taky nebyla úplně při smyslech.

3. kapitola

Seděla jsem na posteli v pokoji, který vypadal spíš jako ve slušném penzionu – rozhodně bych nikdy neřekla, že na nějakém vesnickém statku budu mít sama pro sebe

pokoj i s koupelnou. Dobře, velkostatku. Nebo tak něco. Být to v Americe, použila bych slovo ranč, což by bylo bezva, protože to má v sobě takové ty příjemné konotace. I rančer zní mnohem líp než sedlák, že. Jenže já byla ve Lhotě, takže tohle byl statek a Marvin byl sedlák a navíc cvok. A já byla ještě větší cvok. Proč bych se jinak nechala přemluvit k tomu, že tu budu? S ním? A s ní?!

Karla neměla moc velkou radost z toho, že mě zase vidí. Abych byla upřímná, řvala něco o děvkách a škrábání očí. A ječela na mě tak sugestivně, že jsem i se svou

převahou nejmíň deseti centimetrů a taky pár kil vážně přemýšlela o tom, že někam uteču. Kdyby Marvin nestál hned za mnou a neznemožnil mi tak úprk, už bych byla někde v polích. Ignoroval svou vřeštící přítelkyni a řekl Zachránci mé nohy, který se představil jako Míra, že tu přespím a ať mě dovede do jednoho ze zadních pokojů a neodvažuje se mě jakkoliv obtěžovat. Mně pak řekl, ať se nenechám obtěžovat a nakopu Mírovi zadek, pokud by se o něco pokusil. Karle řekl, že má třicet vteřin na to, aby se uklidnila. Víc jsem neslyšela, protože jsem spěchala za Mírou, jen abych byla mimo dosah Karliných nehtů.

Teď, o tři hodiny později, už byla venku skoro úplná tma. A já pořád seděla na posteli, vedle sebe kabelku, na zemi nevybalenou tašku, na sobě stále stejné, notně

pomačkané oblečení, a byla jsem si jistá několika věcmi:

1) nechápala jsem, co tu dělám,

2) neměla jsem v plánu vytáhnout paty z tohohle pokoje,

3) ráno, hned za rozbřesku, zdrhám,

4) Karla je na někoho tak malého hrozně hlučná,

5) Marvin má svatou trpělivost.

Protože celou tu dobu, co jsem byla v tomhle pokoji, se z přízemí ozývala hádka. No, možná je nadnesené tomu říkat hádka, protože jsem slyšela jen Karlin jekot, který neztratil ani po té době nic na razanci a hlasitosti, a občas ho přerušilo hluboké zabručení, kterému jsem ale nerozuměla. Nicméně jekot pak vždycky nabyl ještě větší intenzity, takže jsem pochopila, že s ní nesouhlasí. Dozvěděla jsem se, že Marvin je ubožák, nula, namachrovanej debil, děvkař, chudáček, labilní hysterický

psychotik, usurpátor, prevít, asociál. Další vlastnosti a jména jsem radši zapomněla, protože jsem se už roky snažila odnaučit mluvit sprostě, a to i v duchu. (Přestože Jejda, Markéto, tohle jsi vážně vymňoukla vůbec nepřinášelo kýženou úlevu.) Dále mi Karla přes její strop a mou podlahu sdělila, že Marvin je věčně

nadrženej, ale zároveň má malý penis a v posteli nic nevydrží. Že je gay, pedofil a určitě souloží i se zvířaty. Představila jsem si, jak se potají a se zvrhlým úsměvem plíží za štěňátky-pejsky, zatímco štěňátka-fenky mají štěstí a unikají jeho úchylným choutkám, a po krátkém zaváhání jsem otevřela martini. Nádobí v pokoji nebylo; možnost sejít dolů, zaklepat a mile požádat o skleničku jsem zavrhla a napila se rovnou z láhve. A udělala jsem dobře, protože po krátkém intermezzu, kdy byla Karla zticha a sem tam ke mně dolehly vyšší tóny Marvinova bručivého přednesu, jsem se dostala na přetřes já.

Většinou jsem vážně trpělivá, shovívavá a snesu hodně. Ale nechat si od cizí ženské nadávat takovým způsobem, jaký předváděla Karla, to mě nebavilo. Rozhodla jsem se sejít dolů a požádat Marvina, aby slečně a potažmo mně vysvětlil, co ho vedlo k tomu, že si mě tu ubytoval. Jenže na chodbě stál ten třetí chlapík, který byl na dvoře. Kouřil u otevřeného okna a omluvně se zašklebil:

„Teď bych tam asi radši nechodil.“

„A mohl by ji někdo umlčet?“ zeptala jsem se rozladěně. „Já vím, že jsem tu na návštěvě, nezvaný host, komplikátorka a tak, ale tohle už je fakt moc.“

„No,“ broukl a zabloudil očima ke stropním trámům, které vystupovaly z výmalby a vypadaly tak rustikálně, až to bylo kýčovité. „Mám takovej pocit, že tentokrát si

to vyříkávají tak nějak definitivně.“

Chvíli jsem ho zmateně pozorovala a doufala jsem, že to nějak vysvětlí, ale k ničemu se neměl. Zalezla jsem zpátky do pokoje a znovu si lokla martini. Během několika minut nabrala hádka dole docela grády. Začaly se ozývat tříštivé rány a třískání dveřmi, zároveň se mi zdálo, že Karla začíná chraptět. Chvíli ječela na nějakém odlehlém místě na druhém konci budovy a byla slyšet jen jako nepříjemné bzučení, pak se ale vrátila zase do místnosti přímo pode mnou. Následovala krátká

přestávka, kdy vyběhla ven a já otevřeným oknem slyšela, jak dělá nánanánaná. Přikradla jsem se k oknu ze strany, stoupla si na špičky, abych se mohla podívat pod

ostrým úhlem až dolů. Karla stála zády k domu, ruce měla přitisknuté na uších a pořád dělala ty pazvuky. Načež toho protivného zvuku na chvíli nechala, jen aby křikla, že ho neslyší a vůbec ji to nezajímá, takže se to nepočítá. Nejen labilní a uječená, ale ještě dětinská. Marvin musel být idiot, když si tohle nastěhoval domů.

Což vlastně potvrzovalo mou teorii o tom, že byl magor.

Po chvilce její nánáná zmlklo a mě naivně napadlo, že bude klid. Než jsem stihla tu myšlenku vstřebat, ozvalo se pod okny:

„Co to děláš?!“ Následoval další proud nadávek, který se přesunul zase dovnitř. A znovu práskání dveřmi. Pak dlouhý Marvinův monolog; vypadalo to, že Karlu umluvil. Jenže jsem se opět pletla, protože najednou se – už zase zvenku - ozvalo:

„Kam jako jdeš? Okamžitě se otoč a vrať se zpátky, nebo uvidíš! Myslím to vážně! Jestli se nevrátíš, tak si mě nepřej!“

Znovu jsem se napila, ačkoliv jsem věděla, že na prázdný žaludek to bude docela rychlá smrt. Dala bych cokoliv za to, aby bylo ticho. A když opravdu bylo, napjatě jsem čekala, jestli vydrží vteřinu, pět, nebo celou minutu. Napočítala jsem do čtyř set dvaceti a už už jsem chtěla přestat, uklidněná tím dlouhým tichem. Jenže vtom začal ten nový hluk. Vzteklý jekot byl nahrazen jekotem jiným. Karla se evidentně moc inspirovala pornofilmy, protože jejím údajným zvukům vzrušení jsem nevěřila ani

ň.

Říkala jsem si, že to budu ignorovat, ale nedalo se to. Na moment jsem dokonce váhala, jestli jsou to fakt vokální projevy vášně – co když ji krájí na kousky? Jako

kdyby mi četla myšlenky, začala hlasitě upřesňovat, jak přesně a co má Marvin dělat. Zkusila jsem si to představit. Připomínalo mi to nácvik spartakiády. Chyběly jen švédské bedny. A navzdory tomu, co předtím křičela, se zdálo, že Marvin s výdrží rozhodně nemá problémy.

Vzdala jsem to. Popadla jsem martini, z tašky vytáhla ještě triko s dlouhým rukávem a vydala se zmizet. Teď nehrozilo, že by si mě někdo z nich všiml. Jak jsem

sestupovala po schodišti, slyšela jsem mnohem líp. Vypadalo to, že jsou hned za dveřmi, které v přízemí vedly do prostor, kde bydlel Marvin jakožto šéf. Šéfsedlák. Jo. Jeho baryton se vším tím vzrušením změnil v kníkavé steny, které zněly asi tak mužně jako hlas pubertálního zpěváka. Tohle mu nevytkla? Že jeho kňourání je spolehlivým zabijákem sexu? Možná to nevěděla. Možná ho přes svůj rádoby žhavý jekot neslyšela. Vlastně se k sobě hodili, ne?

Do teplého letního večera jsem vyšla lehce připitá a těžce znechucená sama sebou. Přestože jsem byla skálopevně přesvědčená o tom, že Marvin je fakt magor a pomatenec a nezaslouží si nic jiného než samé Karly, nemohla jsem ho dostat z hlavy. Cestou k ořešáku jsem si v duchu nadávala (ano, i s použitím sprostých slov) a vysvětlovala si, že není dobrý nápad takhle myslet na chlapa, kterého jsem se odpoledne bála, pak ho nesnášela, následně si myslela, že je debil a teď navíc věděla, že do postele s ním nevlezu, protože by to bylo prostě divný a navíc by dělal směšný zvuky. Tou dobou už jsem byla prakticky pod stromem a polohu lavičky jsem spíš tušila. Až teď mě napadlo, že po mně klidně mohli vystartovat psi, ale asi se někde schovávali před láskyplnými zvuky, které se ozývaly z domu, protože mě nikdo netrhal ani na mě nevrčel.

„Myslíš na blbosti a přitom bys mohla skončit v nemocnici, kozo jedna,“ pokárala jsem se polohlasně a udělala další váhavý krok. Lavička už tu někde musela být, jen jsem si nechtěla narazit holeň, kdybych do ní napochodovala normální rychlostí.

„Bacha, je tam vystouplý kořen,“ řekl hluboký hlas ve tmě. A já zařvala. No, spíš jsem vyjekla, protože jsem byla tak vyděšená, že jsem nedokázala vytvořit ani hlasitý výkřik. Ozvalo se škrtnutí a tmu pod ořešákem ozářilo slabé, mihotavé světlo, které vydával benzínový zapalovač. Osvětlil přesně tolik prostoru, abych uviděla ty oči, které mi na něm přišly asi nejděsivější. Copak velikost, na střední jsem chodila do třídy s basketbalistou Zbynďou, výška sama o sobě nebyla děsivá. U Marvina to byla kombinace hlasu, postoje, přístupu, ale hlavní byly oči – moc světlé na to, jak vypadal zbytek. Tmavovlasý chlap by neměl mít takhle světle hnědé oči. Nikdo by neměl mít světle hnědé oči – pokud není třpytivý upír nebo kreslená postavička. Teď ve tmě vypadaly jeho oči stejně šedě jako všechno kromě žlutooranžového plamene,

ale i tak byly nezvykle světlé a bodavé a já měla pocit, že mi vidí až do žaludku.

„Cože?“ breptla jsem zaskočeně. A pak mi to došlo. Marvin sedí přede mnou na lavičce! „Moment!“ zarazila jsem se a zmateně se otočila směrem k domu. Rytmus vřískání napovídal, že se blížíme do finále a pak už možná vážně bude chvíli ticho, ale… „Dobře,“ přikývla jsem a bylo mi jedno, že ze mě proti světlům z oken nemůže vidět

víc než siluetu. „Tohle je vážně, ale vážně úchylný.“

„Mrzí mě, žes to všechno musela slyšet,“ řekl klidně. Jako by jeho přítelkyně právě pár metrů od něj s někým nesouložila.

„Ma…“ Naštěstí jsem se zasekla dřív, než jsem ho oslovila přezdívkou, o které neměl tušení. „Víte o tom…“ Jak jen to říct, aby to neznělo vážně pitomě?

„Vím.“ Tentokrát jsem jasně slyšela pobavení v jeho hlase. A plíživě se kolem mě kradlo podezření: tohle je to, proč tu jsem? Pár pokojů s koupelnami v jednom patře, paní domácí, co si to nerušeně rozdává s někým jiným než se svým partnerem… Jde tu o nějakou swingers party nebo podobnou prasečinku? Nejsem puritánka, vážně ne – když to lidem dělá dobře a nedělají nic, co by ten druhý nechtěl, tak prosím, ale mě z toho vynechte. Nejsem prudérní, ale vystačím si se starou dobrou klasikou: on, já, nikdo třetí. Když jsem o tom tak přemýšlela, tohle podezření vysvětlovalo, co se dnes stalo. Kdo by si nadšeně přitáhl domů cizí holku na přespání? Ten, kdo má rád cizí lidi ve své posteli. Kdo by nemohl odvézt ženu v nesnázích do ne tak moc kilometrů vzdálené díry? Ten, kdo čeká hromadnou soulož hned po západu slunce, že. Jak si může sedlák vydělat na novou Navaru? Vybíráním vstupného, že ano? A ty kecy o lítání? No… když se v romancích můžou hrdinky vznášet spirálou vášně do nebes, on tomu může říkat lítání – ale všechno je to jen o souloži.

Tak do toho já fakt nejdu.

A řekla jsem mu to nahlas.

„Teď úplně přesně nevím, o čem mluvíš,“ přiznal.

„Ne?“ uchechtla jsem se nervózně. „Fajn. Co se to děje vevnitř?“

„To? Pravděpodobně to má vzbudit žárlivost. Nebo je to pomsta. Možná obojí.“

„Co prosím?“ Zase jsem byla mimo. A jistota, že jsem u tajného swingers doupěte, se pomalu začala rozplývat.

„Nechceš si sednout?“ nabídl mi. Zavrtěla jsem hlavou. „Má to v sobě alkohol?“ zeptal se. Oči si už přivykly tmě, tak jsem ho viděla. Taky jen obrysy, světlá místa

obličeje a paží. Ukázal rukou na moje martini.

„Ehm,“ zaváhala jsem. Chci se s ním dělit? Momentálně jsem měla pocit, že potřebuju všechno a pak ještě tu vodku a následně možná upadnu do milosrdného bezvědomí.

„Jo,“ hlesla jsem nakonec rezignovaně a podala mu lahev. Místo ní ale vzal do ruky moje zápěstí a táhl mě k sobě. „Hej!“ protestovala jsem. Jen do chvíle, než jsem lehce škobrtla o kořen, před kterým mě varoval. Pak mě pustil a vzal si pití.

„Hu,“ udělal znechuceně.

„Pardon?“

„Je to hrozně sladký.“

„Je to suchý martini. Není sladký. A vůbec, dejte mi to, když vám to nechutná. Nikdo vás nenutí, abyste to pil.“

„Tě,“ řekl a vrátil mi láhev. Nadechla jsem se, abych se znovu, jako správná blondýna, zeptala, co se to snažil říct. Naštěstí mi to došlo dřív, než jsem se mohla zase o něco víc ztrapnit. Tohle byl způsob, jakým vidlák Marvin nabízel tykání. Kdo by se babral s pravidly etikety, že. Přešla jsem to mlčením. Když už jsem byla u lavičky, posadila jsem se. Hezky na kraj, co nejdál od něj.

Karla právě asi vyvrcholila. Nebo uviděla pavouka, těžko říct, znělo to fakt stejně.

A bylo ticho.

„Na to se rozhodně napiju,“ zabručela jsem a lokla si. Až pak mě napadlo, že jsem si měla otřít hrdlo láhve, protože předtím pil on a vůbec ho neznám. Tolik ke stavu hladiny alkoholu v mé krvi.

„Vůbec nevím, jestli tam chci jít, nebo ne,“ řekl zamyšleně. Mlčela jsem; netušila jsem, jestli bude lepší, když tam půjde a všechny zabije, nebo zůstane tady a chytne ho amok. Ta představa mě pobavila i vyděsila zároveň, takže jsem zabublala další uchichtnutí. „Copak?“ zajímal se. Zavrtěla jsem hlavou. A pak jsem vyhrkla:

„Tohle mi nikdy nikdo neuvěří.“

Mlčel. U domu vrzly dveře a on se naklonil dopředu, aby viděl. Ven vyklopýtal ten třetí, ten, kterého jsem potkala, jak kouří na chodbě. Pokoušel se trefit rukou do rukávu, ale nevedlo se mu to a spíš vypadal, že se tím tričkem uškrtí.

„Výborně,“ zahučel Marvin. Tentokrát nezněl ani trochu pobaveně a rozhodně nebyl klidný. „Správce se shání tak blbě!“ řekl vyčítavě.

„Správce?“ zopakovala jsem mechanicky.

„Jo. Stará se mi tady o to. Staral. Než najdu někoho nového, budu hákovat jak…“ Zavrtěl hlavou. „To je jedno. Lepší správce než někdo, koho potřebuju víc.“

„Míra je víc potřeba?“

„Rozhodně,“ přikývl. „Můžu se napít?“

„Nechutná vám to,“ bránila jsem se.

„Teď bych vypil i peprmintku. A budeme si už konečně tykat?“

„Takže tohle není swingers klub,“ změnila jsem téma a sledovala, jak téměř vyprskl moje oblíbené pití do trávy.

„Ne. Proboha, mám ten sajrajt v nose!“

„Tak mi vysvětlete, kde vezme člověk jako vy takový auto. Peníze na rekonstrukci toho domu. Na koně. Na vlastního správce.“ Prostě jsem to nechápala. Odpoledne jsem

to neřešila – byla jsem ráda, že mi pomáhá a pak jsem měla moc práce s přemýšlením o stavu mého IQ a posloucháním Karly. Teď se mi ale i přes lehký alkoholový opar

prostě nezdálo, že by si nějaký chlapík, co je jen o pár let starší než já, mohl dovolit tohle všechno jen díky pěstování řepky a chovu prasat, nebo co já vím. Dotace jsou bezva, ale že by mu vydělaly na auto za necelý milion? Ale jděte…

„Jen když mi konečně řekneš, jak se jmenuješ. A začneš mi tykat.“

Podrážděně jsem mlaskla a obrátila oči k větvím ořešáku. Prudil jeden!

„Fajn,“ zahučela jsem.

„A na matrice to prošlo?“ zeptal se.

„Ha ha,“ ušklíbla jsem se. „Vážně byste se neměl pokoušet dělat vtipy, nejde vám to.“

„Teď jsi mě ranila,“ řekl přehnaně dotčeně. „Zkus to znovu.“

„Markéta,“ představila jsem se po krátkém zaváhání. Pobaveně hýkl a zavrtěl hlavou. Okamžitě jsem se naježila: „Co?“

„Nic,“ odpověděl. „Promiň, nemyslel jsem to nijak zle. Těší mě, Markéto.“ Natáhl ke mně pravici a já mu do ní vtiskla láhev. „Ale no tak, vážně jsem to nemyslel ve

zlým. Jen jsem právě zažil neskutečně stupidní hádku s Eliškou a ty jsi Markéta a… Melu kraviny, zapomeň na to.“

Tak Karla se jmenuje Eliška? Takový hezký jméno pro takovou mrchu! Ale pořád jsem nechápala, co se snažil říct. A vzdala jsem snahu ho pochopit, na to už mi moc

bzučelo v hlavě. Potřebovala jsem z Marvina hlavně dostat, proč byl takový problém mě odvézt. Jen jsem potřebovala přijít na to, jak se ho zeptat a nepřipadat si přitom jako hloupá husa. Možná kdybych to prostě v legraci nadhodila? Hele, běžně si zveš domů cizí ženský? Ne, blbost.

O kotník se mi něco otřelo. Něco malého, ale ne zas tak malého, abych musela panikařit. Nemám ráda myši, zmínila jsem to? A tady na vesnici… Jsou ve stájích myši?

Nebo tam žijí krysy, protože víc místa znamená víc žrádla? Vyjekla jsem a trhla sebou. Jestli se o mě otřela krysa, tak… Fuj!

„Co se děje?“ zeptal se.

„Něco tu je!“ Srdce mi bušilo a jen tak tak jsem se udržela, abych honem nepřitáhla nohy k tělu nebo si rovnou nestoupla na lavičku.

„To je kotě.“

„Jo?“ Nedůvěřivě jsem se naklonila a snažila se ve tmě zahlédnout zvíře, které mě polekalo. V trávě se zablýskl odraz světla ve dvou drobných, rozšířených očích. „Takže to není krysa?“

Zase jsem ho pobavila. Naklonil se blíž ke mně, natáhl ruku a než jsem se stihla začít cítit nepříjemně z toho, že je moc blízko, položil mi do klína lehoučkou chlupatou věc. Která mňoukla, a tím mě definitivě uklidnila.

„No dobře,“zamumlala jsem a pohladila kotě. Bylo téměř celé černé, ve tmě z něj byly vidět jen bílé tlapky a náprsenka. Prakticky okamžitě začalo vrnět. Přistihla

jsem se, že se spokojeně culím. Kateřina měla doma kocoura šlechtice, který mě většinou ostentativně ignoroval, ale jednou za čas přišel a namyšleně se mi vnutil pod dlaň, abych ho hladila. Tohle bylo mnohem lepší, kotě nedělalo cavyky, nehrálo si na nafoukance a samo nastavovalo bradu.

„Jak se jmenuje?“

„Nijak.“

„Proč?“ nechápala jsem.

„Je to prostě jedna z koček. Přišly sem samy, občas se tu objeví koťata, některá si někdo vezme, jiná tu zůstanou. Nemají jména.“

„To je ale hnusný,“ utrousila jsem potichu.

„Takhle to tady chodí. Psi jsou na hlídání, kočky jsou na chytání myší.“

„Psi taky nemají jména?“ divila jsem se.

„Ale mají,“ řekl a zase jsem ho z nějakého důvodu pobavila. Hm. Tak jsem prostě ženská z Prahy a nechápu chlapa ze Lhoty. Se nezblázním.

„Měla bys jít spát,“ přerušil Marvin moje rozjímání. Spát? Teď? Je brzo, ne? Nebo myslel jako spát s ním? Ale… Že by jako pomsta na druhou? Nebo mi hrabe?

„Proč?“

„Protože vstáváme v půl pátý.“ Zase nepřeslechnutelné pobavení v hlase.

„Co?“ A bylo mi jedno, že zním jako blbka. V půl pátý ráno? Tak brzo jsem v životě nevstávala a rozhodně jsem neviděla důvod, proč na tom něco měnit. „To jako když tady můžu přespat, musím vstát v půl pátý a podojit krávy, nebo co?“ vyjela jsem na něj.

„Nemáme krávy, neboj.“

„Takže se zas jen pokoušíš být vtipnej?“

„Ne. Ale slíbil jsem ti, že tě naučím lítat, ne?“

„Tys to myslel vážně?“

„Jistě, že jsem to myslel vážně. Cos čekala?“

„Já nevím,“ přiznala jsem. „Jsem z toho všeho úplně zmatená.“ Dál jsem hladila kočičí srst a varovala ho: „V půl pátý rozhodně nevstávám. Jestli máš v plánu kdekoliv čímkoliv lítat v tak nelidskou hodinu, tak to budeš provozovat beze mě.“

„Nevyhrožuj. Bude se ti to líbit, slibuju.“

Snažila jsem se mu vysvětlit, že je naivní, pokud si je něčím takovým jistý, ale když se postavil a natáhl ke mně ruku („Pomůžu ti přes ty kořeny tady.“), rychle jsem vystartovala z lavičky a doslova před ním utekla k domu. Dokázala jsem se s ním dohadovat, pokud byl aspoň metr ode mě, ale jakmile se přiblížil, pořád ještě jsem si nebyla jistá, co si o něm vlastně myslet. A k tomu alkoholem omámená hlava – prostě jsem si připadala, jako bych tak nějak sama se sebou nedržela dohromady.

Do schodů jsem vyběhla fakt rychle, z přízemí jsem slyšela jen jeho pobavené uchechtnutí. Až když jsem za sebou nohou zaklapla dveře pokoje, který se na víkend stal mým příbytkem, uvědomila jsem si, že mi v náruči pořád vrní kotě.

„Ježiš, já na tebe zapomněla,“ řekla jsem omluvně černé kuličce. Kotě zvedlo hlavu a rozespale se na mě podívalo. Kromě tlapek a náprsenky mělo ještě bílou tlamu

a čumák se světlými nozdrami. A přesně pod nosem mělo černé chlupy ve tvaru téměř dokonalého čtverce. Vyprskla jsem smíchy. Ta kočka vypadala jako Hitler. Ta myšlenka mě dostala; rozesmála jsem se nahlas a kočka trpělivě snášela to natřásání. „Uf,“ hekla jsem. „Asi máme postaráno o jméno, co Adolfe?“ Kotě neprotestovalo, zvědavě natáhlo hlavu ke dveřím. O vteřinu později na ně někdo zaklepal.

Rázem jsem ztuhla. Tak. Je to tady. Teď tam bude stát a tvářit se děsně svůdně. A já udělám co? Já po něm hodím Adolfa. Nejspíš.

Otevřela jsem se srdcem v kalhotách – a okamžitě jsem se zastyděla. Za dveřmi sice stál Marvin, ale kompletně oblečený a v rukách držel tác s pečivem, talířem plným salámů a sýrů, dvěma balenými croissanty a krabicí džusu.

„Snídaně?“ zeptala jsem se zmateně. Zároveň on na to:

„Co tu dělá ta kočka?“

„Jmenuje se Adolf a bydlí tu se mnou,“ řekla jsem a zatvářila se odhodlaně. Opovaž se protestovat, a je mi jedno, jak děsivě vypadáš.

„Večeře,“ zabručel rezignovaně. „Nemáme nic teplého, dneska nějak nikdo neměl čas na vaření.“

Poděkovala jsem mu, příjemně překvapená. Přesunula jsem Adolfa pod pravou paži a levou rukou jsem se pokusila vzít zespodu tác, ale Marvin se ušklíbl, protáhl se kolem mě – zase jsem honem odcouvala pryč – a položil jídlo na stolek. Hned se zase vydal zpátky, ale ve dveřích se ještě otočil:

„Mám pocit, že je to kočka. Budeš muset vymyslet jiný jméno. Dobrou.“

O pár minut později Adolf hltavě žral kuřecí šunku a ostražitě pozoroval, jestli mu ji náhodou nechci sebrat. Ale mohl být v klidu, na šunku jsem neměla náladu. Zato jsem rozhodně měla o čem přemýšlet.

Vždycky jsem měla lehký spánek. Vzbudil mě sebemenší šramot, jako budík jsem na mobilu měla jednu oblíbenou pomalou písničku a nikdy jsem ji nezamáčkla později než po dvou taktech tichých smyčců. Naposledy jsem zaspala na střední a byla jsem pyšná na to, že mi naprosto stačí šest hodin spánku

a jsem čilá a schopná okamžitě řešit neřešitelné.

Takže mě nemile zaskočilo, když se k mému unavenému mozku dostala informace o tom, že mi někdo velkou teplou rukou sahá na rameno a hluboký hlas mi říká něco o ledové vodě.

„Ježišmarja!“ vyděsila jsem se a pokusila se vyhrabat zpod deky. Pak mi došlo, že to nebude nejlepší nápad, protože jsem spala jen v triku a kalhotkách, a doopravdy

jsem nechtěla, aby Marvin viděl můj polonahý zadek. Nakonec jsem zůstala sedět a snažila se probrat. Cítila jsem se jako po exhumaci. Kdybych v jednu ráno nemusela ve

stavu ne nepodobném bezvědomí odpovídat na opilé dotazy Kačenky, která si všimla, že jsem ještě nedorazila a začala se po mně shánět, možná by mi teď bylo o něco líp. Bylo hezké, že si na mě vzpomněla. A ano, bylo od ní správné, že mi několikrát zopakovala, že nemůžu zůstat u úplně cizího chlapa. Ale hned pak dodala, ať si to pořádně užiju a dám mu do těla – takže její rady se nedaly brát úplně vážně. Ještě že nešla studovat psychologii.

„Ty jsi hroznej spáč,“ oznámil mi a zase se uculoval. Měla jsem chuť mu říct něco vážně hnusného, protože podle tmy za okny mi došlo, že splnil svoje výhrůžky a opravdu mě vzbudil uprostřed noci.

„To jako fakt?“ zaskřehotala jsem rozespale.

„Za deset minut odjíždíme. Snídaně bude na místě. Máš teplý oblečení?“

„Já nikam nejedu,“ vrtěla jsem rezolutně hlavou.

„Vezmi si jiný boty, jestli máš. Kecky? Možná se budeme muset trochu projít.“

„Je noc!“ zakvílela jsem. Přestal plánovat, co si mám vzít na sebe, a upřeně se na mě podíval. Nedělala jsem si iluze o tom, jak vypadám. Neměla jsem vyžehlené

vlasy a večer, když jsem odnesla Adolfa ven, jsem si dala dlouhou sprchu a pořádně se odlíčila, takže teď jsem byla určitě opuchlá, nevýrazná, zmačkaná a rozcuchaná.

Neměl důvod, aby se na mě díval takhle.

„Nebuď labuť, Markéto,“ řekl pak vážně a odešel.

Nebuď labuť? Kolik mu je? Deset? Proboha… Lehla jsem si zpátky a pořádně se zavrtala pod deku. Přerušení spánku bylo mrzuté, ale pokud za deset minut někam odjede, budu moct pokračovat nejmíň tak tři, čtyři hodinky. A to bude bezva. Dospím se, pak se půjdu podívat, jestli v téhle vsi mají aspoň nějaký obchod, koupím si snídani…

Nikam nejdu. Nechci lítat – umím lítat. Na dovolenou vždycky lítám, v srpnu si jako každý rok uděláme výlet k moři. Nepotřebuju vědět, co přesně myslel tím, že mě naučí lítat. Co když mě shodí ze skály? Nechci to vědět.

Fakt ne. Beztak kecá. V čem by tu lítal? Zase se z toho vyklube něco jiného.

Rozhodně nikam nejdu!

„Zatracená práce!“ zaklela jsem a vstala. „Nesnáším ho!“ oznámila jsem Adolfovi, který nejspíš nějak proklouznul dovnitř a teď s ocáskem vytrčeným ke stropu dělal kolečka u postele a pomňoukával. „Já mu dám labuť!“ zabručela jsem, když jsem vylezla do temného rána a zachvěla se. Nebyla vyloženě zima, ale před chviličkou jsem spala, takže mi nebylo zrovna do skoku.

