Leah Raeder

Nepoučitelná

1

Když je vám osmnáct, není na jihu Illinois do čeho píchnout, takže vám nezbývá než pojídat brambůrky, popíjet plechovkové pivo, co kradete mámě, a jezdit v lunaparku na kolotoči, až vám z toho jde hlava kolem. Přesně tohle jsem taky dělala, než jsem narazila na Něho.

Bylo takové to srpnové vedro jako ve skleníku; takhle nějak to nepochybně vypadalo v jurském období. Všechno jako by se trochu rozpouštělo: tekuté černé nebe, stříbrné hvězdy jako nakreslené gelovými fixami a všude okolo krvácející barevné neony. Celé léto bývá na plácku kousek od našeho domu pouť – v zemi nikoho, na moři plevele a mařice, kam až oko dohlédne. Vypadalo to tam jako na kraji nekonečna. Otevřela jsem si pivo a plechové víčko cvaklo jako výstřel

z pušky. Lokla jsem si, a i když bylo pivo slabé jako čajíček, vychutnávala jsem si jeho chlad. Seděla jsem na piknikové lavičce a hleděla jsem na horskou dráhu, jak jezdí pořád dokola nahoru a dolů. Radostné výkřiky sílily a slábly jako rozhlasová stanice kdesi v dálce. Z horské dráhy mám hrůzu, což je velmi úzce spojené s tím, jak jsem v pěti letech přišla o svého plyšového králíčka George. George spadl z třicetimetrové výšky, když mi vyletěly ruce do vzduchu v krutém, nezodpovědném veselí. Máma mu našila nová očička, ale já jsem plakala a plakala a tvrdila, že umřel, dokud mi ho nedovolila pohřbít na dvorku. Vyrobily jsme mu rakev z krabice od kukuřičných lupínků. Máma – tak nalitá, že brečela taky – odříkala smuteční proslov.

Takže důvod, proč jsem tam ten večer byla, možná souvisel s tím, že už mě unavovalo být pořád děcko, které se nemůže zbavit dětských obav a dětských vzpomínek.

Za dva týdny měl začít můj poslední ročník na střední. Chtěla jsem tam nastoupit už jako dospělá.

Hodila jsem do sebe poslední hlt piva a zmáčkla jsem plechovku o lavičku.

Mimochodem – jmenuju se Maise. Maise O’Malleyová. Jo, jsem Irka jako poleno. Ale to už jste nejspíš poznali podle toho chlastání, že.

Vyrazila jsem na pouť. Podle všeho tam někdo právě rozdal letáky s upozorněním na moje nohy: tři páry lačných vlčích očí je neustále přejížděly nahoru a dolů pohledem připomínajícím starý porouchaný výtah. Vždycky to bývají starší chlapi. Jenže já jsem tak trochu narušená z toho, jak jsem vyrůstala bez otce, a líbí se mi, že se o mě snaží pečovat.

Zásadní slovo je tady „snaží“, jak by řekl pan učitel Wilke.

Ale k němu se ještě dostaneme.

Na nikoho jsem se neusmívala a courala jsem mezi stánky nacpanými praženou kukuřicí a preclíky a párky a nanuky a cukrovou vatou. Vzduch byl omamně prosycený cukrem a solí. Točila se mi z toho hlava. Nedaleko zacinkal zvonek a kdosi vítězoslavně zavýskl. Procházela jsem okolo maringotek se švindlířskou zábavou – házením na lahve nebo šipkami –, kde lidé paličatě cpali světským peníze v zoufalé naději, že vyhrají obřího zavšiveného plyšáka dovezeného přímo z tchajwanské robotárny.

Podle pana učitele Wilkeho jsem na svůj věk cynická a protřelá. Rozhodla jsem se brát oboje jako lichotku.

Na horskou dráhu jsem se ještě necítila, a tak jsem chvíli jezdila na kolotoči. V naprosto lolitovském stylu jsem zvedla nohu pořádně do výšky, pomalinku ji přehazovala přes malovaného koníka a vychutnávala si, jak to všechny rodiče uvádí do rozpaků. Nějaký chlapík zíral mým

směrem, až dokud ho jeho dítě nezatahalo za rukáv a nevykřiklo: „Tati!“ Lhostejně jsem zdvihla obočí. Škoda že jsem neměla žvýkačku.

Pivo mi konečně trochu rozproudilo krev. Nakráčela jsem k ceduli s nápisem MINIMÁLNÍ VÝŠKA. Ve frontě stálo jen pár lidí. Na všední den už bylo docela pozdě.

Pak jsem uviděla jméno horské dráhy.

Smrtihad.

Málem jsem se v tu chvíli otočila. Jo, je to pitomost, ale PTSSPSP se neptá, o jak pitomý spouštěč jde.

Pokud to potřebujete rozepsat, tak je to posttraumatický stresový syndrom plynoucí ze smrti plyšáka. Připadalo mi to docela vtipné. Mámě a psycholožce nikoliv. Podle psycholožky jsem George použila jako náhradu za tátu a ve skutečnosti trpím posttátovským syndromem. Na to jsem jí řekla, že George byl do prdele králík.

Ale zpátky ke Smrtihadovi.

„Nasedáte?“ zeptal se mě kolotočář. Měl tak hrozné akné, že vypadal jako postava z rastrového komiksu. Jako když zaostříte zblízka na noviny a všechno, co vypadalo jako jednolitě potištěná plocha, jsou jenom drobné tečky.

Podala jsem mu lístek.

Ti kreténi přede mnou zabrali všechny vozíky kromě jednoho úplně vepředu. Znova jsem se málem otočila a utekla. Tedy otočit jsem se stihla doopravdy, ale uviděla jsem za sebou nějakého chlápka, tak jsem nasedla do prázdného vozíku, protože jsem nehodlala být před celým vesmírem za poseroutku. Nejlepší možný scénář: Na čtyři minuty zavřu oči a nechám si zadarmo vyfoukat nový účes. Nejhorší možný scénář: Sletím dolů ze třiceti metrů a nikdo už mi očička zpátky k hlavě nikdy nepřišije.

Dveře mého vozíku se otevřely.

Byl to ten chlap. Tázavě nadzdvihl obočí a já jsem pokrčila rameny. Nastoupil ke mně.

Aspoň bych mohla umřít vedle sexy týpka.

Upravený nejhorší možný scénář: Pobliju ho a potom oba umřeme.

„Jste vážně statečná,“ prohodil a přetáhl přes nás zábranu. „Určitě jste veteránka, když sedíte takhle vpředu.“

„Jsem na tom poprvé,“ odvětila jsem. No,

poprvé. Jak se to vezme.

Usmál se. Obličej se mu rozzářil jako při focení bleskem. „Já taky.“

Potom sebou Smrtihad škubl a rozjel se vstříc zkáze.

Tenhle rozjezd je jenom trik. Ozývá se hlasité, vrzavé hrkání, jako by se za vámi spustilo nějaké obrovitánské skřípavé soukolí, ale vozík přitom nenápadně sviští kupředu. Lidi za námi se bavili o hovadinách. Nějaká holka komusi říkala, aby si schoval telefon, a já jsem se modlila, aby to neudělal a aby to byl hodně drahý mobil. Zatímco jsme stoupali, chlápek vedle mě se rozhlížel po celém lunaparku a já přes něj taky, ale věnovala

jsem tomu pozornost jen napůl. Za ním létaly konfety světel a praštěné hudby, všechna ta ošklivá kolotočářská výstřednost působila na dálku kouzelně. Ale pořád jsem se očima vracela k jeho obličeji. Zespodu ho osvětlovaly červené neony, seshora kovově lesklý měsíc a vykreslovaly jeho výraznou, skoro vzdorovitou bradu a rty, které na muže vypadaly až příliš jemně a citlivě. Jeho řasy byly jako řada hebkých zlatavých třásní. Do očí jsem mu z toho úhlu neviděla.

Najednou se na mě podíval a já jsem se od něj s trhnutím odvrátila. „To je ale výhled,“ řekl.