„Dobré ránko!“ zahlaholil vesele Míra. Oba vlčáci se se mnou přišli přivítat a jejich studené čumáky zkoumaly moje džíny a kecky. Adolf se držel dál, ale jen proto, že byl moc malý na to, aby se s nimi přetlačoval o místo u mých nohou. Světlejší pes si došel očuchat i jeho a uštědřil mu pořádné olíznutí od hlavy až do půl zad. A kotě nevypadalo, že by mu to vadilo. Strčila jsem si ledové ruce do kapes a sledovala, jak Míra kontroluje plachtu na velkém vleku.

„Co je to?“ zeptala jsem se obezřetně.

„Vlek,“ ozval se za mnou Marvin. S otráveným výrazem jsem se nadechla, ale předběhl mě: „Ha ha.“

„Člověk by řekl, že v tomhle věku už bude mít dost rozumu,“ řekla jsem jakoby pro sebe, ale tak, aby mě oba slyšeli. Moc jsem je pobavila.

„Nastupovat,“ rozkázal Marvin. Na rozdíl ode mě vypadal naprosto vyspale a čile. Otevřel mi dveře u spolujezdce, a než jsem vlezla do auta, domluvil se s Mírou ohledně zavření vrat.

„Teď už se dozvím, kam jedeme a co tam budeme dělat?“ zeptala jsem se, když jsme čekali na silnici. Znělo to trochu otráveně a hodně utahaně.

„Na pole a lítat.“

Přemýšlela jsem, jestli je vhodné mu říct, že mi hrozně leze na nervy. Než jsem se k něčemu odhodlala, otevřely se zadní dveře a nastoupil třetí do party. Poklepal mi na rameno. Otočila jsem se k němu a zírala na velký zapečený rohlík se sýrem a slaninou. Navara byla najednou plná té vůně a mně se začaly sbíhat sliny, ačkoliv jsem se před pár hodinami pořádně najedla.

„Děkuju,“ zamumlala jsem vděčně a zakousla se do té dobroty.

„Aneb jak zaručeně umlčet ženskou,“ zakřenil se Marvin. Stačilo jen, abych se na něj zamračeně podívala a zase udělal své ha ha. Tentokrát jednohlasně s Mírou.

„Jste jak malí, fakt,“ zahuhlala jsem s plnou pusou. A ze všech sil jsem se snažila se neusmát.

Čekala jsem, že pojedeme dlouho, když jsme kvůli tomu vstávali tak brzo, ale než jsem stihla dojíst velký rohlík, Marvin sjel přes betonový mostek na polní cestu.

„Co to sakra je?“ vrčela jsem podezřívavě.

„Je hezké, že se těšíš stejně jako já,“ přikývl. Mlčela jsem, protože jsem zrovna přemýšlela o tom, že sedím v autě se dvěma cizíma chlapama, kteří mě vezou někam

na pole a za autem mají krytý vozík, do kterého se třeba takové středně velké ženské tělo vejde naprosto bez problémů. Vcelku i naporcované. Chutnal ten rohlík normálně? Nebyl cítit po nějakých lécích? Netočí se mi hlava? Nechce se mi spát víc než předtím? Nejsem já úplně pitomá kráva? Jsem. Definitivně jsem.

„Je ti špatně?“ zeptal se Marvin.

„Ne,“ pípla jsem. „Proč?“

„Přestala jsi jíst.“

„Hm.“ Jsou humánní, dali mi poslední jídlo. Třeba mě zabijou rychle a bezbolestně.

„Markéto?“

„Hm?“ Už jsem ani neměla sílu mluvit. Co se stalo, že se dospělá, rozumná, vysokoškolsky vzdělaná, za všech okolností opatrná žena jako já dostala sem?! Kdy mi vypnul mozek?

„Bojíš se výšek?“ zkusil to. Zavrtěla jsem hlavou, a bylo mi jedno, jestli si toho ve slabém světle palubní desky všiml.

„Spíš se bojí tebe,“ nadhodil vzadu Míra. Polkla jsem tak hlasitě, že to muselo být slyšet v celém autě. Marvin okamžitě zastavil.

„Jo?“ otočil se ke mně, když zatáhl ruční brzdu. „Bojíš se? Vyděsil jsem tě?“ Natáhl ruku a rozsvítil stropní světlo. Zamžourala jsem a nevěděla, co dělat. „Chceš jet zpátky? Mluv se mnou, prosím. Jestli chceš, otočím to a pojedeme zpátky. Klidně tě odvezu do Horek. Nechtěl jsem tě vystrašit. Asi jsem to přehnal, co? Jo, určitě jsem to přehnal. Omlouvám se.“

Netušila jsem, jestli ví, jak moc v tuhle chvíli zabodoval. Ale už to, že mi nabídl storno celé téhle akce a že mi nabídl odvoz, mě uklidnilo. Nechtěla jsem řešit, proč to nešlo včera a teď ráno by to šlo. Chtěla jsem se dozvědět, co ho vedlo k tomu, že mě donutil tu zůstat.

„V pohodě,“ hlesla jsem. Ještě chvíli mě pozoroval, takže jsem se pokusila usmát. To zabralo; zařadil a auto se zase dalo do pohybu.

„On jen vypadá hrozivě,“ informoval mě Míra.

„Ty radši mlč, prosím tě,“ zamračil se na něj Marvin ve zpětném zrcátku. Míra ho ignoroval:

„Ve skutečnosti je hrozně měkkej. Pořád všechny straší, ale pak je v noci vzhůru a dokrmuje…“

Navara prudce zabrzdila. Pás mi zabránil v tom, aby se mé čelo potkalo s palubní deskou, ale stejně jsem se lekla. Míra připoutaný nebyl, takže přistál na středovém

tunelu. Jeli jsme na dvojku, díky čemuž se nikomu nic nestalo, ale zabralo to:

„Fajn, už mlčím.“

Zastavili jsme uprostřed veliké louky. Na východě nad obzorem začínala prosvítat obloha, ale jinak byla tma a ticho. To ticho bylo zvláštní, nebyla jsem na něj zvyklá. V Praze ticho nebylo nikdy, a úplná tma taky ne. Zmateně jsem stála a sledovala, jak Míra odpojuje vlek, Marvin otáčí auto tak, aby světlomety ozařovaly vozík. Pak začali sundávat plachtu. Pod ní byla nějaká další plachta, nebo se to tak aspoň tvářilo, ale když odpočítali tři a tu věc zvedli, ukázalo se, že jde o velký balík čehosi. Otevřela jsem pusu, abych se zeptala, co to jako je. Ale nakonec jsem ze sebe nemusela dělat blondýnu, protože ve vozíku zůstala docela velká hranatá konstrukce, která vypadala jako… A k tomu ten balík… a tohle vypadá jako nějaká bomba?

„No tak to ne!“ vyjekla jsem. Míra se rozesmál a Marvin prošel kolem mě, aby na zem sundal právě tu bombu. „Není to to, co si myslím, že to je, že ne?“

„Nevidím ti do hlavy, takže netuším, na co myslíš,“ uculil se Marvin. Založila jsem si ruce v bok a nevěděla, jestli se mám vztekat, nebo spíš smát. Vypadal hrozně

spokojeně a nadšeně. V tuhle chvíli na něm nebylo děsivého vůbec nic, a pokud člověk zapomněl na to, že je to panovačný vidlák se špatným vkusem na ženy, zdál se být vážně milý.

„Vypadá to jako balón,“ řekla jsem.

„V tom případě je to to, co si myslíš, že to je.“

„Do toho nevlezu,“ varovala jsem ho. „A jsem vážně rozladěná, žes mě donutil vstát v půl pátý, aby ses mě pak snažil dostat do kusu proutí, co visí na kusu látky. Tohle je nejhorší ráno, jaký jsem kdy zažila.“

„Věděla jsi, že horkovzdušné balóny jsou nejbezpečnějším leteckým dopravním prostředkem?“ zeptal se.

„Tvůj pokus o uklidnění nevyšel, sorry,“ nedala jsem se.

„Bude se ti to líbit,“ slíbil.

„Já do toho nevlezu,“ zopakovala jsem tvrdohlavě. Neodpověděl. Pozorovala jsem, jak s Mírou natrénovanými, úspornými pohyby sundávají koš, připevňují k němu balón, instalují bombu, kontrolují hořák. Poslední věc na vleku byla velký ventilátor, který se dal zapojit do auta a začal plnit látku vzduchem. Kdybychom při vymýšlení reklamy věděli, že Navara může fungovat i jako pumpička, rozhodně bychom toho byli využili.

„Až se naplní, začneme vzduch zahřívat. Pak budeme moct vyrazit.“

„Tak si to užijte,“ zahučela jsem.

„Ještě nikdy jsem neměl nehodu.“

„Všechno je jednou poprvé – a já u toho vážně nemusím být.“

„Nesýčkuj,“ bavil se. „Věř mi.“

„Ha!“ udělala jsem, lehce na pokraji hysterie. „Věř mi! Já tě ani neznám!“

„Já tebe taky ne,“ pokrčil rameny. „Věř mi, Markéto.“

Přestože mi v tenhle moment na jednu stranu připadal docela roztomilý, měla jsem cukání být na něj ošklivá. Chtěla jsem být sprostá a poslat ho někam, kam bych

někoho tak velkého radši posílat neměla. Co je to za sedláka, krucinál?! Večer mi neřekl, jak se stane, že majitel statku je i majitelem drahýho auta a teď dokonce balónu. Co za sedláka má správce? Kam jsem se to dostala? Proč bych měla někomu takovému důvěřovat?

Jenže když o několik desítek minut později, kdy už se tma změnila v podivně šedorůžové ranní přítmí, otevřel vrátka koše pod tmavě modrým balónem a podal mi ruku, prakticky jsem nezaváhala a věřila mu.

„Ty máš fakt hrozně ledový ruce. Chceš ještě vestu?“ Velký, zlý Marvin mi nabízel svoje oblečení. Bylo to… zvláštní.

„Ne,“ zamumlala jsem. „A dělej, než si to rozmyslím.“

Udělal to. Ve spolupráci s Mírou uvolnili kotvicí lana a najednou jsem už nebyla na zemi, ale ve vzduchu.

„Do prdele,“ zasípala jsem a křečovitě se držela rámu koše. Tohle bylo něco úplně jiného než letadlo. Žádná pohodlná sedačka, žádné pásy, žádný zkušený kapitán,

který to dělal už tisíckrát. A navíc mi všechno připadalo moc malé. Vážně nás ten kus látky unese? Vážně těch pár proutků pod mýma nohama unese dva lidi?

„Je to jako venkovní výtah.“

„To mě má uklidnit?“ Opatrně jsem se naklonila a uviděla Míru, jak nasedá do Navary a odjíždí. My měli jednu vysílačku, on druhou. Let měl trvat kolem hodinky a Marvin mi na mapě ukázal, kterým směrem nás větrné proudy ponesou. Míra nás měl na konci vzdušného výletu vyzvednout. Nikdo to neřekl nahlas, ale zároveň sloužil jako záloha, která měla v případě problémů volat někoho, kdo nás sundá ze stromu, vyloví z řeky nebo seškrábe ze skály – a je mi jedno, že kolem možná žádné skály nejsou. Velké auto se zdálo najednou malé. O kus dál pod námi byla vidět vesnice a okolí, s přibývající výškou jsem viděla ještě dál. Ta nudná krajina, kterou jsem včera projížděla na hřbetě koně, teď najednou vypadala nečekaně hezky.

„Hele,“ řekl tiše Marvin a ukázal za má záda. Otočila jsem se a na východě stoupalo nad les v červenošedých, fialových a žlutých mracích slunce. Pozorovala jsem s úžasem ten kotouč, jednotlivé pásy barev, jizvu kondenzačních par za letadlem. Byla jsem uchvácená, ponořená do barev, omámená čerstvým, svěžím vzduchem, nezvyklým pohybem, ukonejšená slabým šustěním větru o látku. Bylo ticho, jen občasný hukot hořáku mě ujišťoval o tom, že tu nejsem sama.

Byla jsem na nebi. Ne, v nebi ne, ale hodně blízko.

Někde tam se z Marvina stal Pavel.

4. kapitola

Seděla jsem pod ořešákem a pořád se mi ještě trochu klepaly nohy. Tak jo, při přistání jsem se chovala malinko jako kráva, ale ten rybník byl hrozně blízko a taky tam byly stromy a z vysílačky se ozval Míra, který se ptal, jestli to jako fakt myslíme vážně a jestli má rovnou volat lhotské dobrovolné hasiče. V takové chvíli by zpanikařil každý, no ne?

No… ne. Pavel byl úplně klidný. Nezvýšil na mě hlas. V podstatě mě potichu poprosil, abych ho přestala škrtit a nechala ho přistát. Poslechla jsem ho, protože v jeho hlase a hlavně v pohledu bylo něco, čemu jsem věřila. O pár vteřin později to lehce drclo a byli jsme na zemi.

Ale že bych to musela dělat pravidelně, to fakt ne.

Z rozjímání mě vyrušila Adolf. Ignorovala lelkující psy, jejichž jména jsem ještě pořád netušila, prošla přímo mezi nimi a vyskočila ke mně na lavičku. Za denního

světla vypadala hrozně drobně, takové skoro nedochůdče. Napadlo mě, jestli tohle bylo to, co chtěl Míra prásknout: pak dokrmuje… koťata? Nějak jsem si nedovedla

představit Velkého zlého Marvina, jak v té své obří tlapě drží čerstvě narozené kotě a krmí ho.

„To jsou věci,“ zamumlala jsem a pošimrala Adolfa na břiše. Do prstů se mi hned zasekly drobné, ale ostré drápky a kotě mě ulovilo. Napadlo mě, že bych si mohla

pořídit nějakou kočku i do Prahy. Kočka by v bytě vydržela po dobu, co jsem v práci, nebo ne? A mít někoho na muchlání by bylo příjemné. Ani jsem nevěděla, že mi tak hrozně chybí možnost pohladit něco živého, zabořit tomu obličej do kožichu a prostě si lebedit. Kdy jsem zapomněla na to, jak úžasné to bylo o prázdninách u babičky?

Dlouho předtím, než jsem začala řešit svou divnou bradu, kluky ze třídy, učení, kluky z přednášek, zkoušky, práci… Nakonec jsem došla k trochu děsivému poznání: když nepočítám firemní teamingy na Orlíku a školení v Čechticích v zámeckém hotelu, prakticky jsem za posledních pět let nevystrčila nos z Prahy. Uf.

„Mé dvě nejoblíbenější kočky na jedné lavičce,“ ozvalo se za mnou.

„To bylo hodně ubohý,“ zabručela jsem, ale nedokázala jsem se neusmát. Psi vstali a vítali ho, přestože nás všechny už pozdravili a očuchali před chvílí, když jsme

přijeli. Trpělivě je hladil, oba najednou, a potichu je usměrňoval:

„No dobře, to už stačilo. Uklidni se, Bone. A ty sedni, trdlo.“

„Bon a Trdlo?“ zeptala jsem se. Podíval se na mě, zakřenil se, pak se zase chvíli věnoval psům. „Z tebe dostat nějakou informaci… To je jak úkol pro vyšetřovatele.“ Pobavilo ho to. Řekl psům, ať jdou, pak se ke mně natočil. Položil si loket na vršek opěradla lavičky a chvíli si mě jen prohlížel. Tentokrát už po tom plíživém zděšení a opatrném našlapování okolo děsivě vypadajícího Marvina nebylo ani památky. Jestli jsem se cítila trochu nesvá, bylo to z úplně jiného důvodu. Ty jeho oči… Jo, na první pohled vypadaly trochu divně. Nebezpečně. Jenže teď, když se to spojilo s tím, že mě vzal do oblak a nenechal mě pak umřít při přistání, se to nějak celé pokroutilo a ta barva ne moc silného černého čaje byla prostě úchvatná. Čaje? Leda houby, na jazyk se mi pořád drala whisky. Anebo jantar. Hm…

„Bourbon,“ řekl Pavel. Trhla jsem sebou, přistižená, zmatená. Jak to věděl?

„Co?“

„Ten tmavší je Bourbon a ten světlejší Gin.“ Světlejší a o něco menší ovčák zvedl hlavu a nastražil uši. Někdo mě volal?

„Aha,“ udělala jsem překvapeně. „No, rozhodně jsi velmi kreativní. Docela se nabízela jména Sultán a Tyrl, ale nedal ses. Hezké. Nebo Čuk a Gek. Tom a Jerry, i když to by pak mohli mít trochu problémy s tím, jestli jsou psi, nebo kočka a myš. A mohli by se navzájem snažit zabít.“ Panebože, proč tu takhle plácám? Proč ze sebe dělám

totální kravku a melu tu pitomosti? No tak jsme tu zůstali sami dva! Tak Míra odjel pryč a Karla se správcem byli odlifrováni snad ještě v noci, nebo co, protože tu po nich nebylo ani památky. To není důvod k tomu, abych měla chuť si nervózně žmoulat rukáv svetru, jako to dělám, když čekám, jak dopadla prezentace. Jsem dospělá ženská, uvědomuju si, že mě ten mizera přitahuje, pravděpodobně přitahuju i já jeho, takže je skoro jisté, že se spolu vyspíme. A já si to hodlám užít, takže žádný blábolení, proboha!

Jenže když natáhl ruku a sevřel do dlaně mé prsty, málem jsem nadskočila.

„Ty jsi zas úplně ledová,“ zamračil se na mě. „Máš ještě nějaké oblečení, nebo chceš mikinu? Za chvíli začne být teplo, tak se zahřeješ, ale tohle je vážně příšerný.“

„To nic. Fakt. Jsem v pohodě. Ani to necítím. Mám prostě nějak ne moc dobře prokrvené koncové části těla.“ Třeba hlavu. Proto se chovám jako blbka.

„A zkoušela jsi…“

„Všechno,“ přerušila jsem ho dřív, než stihl začít vyjmenovávat obvyklou sestavu ginko, Q10, pupalka.

„I rukavice?“ Tvářil se naprosto vážně, ale kolem očí měl droboučké vrásky, jak se snažil nesmát.

„V červnu,“ ušklíbla jsem se. Přikývl. „Prosím tě, nikdy se nepokoušej uživit se jako komik. Zkrachoval bys.“

Zato já bych se do stand-up komedie klidně mohla dát, aspoň podle jeho reakcí.

„Takže, Zmrzko, pokud trváš na tom, že nepotřebuješ rukavice ani mikinu, zkusíme ti ruce zahřát jinak,“ oznámil mi. Nejdřív jsem cítila, jak se mi do tváří žene

horkost. Zahřát? Jinak? Věděla bych o místech na mužském těle, která mi ruce zahřejou zaručeně. A není nic slastnějšího, než si potom zamotat nohy mezi ty chlapské

a hřát si chodidla o jeho lýtka, hmm. Teprve pak mi došlo to oslovení. Zmrzko?

Zopakovala jsem to nahlas.

„No a ne? Jsi zmrzlá uprostřed léta. Takže jsi Zmrzlina.“

„A ty máš nějakou obsesi na pojmenovávání živých věcí podle jídla a pití.“

„Zahřejeme tě hezky postaru,“ mrkl na mě a naklonil se blíž. Rozladěnost z toho, že mi dal přezdívku v momentě, kdy já mu začala říkat jménem, byla pryč; najednou jsem si byla jistá, že chci ukázat starý a dobrý způsob zahřátí. Musejí k tomu být dva, musejí se k sobě tulit a hlavně nesmí mít jediný kousek oblečení. Jo. To chci.

„Práce,“ řekl a hlas měl tak hluboký, že se mi z něj zježily chloupky na zátylku.

„M-hm,“ broukla jsem omámeně. A pak: „Cože?“ Ještě pořád trochu omámeně. Ale když jsem uviděla ten vítězný škleb na jeho tváři, došlo mi, co říkal. „Cože?!“

Ten chlap byl vážně na zabití.

A když jsem mu pomáhala zametat ve stájích, byla jsem si jistá, že mě tu nechal jen proto, aby měl levnou pracovní sílu. Úžasný jednorázový sex dvou dospělých,

rozumných lidí? Víkend v posteli s prakticky neznámým chlapem?

Leda houby.

Ještě že jsem tu měla Speedyho. Nechápala jsem, co na něm Karle vadilo. Dovedla jsem si ale dost dobře představit, co se nelíbilo jemu na ní. Naštěstí na blondýny

nezanevřel, a kdykoliv jsem se motala kolem jeho stání, natahoval ke mně hlavu, mazlil se a oňuchával mě. Vážně byl trochu úchyl přes parfémy, protože se snažil nosem

dostat k mému krku a uším. Měl ale smůlu, protože to hrozně šimralo a navíc funěl. Vždycky jsem se jen rozhihňala a uhnula, ale kůň nevypadal, že by ho to štvalo. Byl

prostě milý.

„Umíš vařit, Zmrzlino?“ zeptal se mě, když kolem projížděl s kolečkem plným kobylinců.

„Ne,“ odsekla jsem. Ještě abych mu vařila!

„To je zlý. V tom případě bude k obědu polívka z pytlíku.“

Skoro jsem zavrčela, že doufám, že z toho jeho, ale na poslední chvíli jsem se stáhla a jen ho probodla vražedným pohledem. On se usmál a zmizel. Motala jsem se po stájích, nepřítomně procházela pět prázdných stání, jejichž obyvatelky se zrovna teď popásaly v obrovské ohradě za zahradou, Adolf se mi pletla pod nohy. A já

absolutně netušila, co si mám myslet. Co mám dělat. Co bych chtěla dělat, to jsem věděla naprosto přesně, a na rozdíl od včerejška to nebylo ani jet domů, ani dostat se do Horek. Ale toho chlapa jsem vážně nechápala, nestíhala, nedokázala odhadnout.

Na to, že byl vidlák, to byl zatraceně samolibej prevít.

K obědu jsme vážně měli polívku z pytlíku. A vypadala podezřele. Očuchala jsem talíř s oranžovou tekutinou, lžící jsem prohnala sem a tam několik nudlí, kus mrkve, dva játrové knedlíčky a kousky mletého masa.

„Co je to?“

„Polívka. Neříkej mi, že nejíš maso, prosím.“

„Jím maso,“ ušklíbla jsem se. „Ale nejím podezřelé polívky.“ Zavrtěl hlavou a přiznal:

„Mám hlad a jeden sáček by byl málo. Tak jsem to udělal ze dvou.“

„Aha?“ udělala jsem protivně. Pokrčil rameny:

„Gulášová a s knedlíčkama, no. Nemudruj a jez.“

Nakonec to nechutnalo zas tak špatně. Nezvykle, jasně, ale s trochou fantazie se dalo říct, že to byla gulášovka. Pavlovi chutnala moc; než jsem stihla dojíst svůj

vrchovatý talíř, zvládl zhltnout zbytek hrnce. Pak se zaklonil, poplácal si břicho – stále ploché, stále schované pod oblečením, kruci – a zeptal se, jestli chci kafe.

A pak mě překvapil znovu, když jsem za ním došla do kuchyně. Na lince si trůnil kávovar DeLonghi, po kterém jsem tajně toužila, ale nikdy jsem se neodhodlala k tomu, abych dala patnáct tisíc za věc, kterou při troše štěstí použiju jednou denně.

„Tak hele,“ řekla jsem odhodlaně a pro větší důraz si dala ruce v bok. „Teď pravdu: co jsi zač?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se. Vypadal jako ztělesnění nevinnosti. Rozmáchla jsem rukama, abych ukázala, že myslím tohle všechno okolo. Dovedla jsem si představit chlapa jeho typu někde blízko Prahy. Přes den šéfuje v nějaké firmě, odpoledne jede domů, sundá kravatu a za svůj brutálně nadhodnocený plat si koupí koně a kávovar. Ale tady? Pochybuju, že v Krumlově je firma, která by mu poskytla dostatečný plat na takovýhle život. Zrekonstruovaný statek, skoro nový Nissan, kávovar, stájník, na první pohled roztomilá sexy kočička jako milenka (ne, nemyslím sebe).

„Shoda náhod. Statek se vrátil tátovi v restituci, pak jsme měli pár dobrých investic…“ Nechtělo se mu o tom mluvit. A já ani nevěděla, jak se jmenuje příjmením. „Ale nedělám nic ilegálního, přísahám.“

„No jasně, hlavní kápo lhotské mafie,“ povzdechla jsem si. Rozesmál se a pak najednou udělal pár kroků, které nás dělily. Než jsem stihla zpanikařit, tiskla jsem

se k němu, prakticky mu visela kolem krku, balancovala na špičkách a užívala si jeho jazyka ve svých ústech. Uměl líbat. Panebože, jak ten uměl líbat! Nesnášela jsem

chlapy, kteří netušili, jak použít jazyk. Nesnášela jsem, když se pokoušeli mi ho nacpat až do krku, ale zároveň mi vadilo, když se drželi zpátky a jen mi olizovali rty. Jenže tohle bylo prostě přesně ono. Během několika vteřin jsem měla úplně slabá kolena, a kdyby ze mě sundal oblečení, vysadil mě na linku a předvedl jednu povedenou rychlovku, nebránila bych se. Vlastně jsem doufala, že mě na tu linku vysadí. Nebo na stůl. Nebo můžeme být na zemi, ono je to nakonec úplně jedno. Hlavní bylo, aby byl ve mně.

Jenže sotva jsem donutila své ruce normálně fungovat a vyhrnula mu triko, abych si mohla osahat to břicho, přestal. Zklamaně jsem zamručela.

„Kafe,“ řekl. Otevřela jsem oči a zjistila, že se zase culí. Měla jsem chuť mu ten jeho pobavený úsměv poupravit. Třeba pánvičkou.

„Co když nemám chuť na kafe?“ zkusila jsem to.

„Promluvíme si o tom u kafe.“ Zněl rozhodně, zase, takže jsem jen potichu zabrblala něco o zabedněncích a nechala se odvést do obýváku, který vypadal roztomile

rustikálně i přes přítomnost velké obrazovky a reproduktorů od soundsystému.

„Takže?“ zeptala jsem se, když jsem si usrkla voňavé, temné tekutiny a zatetelila se. Tohle bylo rozhodně mnohem lepší než kafe u nás v práci. A stoprocentně lepší

než to, co jsem si občas vyráběla doma, když se mi nechtělo hledat takovou tu konvici se sítkem.

„Jen chci, abys věděla, že jsem to neměl v plánu, aspoň ne od začátku.“

„Co přesně?“

„No,“ usmál se, „donutit tě škemrat o to, aby ses mi dostala pod triko.“

„Já neškemrala,“ zamračila jsem se na něj. „A jen jsem si chtěla ohřát ruce.“

„Dobře, i tak se tomu dá říkat. Každopádně když jsi včera přijela na Speedym, netušil jsem, že tu budeš i dneska a že se to takhle semele. Nejsem ten typ, co ohne

všechno, co projde okolo.“

„Děkuju, to je dobrý vědět,“ zakřenila jsem se. „Taky jsem neměla v plánu tu zůstat, ale to asi víš.“

„Jo, došlo mi to, když ses rozhodla jít pěšky.“

„Tak proč jsi mě neodvezl?“ Musela jsem se zeptat. Protože kdyby mě odvezl, ztratil by nanejvýš hodinu a měl klid. Nestala by se ta obří večerní scéna, jeho slečna by si to na doslech od něj nerozdávala s jeho zaměstnancem a my bychom tu teď neseděli – já s velmi nemravnými myšlenkami. Nějak jsem si byla jistá, že Karla včera o jeho výdrži kecala. Určitě. Hmmm…

Chvíli mlčel a prohlížel si mě. Pak se natáhl a odhrnul mi z tváře jeden z pramenů, které mi předtím při líbání rozcuchal a vytahal z ledabylého uzlu. Nepřisunul se

blíž, pořád mezi námi byla většina jednoho ze dvou světlých gaučů. Jen se mě lehce dotkl, ale i to stačilo, abych měla husí kůži a cítila, jak jsem vzrušená.

„Protože u hřbitova už jsem věděl, že tě chci mít vedle sebe o chvíli dýl. Chtěl jsem zjistit, jestli je náhoda, že jsi jen tak přijela na koni, který Elišku odmítal poslouchat. Jestli je náhoda, že zatímco ona na sebemenší krizi reagovala brekem a mým obviňováním, ty jsi byla v pohodě.“

Chtěla jsem namítnout, že jsem včera navečer rozhodně nebyla v pohodě, že jsem ani ráno nebyla v pohodě, ale nedal mi šanci a mluvil dál:

„Stačila mi půlhodina vedle tebe a konečně mi došlo to, co mi Míra předhazoval už pár týdnů. Že bych měl Elišku nakopat, protože existujou i normální ženský. Motal

jsem se s ní v kruhu a říkal si, že se to třeba srovná, že na začátku přece nebyla takováhle, tak jí prostě třeba zrovna není moc dobře nebo tak.“

„Nenapadlo by mě, že jsi taková naivka,“ vnutila jsem se do jeho proslovu. Zmlkl a povzdechl si.

„No dobře, tak jsem se choval jako pitomec. To ale neznamená, že mi to musíš dávat sežrat. Teď jsem tě vychválil, tak si to nezkaž, jo?“

„A ty si nehraj na šéfa,“ upozornila jsem ho hravě. Jenže místo očekávaného ušklíbnutí a nějaké vtipné poznámky se stáhl a omluvil se. Netušila jsem, na co jsem narazila. Proč mu vadí slovo šéf. Nechtěla jsem si komplikovat víkend, nechtěla jsem nějak zadupat to, na co jsme se chystali. „Moc mluvíš,“ řekla jsem a rychle vymýšlela, co ještě dodat a jak to zaonačit. „Vysvětlil jsi mi, že jsem nejúžasnější, bezva. Teď si svlíkni to triko a mlč. Šéfa budu dělat já, jo?“

Na chviličku to vypadalo, že jsem to podělala ještě víc. Seděl strnule, v ruce se mu skoro ztrácel malý hrnek na presso, a pozoroval mě těma jantarovýma očima, které najednou nebyly tak chladné jako předtím. Pomalu položil hrníček na stolek vedle sebe a já měla najednou pocit, že tu rozhodně šéfem nejsem; na vteřinu mě napadlo, že bych možná měla utéct. Netušila jsem, kde se ta myšlenka vzala, protože mému mozku i tělu bylo jasné, co chtějí a co se bude dít, ale na tu jednu vteřinu jsem si připadala jako lovená zvěř. A to bodnutí nejistého strachu mě vzrušilo ještě víc.

A pak se ten mizera trochu předklonil, chytil si lem trička oběma rukama a jedním plynulým pohybem si ho přetáhl přes hlavu.