„To bych teda řekla,“ zamumlala jsem. Tušila jsem, že se usmívá.

„A sakra,“ ozvalo se za námi. A začali jsme se řítit dolů.

Nehodlám tady rozebírat celou tuhle metaforu s horskou dráhou a zamilováním. Tam

jsem se do něj nezamilovala. Možná jsem se zamilovala do představy zamilování, ale koneckonců jsem holka, co chodí na střední. Dnes ráno jsem se zamilovala do malinového džemu a štěňátka v miniaturní pláštěnce. Nejsem na tuhle záležitost zrovna nejdůvěryhodnější odborník na světě.

Ale jakmile jsme zdolali první hřeben, svět se pod námi rozprostřel jako zacuchaný řetěz vánočních světel a my k němu pádili světelnou rychlostí, chlápek i já jsme oba spontánně a ve stejnou chvíli chytili ruku toho druhého.

A pocítila jsem něco, co jsem do té doby nezažila.

Klidně tomu říkejte „láska“ nebo tomu říkejte „volný pád“. Beztak je to skoro to samé.

Když Smrtihad sklouzl k zemi a zastavil, oba jsme vypadali, jako bychom strčili prsty

do elektrické zásuvky. Vlasy jako Einstein, vypoulené oči jako Steve Buscemi. On křičel víc než já. Já jsem se většinu času smála – jeho křiku, svému strachu a nakonec tomu, jak příjemné to bylo, být naživu právě tam a právě v tu chvíli. Ani na vteřinu jsem nepomyslela na George ani na matku ani na to, jak smutný mám život.

On – ten chlap, kterého jsem v duchu povýšila a teď z něj byl ON, psáno velkými písmeny – mi podal ruku při vystupování z vozíku. Oběma nám na obličeji zůstal přiblbý, vyjevený úsměv.

„Díky,“ řekl.

„Za co?“

„Za pomoc při ztrátě smrtihadího panictví.“

Nejspíš neměl v úmyslu se mnou flirtovat, ale stejně zrudl. Prohlédl si mě trochu důkladněji. V tomhle okamžiku většinou chlapi zjistí, že je holka nezletilá.

„Kolik vám je?“ zeptal se v tu pravou chvíli.

„Dost.“

Miluju, jak se chlapi při téhle replice zatváří. Dost stará na… Doplňte chybějící výraz dle uvážení.

Ale ON se jenom usmál. „Nechci, aby mě vaši rodiče měli za úchyla nebo tak něco.“

Mohl prostě říct „Jsem učitel,“ a celé by to dopadlo úplně jinak.

„Jsem tady sama,“ odpověděla jsem.

„Záleží jenom na tom, jestli vás za úchyla považuju já.“

„A považujete?“

„Tuhle hypotézu si musíme ověřit.“ A zamířila jsem k východu.

Věděla jsem přesně, co takhle zezadu uvidí. Nakrátko ustřižené džínové šortky, mléčně bílé nohy, hladké a štíhlé jako nohy klisničky, obepnuté tričko, záplavu lesklých kaštanových vlasů. Možná jsem byla malinko rozechvělá. Normálně bývám naprosto

klidná a rozvážná. Ale teď se mi točila hlava z jízdy ve výšinách a z toho, že si mě všímá tak krásný chlap. Pořád ještě jsem jeho obličej neviděla zepředu, a tak jsem si z něj v hlavě poskládala pastiš spojující rysy fotomodelů a filmových hvězd.

„Jaký máte dojem z odstředivé síly?“ prohodila jsem přes rameno.

„Jsem rozhodně proti ní.“

„Super. Takže teď je na řadě gravitron.“ Tady byla fronta delší. Když mě dohonil,

obrátili jsme se na sebe a já se zarazila a hleděla na něj jako ve zpomaleném záběru.