„Hezký,“ zasípala jsem. Měla jsem pocit, že se třesu nedočkavostí tak, že to musí být vidět. Ještě pár okamžiků jsem se mu vydržela dívat do očí – teď už měl zase ty vějířky u vnějších koutků – ale pak jsem si už prostě musela prohlédnout jeho tělo. Moc hezké. Zatraceně, nebylo na něm nic hezkého, ten chlap byl ztělesněním sexu. Měl svaly – nic přehnaného, ale moc se k němu hodily. Měl chlupatá prsa – zase ne moc, a tak moc to lákalo, abych si sáhla – a tmavý pruh chloupků od pupíku dolů. Naváděcí pruh. Ten miluju. Byl opálený a velký a voněl i na vzdálenost gauče, ne drahou toaletní vodou, ale umytým chlapem, a já si připadala doslova nadrženě.

Pak se konečně pohnul. V duchu jsem zajásala, natáhla jsem se, abych se ho mohla dotknout. Jen co jsem to udělala, vyjekl a ucukl. To nebyla reakce, kterou jsem čekala.

„Chceš mě zabít?“ zamumlal. Vzal moje ruce do svých, zvedl si je k obličeji a dýchl na ně. Začal je třít těmi svými velkými dlaněmi, pomalu, líně, a hypnotizoval mě

pohledem. Fungovalo to. Všechno. Dýchala jsem nahlas a vzrušeně, přestože se nestalo prakticky nic. Pak si moje ohřáté prsty položil přesně tam, kam jsem je dala předtím, a já mohla zjistit, jestli jsou ty chlupy příjemně šimravé, jak jsem si myslela. Byly. Stejně jako jeho prsty na mém těle, stejně jako jeho rty a jazyk na mém uchu, krku, klíční kosti. Aby se mohl dostat níž, svlékl mi triko a pak se ode mě trochu odtáhl. Zase si mě prohlížel a já měla snad poprvé s chlapem pocit, že nemusím zatahovat břicho a děsit se toho, že mu budou má prsa moc malá nebo špatně tvarovaná, moje lokty divné nebo ho vyděsí zvuky, které při sexu dělám. Bylo to jedno. Netušila jsem, jestli je to tím, že oba víme, že jde jen o tenhle víkend, nebo tak prostě dokázal působit, ale nejspíš poprvé jsem mohla být úplně sama sebou a bez pitomých a zbytečných obav a nejistot jsem si tu jízdu mohla užít.

„Moc hezká podprsenka, Zmrzko,“ řekl zadýchaně.

„Jo? Chceš si ji půjčit?“ zaskřehotala jsem rozechvěle. Uculil se a zavrtěl hlavou.

„Ne, ale budu ti ji muset sundat. To uvnitř vypadá ještě mnohem líp.“

„Tak jo…“

Nebyla jsem šéf, ani omylem. A byla to paráda. On byl ten, kdo vedl. On měl navrch. Zatímco já už byla nahá a roztoužená doběla, on na sobě ještě pořád měl džíny a na moje ukňučené prosby jen mručel, ať nespěchám. Když si pak klekl před gauč a položil si má chodidla na ramena, málem jsem se udělala už z toho pohledu na něj.

„Zmrzlina,“ broukl. „Tu mám rád.“ Sklonil hlavu, zabořil se mi obličejem do klína a v tu chvíli jsem se rozsypala na kousky. Jenže místo aby mě nechal chvilku vydechnout, pořád mě dráždil a líbal a kousal a sál a já se najednou ocitla na nějakém vyšším levelu vzrušení, takže když se pak konečně vrátil ke mně nahoru a posadil si mě na sebe, všechno kolem se nějak rozplynulo, rozostřilo, zmizelo. Byl tu jen on, jeho oči, jeho dech, jeho pohyby hluboko ve mně a jeho velké ruce, které mě držely a nenechaly mě padnout.

Když jsem se probudila, venku se smrákalo. Dům byl tichý, jen za zády jsem cítila malé teplé vrnící klubíčko. To, že než odešel někam

ven, pustil dovnitř Adolfa, abych tu nebyla úplně sama, mě skoro dojalo. To, že mě tím moc příjemným způsobem bolelo celé tělo, mě naopak vzrušilo.

Užila jsem si nejlepší sex svého života.

S vesnickým balíkem. Pane jo, kdo by to byl řekl.

Ještě chvíli jsem jen tak ležela a užívala si toho pocitu, ale pak jsem se zvedla a vydala se nahoru do svého pokoje. Dala jsem si dlouhou sprchu, ne proto, že bych

ze sebe chtěla smýt jeho přítomnost, ale proto, že už mi zase byla zima. A taky abych byla voňavá, až se vrátí zpátky dovnitř. Jen v pláťácích a triku jsem pak sešla zpátky dolů – nač se zdržovat spodním prádlem, že – a proslídila jsem lednici, mrazák a spíž. Jídla tu měl požehnaně, takže jsem vůbec nechápala, proč jsme měli tu

polévku. Mrazák plný masa a zeleniny, lednice plná obyčejných věcí i pochoutek jako parmská šunka, mascarpone, žlutý meloun. A nahoře trůnil nádherný filet z lososa.

Kdybych si nehrála na dámičku a přiznala, že umím vařit, mohla jsem tuhle mňamku mít už k obědu.

Když bouchly dveře, měla jsem hotové brambory s jarní cibulkou a salát, a losos čekal naporcovaný a obalený bylinkovou krustou, jen ho osmažit. Otočila jsem se od linky ve chvíli, kdy se Pavel opřel ramenem o rám dveří.

„No ne,“ řekl. „Naučila ses vařit?“

„Bála jsem se tvého dalšího polívkového pokusu,“ přiznala jsem vesele. A pak jsem neodolala a došla si k němu pro pusu. „Strašně smrdíš,“ zašeptala jsem mu do rtů.

„Lovil jsem Gina z rybníka.“ Ale neodtáhl se, ba naopak.

„Tvůj pes neumí plavat?“

„Můj pes miluje vodu. Minule se tam cachtal až do noci, tak jsem pro něj teď vlezl a dohnal ho ke břehu.“

„Aha,“ vydechla jsem a nebyla si úplně jistá, jestli jsem mu dobře rozuměla. Cítila jsem se trochu… rozptýleně. Měla jsem pocit, že jsem někde něco…

„Musím se umýt,“ zaskučel. Souhlasně jsem zavrněla a natáhla se na špičky, abych mu dala jednu pusu na cestu. Jen jednu, než se půjde osprchovat.

A pak jsem skončila na té lince, přesně tak, jak jsem si to představovala. Nikdy by mě nenapadlo, že rychlovka s chlapem, co smrdí žabincem, bude tak skvělá.

„Ryba!“ vzpomněla jsem si, co jsem chtěla. Opíral si hlavu o moje rameno a ještě pořád nedýchal úplně klidně.

„Kde?“ zeptal se překvapeně. Ani si nestihl pořádně sundat triko, jen si ho přetáhl přes hlavu dozadu a teď se snažil ho zase vrátit zpátky.

„Tady,“ ukázala jsem k večeři. Seskočila jsem dolů z linky, trochu se mi podlomily nohy, takže mě zachytil, ale pak už jsem byla schopná normálně fungovat. Sehnula jsem se pro tričko.

„Teď se jdu osprchovat,“ řekl mi důležitě, „a až přijdu, nechci na tobě vidět to oblečení, jasný?“

„Cože?“ divila jsem se. Sebral mi z ruky triko a zazubil se na mě:

„Ty, já, nahá večeře.“

„Ale…“ Hledala jsem důvody, proč bych s ním nemohla jíst nahá. Nebylo to zvrhlé, že ne? Ne. Panebože, on se vážně nezdá.

„Můžeš si vzít tohle, aby ses nepopálila při smažení,“ mrkl na mě a podal mi červenou kuchyňskou zástěru s károvaně olemovanou kapsou.

„Sexy, rozhodně,“ ušklíbla jsem se, ale dobře jsem se bavila. Vařit nahá a vědět, že až to jídlo sníme, začneme zase hned pracovat na spálení těch kalorií bylo taky

vzrušující.

Jíst nahá a sledovat Pavla, jak stejně neoblečený večeří to, co jsem mu připravila, bylo taky zatraceně žhavé.

Dostat se do jeho veliké postele a zkusit si taky sex v horizontální poloze pak byla už jen třešnička na dortu. Usnuli jsme propletení a on dobrovolně zahříval má chodidla svými lýtky.

V neděli ráno mi přinesl snídani do postele. Bylo to chvíli po dalším zmateném telefonátu s Kačenkou, který nás vzbudil. Měla výčitky, že se o mě nikdy nebála víc, a sondovala, jak mi je. Jak máte nejlepší kamarádce říct, že si užíváte dokonalého sexu a zrovna teď máte vedle sebe nahého, horkého a voňavého chlapa, aniž byste ho přivedli do rozpaků? Nakonec jsem rezignovala a řekla to naplno. Pavel se hlasitě rozesmál. Znělo to mužně, spokojeně… a pořádně samolibě.

„Tak já vás nebudu rušit,“ rozloučila se Kačenka. Z jejího tónu jsem si dokázala naprosto jasně představit, jak významně se uculuje.

„Nech mě hádat,“ zlobila jsem Pavla, když jsem viděla plný tác. Pořád tvrdil, že tu není nic k jídlu, ale nakonec vždycky odněkud vyčaroval další hostinu. „Chceš,

abych zametla stáje, podojila krávy, nakrmila králíky a zabila slípku k obědu, tak se teď takhle lísáš.“

„Nemám krávy ani králíky, a kdybys zabila slepici vlastníma rukama, asi bych se tě začal bát,“ odpověděl blahosklonně a vlezl si zpátky ke mně.

„V tom případě se s tebou rozdělím,“ rozhodla jsem se a podala mu kolečko salámu. Pokud jsem si myslela, že to bude normální snídaně a maximálně se zachichotám, když mu něco spadne na deku, spletla jsem se. Nevzal si kolečko do ruky a nestrčil ho do pusy; místo toho sevřel mezi rty moje prsty a z obyčejného zhltnutí kusu salámu udělal neuvěřitelně vzrušující věc.

„Takhle se ale vůbec nenajíme,“ zkusila jsem se bránit.

„Ty klidně jez,“ vybídl mě. „Já si tu zatím něco…“ Odhrnul deku a zmizel pod ní. „Vyzkouším,“ řekl mezi mými stehny.

Nebyl na takovouhle četnost moc starej?

Nebyl.

Naopak mu to spíš dodávalo energii, protože zatímco já ještě na chvíli usnula, hladová, ale totálně uspokojená, on šel ke koním.

Až ve sprše, chvíli před polednem, mi došla jedna taková maličkost.

Zásadní maličkost.

Ty minuty, které trvalo zastavit sprchu, osušit se z nejhoršího, najít telefon, v něm kalendář a spočítat, co je za den, byly docela děsivé. Mozek jsem nejspíš vypnula v pátek večer, jinak jsem si nedovedla představit, jak se mohlo stát, že jsem neřešila, kde to jsem, s kým tu jsem a co tu dělám, ale i to, jestli to náhodou nebude mít nějaké následky. Kdy jsem se začala chovat jako nezodpovědná kráva a přestala řešit antikoncepci? Kdy mi začalo být jedno, jestli něco chytím? Jestli otěhotním? Ta druhá jobovka se ukázala jako nepravděpodobná, už jsem měla po ovulaci a na svůj cyklus jsem se mohla spolehnout, ale ta první, no… To jsem teprve musela zjistit. Když se Pavel tentokrát vrátil zvenku, nevrhala jsem se na něj, ale zuřivě jsem přemýšlela, jak se ho zeptat a přitom neurazit.

„Co se stalo?“ zjišťoval hned. Zamračila jsem se. Je na mě tak vidět, že se něco děje?

„No, víš, hm…“

„Zmrzko, nezdržuj a ven s tím.“

„Nemáš nějakou nakažlivou nemoc, že ne?“ Nahlas to znělo ještě debilněji než v duchu. Měla jsem chuť zaúpět nahlas a zkusit to znovu, jinak, líp, ale věděla jsem,

že bych to spíš ještě podělala. Založil si ruce na hrudi a podíval se na mě tak, že jsem si připadala takhle maličká.

„Na to se mě ptáš teď?“

„Ty ses mě na to taky nezeptal!“ přešla jsem do útoku. Pořád se tvářil kamenně, namíchnutě.

„Předpokládal jsem, že kdybys měla, řekla bys mi to. Nepřipadáš mi jako někdo, kdo lehkomyslně šíří kapavku.“

„No, to ti děkuju,“ ušklíbla jsem se. „Nešířím nic. Jsem zdravá, chodím dávat krev a nespím s chlapem bez kondomu. Teda doteď. Nevím, kde jsem nechala rozum.“

„A já jsem zdravej, chodím dávat krev a omlouvám se,“ řekl a svěsil ruce podél těla.

„Za co? Že jsem pitomá?“

„Za to, že jsem se nezeptal. Nebo za to, že jsem pro kondomy rovnou nedošel. Jenže tys mě tam na gauči nezastavila, tak jsem počítal s tím, že to máš nějak zařízený.“

„Hm,“ udělala jsem.

„Máš, že ano?“ zeptal se a znovu to znělo chladně. V tu chvíli vypadal jako svá páteční verze.

„Mám,“ odsekla jsem. Neměla jsem, ne tak, jak by to bylo ideální, ale nehrozilo, že otěhotním, tak proč to teď řešit.

„Fajn,“ zabručel.

„Fajn,“ zopakovala jsem po něm. A nedalo mi to; po chvilce jsem dodala: „Promiň.“

„Tak pojď sem a dej mi pusu,“ rozkázal. Jeho páteční, trochu děsivé já se prolnulo s tím včerejším a dnešním a moje nervozita byla pryč.

„Nekomanduj mě,“ nedala jsem se, ale už jsem byla na cestě k němu. „A neopovažuj se mě rozptylovat, jestli chceš něco k obědu. Nemám teď čas na žádný…“ Víc jsem toho říct nestihla. Měl velmi účinný způsob, jak mě umlčet.

Nejradši bych v posteli strávila celý den. Nešlo jen o sex – přestože byl dokonalý. Šlo i o ty momenty po něm, kdy jsme leželi a povídali si. Mluvili jsme o blbinách a bez domluvy se drželi zpátky, pokud šlo o osobní věci. Žádná příjmení, žádné podrobnosti. Byli jsme Pavel a Markéta a užívali jsme si neděle. Věděli jsme, že zbývá už jen večer, noc a ráno, a pak mi automechanik opraví Schumiho a já odjedu do Prahy. Zakázala jsem si myslet na to, jaké by bylo, kdybych tu zůstala déle. Kdybych se sem vrátila. Někde vzadu v hlavě jsem se bála, že by se mi to mohlo začít líbit – jenže co já tady? Kdo by ve Lhotě potřeboval kreativní ředitelku? Co bych tu dělala za týden? Bavilo by mě čistit stáje, vodit koně do ohrady a zpátky, vařit a souložit? Ta poslední věc asi jo, ty předchozí jen pár dnů. Byla jsem městská holka. Venkov byl fajn v malých dávkách. Možná že přesně tohle se stalo Karle; po pár týdnech zjistila, že jediné, co ji tu čeká, je vaření a vyjížďky na koni, který ji nesnáší. Nechtěla jsem dopadnout jako ona. Nechtěla jsem Pavla zklamat. Chtěla jsem odjet v nejlepším, o hodně dřív, než si začneme lézt na nervy, než se projeví naše charakterové vady, než mu dojde, že chyba třeba nemusela být v jeho bývalé přítelkyni, ale v prostředí, v něm.

Takže jsem se snažila nemyslet na to, co by mohlo být, kdybych tu zůstala déle. Ani na to pozitivní, ani na to negativní. A užívala jsem si, jak to jen šlo.

Na ty dva dny a dvě noci byl Pavel doslova snovým chlapem. Ryl do mě a nechal do sebe rýt, rozesmával mě, vzrušoval mě, překvapoval mě znalostmi snad všeho. Už jsem si byla jistá, že to není jen obyčejný vidlák, ale jakmile jsem začala vyzvídat, odvedl mou pozornost úplně jinam.

Třeba půlnoční koupelí v tom smradlavém rybníce. Žáby skřehotaly, o nohy se mi otíraly věci, o kterých jsem zbožně doufala, že jsou to jen vodní rostliny. Voda byla ledová a cvakaly mi zuby, smrad puškvorce (nebo co to bylo) se mi nasákl do mokrých vlasů, a Pavlovo tělo bylo hrozně kluzké, takže jsem se málem utopila, když jsem se mu snažila vylézt na záda a on uhnul. Přes to všechno jsem byla maximálně spokojená, pobavená, nadšená.

Ještě víc se mi ale líbila následná společná koupel ve velké vaně. Žádné svíčky a voňavá pěna, jen teplá voda, abych se zahřála, a teplé tělo, abych se měla o co

opírat. Teplé ruce, které trochu neuměle, ale nadšeně masírovaly moje ramena. Teplé rty a teplý jazyk, který objevoval velmi vzrušivá místečka na mém krku, zádech i pažích, o kterých jsem doteď neměla ani ponětí.

Pak už jsme jen mlčeli. Usínala jsem nad ránem, nohy zamotané do jeho. Krásně hřál a už si ani nestěžoval, když jsem na něj sahala studenými prsty. V jednu chvíli,

těsně před usnutím, jsem otevřela pusu a málem se zeptala, jestli bych nemohla zůstat o pár dní déle.

Ale zase jsem ji zavřela. V nejlepším se má přestat, vždyť to přece vím.

Přesto jsem se v pondělí dopoledne při nastupování do Navary neubránila povzdechu. Krucinál.

„Co funíš?“ zeptal se Pavel, který mi nakládal tašku na zadní sedadlo. Zavrtěla jsem hlavou; nebyla jsem si jistá, jestli by mě poslechly hlasivky. Než obešel auto a nasedl, připoutala jsem se a tvrdohlavě zírala z bočního okénka. Bourbon a Gin, se kterými jsem se během nedělního odpoledne skamarádila a šplhla si u nich, protože jsem vydržela házet klacky skoro hodinu, seděli na zápraží a sledovali nás. Věděla jsem, že ve stáji je Speedy, který se oficiálně jmenuje Speed of Light, což k němu sedělo mnohem víc, i ostatní koně, kteří byli zvědaví, milí, trochu zjančení a hodně mazliví. A někde se motala Adolf.

„Můžeš tu zůstat déle, kdybys chtěla. Víš to, viď?“ Mluvil potichu, opatrně. Znovu jsem jen zavrtěla hlavou. Snažila jsem se v sobě najít sílu na odpověď, ale zrovna teď jsem byla slabá a rozklepaná.

Bylo to jen pro tenhle víkend. Jako na jednu noc, jen o trochu delší. Nehledej v tom nic víc, kozo jedna pitomá.

„Mně by to nevadilo,“ řekl pak úplně potichu. Teď už jsem se na něj musela podívat. Tenhle velikej, mohutnej, povedenej chlap vypadal stejně nesvůj jako já. Měla jsem zoufalou potřebu se mu vrhnout do náruče a zůstat tam, protože tam bylo teplo, vonělo to tam a moc se mi tam líbilo. Jenže kouzlo tohohle víkendu bylo v tom, že neměl pokračovat. Neměli jsme poznat svoje zlozvyky, neměli jsme zjistit, že si vlastně vůbec nesedneme. On nikdy neměl zjistit, že taky umím být uječená hysterka a já se nikdy neměla dozvědět o tom, že takových víkendů s úplně cizími ženami má za rok čtyřicet, padesát.

„Musím jet,“ pípla jsem. Usmál se, tentokrát nic veselého, nastartoval a rozjel se. Potřebovala jsem nějak zlehčit atmosféru. Aspoň trošičku. „Připoutej se, pako,“ řekla jsem o něco jistějším hlasem. Zabralo to; uchechtl se a naschvál dál ignoroval pás.

U mechanika Dana už na mě čekal Schumi. Pohladila jsem ho po kapotě a slíbila mu, že mu natankuju plnou, aby se měl dobře. Mechanik se rozesmál, Pavel stál a tiše mě sledoval. Pak se nabídl, ne, pak mi oznámil, že to za mě zaplatí. Nenechala jsem si to líbit a chvíli jsem se s ním handrkovala, ale nakonec mě zradil sám opravář:

prý si ode mě nic nevezme a s Pavlem se srovná.

„Nechci ti zůstat nic dlužná,“ mračila jsem se na něj.

„Nejsi mi nic dlužná, Zmrzko. Ušetřila jsi mi hromadu problémů.“

„S tebou se asi nedá moc vyjednávat, co?“ Tentokrát se rozesmál, uvolněně, upřímně.

„Ne, to nedá. Už jsem to párkrát slyšel.“

Zase jsme mlčeli, rozpačitě, trochu nešťastně. Pak jsme promluvili oba najednou.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla jsem já.

„Nedáš mi na sebe telefon?“ řekl on.

Ta jeho věta rozhodla. Myslím, že kdyby mi řekl Tady máš moje číslo a kdybys chtěla, ozvi se, nevydržela bych to a ozvala se. Ale takhle bych jen zoufale čekala, jestli se jeho hlas ozve ve sluchátku, a přitom bych nevěděla, jestli chci, aby mi zavolal, nebo ne. A pokud by nezavolal, jen by mě to zklamalo.

„Necháme to takhle,“ navrhla jsem. Přikývl, najednou byl vážný a tak nějak vzdálený. Udělal krok, co nás dělil, trochu se sklonil a dal mi pusu na čelo.

„Taky se opatruj. Děkuju.“

„Já děkuju.“ Hlasivky mi skřípaly, oči mě pálily a ruce se mi klepaly. Nerozloučili jsme se. Nepodívala jsem se do zpětného zrcátka. Odjela jsem domů.

Ale na benzínce v té další vesnici jsem se zamknula na překvapivě čistém záchodě a trochu si pobrečela. Červené oči jsem pak schovala za sluneční brýle, koupila si velkou oříškovou čokoládu, protože ta je na nervy nejlepší, a byla jsem ráda, že se můžu hádat s navigací a nemyslet tak… Nemyslet tak na nic.

5. kapitola

Byla jsem docela vděčná za to, že se mi na stole za pondělí nahromadila spousta věcí a já tak konečně neměla čas přemýšlet nad všemi kdyby.

A že jich sakra bylo!

Kdybych nebyla blbá…

Kdybych tomu dala šanci…

Kdybych tam bývala vůbec nejela!

Kdybych nedělala krávu…

Kdybych nekoukala moc dopředu a prostě si jen zkusila užívat…

Kdybych si radši provedla lobotomii!

Pondělní večerní telefonát od Kateřiny, která chtěla vědět úplně všechno, mi na náladě moc nepřidal.

A to, že by nebyl problém zjistit na Pavla kontakt a zkusit mu zavolat, taky ne. Mohla jsem to zkusit přes katastr nemovitostí. Mohla jsem to zkusit přes Speedyho, protože někde určitě musí být info o majitelích koní, ne? A možná by stačilo prostě jen chvíli googlit.

Jenže co pak? Ahoj, promiň, jsem kráva, rozmyslela jsem si to, můžu se v pátek odpoledne stavit? Ahoj, dělala jsem si srandu, zkoušela jsem, co vydržíš… Co vydržím…

Představa lobotomie byla čím dál lákavější.

Ve čtvrtek odpoledne jsem se tomu dokázala konečně postavit čelem. Mohly za to ty tři mojita ve společnosti Kačenky. Vždycky se dokázala na svět dívat trochu jinak.

Nevěděla jsem, jestli za to mohl fakt, že většinu dne se dívá do… no prostě gynekoložka, nebo to, že už od gymplu byla pořád s jedním mužským. Faktem ale bylo, že po

druhém mojitu jsem jí vyoslila i to, co jsem jí po telefonu neřekla. Nenechala jsem si pro sebe nic. Dozvěděla se tak o těch posledních několika hodinách, kdy jsem vážně, ale vážně chtěla zůstat. I o tom, že kdybych nebyla tvrdohlavá kráva, mohla jsem zůstat.

„Takže si to shrneme,“ rozhodla, zatímco já hlasitě vysrkávala zbytky pití ze směsi ledu, limetek a máty. „Vybodla ses na nás a strávila pekelně žhavej víkend s krásným chlapem, ze kterýho se vyklubal super milenec. Jo?“

„Jo,“ přikývla jsem trochu zasněně. Zatraceně super milenec.

„Klasický dovolenkový úlet,“ řekla rozhodně.

„Jo?“ ušklíbla jsem se. „Ve Lhotě?“

„Je jedno, kde přesně. Byla to dovolená, to je jasný. Jela sis vyrobit obří kocovinu, takže sis plánovala celovíkendové odreagování. A to jsi nakonec absolvovala, byť trochu jinak, než bylo v plánu. Takže je to typický úlet. Léto – máme. Voda – byla.“

„Rybník a vana,“ upřesnila jsem. Kačenka mávla mým směrem brčkem a cákla na mě.

„Voda byla a koupání taky. Tečka. Nadržený koloušek – byl. Hotovo, letní románek jak vyšitej. A moc dobře víme, že z nich nikdy nic není, takže jsi to vyřešila nejlíp, jak jsi mohla.“

„Žádnej kolouch tam nebyl,“ oponovala jsem a poděkovala číšníkovi za třetí mojito.

„Nelpi na detailech. Smiř se s tím, že sis užila bezva letní povyražení a na pár dnů nebo týdnů tě to pozitivně nabije.“

„Jsi si jistá?“ zeptala jsem se pochybovačně.

„Rozhodně!“

A tak jsem ji poslechla. Uzavřela to jako bezva jednorázovku s českou verzí kovboje a rozhodla se na Marvina nemyslet. Vůbec. Nikdy. Maximálně si občas vzpomenout, abych si zlepšila náladu. Protože jsem dospělá, rozumná, emancipovaná a sebevědomá žena.

Jo. Jsem.

O týden později mi Kateřina volala, že její sestřička má přítele a jeho kamarád je pár týdnů po rozchodu. Vypadá prý dobře, je milej, inteligentní, zábavnej a jako bonus bydlí kousek ode mě. Nechtěla bych se s ním potkat? Nechtěla jsem. Ale kývla jsem. Bylo by fajn potkat chlapa, který by ty hrozně nenápadně se plížící vzpomínky

a úvahy rozehnal nadobro, ne?

Hlavne se s nim hned nevyspi! doporučovala mi sms od Kateřiny hodinu před domluvenou schůzkou v mé oblíbené pizzerii, která si teda oficiálně hrála na trochu nóbl

italskou restauraci.

Muzu si spat, s kym chci! odpověděla jsem nabroušeně a pokračovala v holení holení.

Jenže po pár minutách s Markem jsem věděla, že se s ním nevyspím. A že s ním ani nebudu randit. Byl hrozně fajn, o tom nebyly žádné pochyby. Vtipný, společenský,

příjemný, jenže byl spíš jako brácha. Dokonce i vypadal podobně jako já, takže kdybych nebyla blbá, mohli jsme spolu plodit malé blonďaté andílky, kteří by byli

kreativní po mamince a zodpovědní po tatínkovi ekonomovi. Ale jiskra nepřeskočila a oba jsme se shodli na tom, že do kina spolu zajít můžeme, ale o popcorn se dělit

nebudeme.

Ojela jsem ho v pruchodu. Trikrat.

Stav se u me pro leky na snizeni chuti, jinak te brzo zavrou.

Nějaká chytrá, doktorko.

Čas najednou utíkal nějak rychleji. Než jsem se ráno probrala, už byl zase večer. V noci jsem špatně spala, takže ráno vstát bylo zase o něco namáhavější. Červen se

přehoupl do července, který se moc letně netvářil. Většinu dní jsem svoje krásné letní šatičky a krátké, lehounké sukně musela nechávat doma, protože v pětadvaceti

stupních jsem neměla zmrzlé jen dlaně a chodidla, ale zima mi byla celkově. Znovu se objevily ty otřepané vtípky na téma Mrázová je věčně zmrzlá, grafička Lucie dokonce varovala při obědě číšníka, který na mě nápadně mrkal, ať si dá pozor, že by mu taky mohl umrznout. A pak že já tu sexuálně haraším, že. Ve skutečnosti jsem

neharašila vůbec. Netušila jsem, co přesně se mnou ten prevít Marvin udělal, ale najednou mi vůbec nevadilo, že jsem v bytě úplně sama, nevadilo mi, že se s nikým

nevídám a na vibrátor v horním šuplíku komody v ložnici se jen prášilo.

Napadlo mě, že se ze mě definitivně stává ledová královna. Od hlavy až k patě.

Poslední červencový týden jsem navíc začala dělat na kampani pro jednu zahraniční vodku, která se prý měla pít čistá, ale na ledu. Takže jsem na zimu, led a mráz dokonce i myslela. A nedostatek sexuálních pudů jsem mohla svést na hodně práce, aspoň to bylo pozitivní.

Šest týdnů po víkendu ve Lhotě jsem si připadala promrzlá až na kost, ale docela vyrovnaná.

Dokud jsem v sobotu dopoledne při úklidu koupelny nenarazila ve skříňce na krabičku tampónů. A nezačala přemýšlet a počítat. Na chvíli jsem zpanikařila –

panebožepanebožetosnadne! – ale pak mi došlo, že na konci června jsem určitě pár tampónů použila. A s nikým jiným jsem nespala, takže to, že mám pár dní zpoždění je spíš vlivem toho stresu a tak, žejo.

Jo. Jasně.

Tak proč jsem najednou, jako lusknutím prstů, měla pocit, že se necítím tak nějak ve své kůži? Že je něco jinak? Pocit, který jsem ještě před pár minutami neměla.

Neuvědomovala si ho. Podezření se drželo mého zátylku jako malá opička, cuchalo mi vlasy, způsobovalo mi husí kůži.

Krucinál…

Svlékla jsem se, postavila před vestavěnou skříň a pozorovala se. Zvažovala jsem všechny důkazy. Žádné ranní nevolnosti. Menstruovala jsem. Možná tak nějak slaběji, ale jo, a dokonce o dva dny dřív. Vypadám pořád stejně.

Takže je všechno v pořádku a měla bych se vzpamatovat. Není žádný důvod k tomu, abych vyšilovala.

O chvíli později jsem v džínách, triku a mikině hnala do Harfy do lékárny. Nebudu se zbytečně stresovat, ne? Jsem dospělá, rozumná ženská, a pokud mám nějakej plíživej a docela pomatenej pocit, že bych mohla být těhotná, přestože to není možný, je nejlepší to hned vyřešit, že. Stejně to dělá jen můj debilní mozek, kterej se

neustále vrací k pitomýmu Marvinovi a teď mi tu způsobuje nějakou falešnou březost, jako mají feny. Jo, tohle mě rozhodně odnaučí nemyslet a souložit si jen tak mýrnyx týrnyx!

„Dobrý den.“ Snažila jsem se tvářit děsně sebevědomě a nad věcí, ale cítila jsem se takhle maličká. Zvlášť proto, že za pultem byl magistr a rozhodně nevypadal, že by ho jeho práce bavila. Ten takovýhle problémy nemá! „Prosila bych těhotenský test.“ Kupování prvního těhotenského testu bylo rozhodně ještě mnohem trapnější než nákup prvních kondomů.

Lékárník se zatvářil ještě otráveněji a odešel k boční skříni, kde zalovil v jednom ze šuplíků a vytáhl placatou krabičku.

„Dvacet devět.“

„Cože?“ vytřeštila jsem oči. „Dvacet devět jako korun?“

„Jsou tam dva,“ řekl omluvně.

„Dva?! A stojí to tak málo? Já potřebuju nějakej, kterej fakt funguje, proboha!“ Čekala jsem, že to bude nějaká plastová věc a bude stát třeba dvě stovky. Dva

pochybný těhotenský testy v mrňavý krabičce za devětadvacet korun ve mně rozhodně nevzbuzovaly důvěru.

„Jsou spolehlivé a detekují přítomnost gonadotropinu v krvi už od hodnoty deseti tisícin jednotek na mililitr,“ bránil levné testy magistr. Chtěla jsem znovu oponovat, že si zasloužím něco lepšího, ale pak se vzpamatovaly poslední zbytky mého zdravého rozumu a řekla jsem si, že pro ověření toho, že nejsem těhotná, mi test za patnáct kaček rozhodně stačí.

„No dobře,“ řekla jsem nabroušeně a lékárníkovi se viditelně ulevilo. Teď už zbývalo jen dojít domů a tam tu věc rozdělat, přečíst si návod a načurat do skleničky. Ale protože můj mozek už zase vypnul, najednou jsem mířila na záchodky v přízemí s nepoužitým plastovým kelímkem, který jsem si koupila v automatu na kafe. Potřebovala jsem to vědět hned. Hned! A až zjistím, že jsem hysterická a labilní blbka, zasměju se a pak si koupím něco hrozně drahýho, abych se vzpamatovala. Jo.

V krabičce byla dvě neprůhledná balení, která nevážila skoro nic. A uvnitř byl trapně obyčejný papírek s ryskou a modrou částí, za kterou jsem ho měla držet. Dostat do kelímku trochu moči byl skoro nadlidský výkon, ale zadařilo se, takže jsem tu věc ponořila, položila na zásobník na toaleťák a podívala se na hodinky. Minutu. Ideálně tři. Pak odečíst výsledek a tradá. Asi si koupím boty. Nebo boty a kabelku. Nebo bych se mohla rozšoupnout a koupit si pořádný kávovar – ale na tohle jsem rozhodně myslet nechtěla. To bych se zas oklikou dostala k osobě, na kterou teď rozhodně nemám pomyšlení. Dvacet vteřin. Najednou se čas docela vleče, co? Mrknu se

a uvidím, jak to vypadá…

Dvě čárky.

No ale do prdele!

S bušícím srdcem jsem znovu rozložila příbalový leták a našla obrázky s různými výsledky. Jedna čárka – nejste těhotná, dvě čárky – jste těhotná, žádná čárka –

neprůkazný test.

Kurvakurvakurva!

Znovu jsem se podívala na hodinky, zbývalo šest vteřin. Třeba se to takhle tváří a za těch pár vteřin ta druhá zmizí a…

Nezmizela.

„No to teda ne!“ řekla jsem důrazně tomu testu a rozbalila i ten druhý. Namočit, kašlat na hodinky! Na papírku bylo doslova vidět, jak se moje moč s těma podělanejma jednotkama chlorofylu nebo čeho vsakuje výš a výš. Najednou tam byla výrazná modrá čárka a jen o kousek výš druhá.

Vytáhla jsem telefon. A když se ozvala Kateřina, vychrlila jsem na ni:

„Přijeď si pro mě na Harfu! Potřebuju k tobě do ordinace! Okamžitě!!“

„Když jsi mi volala, bála jsem se, že tě třeba někdo znásilnil,“ broukla cestou zpátky k ní domů. „Nebo že máš vyhřezlou dělohu. Zněla jsi hrozně.“

Znechuceně a trochu vyděšeně jsem se ušklíbla při představě vyhřezlé dělohy. Tohle ona dělala pořád. Nejednou mi chtěla vyprávět nějakou děsně nechutnou historku

z práce. Pak jsem se na ni zamračila:

„Mně je hrozně!“

„Ale mohlo by ti být ještě hůř,“ kontrovala. Netušila jsem, jestli tahle taktika zabírala na její pacientky, ale na mě teda vůbec.

„Jsem sakra v tom! Hůř už mi být nemůže!“ Jak se mi to stalo?! No dobře, věděla jsem přesně, jak se mi to stalo, ale proč se mi to stalo? Jak se to mohlo stát? Co budu sakra dělat?!

Celou dobu v autě i v ordinaci se držela zpátky a chovala se jako doktorka. Zeptala se mě na datum poslední menstruace – řekla jsem to červnové a důrazně jí vysvětlila, že od té doby jsem s nikým nebyla. Prohlédla mě vnitřním ultrazvukem a ujistila mě, že v červnu jsem rozhodně menstruaci neměla, protože jsem v půlce sedmého týdne. A pak mi řekla, že ke špinění v prvních měsících může klidně dojít. Nakonec se zeptala, jestli chci vytisknout fotku.

„Ne!“ vyjekla jsem okamžitě. Když sledovala obrazovku ultrazvuku, já se dívala na druhou stranu. Bylo toho na mě moc. Ještě jsem si nezvykla na to, že jsem měla podělaný dvě čárky, a ona už by chtěla, abych se podívala, co se mi děje v břiše!

Mlčela a čekala.

„Rozhodně nechci.“ Byla jsem si jistá. Tedy, nebyla jsem si jistá aktuálně vůbec ničím, ale fotku? Vytisknout? Ne. Rozhodně ne.

„Dám ti dva týdny na rozmyšlenou, Markét, ale pak budu potřebovat vědět, jak ses rozhodla,“ promluvila ke mně tiše. Když mi došlo, co mi vlastně říká, o čem to

mluví, chtělo se mi ječet, vynadat jí a utéct jí z křesla.

„Jsi pitomá?“ zlobila jsem se. Pochopila mě úplně špatně:

„Víš, biologicky už nejsi nejmladší. Může se stát, že až se za pár let rozhodneš, že je ten správný čas, nebude to nijak jednoduché…“ Musela jsem ji na jednu stranu obdivovat, protože jsem jistě věděla, že takhle mluví i s pacientkami. Řekne všechno a nechá to na nich. Věděla jsem, jak jí vadí vypsat žádanku do nemocnice, když se ženské rozhodnou pro přerušení. Věděla jsem, jak brečí s ženami, které se čtyři, pět let snaží otěhotnět a nejde to. Přes tohle všechno byla profesionálka a i mně dala možnost volby.

O kterou jsem nestála.

„Biologicky nejsem nejmladší? A ty jsi biologicky úplně pitomá,“ zamumlala jsem a podívala se na ni. „Copak mám o čem přemýšlet? Copak bych mohla… to udělat?“

Stiskla jsem víčka, abych zahnala slzy, co se mi cpaly do očí. Na čele jsem cítila Kačenčiny rty, rukou mě hladila po vlasech.

„Chceš ho vidět?“ zeptala se potichu.

„Ho?“ škytla jsem. „Je to kluk?“

Rozesmála se, upřímně, úlevně. „Teď zrovna je to jen taková fazole. Pohlaví zjistíme za tři měsíce.“

Nechala jsem si ten monitor ukázat. V černém oválu byl světle šedý stín, spíš jen flek.

„To je ono?“ hlesla jsem.

„Jo.“

Od té chvíle jsem byla ztracená. Protože tenhle flek byl můj, byl ve mně, a i když přišel brutálně nečekaně, bylo potřeba na něj dávat pozor. A když jsem teď v autě držela fotky z ultrazvuku a prohlížela si tu věc z několika stran, přičemž vypadala ze všech stejně, byla jsem naměkko. A naštvaná. A zmatená.

„Co budu dělat?“ povzdechla jsem si. Nahlas poprvé, v duchu poněkolikáté.

„Budeš na sebe dávat pozor. Budeš pořádně jíst, brát vitamíny. Budeš chodit na kontroly a budeš děsně v pohodě, aby se ten prcek měl dobře.“

„Dík, doktorko,“ ušklíbla jsem se. Zabočili jsme k jejich garáži. „Myslela jsem spíš práce, bydlení a tak…“ A Marvin. Co Marvin?

„Vzhledem k tomu, že ti nic není, nezvracíš, nemáš problémy s tlakem, netrpíš, tak nevidím problém v tom, abys chodila do práce až do nástupu na mateřskou. Bydlení, hm, ten tvůj byt v podkroví bez výtahu, ten nebude úplně ideální, ale kdyžtak budeš chodit do schodů pomaličku a opatrně, no.“

Vystoupily jsme a vlezly dveřmi do předsíně domu. Zmuchlaný šarpej Harry nás přišel přivítat a hrozně u toho chrochtal. Manžel Filip vykoukl z pracovny, rozcuchaný, jen v triku a kraťasech. Když mě uviděl, starostlivě se zeptal:

„Jsi v pořádku? Kačenka z tebe byla docela vyděšená.“

„Jo, jsem v pohodě,“ zabručela jsem. Udělala jsem tři kroky směrem k obýváku s kuchyňským koutem, když mě do nosu praštil ten smrad.

„Dáš si bramboráky? Dosmažil jsem je před chvílí,“ nabídl mile. Zavrtěla jsem hlavou a pokusila se normálně nadechnout. Jenže nos i plíce jsem měla plné toho puchu, přesmaženého oleje a česneku, a bylo to fakt strašný.

„Markét? Co je? Seš úplně…“

Odstrčila jsem Kateřinu stranou a hnala se ke koupelně. Stihla jsem to jen tak tak.

Stačilo mi prostě říct, že jsem těhotná, a těhotenská nevolnost byla na světě. Do háje.

Seděli jsme na terase, protože tam se dalo dýchat. Kačenka s Filipem zapíjeli moje těhotenství, já srkala džus. Pořád jsem byla tak nějak omámená, překvapená a zaskočená, ale dozvěděla jsem se, že je to normální reakce a že stejně by mi nejspíš bylo, i kdybych to čekala a chtěla.

Filip byl dojatý:

„Já budu strejda!“

Měla jsem chuť mu vychrstnout džus do toho jeho milého obličeje.

„Jo? Když jsi tak rozradostněnej, tak budeš hlídat!“ zabručela jsem.

„Tak jo!“ řekl vesele. Zrovna teď jsem ho neměla ráda.

K večeři jedli solidárně se mnou zeleninový salát s kuřecím masem. Nebylo v něm ani stopy po česneku nebo majoránce a vážně jsem ho zhltla s chutí, takže bylo jasné, že nechutenství u mě nehrozí. Pak se napůl opilá Káča zase na chvíli proměnila v doktorku:

„Víš, jestli nemá otec v rodině nějaké nemoci? Vrozené vady?“

„No, na to jsem se ho při tom souložení nějak zapomněla zeptat,“ řekla jsem jedovatě. „Příště nechám všechny nejdřív vyplnit dotazník.“

„Tak mu zavolej a zeptej se,“ navrhl Filip, jako by se nechumelilo.

„Zbláznil ses?“

„Ne, proč?“ pokrčil rameny. „Nebo mu to nehodláš říct?“

Prudce jsem se nadechla, abych mu řekla, že teda fakt nehodlám, ale pak jsem vzduch zase vyfoukla. A znovu jsem otevřela pusu, tentokrát už značně zmatená, ale

nakonec jsem nic neřekla. Protože jsem netušila, co chci, nebo nechci. A co mám, nebo nemám udělat.

„Já nevím,“ pípla jsem. Kačenka něco zabrblala a dolila si víno. Filip se naklonil a tím svým vlídným hlasem řekl:

„Já bych to teda jako otec vědět chtěl.“

„Jo?“

„Určitě. Pokud jste se nerozešli ve zlém, měla bys mu aspoň říct, že jsi těhotná. Aby se mohl rozhodnout, co dál.“

Mlčky jsem pozorovala Filipovy oči a přemýšlela, co teď. Marvinovi jsem řekla, že se nemusí bát, že bych byla těhotná – a bum. Takže mě možná naštvaně požene. Nebo

třeba nepožene… Asi by to měl vědět. Na mém rozhodnutí už nemůže nic změnit, ale může… Mohl by třeba chtít někdy vědět, jak se Flek má, ne? A možná by ho chtěl někdy vidět? Třeba by tam mohl jezdit na prázdniny? Tam by se malýmu klukovi určitě líbilo, ne?

„Tak já mu to řeknu,“ přikývla jsem nakonec. Filip se spokojeně opřel v zahradním křesle a napil se.

„Měl jsem dělat psychologa,“ mrkl na svou ženu.

„S psychologem bych nikdy nezačala chodit,“ zavrtěla trochu nekoordinovaně hlavou.

„Začala jsi se mnou chodit už v prvohorách, tos ještě nevěděla, co ze mě bude,“ namítl Filip.

„Psychologové jsou divní. A nechutní.“ Řekla ta, co má za manžela patologa. V duchu jsem si představila, jak svému dítěti jednou řeknu, že strejda Filip se hrabe

v mrtvolách. Jo, s tím pak určitě bude moct machrovat ve škole. Podle mě mu to kluci budou závidět, ne? Malí kluci mají rádi hnusný věci. Stačí se podívat do kteréhokoliv hračkářství.

Představa syna, který bude pyšně hlásit, že jeho strejda řeže do mrtvol, mě prostě dojala. Popotáhla jsem.

„Jsi v pohodě?“ zkoumala mě Kačenka trochu rozostřeným pohledem.

„Jo, jsem jen zbouchnutá,“ usmála jsem se. Filip zasténal:

„Chudák dítě. To je ale mateřskej přístup!“

„Náhodou, už jsem ho pojmenovala!“ bránila jsem se. Když jsem jim řekla, že to bude Flek, museli se na to napít. A pak znovu. A ještě jednou. Kolem desáté večer mi seděl na klíně kocour, na nohu mi slintal šarpej a mí hostitelé spali zkroucení na gauči. Já neměla na spánek ani pomyšlení. Přemýšlela jsem, počítala. Snažila se vymyslet, jestli by bylo lepší se přestěhovat, snažila se naplánovat, jak to bude po porodu s prací a s hlídáním. A ze všech sil jsem se snažila nemyslet na to, co udělá Marvin. Protože variant bylo tolik. Navíc jsem netušila, která z nich mě děsí víc. Ale nakonec jsem se k němu stejně dostala.

Páteční Marvin by mi to dal hrozně sežrat, a pak by mě vypakoval. Nic jsem neřekla, tvrdila jsem, že se nemusí o nic starat – tak nazdar. Sbohem a šáteček. Může to být kohokoliv a jen se to snažím hodit na něj.

Z toho mrazilo.

Víkendový Marvin by se k tomu postavil čelem. Dohodl by se se mnou, jak to budeme řešit, co od něj budu chtít, co bude chtít on ode mě, od nás. Dva dospělí, rozumní

lidé.

Z toho taky mrazilo.

Pondělní, ranní Marvin mě v mých představách prostě vzal do náruče a pevně objal.

Z toho jsem se zase dojala k slzám. Rozehnala jsem to tím, že jsem Kačence sundala napůl spadlou botu a Filipovi jsem přitáhla deku až k rameni. Pozhasínala jsem

a s džusem v ruce a psem v patách se vydala do pokoje pro hosty. Až tam bylo slyšet Filipovo opilecké chrápání.

Tak takhle žijou matky? No, to bude mejdan.

Rozhodla jsem se na nic nečekat. V neděli ráno mě Filip dovezl domů, zatímco Kateřina ještě vyspávala opici. Osprchovala jsem se, chvíli jsem si prohlížela břicho v zrcadle – vypadalo pořád stejně, což bylo vlastně dobře, ale slepičí část mého mozku se najednou už nemohla dočkat, až bude něco vidět. Trochu jsem se namalovala, aby nebyly vidět ty kruhy pod očima. Aspoň už jsem věděla, kdo přesně může za tu věčnou únavu a chlad. Flek měl evidentně rád teplo, tak si ho stahoval k sobě. Do tašky jsem opatrně dala desky s fotkami a vydala se na cestu. Na pumpě jsem si koupila dvě velké flašky vody a krabici džusu, a po krátkém zaváhání i několik čokoládových tyčinek. Kdy jindy může ženská beztrestně tloustnout, když ne teď? A z auta jsem se nakonec vrátila ještě jednou a po krátkém váhání jsem vzala láhev Jima Beama, protože gin měli jen nějaký obyčejný. Určitě se bude potřebovat napít.

Cesta tentokrát ubíhala děsivě pomalu – asi proto, že už jsem ji znala. Nebo proto, že jsem byla nervózní jako pes. Zpívala jsem si s rádiem, spíš jen z principu se

dohadovala s navigací, snažila se kochat jihočeskou krajinou, ale všechno bylo marné. Jela jsem absolvovat jeden z nejdůležitějších hovorů svého života. Flekův

nejdůležitější.

Teď, když jsem o tom přemýšlela s klidnější hlavou, byla jsem si jistá, že mě nevyhodí, ne hned. Přestože na začátku jsem se Marvina bála, teď jsem věděla, že by mi neublížil. Bylo jasné, že si mě poslechne a pak… Pak mu dám čas na rozmyšlenou. Já Fleka chtěla. Bylo jen na Marvinovi, jestli u toho bude chtít taky chvílemi být. Nebo… Možná…

Najednou mi vidina života v prdeli daleko od Prahy nepřipadala úplně nereálná. Ale zakázala jsem si na to myslet, protože jistota, že mě nevyrazí během tří vteřin byla přece jen něco jiného než představovat si, že mě uvítá s nadšením a hned mě bude žádat o ruku.

Kde se ve mně braly tyhle přeslazené kýče, to jsem fakt netušila. Jen jsem doufala, že to s přibývajícími týdny nebude horší a horší.

V Komárově, poslední vesnici před Lhotou, jsem zastavila na staré známé pumpě. Tentokrát jsem na záchodě nebrečela, jen jsem se u zrcadla pokusila udělat ze sebe něco hezčího. Moc se mi to nepovedlo, protože se mi nervozitou klepaly ruce. Výsledek nestál za nic a dopolední make-up jsem těmi korekcemi spíš zničila, než že bych ho nějak zlepšila. Na druhou stranu už mě viděl i nenamalovanou, tak co.

Snědla jsem jednu čokoládku, zkontrolovala, jestli nemám její zbytky mezi zuby, a vydala se do Lhoty. Připomínala jsem si, že mám normálně dýchat a že bych měla být

v psychické pohodě, ale všechny končetiny jsem měla úplně ledové a žaludek jako na vodě.

Hlavně ať nikdo po cestě nesmaží bramboráky, to by bylo peklo.

Ale proběhlo to v pořádku. Vraky fordů byly stále na svém místě, na další zahradě tentokrát vlálo povlečení a Lhota vypadala úplně stejně. Před polednem jsem vyndala klíčky ze Schumiho zapalování před tou velkou tmavohnědou bránou. Znovu jsem se pořádně nadechla, vzala jsem kabelku a vylezla ven. Hlavně nezakopnout. Hlavně neomdlít. Hlavně si teď nezatrhnout nehet do krve při otevírání branky. Hlavně se nenechat zaskočit vlčáky, kteří jsou určitě venku. Hlavně nejančit. Hlavně to na něj nevychrlit hned. Hlavně koukat na cestu.

„Dobrý den?“

Všechny moje myšlenky a předsevzetí se někam rozprchly. Velké, povědomě světle hnědé oči si mě zvědavě prohlížely. Přede mnou stála černovlasá holčička a lehoučce se usmívala.

„Ahoj,“ zaskřehotala jsem a doufala, že se tím zvukem nerozpadnu na kousky. Co to sakra… Jak se to… Kdy?

Proč jsem si myslela, že je svobodný a bezdětný? Proč jsem brala jako samozřejmost, že když tu není Karla, není tu nikdo jiný? Řekl, že není ten typ, co by ohnul

všechno, co projde okolo, ale co když to nebyla úplně pravda? Poslední maličkou naději v to, že by to mohla být sestra, kterou jeho rodiče měli fakt hodně pozdě,

zazdila ta malá okamžitě:

„Chcete zavolat maminku?“ zeptala se aktivně. „My tu teď bydlíme,“ dodala důležitě.

A bylo to.

Dýchej, připomínala jsem si. Dýchej. Nesmíš omdlít. Nesmíš tu sebou seknout, ne teď, ne s Flekem. Navíc bys vyděsila tu holčičku…

V tu chvíli vyšla ze dveří hnědovlasá žena, nádherná, štíhlá, usmívající se. Doslova zářila. Cítila jsem se jako smrdící cuchta a to mě dorazilo. Potřebovala jsem pryč, pokud jsem se nechtěla rozbrečet tady a teď.

„Dobrý den. Můžu vám pomoct?“ Kdyby byla protivná, možná by se to dalo přežít, ale takhle… A navíc jsem nemohla utéct beze slova, ještě by si myslela, že jsem nějaká podělaná pedofilka nebo něco podobnýho.

„Já,“ zachrčela jsem. Odkašlala jsem si a zkusila to znovu: „Hledám Pavla.“ Netušila jsem, proč jsem to řekla. Mohla jsem předstírat, že jsem se ztratila – třeba by si navigace v autě nevšimla. A pražská značka na Schumim k bloudění vyloženě nahrávala. Místo toho jsem naschvál řekla jeho jméno. Snad abych viděla její reakci. Ví o tom, že není jediná?

„Teď tu není, ale už bude na cestě zpátky, tak jestli chvíli počkáte?“

„Táta bude za chvilku doma, že jo?“ podívala se ta malá jantarovýma očima na svou matku, a ta mile přikývla.

Nadechni se, Markéto. To zvládneš. Vymluv se a zmiz. Hned.

„Aha, to je škoda, já… já spěchám. To nevadí, když tak se mu ozvu. Děkuju. Mějte se.“ Pryč, pryč!!

„Na shledanou!“ zacvrlikala holčička a já dokázala jen zvednout ruku, ale už jsem se neotočila. Zabouchla jsem za sebou vrátka a byla vděčná za to, že na mě přes ně teď nedohlédnou, protože jsem přes slzy už skoro neviděla na cestu. Potřebovala jsem se dostat do Schumiho a co nejdřív pryč. Protože teď jsem fakt nepotřebovala, aby se tu objevil. Ani aby mě viděl projíždět vesnicí.

Sakra, proč to tak bolí?

Kvůli uslzeným očím jsem si jí málem nevšimla. Nevím, jestli mě poznala, nebo to takhle zkoušela na každého, ale mňoukla. Ten zvuk mě zarazil a probral. Na zemi před vraty seděla Adolf, vypadala jako jedna z těch kočičích sošek, co se prodávají v obchodech s blbinami a jen na ně padá prach. Ocásek hezky obtočený kolem tlapek,

roztomilá, s velkýma žlutýma očima. Pozorovala mě a vypadala, že se směje.

„Adolfe,“ zamumlala jsem nešťastně. Kdyby tam zůstala, sedla bych do auta a odjela. Jenže ona se ke mně vydala, ocásek nahoru, a otřela se mi kolem kotníku. A pak se postavila na zadní a přední tlapky mi položila pod koleno.

V tu chvíli mi asi hráblo. Nevím, jestli existuje něco jako těhotenská psychóza, ale já ji asi měla. Rozhlídla jsem se, sehnula se, vzala Adolfa do náruče a nastoupila s ní do auta.

Tu kočku mu tady nenechám!

„Cože jsi udělala?“

„Ukradla jsem mu kočku,“ zopakovala jsem. Na druhé straně bylo chvíli ticho. Pak se Kačenka opatrně zeptala:

„Nějakou drahou? Výstavní? Budeš za ni chtít výkupný nebo co?“

Podívala jsem se na Adolfa. Seděla na okně a občas rozladěně mňoukla, protože chtěla ven. Měla smůlu; ode dneška je z ní kočka domácí. Ve zverimexu jsem utratila

nehorázný peníze za škrabadlo, o které jsem už dvakrát zakopla cestou do koupelny, kočičí záchod a stelivo, granule, kapsičky, hračky… Adolf se rozhodně nebude

nudit, až přestane čumět z toho okna. A já přestanu litovat svého trochu unáhleného nápadu, jen co mi přestane chodit čůrat k palmě.

„Ne, je to obyčejná kočka. Jenže jsem ji pojmenovala… Tak jsem si ji vzala.“

V mobilu se ozvalo povzdechnutí. A pak:

„Budu ti muset udělat test na toxoplazmózu.“

„Tak jo.“

„Vážně mu nechceš aspoň zavolat?“ zkusila to po dalším krátkém tichu. Tentokrát už jsem nezačala slzet. Asi jsem se dneska už prostě vypotřebovala.

„Ne. Co bych mu měla říct? S jedním dítětem sis to už natrénoval a teď to můžeš zkusit s druhým? To moje tam na rozdíl od té holčičky nebude bydlet, ale jen jezdit? Jak bych mohla něco takovýho udělat? Kdybys ji viděla… Je celá on. A ta ženská! Tak sympatická! Zatracenej prevít!“

„Nevěděla jsi, že má dítě.“

„Jo… A nevěděla jsem, že je to typ, co se rozejde s jednou, vyspí se s druhou a pak si k sobě zpátky nastěhuje svou ženu, nebo prostě další bývalou.“ Mrzelo mě to. Ani tolik ne kvůli tomu, že s Flekem zůstanu sama, ale kvůli tomu, že jsem si určitou dobu fakt myslela, že jsem potkala chlapa, který by stál za všechny změny. A ono houby.

„Jsi moc hodná,“ broukla Kateřina. „Měla bys mu to prostě dát vědět, chtít po něm testy otcovství a pak alimenty.“

„Ale no tak,“ ušklíbla jsem se unaveně. „Vždyť bych se musela nesnášet.“ Adolf to vzdala, seskočila ke mně na pohovku a drcla mě hlavou do ruky, abych ji hladila. Byla jsem vděčná za to, že jsem mu ji sebrala. I když to bylo divné, potřebovala jsem někoho, kdo mě bude mít rád.

„Já vím,“ souhlasila smutně. „Věděla jsem, že bys to neudělala. Já jen že na to budeš sama… My ti pomůžeme, to přece víš, ale není to ono.“

„Ty prachy by mě taky moc nepodpořily. Víš, jak to myslím?“ Nepotřebovala jsem jeho peníze. Vydělávala jsem si slušně, utrácela jsem o dost míň, než mi každý měsíc přistávalo na účtu, takže jsem měla našetřeno. A po porodu budu moct dělat z domu, jezdit do práce jen na chvíli. Fleka budu brát s sebou, nebo si seženu nějakou holku jako chůvu… Ono to bude dobrý. Fakt jo. Jednou rukou jsem hladila vrnící Adolfku, druhou jsem měla položenou pod pupíkem a na chvíli prostě o ničem nepřemýšlela.

6. kapitola

„Takže?“ Teď už se nedalo mluvit o nervozitě – byla jsem doslova šílená zvědavostí. Flek byl od začátku potížista. Tedy, ne úplně od začátku, ale od chvíle, kdy jsem se o něm dozvěděla. Nejdřív mi bylo špatně z poloviny jídel, která jsem do té doby milovala. Ten mrňavý prevít zařídil, abych nemohla cokoliv s větším než

mikroskopickým množstvím bylinek, takže jsem byla odkázaná na jídla bez chuti a sladká jídla, nad kterými jsem ale fakt nejásala. Nedovolil mi sníst červené maso, takže mi zbyla kuřata a ryby – ale zároveň způsobil, že jsem nemohla ani cítit tuňáka a lososa, takže jsem strávila hodiny vybíráním kostí ze pstruhů a uzené makrely, po které jsem se naopak mohla utlouct, ble. Zrušila jsem kvůli němu srpnovou dovolenou u moře a místo toho jsem mrzla na zahradě u Kateřiny a Filipa a obalená dekou jsem sledovala, jak si užívají konečně pořádně teplé počasí. Pak mě začala bolet bederní páteř, má masérka mě odmítla vzít, protože těhotné se masírovat nesmějí nebo

co, a Kateřina mi řekla, že je to normální. Protože se mi vychýlilo těžiště. A že si mám pořídit boty na opravdu vysokém podpatku. I na doma. Jistě, nevadí, že si při jedné z pěti nočních návštěv záchodu nebo při ranním úprku k míse zlomím nohu a rozbiju hubu – záda mě nebudou bolet, a o to jde, ne?

Přes všechny tyhle komplikace jsem Fleka milovala. A říkala mu to. Slibovala mu, jak se spolu budeme mít skvěle a jak z nás budou super parťáci. Nechávala jsem Adolfku, aby mi ležela na břiše a hřála a ukazovala Flekovi, že i ona ho má ráda. Nebo jsem to aspoň předpokládala. Možná jí prostě dělalo dobře, že slyší a cítí, že se vevnitř něco děje. Anebo tak nějak líně číhala na okamžik, kdy se ta věc podívá ven a ona ji bude moct ulovit – vážně jsem nikdy nevěděla, na co ta kočka myslí. Já to dítě rozmazlovala už v břiše a skákala jsem podle toho, jak pískalo.

A ono mi, za všechny ty hrůzy, které jsem s ním vytrpěla, za tu podělanou zimu, která mi pořád byla, za ty hektolitry džusů, které jsem vyzvracela, nechtělo ukázat,

jestli je kluk nebo holka.

„Přísahám, že to vypadá, jako kdyby tam ty ruce měl naschvál!“ zasténala Kačenka. Dneska podruhé se pokoušela toho tvora v nestřeženém okamžiku odhalit, ale zase marně. „Tys mu řekla, že se na něj chystám, že jo!“ obvinila mě nešťastně.

„Ne. Od rána jsem nahlas mluvila o tom, že jdu odpoledne na kosmetiku, na které se k břichu nikdo ani nepřiblíží,“ ušklíbla jsem se. „Jenže ten prevít je chytrej po

mně, tak je jasný, že mě prokoukl.“

„Zkusíme to za týden,“ rozhodla má doktorka a kamarádka. Otřela hlavici ultrazvuku, vrátila ho zpátky do držáku a podala mi hrst papírových utěrek. Zatímco jsem

utírala gel z podbřišku, slibovala jsem v duchu Flekovi, že za tohle nedostane tu autodráhu, kterou jsem předevčírem viděla v hračkářství a která mě naprosto uchvátila. Vždycky jsem takovou chtěla, jenže naši nezastávali názor, že by si holky měly v rámci genderové vyváženosti hrát i s autíčky. Já byla rozhodnutá si ji

pořídit. Tedy, pořídit ji Flekovi. Ale teď, když zlobil? Pch…

„Možná bychom to mohly zkusit u tebe doma? Nebo u mě?“ napadlo mě. Kateřina se ušklíbla a kývla bradou k ultrazvuku:

„Rozhodně nehodlám tahat celou tuhle těžkou krávu přes půl Prahy, aby na mě pak tvůj potomek zase vystrčil zadek.“

„Ale já to fakt potřebuju vědět,“ zabručela jsem. Dychtila jsem po nakupování oblečení. S každým dalším týdnem se mi do krve vyplavovalo víc pitomých těhotenských hormonů a já brečela na poradách (dojetím z povedeného návrhu), hádala se s policajty (zastavila jsem na zákazu, abych se mohla vyzvracet na záchodcích v Mekáči. Uhádala jsem to, protože jsem se nakonec rozbrečela), kvílela nadšením nad oblečky pro miminka a hlavně byla schopná se vrhat na úplně cizí děti a totálně vypatlaně na ně šišlat a očichávat je. Protože – ačkoliv bych tomu dřív nevěřila – ty děti fakt voněly. A já teď chtěla vědět, jestli budu mít malou blonďatou holčičku nebo malého blonďatého chlapečka, abych mohla vběhnout do obchodů a utratit nehorázný prachy za ponožtičky a další kraviny. Malinký a děsně roztomilý kraviny.

Pak tu byl taky ten detail se jménem, že. Tak nějak jsem tušila, že Flek Mráz / Fleka Mrázová mi na matrice neprojde.

„Dozvíš se to, slibuju,“ poplácala mě Kačenka po ruce. Chtěla jsem jí říct, jak moc ji mám ráda a jak si vážím toho, že se o mě s Fildou tak hezky starají a že z nich budou fakt úžasní kmotři, ale ona dodala: „Nejpozději na porodním sále.“ A ještě se uchichtla, jako by to byl kdovíjakej vtip.

„Jsi blbá!“ zaskřehotala jsem. A pak jsem se rozbrečela.

Takhle to se mnou bylo pořád. Dělala jsem věci, za které jsem se o pár minut nebo hodin později, když se zase ke slovu dostal mozek, docela styděla. Víc než kdy dřív jsem byla ráda v práci, protože tam všichni věděli, jak na tom jsem, a moje výstřelky a citové výlevy je víc bavily než znechucovaly. A ženská část osazenstva mě

prachsprostě rozmazlovala; nosily mi domácí moučníky a taky kupovaly malinký hadříky v neutrálních barvách. V práci mi prostě bylo skvěle – a kampaň pro výrobce dětské módy přišla jako na zavolanou. Poprvé v životě jsem se netrápila vymýšlením nápadu, strategie, řešením dopadů, průzkumem trhu… Jakmile nám hlavní šéf Zbyněk řekl, kdo se na nás obrátil, mně to naskočilo v hlavě jako hotový spot. Díky Flekovi jsem nepřemýšlela jako člověk od reklamy, ale jako rodič, a věděla jsem přesně, co by mě

zaujalo.

Trhli jsme rekord v rychlosti zpracování – a následně jsme mohli nosit nos nahoru, jelikož reklamní spoty se šířily internetem jako blesk a lidi je milovali, protože se s nimi všichni vrátili do dětství. Díky těm barvám, smíchu a radosti, které jsem z téhle práce měla, mi září nepřišlo tak sychravé a říjen mě neděsil. Dřív jsem podzim nemusela, protože po něm následovaly dlouhé měsíce hnusného sněhu a mrazu a připadalo mi, že se mě příroda prostě snaží obalamutit trapným babím létem, abych jako zapomněla, co mě čeká. Letos byl podzim hektický, ale šťastný. Děti, Flek, lidi v práci, máma s tátou, kteří sice pořád ještě brblali kvůli tomu, že jsem se odmítla nastěhovat k nim a hodlám být svobodná matka, ale na Fleka se obrovsky těšili – všichni byli super.

I když mi čas od času nezapomněli připomenout, že si sice můžu plánovat blonďatého potomka, ale polovina chromozomů je od otce. Vždycky jsem velevtipně odpověděla, že na to, aby přepral moje geny fakt nemá, ale nakonec to pokaždé skončilo tím, že jsem večer fňukala do polštáře a snažila se ignorovat, že mi Adolf leze k obličeji, aby se zblízka podívala, co to dělám.

Strašně moc jsem na něj chtěla být naštvaná. Kdybych vrčela při každé zmínce o něm, bylo by to fajn, ne? Bylo by to lepší než tohle, že? Jenže to nešlo. Pitomej Marvin dokázal během dvou dnů vypálit do mého mozku nesmazatelnou stopu, a ani fakt, že mi zatajil ženu a dítě, nedokázal smazat vzpomínky na jeho oči, na jeho úsměv, vůni, hlas, dotek. Jo, asi byl prevít, ale dal mi Fleka. Naučil mě lítat.

Pořád jsem ho nějakým zvrhlým způsobem milovala.

Nestačilo si říkat, že kdybych tam tenkrát zůstala, zjistila bych během týdne, že si s tím vidlákem mimo postel vlastně vůbec nerozumím. Že kdybych mu řekla, že jsem těhotná, vyhnal by mě a ječel by na mě. Že by chtěl, abych mu vařila dvě teplá jídla denně a starala se o stáje, že by mi nedovolil vystrčit nos ze statku, že by ze mě touhle dobou byla pořádná vesnická Jaruna v květovaný zástěře… Mám dobrou fantazii a všechno tohle jsem si dokázala představit, ale stačil jeden záblesk jeho pohledu, negativní projekce se rozplynuly a zase zbylo jen to hezký..

Sváděla jsem to na hormony. Každá těhotná ženská přece potřebuje, aby jí nějakej chlap říkal, že je hrozně krásná, že je dokonalá, protože nosí pod srdcem jeho dítě, že je s břichem absolutně sexy a vůbec nevypadá jako vorvaň. Já po tom někde vevnitř toužila taky, a proto jsem si z Marvina udělala takovýho… vysněnýho prince. Ale nahlas bych to nikomu neřekla. A všechny tyhle divně patetické a ubrečené momenty jsem si nechávala až na večer.

Protože já toho pitomce k životu nepotřebuju.

Cestou do práce jsem Flekovi slibovala, že když bude hodný a nechá se příště u tety Kateřiny hezky vyfotit tak, aby bylo vidět, co má mezi nohama, dostane od

Ježíška krásný pokojíček. Už jsem prošla fází nadávek (ty malej nevychovanej Vetřelče!), proseb (udělej to pro maminku, miláčku), slibů (přísahám, že se nikdo jinej

koukat nebude. Jen teta a já! A nikomu tu fotku neukážu, nemusíš se stydět) a teď jsem se dostala k podplácení. Jestli je Flek po mně, zabere to. Na nový nábytek a doplňky musí nutně slyšet každý Mráz!

Z auta jsem vyšla zabalená v lyžařské bundě – tuhle zimu rozhodně nebudu in, protože hlavní bude přežít a neumrznout – a kolem cukrárny jsem musela jít skoro poslepu, protože jinak bych si určitě všimla některého z dortů ve výloze, zašla dovnitř a nechala tam třeba pětikilo jen za svačinku. Neměla jsem v plánu si kupovat každý měsíc o číslo větší těhotenské oblečení, takže jsem musela svou chuť na sladké, která se objevila až teď ke konci listopadu, pořádně krotit. Do března daleko! A nebudu si kupovat pánskou zimní bundu – protože dámskou ve větší velikosti už asi nevyrábějí.

Ve výtahu se mi začalo chtít na záchod, což mě rozladilo, ale na druhou stranu to bylo tisíckrát lepší, než když jsem musela v září jezdit s igelitovým sáčkem v pohotovosti, protože rozjezdy a brždění nedělaly mému žaludku moc dobře. Nahoře u nás jsem vyběhla tak, jak mi vysoké podpatky dovolovaly, a na Lucii, které něco zuřivě gestikulovala, jsem jen houkla, že fakt musím. Jakmile jsem ulevila močovému měchýři, mohla jsem začít normálně myslet – a došlo mi, že tu bylo nečekaně živo. Jezdila jsem do práce na půl devátou a normálně jsme tu minimálně do devíti byly s Luckou samy. Dneska jsem ale zahlédla dokonce i Zbyňkovu asistentku, která dřív než v deset pracovat nezačínala (a všichni jsme tušili, jak je možné, že jí to prochází). Ven na chodbu jsem vylezla o dvě vrstvy oblečení lehčí a s podezřívavým výrazem na tváři.

„Co to tady je?“

„Něco se děje! Jsou tu všichni! Kluci říkali, že jim Zbynďa večer psal smsku, ať dneska dorazí co nejdřív!“ Lucie vypadala roztěkaně a pořád se rozhlížela. Když

z kuchyňky vylezl stále ještě rozespalý obchodník Vítek, vrhla se na něj a snažila se z něj dostat, co ví. Nevěděl nic, což grafičku zjevně frustrovalo. Její polohlasný monolog o tom, jak se tady nikomu nic neřekne přerušil sám velký šéf Zbyněk, když vykoukl ze zasedačky a s vážnou tváří řekl:

„Á, konečně jsi tady! Tak honem, začneme.“

„Já jsem poslední?“ vyjekla jsem.

„Jo, všichni už jsou tu. Jsme nervózní jak psi,“ zabručel Vítek a vydal se zabrat si místo někde vzadu, aby mohl nerušeně klimbat. To už jsem začala být nervózní i já. Kdyby šlo o důležitého zákazníka, nebyli by tu potřeba všichni. A rozhodně ne dřív než v devět, protože všechny firmy si případné schůzky domlouvají spíš na později. Tady se něco dělo. Něco velkého. Měla jsem pocit, že buď dostanu přidáno, nebo vyhazov.

O chvíli později jsme seděli a postávali v zasedačce, která nebyla určena na takhle velké schůze, takže během několika málo minut tam bylo vydýcháno a já měla pocit, že omdlím dřív, než se dozvím, co se děje. Zbyněk ještě chvíli něco psal do notebooku, ale podle kradmých pohledů a zrudlých tváří jsme dobře věděli, že jen

zdržuje. Vydržela jsem to ještě minutku nebo dvě a pak jsem se ujala slova:

„Tak jo, klesá mi hladina cukru, už zase se mi začíná plnit močák a je mi na omdlení. Jestli nám něco chceš říct, řekni to rovnou, jinak začnu brečet.“

To zabralo; kdykoliv mě přistihl při nějakém citovém výlevu, klidil se. Teď zaklapl noťas, rozhlédl se po nás a zhluboka se nadechl. A pak zamumlal něco, co znělo jako dalsekfilmu.

„Cože?“ vyjekla Lucie. Zbyněk se snažil skrčit na židli, aby nebyl tak na očích.

„Já jsem ti teda vůbec nerozuměla,“ přidala jsem se.

„Já rozuměl něco o filmu,“ zamračil se manažer lidských zdrojů Kamil. „A to se mi moc nelíbí, protože – a teď mi promiň, jestli se tě nějak dotknu – ty vůbec nejsi typ na obrazovku. Víš, že zrudneš pokaždý, když se dostaneš do stresu, a natáčení podle mě stres je.“

„A nechtěl říct, že budeme dělat pro nějakou filmovou společnost?“ nadhodila jsem. Zbyněk zavřel oči a lehce vrtěl hlavou.

„Tak kdo bude u filmu?“

„On o filmu neřekl ani slovo,“ ozval se zezadu od okna Vítek. Následoval šramot, jak jsme se na něj všichni otočili. Pořád vypadal ospale, ale hlas měl naprosto čilý, když se ušklíbl a trhl ramenem: „Řekl, že prodal firmu.“

Několik vteřin bylo ticho. Pak se věčně optimistická Lucie otočila na Zbyňka a přiškrceně ze zeptala:

„Víťa mluví z cesty, že jo?“

Nachová barva v obličeji našeho velkého šéfa a jediného majitele Limette Creative byla zcela jasnou odpovědí.

„No to si děláš kozy!“ vyjekla jsem. Uvědomila jsem si, že si oběma rukama chráním břicho, jako by hrozilo nějaké fyzické nebezpečí. Věděla jsem, že nehrozí, že by mě tu někdo praštil. To ten pocit, že se mi houpe země pod nohama a že mám možná po skvělé práci, ten spustil tenhle obranný mechanismus. Všichni mluvili jeden přes druhého, dohadovali se, štěkali na sebe, ptali se. Zticha jsme byli jen tři: Víťa, Zbyněk a já. Zbyněk proto, že byl rád, že si ostatní zatím neuvědomili, že mají ječet na něj, ne na sebe. Víťa asi proto, že jeho obchodnický mozek už počítal, co z toho bude, a procházel svou interní databázi zákazníků, aby zjistil, u kterého by se mohl nechat zaměstnat.

Já proto, že jsem měla na krajíčku.

Jak to mohl udělat? Po těch letech! Pamatovala jsem si, jak jsme měli pronajaté dvě místnosti a záchod a vyráběli jsme inzeráty do novin! Byla jsem tu, když jsme

se ze Zet reklamy přejmenovali na Limette Creative. Když jsme získali první velkou zakázku, šli jsme a skoro polovinu zálohy jsme propili. Byla jsem tu, když jsme

získali první ocenění. Byla jsem tu dřív než šéf lidských zdrojů. Byla jsem tu dýl než obě asistentky dohromady.

A už dávno jsem zapomněla, že tohle je pořád firma jednoho člověka. Že Zbyněk je většinou milovaný, občas zatracovaný šéf, ale hlavně je stoprocentním vlastníkem. Takže pokud se rozhodne firmu zavřít nebo prodat, neuděláme s tím nic.

Víc jsem nevydržela. Vykašlala jsem se na snahu vypadat důstojně, a regulérně jsem se rozvzlykala nahlas.

„Vidíš, cos udělal?!“ vyjela Lucie konečně na toho správného člověka. „Na,“ podala mi krabici s papírovými kapesníky. „Nebreč. Tenhle mizera nám teď hezky řekne, co provedl, a uvidíme, jestli se z toho dá vytlouct něco pozitivního.“

Pořádně jsem se vysmrkala – kapesník samozřejmě nevydržel a já teď měla oblemcaný prsty, z čehož mi žaludek udělal kotrmelec – a podívala se na Zbyňka. A propichovala jsem ho pohledem celou dobu, co jsem si dalšími kapesníky čistila ruce. Nakonec sklopil oči ke stolu a řekl:

„Omlouvám se. Dostal jsem nabídku, která se neodmítá.“

„No, to by mě zajímalo, na kolik si nás ceníš,“ zahuhlala jsem s plným nosem. Z nějakého důvodu to Zbyňka nakoplo k tomu, aby se postavil a začal se chovat jako šéf

a ne jako student, kterého za něco kárají.

„Markéto, nečekáš, že ti to řeknu, že ne? Vy všichni se uklidněte a nechte mě chvíli mluvit,“ zvýšil hlas. Když se místnost víceméně ztišila, pokračoval: „Nevíte o tom, že jsem v minulosti už dvakrát odmítl firmu prodat. Poprvé to bylo hned po kampani pro ty sendviče, když se pak o nás objevily první zmínky v časopisech. Podruhé to bylo letos na jaře, když jsme vypustili ven Nissan. Odmítl jsem obojí; poprvé proto, že jsem věděl, že se můžeme dostat mnohem dál, protože jsem měl a pořád mám

úžasné lidi. Na jaře jsem to odmítl proto, že nás chtěla koupit jiná reklamka a šlo jim jen o název. Nepotřebovali lidi, svých měli dost. Chtěli jen, aby Limette patřilo jim a oni mohli těžit z pověsti, kterou jsme dokázali vybudovat.

Teď přišla nabídka, která mi zaručí v podstatě klidné dožití. A navíc nový majitel chce všechno ponechat tak, jak je. Mě, vás, sídlo, strategii, všechno. Budeme jednou z jeho firem a změní se jen to, že přibude člověk, který bude ječet na mě. A byla to časově velmi omezená nabídka, takže to je hlavní důvod, proč jste o ní nikdo nevěděl. Schůzka proběhla včera a do půlnoci jsem měl dát vědět, jestli do toho jdu, nebo ne. Mám vás fakt rád, lidi, ale tohle nebyla věc, do které byste mi mohli mluvit.“

„Půl dne na rozmyšlenou? To je jak nějaká pitomá mafiánská praktika. Nevydírá tě někdo, že ne?“ zeptala jsem se. Už jsem nebrečela. Věděla jsem, že Zbyněk není lhář. Dvakrát neprodal, jednou čistě proto, že nechtěl někomu jen předat název a nás všechny poslat na dlažbu. Už jen kvůli tomu jsem se na něj nemohla zlobit.

„Ne, nevydírá. Jen prostě ví, co si může dovolit,“ pokrčil rameny náš možná už bývalý majitel.

„Hhm, copak mi to jen připomíná?“ ozval se znovu Vítek. Zbyněk se lehce usmál:

„Věděl jsem, že tě to trkne.“

„Fajn, a mohli byste říct ještě nám neobchodníkům, o co teda jde?“ řekla Lucie napruzeně. Zbyněk se nadechl a řekl:

„Ode dneška je novým majitelem Limette Creative Winter Group.“

„Ty vole,“ řekl Víťa. Neznělo to zklamaně nebo naštvaně. Spíš naopak. Honem jsem se snažila si vzpomenout, co vím o Winter Group. Stavaři? Jo, stavaři. Vídávám

cestou po Praze billboardy s nabídkou bytů v nových bytových domech. A přestože se firma jmenuje Winter Group, nikdy nemají v názvu těch moderních paneláků nic jako resort, living, Blackbridge nebo view. Za to si u mě vždycky šplhli, ale zároveň to byla jediná věc, kterou jsem byla schopná si o nich vybavit.

„Proč developeři kupují reklamní agenturu?“ zeptal se copywriter Tom nechápavě a promluvil tak v podstatě za všechny.

„Oni nejsou už dávno jen developeři nebo stavaři,“ začal vysvětlovat Víťa. „Začali se cpát do hromady dalších odvětví a v létě koupili dokonce nějakou konzultační

firmu – právníci, ekonomové. A hlavní náplní za poslední dva nebo tři roky jsou investice. Winter už si nahrabal tak, že teď si hraje na osobní Den D a investuje do

mladých firem a nových projektů, které ho zaujmou. Nakonec pak dostává prachy ze zisku, nebo v případě úspěchu celou tu firmu odkoupí.“

„Dal do nás nějaký peníze?“ nechápala jsem. Zbyněk zavrtěl hlavou:

„Říkal mi, že se rozhodl, že je zbytečné, aby platil reklamní agentury pro svoje projekty, když si může pořídit vlastní. A že nebude začínat od nuly a roky si školit nějaké absolventy, ale že chce rovnou někoho, kdo svou práci umí.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že bude na škodu to, že sem tam vyhráváme ceny,“ povzdechla si Lucie. Cítila jsem to stejně. Dokázala jsem vidět logiku jednání majitele Winter Group, dokázala jsem ocenit, že se nemusíme bát o práci, chápala jsem, proč na to Zbyněk kývl – nebyl pitomec. Asi to fakt byla nabídka, která se nedá odmítnout. Ale stejně jsem se cítila trochu zrazeně.

A pak mi došlo, že pokud už Zbyněk nebude tím, kdo o všem rozhoduje, moje a Flekova budoucnost je vlastně docela nejistá.

„Do prdele!“ zasípala jsem. Zachvátila mě vlna paniky – protože kdo by stál o zbouchnutou vysloužilou kreativku?! Ježiši, přijde sem cizí chlap, uvidí, že mám břicho a vyhodí mě na ulici! Zvedl se mi žaludek. Vydala jsem ze sebe tlumený zvuk, který vedle sedící Lucka perfektně identifikovala a zaječela až moc nahlas:

„Bude zvracet!“

Všichni se mi rychle klidili z cesty. Zbyněk mi štítivě otevřel dveře a já se tak rychle, jak mi podpatky dovolily, vydala k záchodům.

Bylo to fakt o fous. Znovu jsem v duchu spílala těm, kteří tohle podstupují dobrovolně, aby nepřibrali. Znovu jsem nadávala Flekovi. Znovu jsem měla strach, aby mu to, jak se mi vnitřnosti obrací naruby, nějak neublížilo. A znovu jsem pak u zrcadla zjistila, že vypadám jako panda, protože se mi linky a řasenka roztekly. Došlo mi, že jsem tak musela vypadat už v zasedačce, protože už tam jsem chvíli slzela. Hlasitě jsem svému odrazu vynadala do krav – proč se ráno automaticky nalíčím?! – a snažila jsem se papírovými ručníky utřít.

Lucie za mnou vlezla ve chvíli, kdy jsem znovu brečela, protože jsem pod očima nebyla černá od řasenky, ale červená od toho, jak jsem se ji snažila vydrhnout.

Vypadala jsem jako chovanec z Bohnic. A cítila jsem se podobně.

„Nekoukej na mě, jsem hnusná!“ zakvílela jsem. V tu chvíli jsem se nesnášela. A nepomohlo ani to, že Flek do mě povzbudivě žďuchal. Milovala jsem jeho pohyby. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy cítila, zažila. Věděla jsem, že za pár týdnů mě tyhle kopance budou spíš štvát, protože mi bude šlapat po močovém měchýři, ale teď, když jsem pozdě večer ležela a číhala na jeho otočení a protažení, teď to bylo prostě nádherné. Jenže v tenhle moment to bylo k ničemu.

„Jsi jen trochu oteklá, ukaž.“ Plácla mi na obličej nějaký hadr namočený do studené vody. Zbytky řasenky právě zmizely. „Prosim tě, teď ti něco řeknu, ale slib mi, že nezačneš rodit.“

„Jsem v šestým měsíci! Nesmím rodit!“

„No vidíš! Takže se nadechni a slib, že nebudeš vyšilovat!“

„Nesnáším tě!“ oznámila jsem jí napruzeně. Sundala mi z obličeje věc, ve které jsem poznala utěrku z kuchyňky. Doufala jsem, že byla nepoužitá. „Tak co?“ kníkla jsem, když jsem viděla její vážný obličej.

„Přijel nový šéf,“ řekla zkroušeně.

„Co?“ hlesla jsem. „Sem?“ Lucie přikývla. „Teď?“ vyděsila jsem se. Znovu přikývla. Podívala jsem se na sebe do zrcadla a měla chuť se někam ztratit. Vypadala jsem

hrozně, cítila jsem se ještě hůř, a rozhodně jsem neměla sílu na setkání s člověkem, co má prachy na to, aby den ze dne koupil celou naši firmu. Tak nějak jsem doufala, že se nic nezmění – Zbyněk bude šéfovat a my změnu poznáme jen podle toho, že peníze budou chodit z jiného čísla účtu. Ale ne. Ten pitomej novej majitel, co si po sobě pojmenuje celou skupinu firem, sem klidně napochoduje hned, aby nás všechny rozesral ještě víc!

Zase jsem se rozbrečela. Nesnášela jsem těhotenství. Milovala jsem Fleka, ale těhotenství bylo pěknej vopruz.

„No tak! Já tě sem přišla dát dohromady, protože Zbyněk tě chce u sebe v kanceláři! Nebreč!“ panikařila Lucka.

„Co?“ zaúpěla jsem. „Proč?!“

„Abyste se seznámili, asi… Už si tam zavolal Kamila, tak chce asi i tebe…“

„Panebože,“ zahučela jsem. „Nikam nejdu. Běž a přines mi z věšáku moji bundu a kabelku ze stolu. Jdu domů. Prostě uteču.“ Dneska jsem vážně neměla náladu ani sílu na to, abych se potkala s nějakým starým zedníkem, kterýmu se kurevsky zadařilo. Stejně mě vyhodí, protože jsem těhotná! Nebude potřebovat někoho, kdo tu bude dva měsíce a pak si bude chvíli válet šunky, aby sem následně bral ječící mimino! To je takovej debil! Ježiš, idiot jeden, musí nám kazit život?!

„Nemůžeš odjet, Markét! Musíš se vzpamatovat a jít tam. To nevadí, že nejsi ve formě. Aspoň ten chlap uvidí, že pro firmu dýcháš! Řekneme, že ti je hrozně špatně

a navíc jsi nemocná, ale stejně jsi přišla, jen aby ses s ním mohla seznámit. Co? Ne?“

„Já se s ním nechci seznámit!“

„Já vím! Ale teď se chováš jako kráva!“ upozornila mě.

„Já vím!“ zopakovala jsem po ní. „A je mi to jedno! Nechci tam jít!“

„Musíš tam jít! Musíš si ho prohlídnout, zjistit, co je zač a jak moc nám bude zatápět. Potřebujeme tě tam!“

„Tys ho neviděla?“ nechápala jsem. Zavrtěla hlavou:

„Přišel, když jsme seděli v zasedačce. Zbynďa nás nechtěl děsit, tak nám o něm neřekl předem.“

„Zbynďu pověsím za koule do průvanu,“ zamručela jsem. Těhotenská labilita začala ustupovat do pozadí a já dokázala uvažovat jako normální člověk. Fajn, možná mi ten chlap vadil a zaskočilo mě, jak rychle všechno proběhlo, ale teď tam půjdu a udělám na něj tak dobrý dojem, aby ho ani ve snu nenapadlo byť jen přemýšlet o tom, že mi dá výpověď! Tak!

Trvalo to ještě dobrých deset minut, než jsem byla schopná vylézt ze záchodu. Vypadala jsem pořád blbě, teď navíc absolutně bez make-upu, ale byla jsem odhodlaná

tam vstoupit s hrdě vztyčenou hlavou a být za hvězdu. Ať si Winter trhne nohou a vrátí se zpátky na stavbu. Cestou ke Zbyňkově kanceláři jsem zachytila několik

podpůrných gest od kolegů. Zubila jsem se na ně a ukazovala zdvižený palec, jako že je všechno v cajku, ale ve skutečnosti jsem byla ledová a promrzlá úplně celá. Takovýhle stresy pro chudáka Fleka!

Nestihla jsem ani podruhé zaklepat na dveře, když se ozvalo hlasité a rychlé dále. Naposled se pořádně nadechnout, narovnat, hlavu nahoru, nasadit úsměv a dovnitř. Teď.

„Dobrý…“ Zbyněk seděl na svém místě. Zády ke mně seděl chlap v tričku s límečkem a černém svetru, vedle něj Kamil. U okna se opíral zadkem o parapet…

Marvin.

„Den,“ zachrčela jsem. Vypadal úplně stejně. Jen na sobě neměl džíny a triko, ale džíny a absolutně nespolečenskou a nekancelářskou košili. Nechápala jsem, co tu dělá.

„No a tohle je naše kreativní ředitelka, Markéta Mrázová. Markéto, seznam se s panem Winterem, tedy přesněji Pavlem Winterem.“

„Ale do prdele,“ uteklo mi. Zbyněk ztuhl. Před očima mi proběhly obrazy kurevsky drahé Navary, kurevsky draze zrekonstruovaného statku, kurevsky drahého balónu, nevesnicky drahého jídla v lednici. Vzpomněla jsem si na Speedyho, který mohl být úplně obyčejným koněm, ale něco mi říkalo, že možná není…

Všechno tohle, včetně Zbyňkova omluvného koktání, ustoupilo do pozadí, když mi došlo, že Marvin se mi nedívá do očí. Ne, kdepak, ani omylem. Díval se na moje břicho. Tentokrát jsem nadávala jen v duchu.

Pak se otočil ten chlap ve svetru. Vyklubal se z něj Míra. A taky vypadal úplně stejně – včetně přátelského úsměvu na tváři.

„No ahoj!“ řekl překvapeně a vstal. „To snad není možný! Co tu děláš?“

„Vy se znáte?“ zarazil se šéf. Tedy ten už bývalý.

„Co ty tu děláš?“ vyhrkla jsem na Míru, ale bylo jasné, že to mířím na oba.

„Můžete nás nechat o samotě?“

Ten hlas. Myslela jsem si, že si pamatuju, jak zněl, ale slyšet ho bylo nečekaně hřejivé. I když zněl úplně jako Velký zlý Marvin.

„Jo, jistě,“ souhlasil honem Zbyněk. „Kamile, Markéto, mohli byste?“

„Ne, s ní mě nechte o samotě,“ upřesnil Marvin. Winter! Ty vole…

„S ní?“ Můj šéf nechápavě zíral ze mě na našeho nového šéfa. „Jako… o samotě?“

„On jí nic neudělá,“ ujistil ho Míra a lehce mě postrčil kousek od dveří, aby jimi mohl projít ven.

„Markéto?“ pronesl Zbynďa tázavě a jeho modré oči v rudém obličeji doslova zářily.

„Já mu taky nic neudělám,“ přikývla jsem a pokusila se o úsměv. „Teda myslím.“

„Tak… teda… Ty tomu rozumíš, Kamile?“ Když se Zbyňkovi dostalo ujištění, že ani HR manažer neví, co se děje, konečně se dal do pohybu a vyšel na chodbu. Jakmile byl pryč i Kamil, Míra zvenku dveře zavřel.

„Tak já si asi sednu,“ pokrčila jsem rameny. Překvapovalo mě, jak v pohodě to zvládám. Před čtvrthodinou jsem se hroutila a brečela na záchodě, teď se dívám na Marvina, který není jen Marvin, ale taky Winter, a nebrečím, neječím, nepanikařím, neomdlívám. Zároveň se na něj taky nedívám a pekelně doufám, že ho nenapadne zeptat se, jestli…

„Je to moje?“

Napadlo. Rozhodla jsem se dělat blbou.

„Prosím?“ A úsměv, jako ze žurnálu. Teď už jsem se na něj podívat musela, a znovu mě překvapilo, jak velký je. Jak děsivě působí. Kdybych ho neznala, klepala bych se strachy. Možná bych se měla klepat i teď, protože mu budu muset odpovědět a ještě nevím, co odpovím. Jenže on je ten, kdo má dítě, takže já jsem vlastně ta, kdo

má navrch, ne?

Nesnáším, když zmátnu sama sebe.

„Ptal jsem se, jestli je to moje,“ zopakoval chladně. Rozhodla jsem se zapírat. No a co, že mi z něj pořád měknou kolena.

„Tady je to tvoje, jak jsem pochopila. Ale vím to teprve chvíli, tak si taky nejsem úplně jistá, jestli už jste podepsali smlouvu, nebo se na to teprve…“

„Ha ha,“ skočil do mého plácání. „Jsi těhotná.“

„Jsi všímavý, panečku. Jo, jsem,“ souhlasila jsem. Nemohla jsem se na něj dívat. A zároveň jsem se na něj nemohla nedívat. Pekelná situace.

„Je to dítě moje?“

Zaváhala jsem. Myslela jsem, že jen nepostřehnutelně, ale než jsem stihla odpovědět, že to dítě je jen a jen moje, odlepil se od okna a šel ke mně.

„Není!“ vyjekla jsem rychle a rozhodla se, že tahle schůzka je u konce. Zmizet mi připadalo jako nejlepší nápad. Zmizet a už se sem nevrátit.

Nedokázala jsem se ani postavit a už byl přímo u mě. Zírala jsem mu někam lehce pod pas, a trochu mě to znervózňovalo, protože to vyvolávalo velmi nevhodné vzpomínky.

„A nesnaž se mě děsit! Nefunguje to!“ zaútočila jsem. Dřepl si, ty světlé oči tak výrazné v opáleném obličeji.

„Zmrzlino, jsi těhotná se mnou?“

Nechtěla jsem říct, že ano, jenže jsem nedokázala otevřít pusu a říct, že ne. Cítila jsem jeho teplo, jeho vůni, a moje ledové ruce se doslova třásly touhou vklouznout mu pod košili a nechat se zahřát jeho tělem – protože v červnu to fungovalo. Pořád jsem celou tuhle situaci vnímala přes nějaký filtr, který tlumil nejostřejší hrany emocí, ale když byl Marvin takhle blízko, ten filtr někam mizel a já si jeho oči a celou jeho velkou postavu uvědomovala zatraceně ostře.

Dřepěl a čekal. Já seděla a prohlížela si ho. Poprvé od toho víkendu jsem cítila vzrušení.

Možná proto jsem vyhrkla:

„Ne.“

Zarazil se.

„Co ne?“

„Nejsem těhotná s tebou,“ zaskřehotala jsem. Po těch měsících přemýšlení o tom, co by se dělo, kdyby to věděl, mi tahle odpověď najednou připadala jako jediná

správná. Byl to jen letní úlet. Je to jen dárce spermií. Já si, na rozdíl od něj, rodiny vážím. Proto mu to nepřiznám.

V tu chvíli jsem netušila, co se bude dít dál. Jak zvládnu pracovat tady, s vědomím, že o mně ví, že o mně teď může zjistit prakticky cokoliv, že mu vlastně patřím.

Nebylo ani jisté, jestli mě tu nechá; sice nebylo pravděpodobné, že by tu trávil víc času, než bylo nezbytně nutné, ale stejně. Spala jsem s ním. Mohl mě jednoduše vyhodit, aby se cítil líp a nemusel se na mě dívat.

Teď se díval. Pečlivě, pichlavě, tvrdě. Věděla jsem, že jeho oči se dokážou dívat teple a vřele, ale právě teď se nic z toho nedělo. Pozorovaly mě analytické oči

byznysmana. Skoro jsem viděla, jak přemýšlí, počítá. Nebyl hloupej. Pokud mi nebude chtít věřit, neuvěří.

„Asi už půjdu,“ navrhla jsem nervózně. „Nechceme přece, aby si o nás lidi mysleli kdoví co, že ne? Už takhle budu za zrádkyni, protože v tuhle chvíli už všichni vědí, že tě znám. Možná bychom mohli tvrdit, že se známe přes někoho?“ Zarazila jsem se. „To vlastně neprojde. Netušila jsem, že jsi Winter. Zatraceně. Nemůžu jim říct, že jsem s tebou spala!“

Plácala jsem. Bylo mi upřímně jedno, co si budou myslet mí kolegové. Pro mě bylo teď nejdůležitější se dostat co nejdál od něj, protože to, jak na něj moje tělo

reagovalo, mě vážně děsilo. A nehodilo se mi to.

„Markéto,“ zastavil moje zmatené plkání. A neuhnul, ani když jsem se naklonila, abych dala najevo, že chci vstát. Tím jsem se dostala moc blízko, což způsobilo,

že se mi ještě víc rozbušilo srdce.

Jednu výhodu to mělo. Najednou mi nebyla zima.

„Čí je to dítě?“ Tentokrát se ptal jemně. Málem by mě dojal. Kdybych se byla tak bleskově nesmířila s tím, že moje volba toho, jak bude všechno probíhat dál, je ta

jediná správná, asi bych se mu teď s kvílením vrhla kolem krku a ukázala mu, jak moc rozumná ženská jsem. Ale já si byla jistá. Stoprocentně. Dobře, možná ne stoprocentně, ale dost.

„Moje,“ pokrčila jsem rameny. Doufala jsem, že to vypadalo tak povzneseně, jak jsem chtěla. Nadechl se, na tváři ironický úšklebek. Věděla jsem přesně, že pronese něco jako A jsi si jistá, že je to tvoje? Případně To by mě nenapadlo, takže jsem rychle promluvila, abych mu tím zavřela pusu. „A mého přítele.“

„Ale?“ udělal pochybovačně. Nejradši bych ho za ten trapný marvinovský úšklebek něčím přetáhla, ale nevěděla jsem, jestli by se to dalo svést na těhotenskou labilitu, nebo by mě za to mohl zažalovat. A navíc jsem se snažila zůstat co nejvíc v klidu. Protože hlavní bylo nepanikařit, i když mi zjevně vůbec nevěřil. „A jak se

jmenuje, ten tvůj přítel?“

Bylo nutné, abych odpověděla vážně rychle. Jinak by mu bylo jasné, že jsem si to jméno právě vymyslela. Takže jsem vyhrkla první mužské jméno, které mě napadlo.

„Harry.“ Ježišmarja, cože? Kačenčin šarpej? Vážně mě jako první mužské jméno napadlo tohle? Jsem vážně úplně pitomá!

Marvina to ale zarazilo. Jak by taky ne, Harry určitě nebylo to, co ode mě čekal. Zaváhal, pak se zvedl a o krok ustoupil. Podezíravě se na mě díval a mně bylo jasné, že mám jen chviličku, než ho napadne nějaká další zákeřná otázka. Tak rychle, jak mi Flek dovoloval, jsem se zvedla z křesla a omluvně se usmála:

„Promiň, musím jít. Příroda volá.“

Neuhnul mi, takže jsem se musela protáhnout kolem něj. Byla jsem připravená na to, že mě zastaví, nepustí dál, takže mě překvapilo, když neprotestoval. Až když jsem sahala na kliku, suše mi oznámil:

„Až se vrátíš, pustíme se do pracovních záležitostí.“

„Jasně, šéfe,“ zahlaholila jsem děsně vesele a rychle vysmahla pryč. Jenže na chodbě stál kromě půlky Limette Creative i Míra.

„Ahoj, ženská,“ usmál se a opatrně mě objal. A jak mě držel u sebe, potichu zamumlal: „Kde jsi sakra byla? Jak jsi mohla odjet? A jak jsi mu to mohla neříct?“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ procedila jsem skrz zuby v rádoby veselém úsměvu. „A teď, pokud mě omluvíš, potřebuju si odskočit. Zvětšená děloha mi tlačí na močový

měchýř,“ dodala jsem nahlas a vysloužila si tak Zbyňkovo nešťastné zasténání a Mírovo okamžité uvolnění objetí. Někteří chlapi se prostě při zmínce o děloze vyděsí, což se mi teď náramně hodilo. „Máte jít dovnitř,“ křikla jsem ještě přes rameno, když jsem cupitala k záchodům. A ještě než se za mnou zavřely dveře, vylovila jsem iPhone a vytáčela Lucku. Vzala to po druhém zazvonění.

„Můžeš mi vysvětlit, co se to tady děje?“ vychrlila na mě místo pozdravu. Nedivila jsem se jí. Nový majitel, který se se mnou zavře ve Zbyňkově kanceláři, jeho… kdo? Asistent? Pravá ruka? Komorník? Spolumajitel? Se na mě vrhá a radostně mě objímá… Nevěděla jsem, co přesně jí řeknu. Ani kdy.

„Jo, ale nejdřív popadni moje věci a buď hrozně nenápadná, až mi je sem poneseš!“

„Jaký věci? Kam?“ nechápala.

„Bundu, co asi? Aspoň bundu, nebo zmrznu.“ Chtělo se mi úpět nad její pomalostí, ale chápala jsem, že zrovna teď by mě asi nestíhal nikdo.

„Kde sakra jsi, Markéto?“ zeptala se zmateně.

„Jsem na záchodě a potřebuju, abys mi přinesla moje oblečení, abych mohla utéct!“ řekla jsem netrpělivě. „Šup, rychle, než si mě někdo všimne!“

Přišlo mi, že jí to trvalo aspoň hodinu. Děsila jsem se, že Marvinovi dojde, co mám v plánu. Že se tu objeví s tím svým hrozivým výrazem a dovleče mě zpátky do

kanceláře. Případně se se mnou zavře někam jinam a nedá pokoj, dokud všechno nepřiznám a celá moje obrana se mi nesesype na hromádku.

Nechtěla jsem kvůli němu brečet, už ne. Nabrečela jsem se dost. Chtěla jsem být ta silná a sebevědomá ženská, kterou jsem bývala, než jsem ho poznala – ale k tomu jsem potřebovala, aby zůstal co nejdál ode mě. Od nás. Flekovi se ten stres nelíbil a dával mi to dost razantně najevo, takže když Lucie s náručí plnou mého oblečení vstoupila na záchod, vyděsila se:

„Ty rodíš?!“

„Ne, ježišmarja!“ hekla jsem. „Jen mám v sobě hyperaktivního karatistu. Au, kruci!“

„Co se tu děje, kruciprdel?“ došla grafičce trpělivost.

„Prostě se s nima znám, ale netušila jsem, co jsou zač,“ přiznala jsem, zatímco jsem se soukala do svetru.

„Jak jsi mohla nevědět, co jsou zač? Winter je pojem, ne?“

„Jo, ale my se nepředstavili příjmením,“ zabručela jsem a vsunula ruce do rukávů bundy, kterou mi ta dobrá duše přidržela.

„Kde jste se potkali? Na nuda pláži?“ zaryla si.

„Vtipný, děkuju,“ ocenila jsem její přístup. „Prostě jen ahoj, já jsem Pavel, čau, Markéta.“ A pak jsme se spolu vyspali. Několikrát. „A nemluvili jsme o práci,“ dodala jsem, jako by to mohlo něco změnit.

„A proč teď zdrháš? Nikdo se nevyřítil od Zbyňka s tím, že tam leží mrtvej majitel, takže jsi ho asi nezabila. Tak jakej má tohle důvod?“

„Prosimtě, neřeš to,“ zaúpěla jsem. „Fakt, přísahej, že nad tím nebudeš dumat!“ Doopravdy jsem doufala, že mě poslechne, ale zároveň jsem věděla, že je tak chytrá a byla se mnou skoro denně od chvíle, kdy jsem zjistila, že jsem těhotná. Takže mě nepřekvapilo, když se její obličej změnil v jednu absolutně překvapenou masku a ona mlčky a s otevřenou pusou ukázala na Fleka.

„Ne!“ vyjekla jsem ryche a doufala, že to zabere. Samozřejmě jsem se mýlila.

„To si děláš prdel?!“ vyjekla šokovaně.

„Nic nevíš, jasný? Koukej mlčet jako hrob!“ nakázala jsem jí. Vůbec mě nevzala na vědomí, jen znovu zopakovala to o prdeli. „Lucie!“ zavrčela jsem. Zdržovala mě, navíc byla moc chytrá a jako vrchol mi začalo být hrozné vedro. „Lucie, jestli cekneš, vytrhám ti všechny piercingy a bude to sakra bolet!“

„To je děsně hustý!“ oznámila mi nadšeně.

„Hustý a fakt bolestivý, o to se postarám,“ ujistila jsem ji.

„Ty budeš šéfová!“ hýkla radostně. To mě dostalo. Jo, kdyby to bývalo všechno dopadlo jinak, mohla jsem vlastně sama sobě dělat šéfku. Ale v téhle realitě to prostě skončí jinak.

„To právě nebudu,“ hlesla jsem. Lucie se zarazila. Mávla jsem rukou. „Neřeš to. A hlavně to prosím nikomu neříkej. Jo a rozhodně nikomu neříkej, že jsi můj komplic

a přinesla jsi mi oblečení. Nebo že jsem zbaběle zdrhla. Slibuješ?“

„A řekneš mi pak, co se teda vlastně děje?“ chtěla vědět na oplátku.

„Přísahám na holej pupek,“ přikývla jsem. „A teď buď hodná holka a podívej se, jestli je čistej vzduch.“

Byl. A tak jsem s nenápadností plejtváka utekla ze svého pracoviště, abych se nemusela vidět s Marvinem.

7. kapitola

„Co budeme dělat?“ zeptala jsem se potřetí. Kdybych se nebála vystrčit nos z baráku, už dávno bych si dojela na nákup a zásobila se hromadou čokolády a zmrzliny a šlehačky, abych se teď mohla přecpat a zahnat tak sebelítost. Protože ačkoliv jsem se snažila být drsná a vyrovnaná se svým řešením celé téhle věci, doma to na mě

dopadlo a ze setkání s Marvinem se mi tak nějak roztřásla kolena. A tu otázku, kterou jsem položila Kačence, jsem si kladla celé dopoledne.

„Já půjdu na další pacientku a ty mi slíbíš, že už mi nebudeš volat a děsit sestru tím, že je to děsně akutní otázka života a smrti,“ navrhla doktorka Kateřina rozvážně.

„Ale to víceméně je…,“ začala jsem. Přerušila mě.

„Není. Slíbila jsem ti, že odpoledne přijedu a probereme to. Jasný?“

„Někdy tě fakt nesnáším,“ fňukla jsem dotčeně. „A můžu zavolat Filipovi? Třeba ho něco napadne.“

„Filip je na sále,“ informovala mě. Představa kamaráda, hrabajícího se v mrtvolách už mi v šestém měsíci nepřišla tak v pohodě jako na začátku, takže jsem se oklepala a udělala zhnusený zvuk. „Přesně tak.“ V Kačenčině hlase jsem slyšela smích.

„Chovám se jak kráva,“ zaúpěla jsem.

„Jen maličko,“ uklidňovala mě. Moc to nepomáhalo. „Filip by ti stejně poradil, abys mu to řekla. Je to chlap.“

„A ty mi doporučíš co?“

„Uvidíš odpoledne. Takže si běž třeba zdřímnout a čekej mě kolem čtvrté. A žádný stresování, jasný?“

„No jasně,“ odfrkla jsem. Můj život je právě teď procházka růžovou zahradou, že. Ale dobrá, pořád jsem na tom líp, než kdybych Marvinovi přiznala, že je Flekův otec, a pak bych musela sledovat, jak se s tím vyrovnává a jak se snaží mi neříct, že doma už jednu ženu a hlavně jedno dítě má. Tohle vlastně je růžová zahrada. Dokonce i ordinaci s gynekoložkou mám, že. Kačenka mi napíše neschopenku a já už se do práce nevrátím. Tím pádem nebude hrozit, že bych ho potkala. A zároveň se nestane, že bych skončila na dlažbě, protože na neschopence ani na mateřské mě vyhodit nemůže, ne? Co bude pak? No, to je zatím tak nějak ve hvězdách.

Adolf mi přinesla okousanou růžovou myšku, svou nejoblíbenější hračku. Z mrňavého kotěte vyrostla krásná kočka, a rostla pořád. Na to, jak slabá a drobounká mi připadala v létě, jí byl docela kus. A byla pořád trochu praštěná, hodně mazlivá a lehce pomatená, protože milovala aportování. Takže jsem se jí nechala trochu rozptýlit a házela jí myšku, dokud toho sama neměla dost a nešla si lehnout na parapet.

K obědu jsem snědla kus uzené makrely a makový koláč, zapila to mlékem a zkontrolovala telefon. Celou dobu ležel s vypnutým zvoněním displejem dolů na polštáři, takže jsem neslyšela ani vibrace. Počet zmeškaných hovorů i smsek mě zaskočil. Radši jsem displej zase zhasla a schovala celý mobil pod polštář. Dneska budu prostě mrtvej brouk.

Což se mi povedlo, protože jsem vytuhla na gauči s Adolfou na břiše. Musela jsem usnout fakt tvrdě; když se ozval zvonek, chvíli jsem netušila, co je za den a kde to jsem. Až pohled na hodiny mi připomněl, že čekám na Kačenku. V temně zelených plyšových teplácích velikosti XXL, které jsem si mohla přetáhnout i přes břicho a krásně hřály, a v jásavě žluté značkové teplákové mikině, kterou jsem si pořídila, když jsem jednou měla pocit, že budu chodit pravidelně cvičit, jsem se vydala

otevřít.

A bleskově zavřít.

Protože za dveřmi nestála moje krásná, chytře vypadající kamarádka, ale nasranej Marvin.

Kterej byl samozřejmě rychlejší než já a strčil mi nohu do dveří. To mi nezabránilo v pokusu je opravdu silně zabouchnout.

„Jau! Zbláznila ses?“ zavrčel vztekle, ale neuhnul.

„Dej tu nohu pryč, nebo ti něco udělám!“ zasyčela jsem. A myslela jsem to fakt vážně. Hned vedle dveří visela lžíce na boty, pěkně velká a kovová, ne takový ten

ikeácký chcípáček. Kdybych se pro ni natáhla a pak ho praštila po hlavě, bude klid.

„Pusť ty dveře, než si něco uděláš,“ navrhl on. Ale znělo to jako rozkaz.

„Tady nemáš co dělat,“ zamračila jsem se. Už už jsem se chystala natáhnout pro tu zpropadenou kovovou věc, když mě prostě i s dveřmi odsunul dál a protáhl se dovnitř. Stihl mě zachytit, abych se nerozplácla o futra, když povolil tlak na dveře.

„Vypadni,“ vyhrkla jsem vztekle. Nelíbilo se mi mít ho v obýváku. Teda, abych byla úplně přesná, nelíbilo se mi, že mám pocit, že by se mi mohlo líbit mít ho v obýváku. A rozhodně se mi nelíbilo, že mi v jeho přítomnosti mozek víceméně vypovídal službu. Tohle by se nemělo dít. Nikdy.

„Musíme si promluvit,“ řekl rozhodně. Přitom se rozhlížel po nevelkém pokoji. Scestně mě napadlo, že se snad nikde neválí žádný nepořádek, a přesně v ten moment jeho pohled něco upoutalo. Zvědavě jsem se otočila. A měla chuť se někam propadnout nebo vypařit.

„Co to je?“ zeptal se a znělo to vážně překvapeně.

„Co asi,“ odsekla jsem. „Kočka. To bys jako chlapec ze statku měl poznat, ne?“

„To je moje kočka!“ A pro zdůraznění svých slov na ni namířil prstem. To byl pro Adolfu signál. Protáhla se, seskočila z gauče a přišla se mu otřít o nohy. Zrádkyně!

„Ne, to je moje kočka,“ řekla jsem tvrdohlavě. Ušklíbl se a obvinil mě:

„Ukradlas mi kočku.“

„To mi nemůžeš dokázat.“ Založila jsem si ruce na prsou a byla připravená se s ním hádat, jenže on najednou zjihnul a vypadal jako sobotně-nedělní Marvin, ne jako Winter, velkopodnikatel a boháč.

„Takže jsi to vážně byla ty. V létě.“ Neptal se, konstatoval. Hrklo ve mně a cítila jsem, jak se mi hrne krev do tváří. Kruci! Netušila jsem, jak z toho vybruslit,

tak jsem jen trhla rameny. „Přijelas mi to říct,“ dodal tišeji. Na chvíli jsem měla pocit, že se mi vnitřnosti sevřely do šmodrchance velikosti pěsti. Pak se mi Flek připomněl dobře mířeným kopancem do boku a to mě probralo. Harry! Mysli na Harryho!

„Jeli jsme s Harrym okolo, tak jsem si říkala, že se zastavíme,“ pronesla jsem ledabyle. Mělo ho to odradit. Takový byl plán. Ale zjevně mi IQ kleslo víc, než jsem tušila, protože Marvin zavrtěl hlavou:

„Bylas tam sama.“

Takže ona mu o mně řekla. Udělala mu scénu? Pohádali se? Jak z toho vybruslil?

Proč mě to zajímá? Je to jeho boj. Netýká se mě to.

„Harry čekal v autě,“ trvala jsem si na svém. Marvin se znovu rozhlédl po obýváku. Po typicky ženském obýváku bez stop po chlapské přítomnosti, jak jsem si opožděně uvědomila. Do prdele!

„A kde je Harry teď?“ zeptal se mě tak sladce a povýšeně, že jsem měla chuť na něj začít ječet. Místo toho jsem stejně přeslazeně odpověděla:

„V práci, kde asi?“ A začala jsem v duchu zaříkávat Kačenku, aby sakra pořádně pohnula zadkem, protože jsem neměla tušení, jak z téhle situace vybruslit. Marvin se

sehnul a začal drbat podlou Adolfu na hlavě. Okamžitě začala hlasitě vrnět. „A nebyl by rád, kdyby věděl, že jsem tu sama s prakticky cizím chlapem!“ napadlo mě. Jen co jsem to vyslovila, došlo mi, jak uboze to zní. Kolik mi je? Čtrnáct? Kristova noho…

„Ale no tak, Markéto.“ Nevěděla jsem, jak to dokázal, ale jeho hlas mě v tu chvíli hladil. Což byla věc, kterou jsem rozhodne nepotřebovala. Mnohem víc by se mi hodilo, kdyby mě dál vytáčel. Tenhle tón, ten pohled, kterým mě pozoroval, to mi podlamovalo kolena a vhánělo slzy do očí.

„Běž prostě pryč,“ poprosila jsem ho. „Nekomplikuj to a běž pryč.“

Postavil se tak prudce, že jsem polekaně o krok ustoupila a schytala za to další Flekův dloubanec.

„Nekomplikuj to?“ Už nezněl hladivě, zase jsem ho naštvala. Jo. To bylo dobré. Na naštvaného Marvina se můžu zlobit a nemusím se cítit tak podle, jak jsem se právě

cítila. „Ty mně říkáš, abych to nekomplikoval? Po tom, co jsi utekla jako malá holka? V létě dvakrát a teď potřetí?“

„Neutekla jsem,“ bránila jsem se. No dobře, možná poprvé jo, a dneska taky, ale v srpnu ne!

„Jo, jasně,“ pronesl ironicky. Chtěl ironii, frajer? Měl ji mít!

„Jo, jasně! A co jsem asi podle tebe měla dělat? Nechat se pozvat dál a čekat na tebe?“

„To jsi přesně měla udělat!“ štěkl na mě stejně razantním hlasem, jaký jsem použila já. Ale touhle větou mě zaskočil. To jsem měla udělat? Cože?

„Děláš si prdel?“ rozhodila jsem rukama. „Měla jsem se nechat pozvat dál od tvé ženy? Nechat ji, aby mi uvařila kafe? Aby mě pozvala k obědu, než přijedeš? A taky jsem se mohla hezky seznámit s tvou dcerou a pokecat si, co? Jsi magor! Vážně bys měl vypadnout!“

Zavřel oči, zaklonil hlavu a bříšky palce a ukazováku si začal masírovat kořen nosu. To nebyla reakce, kterou jsem čekala. Myslela jsem, že přijde s výmluvami, ale

tohle… Bylo divné. Po chvilce přestal, podíval se na mě, zhluboka se nadechl – a pak zavrtěl hlavou. A znovu zavřel oči.

Zmateně jsem čekala. A dočkala se:

„Nechci říct něco, čeho bych za chvilku litoval,“ vylezlo z něj. „Ale nemůžu si pomoct.“ Podíval se na mě a vyrovnaným, klidným hlasem mi oznámil: „Jsi úplně pitomá.“

Kdyby to řekl jedovatě, vztekle nebo pobaveně, hrozně by mě naštval. Co mi má co říkat, že jsem pitomá? Ale tón, který použil, mě vážně zaskočil. Netušila jsem, co se děje. Jako ostatně s Marvinem vždycky.

„No a co,“ odsekla jsem nakonec. Nic lepšího mě nenapadlo. Ještě víc mě pak vykolejilo, když se usmál.

„Za hodinu jsem zpátky,“ řekl mi místo nějakého vysvětlení. „Neopovažuj se zdrhnout, Zmrzlino. Nehodlám tě někde zamykat jak malý děcko.“

A prostě odešel.

Probrala jsem se, až když se za ním zabouchly dveře. Chtěla jsem mít poslední slovo, něco křiknout, jenže ze mě vyšlo jen polohlasné zamumlání:

„Polib si…“

Trvalo dlouho, než mi došlo, že se vrátí. Že to určitě myslel vážně. A i když jsem nevěděla, co přesně odjel dělat, kam a s kým, nechtěla jsem tu být, až se vrátí. Takže jsem vylovila zpod polštáře telefon, prošla zmeškané hovory – to cizí číslo muselo být jeho, přečetla varovné smsky od Lucie a nakonec vytočila Kateřinin mobil. Zvedla to sestra. Místo pozdravu jsem tlumeně zaklela a pak na ni vysypala, že je to otázka života a smrti.

„Dobré odpoledne, Markéto,“ povzdechla si a zavolala na Kačenku. Chvilku jsem poslouchala jejich nesrozumitelný rozhovor a pak se ozval hlas, který jsem potřebovala:

„Co jsem ti říkala?“

„Byl tu! Jedu k vám! Za jak dlouho tam budeš?“

Přece doopravdy nečekal, že tu na něj počkám, že ne?

„Připadám si skoro jako zločinec,“ zazubila se na mě Kateřina. Možná si připadala jako rabiát, ale vypadala spokojeně.

„Na tom, žes mě vyzvedla u mě doma a vezeš mě k sobě domů přece není nic zločinnýho,“ zavrčela jsem. Flek právě nacvičoval nějakou karatistickou sestavu, jinak jsem si vlnobití v břiše nedokázala vysvětlit. Já měla plnou hlavu Marvina a v krvi děsivou koncentraci těhotenských hormonů, takže jsem mohla být buď pekelně naštvaná, nebo děsivě dojatá. První možnost mi připadala schůdnější. Protože dojímat se z toho, že se najednou objevil ten pablb, který může za toho protivu v břiše, to se mi fakt nechtělo. Zlost byla fajn hnacím motorem. I když pravděpodobně mohla za ta Flekova prostná cvičení.

„Ale on ti řekl, že tam na něj máš počkat, a já tě teď unáším,“ zazubila se spokojeně. Vysokoškolsky vzdělaná žena, o které si její pacientky myslí, že je geniální a dokonalá.

„Jo, on řekl sedni a čekej. Na to se mu můžu zvysoka…“

„Nemluv před dítětem sprostě,“ přerušila mě.

„Je v břiše!“ Protočila jsem oči, až se mi z toho zamotala hlava, a snažila se nezačít na Kačenu ječet.

„Ale všechno slyší. A když budeš mluvit sprostě…“

„Tak co? Narodí se a řekne prdel? Pochybuju. Zas tak geniální dítě mít nebudu.“

„Dobře,“ povzdechla si. „Můžeme se vrátit k tomu, že tě unáším od jednoho děsně vlivnýho chlapa?“

„Neunášíš mě,“ zopakovala jsem ne právě trpělivě. „A není to vlivnej chlap, je to podělanej zadanej Marvin s malým dítětem, kterej se ani nenamáhal vymyslet nějakou

aspoň trochu uvěřitelnou výmluvu. A pokud nechceš, abych použila několik sprostých slov, navrhni mi za ně alternativu. Ale rychle.“

„Ehm,“ zapřemýšlela Kateřina a zařadila se do odbočovacího pruhu. „Ondatra?“

„Ondatra?“

„Jo. Děsně velká myš. To je nechutný. Hlasuju pro ondatru.“

„Wow,“ udělala jsem překvapeně. „A to jsem se bála, že mi teď o dost kleslo IQ. Ale evidentně jsem na tom ještě docela dobře.“

„Nebuď sarkastická,“ napomenula mě.

„Jdi do ondatry,“ opáčila jsem.

Rozesmály jsme se prakticky na vteřinu stejně.

Takže když jsme vystupovaly z auta před jejich domem, nebyla jsem už ani rozzlobená, ani dojatá. Spíš tak nějak překvapená, pořád ještě zaskočená tím, že se objevil

takhle najednou. Hned dvakrát mě dokázal rozhodit. Dvakrát za jedno dopoledne. Jenže pak jsem si vzpomněla, že mě v červnu dokázal zaskočit a zmást klidně několikrát

za hodinu, a už mi to tak divné nepřipadalo. Ano, bylo to vážně nečekané, ale bylo to dokonale marvinovské.

Podrbala jsem Harryho – můj imaginární přítel mi radostně olízal ruku a hlasitě u toho pochrochtával, jak už to tak šarpejové umí – a sesunula se na gauč. Kačenka

nezklamala a hned okolo mě začala pobíhat. Něco k jídlu? Něco k pití? Není ti zima? Teplo? Chceš podložit nohy? Něco pod bedra? Bylo krásné nechat se takhle obskakovat, ale bylo mi jasné, že to všechno vede nevyhnutelně k naprosto vážnému rozhovoru. Nechala jsem si udělat děsně sladkou horkou čokoládu, zachumlala se do teplé deky a čekala, až to přijde.

„Takže,“ začala Kačenka. Přerušil ji příchod jejího manžela. Filip byl navlečený do džínů a odrbané kožené bundy a ani vzdáleně nepřipomínal doktora, co se hrabe

v mrtvolách. Měla jsem tuhle dvojici moc ráda. Byli normální a tak moc se k sobě hodili. Doplňovali se a…

„Ondatra!“ vyjekla jsem znechuceně. Dojímání ne! Dojímání nepotřebuju!

„Kde?“ nechápal Filip a překvapeně se rozhlížel po obýváku. Kromě kocoura na parapetu, Harryho pod stolkem a hrocha na gauči žádné zvíře neviděl.

„Učíme se nemluvit sprostě,“ vysvětlovala Kačenka. „A po těch letech, kdy to Markéta zkoušela dobrovolně, už víme, že to nejde, tak jsme zahájily substituční léčbu.“

„Aha?“ Filip přikývl a dál se v tom nehrabal. Vlastnost, kterou by měl mít každý mužský. „Tak co podnikneme, dámy?“

„Popovídáme si o tom, co se stalo dneska dopoledne a co se bude dít dál,“ oznámila Kateřina rozhodně a v pár větách svého manžela seznámila s novinkami. Pokoušela jsem se jí do toho skákat a dovysvětlovat, co přesně se jak seběhlo, ale neměla jsem šanci. Totálně nezaujatě řekla, že se náhodou objevil Marvin, ze kterého teď bude můj nejvyšší šéf, že jsem radši zmizela, on mě našel, tak jsem zmizela podruhé a teď jsem u nich na gauči.

„Vynechala jsem něco?“ zeptala se nakonec. Rozladěně jsem pokrčila rameny. V jejím podání to znělo tak, že vůbec nebyl důvod ke splašenému úprku z práce. A už vůbec nebylo nutné se odjet schovat sem. Když vlastně ani nevím, co mi chtěl říct. Jestli jsem něco nesnášela ještě víc než těhotenské hormony a s nimi spojené výkyvy nálady, byly to okamžiky, kdy mi bylo jasné, že jsem se chovala jako kráva.

„Ne,“ zamumlala jsem nakonec a předstírala zaujetí zbytkem čokolády.

„Dobře,“ usmála se moje kamarádka. A čekala. Taky jsem čekala. A vyhrála jsem, protože nakonec to byla ona, kdo promluvil jako první: „Co budeš dělat?“

Pokrčila jsem rameny.

„Asi budu chvíli u vás.“

„Aha?“ udělal Filip. „A v dlouhodobém horizontu?“

Dvakrát jsem pokrčila rameny. V tuhle chvíli mi jako skvělý nápad přišlo někam se schovat, porodit Fleka a pak tam s ním prostě bydlet. Nebo si změnit jméno a odstěhovat se na druhý konec republiky. Nebo si najmout bandu velkých chlapů, aby Marvinovi vysvětlili, aby se ode mě držel dál. Museli by být sakra velcí a děsiví, aby vyděsili jeho, já vím, ale třeba by to zabralo.

Jistá jsem si byla jen tím, co jsem rozhodně nechtěla. Vidět se s ním. Mluvit s ním. Potkat se s ním. Nebyla jsem tak nad věcí, jak jsem se pokoušela dělat. Nebyla jsem tak v pohodě, jak jsem sama sobě namlouvala. Zatraceně, stačilo mi vidět ho, a během chvíle bych byla schopná nechat se přemluvit prakticky k čemukoliv. Nechtěla

jsem si ani představit, co by můj splašený mozek udělal v momentě, kdy by na mě Marvin sáhnul.

„V dlouhodobém horizontu mám v plánu porodit. Asi. Tak to většinou chodí, ne?“

„Nechovej se jako spratek,“ napomenula mě Kačenka.

„Já můžu,“ zašklebila jsem se na ni. „Nezapomeň. Já jsem ta labilní těhotná, co jí otékají nohy a sežere, na co přijde. Teda pokud to není jedna z věcí, po kterých se jí doteď zvedá kufr. Takže jo, já se můžu chovat jako blbka a vy to musíte tolerovat. Takhle funguje těhotenství.“

Nekomentovali to, ale podle pohledů, jaké si vyměnili, mi bylo jasné, že budou moc rádi, až se mě zbaví. Nemohla jsem se jim divit. Nejhorší na tom všem bylo, že jsem si uvědomovala, že se chovám jako idiot. Ale nedalo se s tím nic dělat.

Přesně v tomhle stavu by mě měli předat Marvinovi, napadlo mě. Za trest. Jo. Za to všechno by se mnou teď měl strávit každou minutu až do porodu.

Nejhorší bylo, že jsem si to dovedla úplně snadno představit. Mít ho vedle sebe. Přestože jsem ho vůbec neznala, tohohle městského, zatraceně úspěšného Wintera.

Pocitově jsem si byla jistá, že by to všechno šlo. Rozumově? No, rozumově jsem na tom zrovna teď byla docela bledě.

Pak mi zazvonil mobil. Cizí číslo, to samé, které se mi snažilo dovolat dopoledne. Kdopak by to tak mohl být, že. Schovala jsem iPhone zpátky do kabelky na zemi vedle gauče a dělala, že nevidím tázavé pohledy těch dvou.

„Nezvedneš to?“ zeptal se Filip.

„Ne.“

„Mám to zvednout já?“ navrhla Kačenka.

„Ne,“ opakovala jsem se.

„Takže je jasné, kdo se ti snaží dovolat. Měla bys mu to vzít. Jestli se snaží dostat k tobě do bytu, ty mu neotvíráš a nezvedáš telefon, mohl by se o tebe bát, ne?“

„Nesmysl,“ mávla jsem rukou. Při té příležitosti jsem si všimla, že mi zase otékají prsty. Můj život je jedna velká, zábavná situace. Opuchlé prsty, to mi chybělo ke štěstí. „Nemohl čekat, že budu sedět na zadku a čekat, až si rozmyslí nějakou bezva výmluvu a přijede mi ji říct. Je mu jasný, že ho nechci vidět, a jen to zkouší.“

Zamračeně jsem jim oplatila upřené pohledy a zdůraznila:

„Fakt to jen zkouší. Čistě pro formu. No tak, znám ho.“

„Jo?“ ušklíbla se Kateřina. Vyplázla jsem na ni jazyk a rozhodla se, že ji budu ignorovat. Fakt, že jsem byla v jejím domě, tomu moc nenahrával, ale nehodlala jsem se od ní nechat uvrtat do něčeho, co jsem udělat nechtěla. Třeba zavolat Marvinovi.

Obrátila jsem svou pozornost k Filipovi:

„Dala bych si něco k jídlu, ty ne?“

„Hm, ani ne,“ odmítl zamyšleně. Pak se na mě pozorněji podíval a došlo mu, že to vlastně ani nebyl dotaz. „Jo takhle. No, tak já něco vyrobím. Máš na něco chuť?“

Měla jsem. Na makrelu a vanilkovou zmrzlinu. Což by mi neprošlo, to už jsem věděla. Kateřina trvala na vyvážené stravě a já byla moc velký srab na to, abych jí prozradila, čím se stravuju doma, když mě nikdo nevidí. Takže jsem byla ochotná se spokojit třeba s jogurtem, hlavně když budu moct něco sníst. Jenže moje drahá

kamarádka byla jiného názoru:

„Možná bychom mohly udělat domluvu. Ty mu aspoň napíšeš smsku, že jsi v pořádku, a my ti dáme najíst. Co ty na to?“

„Že je to tu horší než na Pankráci. Za tohle bych vás mohla nechat zavřít.“

„Vážně?“ Filip se dobře bavil.

„Jo. Porušování základních lidských práv. Nehumánní chování. A tak.“

„Nikdo tě tu nedrží. Můžeš jet domů,“ uculila se na mě Kateřina tak sladce, že bych ji nejradši praštila. Nebo možná olízla, když jsem teď tak vysazená na cukr.

„To bych mohla,“ souhlasila jsem. „Anebo bych si mohla objednat pizzu! Tím pádem tu můžu zůstat, vy se nemusíte starat o jídlo a já nezahynu. Jsem geniální.“

Když jsem do ruky vzala telefon, abych mohla zavolat do nedaleké pizzerie a objednat si Sladkou vášeň, nebo jak se ta jahodovo-smetanovo-vanilková věc jmenuje,

zase vibroval. Už už jsem se chystala ho položit a počkat, až Marvin zavěsí, jenže pak jsem si všimla jména na displeji. Tentokrát to nebyl Marvin, ale Marta, sousedka.

Tohle bylo divný. Nevolala mi nikdy. Čísla jsme si vyměnily pro případ, že by se něco dělo, čistě z praktických důvodů, třeba kdyby unikal plyn, tekla voda nebo něco takového.

Ale kurva!

A řekla jsem to i nahlas, čímž jsem si vysloužila zasyčení a „Ondatra!“ od Kačenky.

„Seru ti na ondatru, asi mi hoří byt!“ vřískla jsem a přijala hovor.

„Co se děje, Marti?“

Bylo to asi lepší, než kdyby hořelo, ale jistá jsem si tím moc nebyla. Do bytu se mi totiž snažili vlámat dva zloději.

V autě jsme byli tak rychle, že jsem si ani neuvědomila, že nemám bundu. Dokázala jsem myslet jen na to, proč se ke mně kruci snaží někdo vloupat, a proč si s sebou

Filip bral hrablo na sníh. Co s ním chce udělat? Uhrabat zloděje do hladka?

Kačenka mezitím zavolala na 158, protože ji napadlo, že by to nemuselo být od věci. Nejdřív jsem ale musela ověřit u Marty, jestli to už neudělala ona. Neudělala. Byla schovaná v ložnici a doufala, že to nezkusí i u ní. Nemohla jsem se jí divit, asi bych udělala to samé.

„Dobrý den, tady doktorka Tichá,“ představila se rozhodně. Když chtěla, uměla titul použít jako štít. „Chtěla bych nahlásit pokus o vloupání, nebo možná už vloupání.“ Zatímco diktovala mou adresu, došlo mi, že nevím, co budu dělat, až přijedu domů a najdu tam zloděje. Možná je umlátím tím hrablem. Nebo se rozbrečím. A co

Adolf? Sakra, co když jí něco udělají?!

„Cože?“ udělala Kačenka překvapeně. Vytrhlo mě to ze stresování a zacloumala jsem jí sedadlem.

„Co je?“

„Na stejnou adresu už jede hlídka a sanitka a hasiči,“ tlumočila mi policejní dispečerku.

„Cože?“ zopakovala jsem její slova. „Proč?“ Ona zopakovala můj dotaz do mobilu a chvilku poslouchala. Pak zmateně řekla:

„Prý je tam nejspíš těhotná žena v bezvědomí.“

Nejdřív mě napadlo, že nevím o tom, že by u nás v domě byl někdo další těhotný. Jasně, se sousedy jsem se jen občas potkala na schodech, žádné kamarádství ani půjčování chybějících surovin se nekonalo, ale i tak – toho bych si všimla, ne? Pak jsem začala hloubat nad tím, jak moc vyděsí zloděje u mého bytu, když tam přijedou

hasiči a záchranka, o policii ani nemluvě.

Nakonec mi to docvaklo. Jo, trvalo to dlouho, ale kruci, byla jsem ve stresu, zmatená, hladová a zmrzlá, tak co!

Další nekonečné vteřiny mi zabralo vytažení mobilu, jeho odemknutí a vyhledání zmeškaných hovorů. Cizí čísla mi volala dvě, vytočila jsem to, které volalo víckrát. Zazvonilo to jen jednou, pak se ozval Marvinův hlas. K mému překvapení zněl vyděšeně.

„Markéto?“

„Zavolal jsi ke mně domů záchranku a hasiče?“ zeptala jsem si místo pozdravu.

„Jsi v pořádku?“ Ještě tahle věta zněla vystrašeně. Pak mu došlo, že se mnou mluví, takže jsem živá a celá, a spustil úplně jinak: „Do prdele, můžeš mi otevřít? Co to sakra vyvádíš? Víš, jak jsem se vyděsil?“

„Neječ na mě!“ odpověděla jsem mu taky pěkně nahlas. „Neotevřu ti, protože tam nejsem! To tě nenapadlo, že pojedu pryč, abych se s tebou nemusela vidět?“

„Ty tam nejsi?“ Zase se mi ho podařilo zaskočit.

„Ne! A teď na vás voláme policajty, protože mi volala sousedka, že se mi někdo snaží vloupat do bytu!“

„Děje se tady to, co si myslím, že se děje?“ zeptal se zmateně Filip.

„Takže se k tobě nikdo nepokouší vloupat?“ ověřovala si Kačenka. Zavrtěla jsem hlavou a ona se omluvila do telefonu, že výjezd vážně nebude nutný, a že klidně můžou zrušit i tu sanitku a hasiče, protože domnělá omdlelá těhotná tam právě jede.

„Markéto,“ řekl Marvin znovu, tentokrát to spíš zavrčel. Pak jsem i přes hukot motoru zaslechla, jak se zhluboka nadechl. Nakonec se zeptal: „Kdy sem dorazíš?“

„No…“ zaváhala jsem. „Teď už tam vlastně nemusím. Jeli jsme kvůli těm zlodějům a…“

„Za jak dlouho tu budeš?“ zeptal se ledově. Tentokrát jsem dlouze zafuněla já. Ale byl fakt nesmysl se tomu vyhýbat. Čím dřív budu mít rozhovor s ním z krku, tím dřív budu mít z krku jeho, ne? Nebo budu mít aspoň jasno v tom, co ví, co chce vědět a co se bude dít dál. Navíc s sebou budu mít Kačenku a Filipa, takže se budeme všichni chovat civilizovaně.

„Asi za deset minut,“ přiznala jsem nakonec. Bez rozloučení zavěsil.

Bylo to příšerných a totálně zmrzlých deset minut.

8. kapitola

První, koho jsem uviděla, když jsem dosupěla až nahoru do podkroví, byla Marta. Respektive její oko, které škvírou mezi zárubní a dveřmi podezřívavě sledovalo dva policisty. Ti mě nechali naprosto klidnou, protože jejich auto stálo přímo před vchodem. Podle Filipa museli jít zkontrolovat byt, i když jsme na dispečink nahlásili, že jsem živá a zdravá a jedu tam. Kdo mě ale zaskočil, byl Marvin. Velký, nasraně vypadající, totálně zlý Marvin. Žaludek se mi sevřel a měla jsem pocit, že jsem se vrátila v čase do toho červnového pátečního odpoledne, kdy jsem ho viděla poprvé.

Pak jsem si ale uvědomila, že vidím dvakrát. Protože jsem vylezla na poslední schod, zadýchaně hekla dobrý den, a když se policisté otočili, uvolnili mi výhled na

poslední osobu před mými dveřmi. Na toho druhého zloděje.

Který byl na první pohled taky Winter. Absolutně.

„Vy jste paní Mrázová?“ zeptal se ten mladší policajt, když si všiml mého břicha.

„M-hm,“ přikývla jsem roztržitě. Měla jsem dost práce s pozorováním Marvinova bratra. Stejná barva vlasů. Stejný tvar nosu. Brada.

Oči.

Oči!!

ON-DAT-RA!

Nevím, jestli to bylo tím stresem, tou zimou, rychlým výstupem do schodů, nebo jsem jen prostě na chvíli prozřela a mé IQ se vrátilo do kladných hodnot. Najednou dávalo smysl Marvinovo jsi pitomá, to, jak nechápal, proč jsem na něj v červnu nepočkala, i to, proč se ke mně do bytu snažili dobouchat a dokopat dva mužští najednou.

Mimochodem – vůbec jsem se Martě nedivila, že mi volala a bála se jich. Byli velcí, hlasití a dokázali vypadat zle. Ten bratr teda míň než Marvin, ale i tak.

Takže brácha.

O kterém se Marvin ani Míra nezmínili. Na čemž samozřejmě není nic podivného, protože ten víkend jsme se vyhýbali osobním věcem, a informace o tom, že má bráchu, který je skoro stejně starý a kurevsky podobný, no, ta byla sakra konkrétní.

Někdo mě zatahal za prochladlou ruku.

„Cože?“ zareagovala jsem roztržitě a odtrhla oči od druhého Wintera. Podívala jsem se na toho prvního, a ten jeden pohled stačil, abych si byla jistá, že to, co jsem právě vydedukovala, je naprosto správně. Marvin totiž stál ležérně opřený o zeď vedle mých dveří, ruce založené na hrudníku, a tvářil se tak samolibě, že jsem měla chuť mu něco provést. Ale až později.

„Pan policista se tě ptal, jestli je teda všechno v pořádku a můžou odjet,“ zopakovala Kačenka. Podle tónu jsem poznala, že nejspíš už poněkolikáté.

„Jo!“ vyhrkla jsem. „Určitě, jsem tady, takže vidíte, že nejsem tam, takže… Ehm. No.“

„Díky, že jste přijeli tak rychle,“ ujal se slova Marvin a podal jim ruku. To by mě nikdy nenapadlo, ale on to udělal naprosto přirozeně. Policisté na rozdíl ode mě věděli, s kým mají tu čest, protože mu řekli, že to je snad jasné, pane Winter, kdybyste ještě něco potřeboval, určitě se ozvěte, jsme tu pro vás a tak.

„Vážně oceňuju, co děláte,“ dodal ještě, což spustilo novou vlnu odpovědí jako Ale to nic, je to naše práce. Ještě se zastavili u stále slídící Marty a ujistili se, že i ona už pochopila, že se ke mně nikdo nepokoušel probourat a ukrást mi třeba, já nevím, zásoby kakaového sirupu. Následně několikrát zaznělo na shledanou a o chvíli později z policistů zbyl jen vzdálený dupot bot na schodech.

A bylo ticho. Všichni se na mě dívali a čekali, co udělám. Nejhorší bylo, že jsem neměla nejmenší ponětí, co přesně udělám. Měla jsem tu Kačenku a Filipa, kteří se

mnou byli od začátku a všechno věděli. Pak jsem tu měla Marvina, který se mnou byl ještě před začátkem a nevěděl nic, i když bylo jasné, že tuší. No a nakonec tu byl

jeho bratr, který nejspíš netušil nic, a bylo možné, že ani neví, proč tu je. Naštěstí aspoň vypadal, že ho to baví.

„Takže,“ zamumlala jsem po chvilce, která mi pod tíhou očekávání těch lidí kolem přišla asi jako hodina, „asi půjdeme dovnitř, ne?“

„Ale ne,“ ozvalo se potichu a jednoznačně zklamaně. Otočila jsem se k Martiným dveřím, které se právě děsně nenápadně zavíraly.

„Ale jo,“ řekla jsem rozhodně. Nepotřebovala jsem pro to, co se bude dít, ještě další obecenstvo. Chápala jsem, že Marta nechce, abych ji připravila o zábavu, ale už takhle jsem si nedovedla představit, jak jí budu všechno tohle vysvětlovat. „Půjdeme dovnitř.“

S velrybí ladností jsem se protáhla mezi Winterem a Winterem, přičemž jsem jednomu šlápla na nohu a do druhého žďuchla. To druhé bylo fakt omylem. To první bylo plánované. Doufala jsem, že není vidět, jak moc jsem z toho rozhozená, ale když jsem se pokusila ve zkřehlých prstech usměrnit svazek klíčů, byla jsem v koncích. Cinkání, způsobené tím, jak se mi třásly ruce, se fakt nedalo přeslechnout.

„Ukaž,“ zabručelo to za mnou. Nestihla jsem zaprotestovat; prostě mi ty klíče vzal. „Jsi úplně zmrzlá. Nenapadlo tě vzít si bundu?“

„Nějak jsem na ni zapomněla, když jsem se snažila jet ochránit svůj byt před zloději,“ odsekla jsem. „Ten červenej,“ napověděla jsem ohledně klíčů.

„No, to je druhá věc. Co bys jako dělala, kdyby tady fakt byli zloději?“

„Co asi?“ Doufala jsem, že to zní tak ironicky, aby se v tom dál nerýpal. Jenže to byl Marvin, sakra.

„Na to se tě právě ptám,“ opáčil úplně stejným tónem a otevřel dveře do bytu dokořán. „Prosím.“ Zcela bez skrupulí mě pobídl, abych vešla do vlastního bytu. Adolf

vykoukla zpoza rohu, ale když uviděla tolik lidí, zase zmizela.

„Kdyby tu byli fakt zloději, tak by si vzal Filip z kufru to hrablo,“ navrhla jsem. Nebyl to úplně dobrý nápad. Winter – bratr překvapeně zopakoval:

„Hrablo?“

Zatímco Winter – Marvin podezřívavě udělal:

„Filip?“

„To jsem já,“ ozval se zmiňovaný.

„Jo, Filip, Marvin, Kačenka, Marvin,“ představila jsem ty, které jsem znala, a zula si boty. Jen proto, abych si mohla nazout jiné boty na podpatku, tentokrát

domácí. Marvin moje zmenšení a následné zvětšení zkoumavě sledoval, zatímco si potřásl rukou s mými kamarády, ale neřekl nic. Až když jsem byla zase vysoká, zeptal

se:

„Marvin?“

Došlo mi, že o své přezdívce nevěděl. Dávala jsem si dobrý pozor, abych mu tak neřekla, i když jednou jsem to málem pokazila. Bezva. Celé tohle odpoledne jde čím dál víc do háje.

„No a co? Tys mi říkal Zmrzlino,“ nedala jsem se. Pořád se tvářil tak, že jsem nebyla schopná odhadnout, co se mu honí hlavou. Nebo jsem možná za tu dobu zapomněla, jak ho číst. Odvykla si. To bylo taky možné.

„Fajn. To teď nebudeme řešit,“ rozhodl. „Tohle,“ ukázal ledabyle rukou na svého bratra, „je David. Brácha. Ale to už ti došlo, viď?“

„Těší mě,“ zamumlala jsem a snažila se, aby to znělo mile. Koneckonců, David v tom byl úplně nevinně. Pak, abych oddálila jakékoliv další dotazy nebo řešení, jsem ho ještě seznámila s Kačenkou a Filipem, ale nakonec jsem se musela vytasit s otázkou poslední záchrany:

„Dáte si kafe?“

Protože schovat se do kuchyňky mi přišlo jako skvělé řešení toho napětí, které jsme si s sebou přinesli dovnitř.

„Dobrý nápad!“ rozzářil se Filip. A pak pokazil všechno, co se pokazit dalo, protože řekl: „Já ho udělám. Kačí, pomůžeš mi?“

Musela jsem jí připsat k dobru, že aspoň zaváhala. Pak ale zvedla hlavu, aby viděla do očí oběma Winterům, a zbaběle se zeptala:

„Cukr? Mléko?“

„Srabe,“ zavrčela jsem na ni, když mě míjela. Dělala, že mě neslyší. Celou dobu v tom jedou se mnou, a teď mě v tom nechají vymáchat? Fakt bezva, dík! Za tohle

rozhodně Fleka nepojmenuju ani po jednom z nich. Ne, že bych něco takového měla v plánu.

Už se to nedalo odkládat. Čím dřív se k tomu odhodlám, tím dřív to budu mít za sebou. Tím dřív ti dva budu mít pryč z bytu. Je to jako strhnutí náplasti, to zvládnu. I když mám teď práh bolesti proklatě nízko a bolí mě prakticky každé šťouchnutí, takže představa stržené náplasti mi nedělala úplně dobře.

Možná i to byl důvod, proč jsem malinko zavrávorala. Měla jsem v plánu se rozhodně otočit, se sebejistým výrazem něco říct a následně se Winterů co nejdřív zbavit, ale dopadlo to tak, že se mi zamotala hlava. Asi bych nespadla, nebylo mi vyloženě mdlo, ale neměla jsem šanci si to ověřit v praxi, protože Marvin sledoval každý můj pohyb. Než jsem se vzpamatovala, držel mě jednou rukou kolem pasu a druhou za bradu. Zkoumavě mě pozoroval.

„Je takovej problém si sednout a přestat dělat blbosti?“ zeptal se. Protože jsem neměla kam uhnout, nedalo se ani vyhnout jeho pohledu. A už vůbec se nedalo necítit, jak voní. A že sakra voněl! Stejně jako v létě, ani teď nepotřeboval žádnou kolínskou, voněl prostě sám sebou. Zatímco předtím jsem musela přitisknout nos na jeho kůži, abych ho cítila, teď jsem jeho vůní měla doslova zahlcené pachové buňky. Podělaný těhotenství, pitomej přecitlivělej nos!

„Nedělám žádný blbosti,“ zamumlala jsem. Ne, vůbec to nebylo sebejistě. „A dík, klidně mě už můžeš pustit,“ zkusila jsem ho odstrčit. Zbytečně. Vedl mě ke gauči, jako bych byla malá holka, a jedna moje část si to náramně užívala. Nebylo by krásný, kdybych nemusela nic řešit a nechala ho, ať se o všechno postará? Zažene všechny draky, připraví hromadu kakaa a makrelu se šlehačkou?

Bylo. Bylo by to strašně krásný.

Škoda, že jsem před sebou měla Marvina, cizího, právě teď naštvanýho Marvina. Ne prince.

A aby bylo jasný, kdo je tu pánem, zůstal stát, takže se nade mnou hrozivě tyčil a vypadal… jako Marvin.

„Takže, Zmrzlino,“ řekl vážně a založil si ruce na hrudi. Nadechla jsem se, abych se po něm zaopičila, čistě jen proto, aby nebyl tím, kdo má navrch. Zpražil mě pohledem: „Ne, mluvit budu já. Ty se na chvíli tvař hezky a mlč.“

Zatímco jeho bratr se zcela určitě dobře bavil, dokonce si sundal bundu a posadil se na křeslo, aby měl pohodlí, na Marvinovi bylo vidět, že toho má plné zuby. Že mě má plné zuby. Nebylo se čemu divit, já sama jsem se měla plné zuby už měsíce. Zároveň jsem měla až po krk jeho, ale v ten samý moment jsem musela sama sebe v duchu

okřikovat, že mít právě teď chuť vjet mu dlaní pod triko a ozkoušet, jestli je na dotek stejný není úplně vhodný nápad. Nevím, jestli na mně bylo poznat, na co zrovna myslím, nebo mi prostě viděl do hlavy. Výsledkem ale bylo, že se ještě víc zamračil a syknul:

„Mohla bys toho nechat?“

„Takhle jste spolu komunikovali i v létě?“ zeptal se se zájmem David.

„Ne,“ odpověděli jsme oba najednou. Aspoň v něčem jsme se shodli.

„Jen se ptám,“ zvedl ruce v obranném gestu. „Mám trochu problém s pochopením celý situace, a že se oba chováte jako cvoci mi to ještě ztěžuje. Nic ve zlým, Markéto,“ usmál se na mě. Úplně winterovsky.

„Je fakt,“ ozvalo se z kuchyně jakoby mimochodem, „že kafe už bude, my se budeme muset vrátit do pokoje a vy jste ještě nic nevyřešili.“

Jo, to jsem přesně potřebovala, mít kolem sebe navrch pár kibiců!

„Buď zticha!“ křikla jsem nevrle na Kateřinu. Davida jsem si okřiknout netroufla, ale Marvin se toho úkolu chopil zodpovědně, i když úplně potichu. Jeho sourozenec dělal, že naštvanou mimiku nevidí. Kdybych nebyla tak nervózní – a zmatená, hodně zmatená –, vážně by mě tohle všechno kolem pobavilo. Takhle jsem si jen znovu, už asi po šedesáté, v duchu doporučila, že nejlepší by bylo mít to už všechno za sebou.

„Fajn,“ hlesla jsem rezignovaně. „Ať to máme z krku. Tys koupil Limette Creative, já tam chci zůstat až do mateřský a pak se co nejdřív vrátit. Jestli mě vyhodíš jako těhotnou, zavolám na tebe televizi.“

Marvin se nadechl, aby něco řekl, ale rychle jsem mluvila dál. Uměla jsem jednat s prachatými podnikateli, kteří chtěli pokládat otázky, co se nám ne úplně hodily

do krámu. A byla jsem si skoro jistá, že Marvin nakonec odejde v klidu, spokojen, a aniž by se dozvěděl něco zásadního.

„Už mi došlo, že když jsem se na tebe v létě přijela podívat, nemluvila jsem s tvou ženou a dcerou, ale tvou ženou a dcerou,“ ukázala jsem na Davida. Vesele se

zazubil. „To ale nic nemění na tom, že Adolf je moje. Tak.“

Pár vteřin bylo ticho. Pak se Marvin suše zeptal:

„To má být všechno?“

„Hm,“ pokrčila jsem rameny.

„A to břicho?“

Aha. Takže plán plácat blbiny a doufat, že mu to bude stačit, ten vůbec nevyšel. Což mi mělo být jasné, pokud bych přemýšlela trochu normálně.

„Nebuď hulvát,“ zakručela jsem mrzutě. Další triky jsem v rukávu neměla, takže jsem měla dvě možnosti: přiznat pravdu, potvrdit mu to, co si už myslí, a pak se

nějak vyrovnat s tím, že mě pošle do háje. Protože pošle, tím jsem si byla jistá. Nedala jsem mu žádnou možnost výběru, jestli se mnou a Flekem chce mít něco společnýho. Sice díky tomu, že jsem si myslela, že je ženatý a má dítě, ale kdo měl sakra vědět o bratrovi? A proč ani jedna z nich v tom srpnu neřekla něco jako táta David přijede… No, pozdě bycha honit. Takže, proč by se měl bohatý stavař Winter teď začít starat o Fleka? Nebo o mě? Po půl roku starém víkendu? Jasně, naivko.

Druhou možností bylo zachovat si aspoň zbytek zdání suverenity a dál mlžit.

Takže jsem s pohledem zapíchnutým někam nad jeho kotníky řekla:

„Možná vypadám trochu jako slonice, ale ty nemáš právo mi to říkat. A Harrymu se tak líbím, což je hlavní.“

„Cože?“ ozvalo se už ne z kuchyně, ale hned zpoza rohu, kam se Kateřina s Filipem přesunuli, aby lépe slyšeli. Hrklo ve mně a překotně jsem se snažila vymyslet, jak je nenápadně umlčet a zbavit se jich, ale byla jsem moc pomalá. „Myslíš našeho Harryho?“ zeptala se Kateřina. V tu chvíli jsem měla chuť ji prohodit oknem. Cítila

jsem, jak naprosto tragickým způsobem rudnu, čímž se mi z končetin odčerpal poslední zbytek krve a kdyby mi někdo cvrnkl do rukou, rozpadly by se mi snad na malé ledové kousky.

„Myslím mého Harryho!“ vyhrkla jsem. Jo. Znělo to přesně tak hystericky, aby se na mě pro jistotu ti dva doktoři přišli podívat. V momentě, kdy se Kateřina

natahovala, aby mi sáhla na čelo, už byl Marvin otočený na Filipa a ptal se, kdo je Harry.

„Není ti špatně?“ zjišťovala Kateřina.

„Zabiju tě,“ slíbila jsem jí. „Nebo ne, zabij ty mě, to bude jednodušší.“

„Zlato, víš o tom, že Harry miluje každýho, kdo se na něj hezky podívá? Jasně, že se mu líbíš i s bříškem, když ho pořád krmíš těmi nechutnostmi, co do sebe cpeš.“ A pro jistotu mě ještě konejšivě pohladila po vlasech.

„Takže šarpej?“ zopakoval Marvin pobaveně. „Nevím, jestli ti mám pogratulovat, nebo se bát o tvůj psychický stav.“

„Někteří lidé prostě pochopí, když se jich někdo chce zbavit,“ odpověděla jsem mu jedovatě.

„Někteří lidé ze sebe nedělají krávu a přiznají, že šlápli vedle,“ oplatil mi on. Úplně vážně.

„Zapomněla jsem do kafe dát mléko!“ zaštěbetala Kateřina a zase zmizela v kuchyni. Cestou chňapla po Filipově ruce a odvlekla ho, zatímco David se postavil a následoval ji dobrovolně. Mimoděk jsem si položila dlaně na břicho a dál jsem pozorovala Marvinovy nohavice. Neměla jsem sílu podívat se výš.

„Fajn,“ zahučela jsem. „Tak jsem prostě šlápla vedle. Prostě se to zvrtlo, a pak se to zvrtlo podruhý, tak je podle mě docela pochopitelný, že teď z tebe nejsem

zrovna odvázaná.“

Dřepl si. Nenechal mi možnost nedívat se mu do očí. Bylo to pro mě hrozně matoucí; chtěla jsem si ho pořádně prohlédnout – třeba je to naposledy; nechtěla jsem na něj vidět – protože mě děsilo, že by se na mě mohl dívat tak, jako se díval na Karlu. Tu směs opovržení, zklamání, lítosti a úlevy jsem prostě nepotřebovala v souvislosti s tím, jak na tom teď jsem.

„Takže mi teď hodně kostrbatě říkáš, že jsi těhotná se mnou, je to tak?“

Dovolila jsem si jeden rychlý pohled do jeho očí. Dobré bylo, že nevypadal znechuceně. Ne tak dobré bylo, že jsem si stihla všimnout, že všechny tmavé tečky ve světle hnědých duhovkách jsou na svém místě, a že má pod očima kruhy z nevyspání.

„Možná,“ pípla jsem.

„Můžeš to nějak rozvinout?“

„Já to nechci komplikovat,“ začala jsem rozhodně, ale pak jsem udělala tu chybu, že jsem se na něj znovu podívala. Někde uvnitř mě ječela jedna moje část, že se nám

po něm hrozně moc stýskalo, a že ta vůně nás ničí a vzrušuje zároveň a že chceme, aby nás objal a držel. Prostě jen držel, dlouho, pevně.

„To se ti zatím rozhodně nedaří,“ zavrtěl hlavou. A tvářil se pobaveně.

„Já prostě…“ Rozmáchla jsem rukama. „Zvykla jsem si na to, že jsem sama. Takže to tak může být i dál. Není potřeba s tím něco dělat. Nemusíš… Nic po tobě nechci. Teda jo, jednu věc. Nevyhazuj mě z práce. To bys mě fakt naštval.“

„Možná chci něco já po tobě, to tě nenapadlo?“ Naprosto vážně, žádná ironie.

„Jo?“ Na víc jsem se nezmohla.

„Jo.“ Na chvíli se odmlčel a pak se ušklíbl: „Kdybys nebyla pitomá a zbrklá, věděl bych to už v létě. Jenže ty jsi k tomu všemu ještě tvrdohlavá jako bejk, co?“

„Když mi otevřelo dítě s tvýma očima?“ ohradila jsem se dotčeně. „Jak jsem měla vědět, že si prostě netaháš na statek hromadu slečen a mimo to nemáš doma ještě ženu

a dítě?“

„Ale no tak,“ udělal dotčeně tentokrát on. „Vypadám snad jako nějakej děvkař?“

„Já nevím, kdo mě donutil tam přespat a svedl mě pár hodin po rozchodu s Karlou!“

Projel si dlaní strniště a neochotně přiznal:

„No dobře… Možná to tak mohlo vypadat… Částečně. Ale kdybys nebyla tak pitomá a neodjela, všechno by bylo jinak!“

„Přestaň mi říkat, že jsem pitomá,“ zavrčela jsem.

„Ale ty jsi.“ Měl štěstí, že to řekl vesele. Jinak bych ho buď praštila, nebo mu převedla dokonalou ukázku těhotenské hormonální nevyrovnanosti.

„To ještě neznamená, že mi to budeš pořád říkat!“

„Budu ti to říkat jen do tý doby, než mi nahlas přiznáš, co přesně se nám stalo, a neřekneš mi, co si představuješ dál.“ Zarazila jsem se. Chce po mně, abych to rozlouskla? Abych mu řekla, co si představuju? Zbláznil se? Já sama to nevím! No dobře, vím, co chce to uřvané malé romantické já, kterého mám teď plnou hlavu. Ale protože romantická jsem přestala být o prázdninách, budu dělat, že to neslyším.

„No?“ pobídl mě. „Je to jednoduchý, Zmrzlino. Prostě mi to řekni. Pořád ještě jsem to od tebe neslyšel.“

„Co jako? Že jsem těhotná?“

„Markétko, nedělej ze sebe debila!“ varovala mě Kateřina z kuchyně. Zaslechla jsem Filipovo polohlasné mumlání a její odpověď: „No co? Někdo musí přemýšlet za ni, když jí kleslo IQ někam pod stovku!“

Musela jsem Marvinovi připsat k dobru, že se nezasmál. Ne viditelně. Jen očima. Hlasitě jsem zafuněla, schovala si obličej do dlaní a zahuhlala jsem:

„Prostě jsem těhotná. S tebou. Nebylo to naschvál, to fakt ne. Nevím, jak k tomu došlo. Teda vím, jak jsme to… to je jedno.“

Vzal mě za jednu ruku a odtáhl ji, aby mi viděl do obličeje. Vypadal spokojeně.

„No vidíš. Ani to nebolelo.“

Ne, nebolelo. Ale cítila jsem se tak moc zranitelně, že kdyby chtěl, kdyby teď řekl jednu špatnou větu, jedno nevhodné slovo, asi bych se sesypala.

„Ty jsi tak hrozně ledová,“ zabručel rozladěně. „Fakt se s tím nedá nic dělat? Proč nenosíš rukavice?“

„Cože?“ nechápala jsem. Přiznala jsem, že čekám jeho potomka, a on zase řeší moje studené ruce?

„Trochu mě to děsí,“ přiznal.

„Mě taky,“ souhlasila jsem. „Už jsem s tím vším byla hezky vyrovnaná, a teď tohle…“

„Já pořád mluvím o těch rukách,“ uculil se. „To ostatní mě neděsí.“

„Ne?“ zeptala jsem se natvrdle.

„Vůbec,“ potvrdil. „Štve mě, že jsem to nevěděl od začátku, to jo. Kdybys nebyla tak zbrklá a neutekla pryč, viď? Víš, jak jsem se proklínal, když jsem zjistil, že o tobě nevím fakt vůbec nic? Že si Dan nezapsal tvoji espézetku? Že nechtěl tvoje doklady, protože jsem mu řekl, že to nemá řešit a oprava jde na mě? Neměl jsem jediný vodítko. Jen kombinaci auta a křestního jména, což mi bylo na prd.“

„Tys mě hledal?“ došlo mi. Jo. Fakt jsem byla zabedněná. Nebo toho na mě dneska prostě už bylo moc.

„To si piš,“ odfrkl si. „Vydržel jsem trucovat asi tři dny, kdy jsem byl na jednu stranu hrozně naštvanej, že ses na mě vybodla a odjelas, a na druhou stranu jsem

při každým projetí auta zbystřoval a čekal, jestli zastaví u vrat a vylezeš ty. A pak jsem začal hledat. Jel jsem do Horek a ptal jsem se na lidi, co tam byli na

víkend, jenže nikdo o ničem nevěděl.“

„O to se vždycky snažíme, aby o nás nikdo nevěděl,“ odpověděla mu Kačenka z kuchyně. Usmál se a pokračoval:

„Nevěřila bys, co je na sociálních sítích Markét. A co fotek mají Markéty na internetu. Ty ne.

A mimochodem, proč jsem si celou dobu myslel, že jsi doktorka?“

Pár okamžiků mi trvalo, než jsem si přebrala jeho vyprávění. V duchu jsem ho viděla, jak číhá na auta a je kvůli tomu sám na sebe naštvaný. Jak je naštvaný na mě.

Ta poslední věta mi došla docela pozdě, a totálně mě zmátla.

„Já doktorka?“ zopakovala jsem tupě.

„Jo,“ zazubil se.

„Ale já nejsem…“ Ani jsem to nedokázala doříct. Jak ho něco takového napadlo?

„Jo, to mi došlo ráno v kanceláři. Málem mě z tebe kleplo. Ale vysvětlilo se tím, proč jsem tě nenašel ani při hledání mezi doktory. A že jsem prošmejdil dost

ordinací.“

„Tys mě fakt hledal!“ Cítila jsem, jak se mi do očí cpou slzy, a na chvilku jsem s nimi bojovala, protože jsem nechtěla, aby viděl, jak moc mě to sebralo. Boj byl

samozřejmě marný; čím víc jsem se v duchu srovnávala s tím, že mu nebylo jedno, že jsem odjela, tím víc dojatá jsem byla.

A tím víc byl vyděšený Marvin.

„Co je, Zmrzko? Neblázni, proč brečíš? Je to v pohodě, můžeš být ráda, že jsem nic nenašel. V týhle době každej cpe svoje informace na internet a kdejakej úchyl si o tobě může najít všechno, ale ty máš rozum a… Dokonce jsem si na tebe chtěl najmout detektiva, ale řekl mi, že když nemám ani fotku, nemá smysl tě hledat… Nebreč… Já nejsem úchyl, přísahám.“

Bylo to strašně snadné, nechat se od něj obejmout. Bylo to jako otevřít balení té nejlepší čokoládové zmrzliny, kterou jste dlouho nemohli sehnat. Jako přijet domů

z delší cesty a nadechnout se vůně vlastního bytu, té jedinečné kombinace pracího prášku, úklidových prostředků, nejrůznějších vonítek, kytek… Jeden pohyb, a všechno zapadlo na to správné místo.

Teda, kromě břicha, samozřejmě.

„Ahoj,“ řekl potichu, když mě k sobě přitiskl. A přestože jsem už rozhodně nebyla žádný drobeček, nevyvedla jsem ho z rovnováhy. Dokonce se dokázal nadzvednout

a posadit se na gauč, abych se k němu mohla přimáčknout ještě víc.

„Máš kapesník?“ zahuhňala jsem.

„Jo, vydrž, někde určitě.“ Začal si prohledávat kapsy, ale vždycky jen jednou rukou. Tou druhou mě pořád objímal. Což tu malou, romantickou část Markéty Mrázové přivádělo do extáze a dovolovalo jí to expandovat. Ale ještě pořád jsem si netroufala myslet na to, co bude zítra. Ani co bude za deset minut. Na to jsem byla moc rozhozená. Moc nemyslící.

„Na.“ Před očima se mi objevila moje krabice papírových kapesníků, kterou mi donesla Kateřina. Zrádkyně, která se teď spokojeně a taky dojatě usmívala.

„S tebou si to ještě vyřídím,“ varovala jsem ji. „Jako nejlepší kámoška jsi naprosto selhala.“

„Nebuď na mě zlá. Myslím to s tebou dobře. Teď mám pocit, že to s tebou myslím vlastně až nebezpečně dobře, protože tady Marvin zatím rozhodně nevypadá jako prevít a padouch.“

Zasténala jsem. Tohle mu taky nemusela říkat.

„Tvrdila jsi o mě takový nepravdy?“ zajímal se pobaveně. Odtáhla jsem se, ale jen trochu, abych na něj viděla.

„Jo. Když jsem přijela v srpnu ze Lhoty. To mi nemůžeš vyčítat.“

„Ale kdybys tam chvíli počkala,“ bránil se. Skočila jsem mu do řeči:

„Jo, já vím. Ale nepočkala. A tys hledal doktorku. Fakt nechápu, kdes to vzal.“

„Myslel jsem, že se s Katkou znáš z práce.“

„Pff,“ odfrkla jsem. „Vypadám snad, že bych mohla mít potěšení z toho hrabat se v cizích tělech nebo nemocech? Ani omylem.“

„Víš, co je vtipný? Ani mi nepřišlo divný, že bys na pacienty sahala těma ledovýma rukama. A přitom bych tě asi praštil, kdybys mě jimi vyšetřovala.“

„Ale já je nemám zas tak studený,“ namítla jsem. A sáhla mu na tvář. Zatvářil se vyděšeně a vzal mi ruce do dlaní. Hřál, úžasně hřál. Momentálně to bylo lepší než

všechny dárky nebo vyznání. Dokonce bych jeho teplé dlaně vyměnila i za makrelu, a to už je co říct.

„Něco s tím budeme muset provést,“ řekl rozhodně. Představila jsem si, co přesně by dokázalo zařídit, aby se mi ruce zahřály na normální teplotu. Protože pokud

jsem si dobře vzpomínala, v jistých situacích si vůbec nestěžoval na to, že bych ho studila.

Když mi došlo, na co myslím, a co se mi hlavou honilo už několikrát během dne, zaskočilo mě to. Měla jsem pocit, že na sex už nikdy nebudu mít chuť. Že se mi to

nějak pomotalo a stala se ze mě frigidní ženská, která si porodí dítě a už nikdy nepoužije to, co jí příroda nadělila. No… Tak to jsem se spletla. Kdyby tu nebyli ti tři navíc a kdyby Marvin na chvíli přestal mluvit, věděla bych úplně přesně, jak bych se zahřála.

Vlastně to byl skvělý nápad. Jen vymyslet, jak se nenápadně zbavit Kačenky, Filipa a Davida. Kdyby byli trochu důvtipní, už by se dávno balili a odcházeli. Je pravda, že ještě před pěti minutami to nevypadalo, že bych s Marvinem ještě někdy chtěla něco mít, ale teď to snad musí být vidět, nebo ne?

„Stavíme se u mého doktora, ten bude vědět, co s tebou. Nic ve zlým, Katko.“

„To je v pohodě,“ mávla rukou Kačenka. „Jen si fakt nejsem jistá, jestli s tím dokáže něco udělat. Někteří lidé prostě mají slabší prokrvování, ale v ničem je to

neomezuje.“

„Hele,“ vložila jsem se do toho, protože mě vytrhli z přemýšlení nad nenápadným důvodem jejich odchodu. Už jsem byla odhodlaná prostě říct, že s Marvinem potřebuju

být chvíli sama, ale teď mě zase rozhodil: „Za prvý jí neříkej Katko, nemá to ráda. A za druhý, proč bych měla chodit k tvýmu doktorovi, když mám svýho?“ Pravda, už pár let jsem ho neviděla, protože jsem byla nechutně zdravá, ale vážně jsem nepotřebovala jeho lékaře.

„Nekoupím zajíce v pytli, ne?“ řekl jakoby nic. A pak odpálil bombu: „Když v nemoci i ve zdraví, tak potřebuju vědět, jak na tom jsi.“

V nemoci i ve zdraví? Jak jako…?

To už se Kačenka dlouze a překvapeně nadechla a překryla si dlaní dokořán otevřenou pusu.

„Co to meleš?“ vypadlo ze mě. Mé romantické já si rvalo plné hrsti vlasů a zoufale ječelo, ale co jiného by se na tohle dalo říct? Kromě ironické průpovídky o tom, že čeští oddávající takovouhle větu neříkají? Což vím naprosto přesně, protože jsem Kačence šla za svědkyni, a tudíž jsem toho chlapíka, co si trochu šlapal na jazyk, a o to hlasitěji mluvil, nemohla neslyšet.

A Marvin mlčel a čekal.

„Nemůžu si tě vzít, jestli jsi tím vážně myslel tohle.“ Snažila jsem se vysoukat z jeho klína pryč, ale držel mě pevně. Nebolelo to, jen se prostě nedalo slézt. „Pusť, kruci! Fakt ne. Vůbec tě neznám, a to, že jsem těhotná, není důvod k takovým zbrklostem.“

„Aha?“ udělal klidně.

„Hele, nezkoušej na mě tyhlety manažerský postupy, frajere,“ naštvala jsem se. „Vůbec jeden druhýho neznáme! Ještě včera jsem si myslela, že jsem si užila s nějakým vidlákem a že Flek možná bude mít sklony k zahradničení! “

„Ty si s těma přezdívkama nedáš pokoj, viď?“

„Nedám! A teď mě pusť, hned!“

„Nebo co?“ zeptal se.

„Nebo se ti počurám do klína. A věř mi, nebude to žádný vzrůšo, i když si někteří jedinci myslí opak.“

Zaváhal, ale pak mi pomohl vstát. A úplně ignoroval, když jsem jim řekla, že očekávám, že už tu nebudou, až se vrátím ze záchodu. Než jsem za sebou zavřela dveře do

koupelny, stihl mi ještě říct:

„V podstatě jsem pořád vidlák. Tohle ti jako výmluva neprojde.“

9. kapitola

„Nemám z toho dobrý pocit,“ zabručel Filip a už po tisící přešel jejich obývákem od jedné stěny ke druhé. Spolkla jsem další sousto krupicové kaše (krupicová kaše! Co to je sakra za jídlo?! Takovej blaf! A já se po něm teď můžu utlouct!) a přitakala:

„To jsme dva. Je to úchyl.“

Filip se zastavil a vyčítavě se na mě podíval:

„Víš moc dobře, o čem mluvím.“

Statečně jsem dělala blbou:

„O Marvinovi. Jasně.“

Kačenka vedle mě se snažila nesmát, ale bylo mi jasné, že se přikloní na stranu svého muže. Taky bych to udělala. Kdybych nějakého měla. Což bych teď klidně mohla… Kruci, a už zase jsme u toho!

„Nepřipadá mi jako dobrý nápad to, žes mu utekla – zase! – a schováváš se tady. Vůbec jsem to nepochopil. Ty jo?“ obrátil se na Kačenku.

„No,“ udělala rozpačitě. Pak dodala: „Ale jo.“ Ale to už Filip vítězoslavně pronesl:

„Aha! Myslel jsem si to!“

Byl jednoznačně na straně Marvina.

Nebylo se čemu divit. Byl chlap, to za prvé, a taky ho děsila vidina mě a Fleka nastěhovaných u nich. Jasně, choval se ke mně skvěle, byl to úžasnej budoucí strejda. Byl připravený Marvina zabít, kdyby ho náhodou někde potkal (a vsadila bych se, že jako patolog ví o spoustě způsobů, kterými se dá přivodit téměř přirozená smrt). Ale to bylo předtím, když jsme si všichni mysleli, že Marvin je hajzl a sňatkovej podvodník a otec několika desítek dětí. Když se teď ukázalo, že Marvin je v podstatě svatouš a já jsem nemyslící hysterka… No, já bych se u sebe nejspíš taky nesnesla.

Vyškrabala jsem zbytek kaše, odložila talíř na stolek a opřela se. Automaticky jsem pohladila břicho, ve kterém se Flek právě protahoval po dobrém jídle, a pak jsem řekla:

„Prostě potřebuju chvíli času na rozmyšlenou. Omlouvám se. Nedokázala jsem myslet, když byl tak blízko. Dobře víte, že teď nedokážu normálně přemýšlet ani za ideálních podmínek. A když jsem ho viděla…“ A cítila. Vnímala… Zavrtěla jsem hlavou, abych z ní vyhnala nevhodné představy. „A on taky potřeboval čas, proč by jinak chtěl odvézt bráchu, aha? Ten mohl jet klidně taxíkem! Takže se vlastně nic neděje.“

Jo. Ve zdůvodňování svého chování jsem byla čím dál lepší. Škoda, že sama před sebou jsem opravdový důvod úprku z bytu, aby se mezitím nestihl vrátit, schovat

nedokázala. Zmizela jsem, protože jsem se s ním nechtěla vidět. Protože jsem s ním nechtěla zůstat o samotě, až Kačenka s Filipem odjedou. Zbaběle jsem prchla,

protože… No…

Protože jsem vypatlaná kráva?

Ale vážně – co má chudák ženská odpovědět chlapovi, kterého půl roku neviděla, který se zároveň stal jejím šéfem a čerstvě informovaným nastávajícím otcem a který ji z ničeho nic požádal o ruku?! Tedy, technicky nepožádal, že. Oznámil. Typicky marvinovsky. Nechci kupovat zajíce v pytli. Blbeček! Co bych mu na tohle měla říct? Mé dvě části, ta racionální, která se zuby nehty držela posledních zbytků mého IQ a soudnosti, a ta aktuálně vyhrávající, nemyslící, citově labilní, těhotná, se mezi sebou nemohly dohodnout. Jedna hlasitě řvala, ať do toho jdu, že je to přece úžasný a ať nemarním čas. Druhá stejně hlasitě hulákala, ať se na to vykašlu, že je to cizí chlap a dva dny někdy v minulosti nic neznamenají; navíc se o nás doteď vůbec nestaral. Problém byl v tom, že jsem nedokázala určit, která část říká co.

Ještě před chvílí jsem přemýšlela o tom, jak se zbavit nechtěného publika. Nemohla jsem se dočkat, až se na Marvina vrhnu! A teď tohle?

To se Káča nemohla rozhodnout radši pro psychiatrii? Teď by se to hodilo!

„Ach jo,“ broukla jsem polohlasně.

„Zavoláš mu?“ zeptal se Filip. I když ve skutečnosti ten otazník na konci prakticky neexistoval a znělo to jako příkaz. Tvářil se neoblomně, a když jsem podle něj dostatečně rychle nevyslovila souhlas, vylovil z kapsy mobil a podal mi ho.

„Nemám číslo,“ odpověděla jsem se škodolibou radostí. Zarazilo ho to jen na zlomek vteřiny, pak ukázal někam vedle gauče.

„Volal ti. Máš ho ve zmeškaných hovorech.“

Naštvaně jsem zafuněla a otevřela pusu, abych si ulevila alespoň verbálně, ale i to mi Kačenka pokazila.

„Ondatra, nezapomeň,“ řekla vesele.

„Ty mně taky,“ zahučela jsem a natáhla se ke kabelce. „Stejně mu nezavolám. Vezmu ten mobil a někam ho zahodím.“ Harry u mých nohou nastražil jedno ucho a pootevřel oko, což přes záhyby na jeho víčku stejně prakticky nebylo vidět. Ale bylo mi jasné, že kdybych telefon někam hodila, radostně by mi ho aportoval. Všichni se proti

mně spikli.

„Zavoláš a řekneš mu aspoň to, že jsi v pořádku. Určitě se o tebe bojí.“

Že mě začíná fakt štvát jsem mu říct nestihla, protože se ozval domovní zvonek. Harry byl okamžitě vzhůru a se zvědavým chrochtáním metelil ke dveřím. Filip se polohlasně optal, koho to sem čerti nesou. Kačenka prohlásila, že jestli jsou to zase jehovisti, narve jim tu jejich Hlídací bránu někam, kde jim to rozhodně nebude

příjemné.

„Strážná věž,“ opravila jsem ji polohlasně a doufala, že to doopravdy jsou ti přemlouvači a bude jen následovat hádka ohledně krevních transfúzí. Ale podle toho, jak mi bušilo srdce a ruce a nohy ještě o něco víc zchladly mi bylo jasné, kdo je za dveřmi. Nepřekvapilo mě to. Teda – myslela jsem, že mu to bude trvat o něco déle, ale bylo mi jasné, že se tu objeví.

Žádné z mých já nepanikařilo a nesnažilo se utéct. Ani když vstoupil do dveří a přinesl s sebou závan chladu zvenčí. Ani když se ušklíbl a řekl:

„Asi ti budu muset pořídit takovej ten obojek, co ti dá ránu, když se moc vzdálíš od baráku.“

Neodpověděla jsem. Sice jsem měla na jazyku, že jestli se od baráku vzdálí on, rovnou ho nechám vykastrovat, aby se netoulal, ale nakonec jsem mlčela. Pozorovala

jsem, jak se pozdravil s Filipem, jak podrbal nadšeně pochrochtávajícího Harryho a přitom se na mě významně zazubil. Sledovala jsem, jak klidně přijal nabídku kafe

a krupicové kaše, pak se posadil vedle mě… A voněl. A celou tu dobu to byl prostě Marvin, ten chlap, který mě okouzlil a kterého jsem pak chtěla praštit, když mi nedal svoje číslo.

Nikdy jsem nevěřila na lásku na první pohled. Blbost. Kravina. Jasně, někdo se vám může líbit tak, že hormony začnou kypět a bublat a dělat divy, ale láska? Ani omylem. Ale zamilovat se do někoho během víkendu? To už byla jiná. Marvin mě dokázal přeorientovat z naprosté averze k úplnému pobláznění, a potřeboval k tomu jen nevěrnou a uječenou přítelkyni, neloajálního zaměstnance, Navaru, horkovzdušný balón a kotě.

Asi si ho zasloužím.

Určitě si ho zasloužím!

Ale s tou svatbou bych rozhodně měla počkat, minimálně rok. Aby se mi stihly z krve vyplavit ty příšerný těhotenský hormony a měla jsem tak šanci to všechno zvážit ještě jednou, tentokrát s čistou hlavou.

„Nevezmu si tě hned,“ řekla jsem s pohledem upřeným do blba.

„To ne. Potřebujeme pár dní na přípravy. A taky sem musíme stihnout dopravit rodiny.“ Kačenka nadšeně áchla.

„Ani omylem. Vezmu si tě nejdřív za rok.“

„Ježišmarja,“ hlesla moje kamarádka a Filip se na mě zamračil. Vyplázla jsem na něj jazyk.

„Tak na to zapomeň, Zmrzlino.“ Zněl sebevědomě a pobaveně, a když jsem konečně pootočila hlavu, abych se na něj podívala, usmíval se.

„Jo? Co uděláš? Donutíš mě?“ rýpla jsem si. „To ti neprojde.“

„Uvidíme,“ přikývl. Pak sjel očima níž, až k břichu. Kývl bradou a zeptal se: „Můžu?“ Veškerá jeho sebejistota byla pryč.

„Musíš,“ pípla jsem, překvapená návalem dojetí. A když pak váhavě položil ruku na Fleka, byla jsem zralá na rozsypání.

„Co to je?“ zajímal se. Popotáhla jsem a nechápavě se zamračila:

„Břicho, ty génie.“

„Ale no tak. Mně IQ neklesá. Ptal jsem se, jestli je to kluk, nebo holka.“

„Jo tohle,“ povzdechla jsem si. Flek se zavrtěl a pak neomylně protáhl končetinu přesně do místa, kde měl Marvin dlaň. Chvíli jsem se kochala pohledem na toho

žasnoucího chlapa a pak jsem přiznala: „Netušíme. Je to mizera, nechce se pořádně ukázat.“

„Fakt?“ uculil se Marvin. „Stydlivej? Tak to rozhodně nemá po mně.“

Jo, tomu bych i věřila. Než jsem to stihla říct nahlas, navrhl:

„A mohli bychom to zkusit?“ Podíval se na Kačenku a sondoval: „Nemáš tu někde domácí ordinaci?“ Když zavrtěla hlavou, polohlasně zasakroval.

„Hele, proč myslíš, že zrovna tobě se ukáže?“ usazovala jsem ho. „Věř mi, zkusily jsme všechno. Je to marný. Vsadím se, že i na sále bude mít pořád ruce v rozkroku, aby nebylo nic vidět.“

„Věř mým přesvědčovacím schopnostem, Zmrzko,“ mrkl na mě. A pak mi ještě jednou pohladil břicho a zavelel: „Tak šup, jedeme.“

„Zbláznil ses?“ vyjekla jsem. „Ani omylem!“

O hodinu později jsem ležela v Kačenčině ordinaci a rozněžněle sledovala Marvinův obličej. Poprvé viděl na monitoru ultrazvuku Fleka. Fascinovaně si ho prohlížel a byl… krásný.

„Něco nového?“ zeptala jsem se Kačenky. Zakroužila mi ultrazvukem po břiše, ale ještě než odpověděla, poznala jsem z jejího výrazu, že Flek na nás zase kašle. „Pořád čekám, kdy na nás ukáže fakáče,“ přiznala jsem. Ale v duchu jsem škodolibě doufala, že Flek se teď nerozhodne předvést. Jen ať si Marvin taky užije trochu frustrace při nakupování oblečení a shánění trapných univerzálních barev!

Velký zlý Marvin, Hrozivý manažer Marvin, Prevít Marvin a aktuálně Skoro dokonalý Marvin se sklonil k mému břichu, a aniž by si z nás dvou žen cokoliv dělal, řekl:

„No tak, mladej. Nezlob a ukaž se.“

Flek byl kluk.

Přesně tam, na gynekologické koze, během dalšího záchvatu breku z dojetí, když jsem s plným nosem huhňala, že za tyhle nervy si zasloužím hromadu čokolády a zásnubní prsten s obrovským šutrem, jsem se do Marvina zamilovala. Definitivně.

Protože zvládal mou hysterii s přehledem, ačkoliv podle Karly/Elišky bych myslela, že má takových ženských plné zuby.

Protože věděl přesně, kdy má mlčet a kdy je potřeba odlehčit situaci nějakou další připomínkou („Vůbec nevypadáš jako velryba. Maximálně jako kapustňák.“).

Protože se mě zeptal, kde bych chtěla bydlet.

Protože zjišťoval, kdy se budu chtít potkat s jeho rodinou a kdy mu představím tu svoji.

Protože mi pomohl s obouváním bot a pak mi dal pusu a řekl, že jsem krásná.

A pak zavolal své asistentce a řekl jí, aby mu hned ráno zrušila všechny schůzky až do konce příštího týdne. I tu s náměstkem ministra průmyslu a obchodu.

„Ale vezmu si tě fakt nejdřív za rok,“ zopakovala jsem důrazně, když mě vezl domů. Ke mně domů, aby tam Adolf nebyla sama.

„Ale houby,“ řekl.

„Fakt,“ trvala jsem na svém. Sice přikyvoval, ale tvářil se potutelně. Jenže já si byla jistá. Kdo by se chtěl vdávat s velkým pupkem, že jo? Navíc bych na hostině nemohla nejen pít, ale ani jíst, protože by mi po všem bylo špatně! Ne. Svatba teď rozhodně nebude!

Jsem si jistá!

Věčně zmrzlá, takové by bylo moje indiánské jméno. Ve smetanovém saténu jsem vážně vypadala jako zmrzlina. Blažilo mě, že i když se Marvin snažil, nedokázal zjistit, jaké šaty budu mít. Bavilo mě dostávat Wintera, který byl zvyklý, že je vždycky po jeho. Že se ho dospělí chlapi, často starší než on, bojí, ale zároveň si ho váží. Že se ho ženské, většinou o dost mladší než on, snaží ulovit a dostat do postele.

A stačí jedna tvrdohlavá, kdysi sebevědomá, teď lehce labilní a pořádně těhotná Zmrzlina, aby tu druhou skupinu populace úplně ignoroval.

Jediné, co mi lehce kazilo náladu, byl fakt, že jsem se nechala přemluvit. Že v tomhle případě bylo fakt po jeho. Svatba v lednu, to mohl vymyslet jen šílenec! Ale Flek se prostě nesměl narodit jako nemanželské dítě. To byla představa, ze které se Marvinovi ježily chlupy na rukách. Doslova, ozkoušela jsem to několikrát.

Dneska jsem před sebou měla velký den, totálně zmrzlý. Nejen díky lednovému počasí, ale hlavně díky tomu, že jsem se za pár minut měla stát z Mrázové Winterovou.

I teď jsem měla ledové ruce, až jsem se děsila, že mi ze zkřehlých prstů vypadne kytice. Ale tam v obřadní síni stál Marvin, můj nevyčerpatelný zdroj tepla, a věděla jsem, že mě zahřeje.

Možná mu pak za to dovolím namasírovat mi chodidla.