Viděla jsem před sebou ty jemné rty, kterých už jsem si všimla předtím, rty, které byly jako stvořené pro poezii a šeptání rozkošných francouzských nesmyslů v reklamě na kolínskou. Je te veux, mon chéri. Ale teď k nim měl i obličej, no a ten obličej – páni! Vybavujete si, jak vypadá plavec, který právě vylezl z bazénu celý blažený a zardělý, s pootevřenou pusou,

orosenými řasami, rozzářený a splavený, jako by se právě vrátil z jiného světa? Tak takovýhle výraz měl neustále. Jako by ani nebyl odsud. Byl jako nádherná bytost pocházející z nějakého nádherného místa, která přívětivě sleduje naše veselí a obhroublost. Mohla bych doplnit všechny technické podrobnosti – vysoké a ostře řezané lícní kosti, rovný, aristokratický nos, vysoké čelo, chlapecký půvab –, ale nejkrásnější na něm byl jeho výraz.

Cosi mi řekl a já jsem jenom civěla s otevřenou pusou jako idiot. „Cože?“

A zase ten úsměv. Jako když blýskne foťák a na okamžik vás zmrazí.

„Víš, že se dá chodit po stěně, když se to roztočí?“

„Fakt?“

„Je to šílenost, připadáš si jako superhrdina. Teď tě to nenechají udělat, ale když se tu budeš motat chvíli před zavíračkou

a přidáš jim pár drobných navíc, tak zamhouří oko.“

V tomhle okamžiku se mi určitě rozsvítily oči. ON se najednou shýbl a naklonil hlavu k mému obličeji.

Infarkt.

Ale jen mi zíral do očí, jako kdyby hledal spadlou řasu. Přání zdarma.

„Co to děláš?“ zašeptala jsem a doufala, že ze mě netáhne pivo.

„Zelené,“ odvětil a zase se odtáhl. „Chtěl jsem vědět, jakou mají barvu.“

„Proč? Aby pak policie mohla identifikovat moje tělo?“

Díkybohu se zasmál. Odevzdali jsme naše lístky.

„O pět babek, že budeš ječet,“ prohlásila jsem.

„Platí.“

Nahnali nás ke stěně. Světla zhasla. Do šera poblikávaly okolní stany. Obří ocelový talíř se začal roztáčet. Evidentně se

tady fakt snažili vyvolat věrný dojem, že je to UFO.

„Jednou budou vyrábět takové vesmírné lodě,“ řekla jsem, „aby v nich astronauti mohli chodit.“

„To zní jako 2001: Vesmírná odysea.“

„Cože?“

„Ten film. Tys ho nikdy neviděla? Kultovní věc.“

Tohle bylo poprvé, kdy jsem si uvědomila věkový rozdíl mezi námi.

„Kolik ti je?“ zeptala jsem se.

„Dost,“ odpověděl a oba jsme se zasmáli. Kosti se mi přimáčkly ke stěně jako mag—

nety. Pokoušela jsem se zvednout ruku, ale vážila snad metrák. Desky, o něž jsme se zarazili nohama, odletěly pryč a chodidla nám najednou levitovala ve vzduchu. Holka vedle mě se nekontrolovatelně rozchechtala. Talíř pořád zrychloval, slisoval mi vnitřnosti na placku. Připadala jsem si současně beztížná i nepopsatelně těžká. Napnula jsem

nohy a zvedla je nahoru, takže jsem seděla ve vzduchu. ON se na mě zazubil. Oči mu sklouzly k mým nohám a široký úsměv trochu zjihl. I když jsem měla z žaludku lívanec, cosi se v něm třepetalo. Něco jako dvourozměrní papíroví motýlci.

UFO dosáhlo maximální rychlosti. Nechala jsem nohy zase žuchnout dolů. Chtěla jsem, aby tenhle pocit neskončil, jako bych se pořád řítila vesmírem, všechno bylo intenzivní a tisklo se mi na kůži. ON nespoutaně a vítězoslavně vyjekl. Ta hihňající se holka zněla, jako by se topila. V tu chvíli jsem věděla, že všichni, do posledního člověka, kteří na téhle atrakci teď byli, si přejí, aby uháněla rychleji a rychleji, aby se jim krev vlila do nejzadnější části lebky, dokud všichni nebudeme cítit slastné mrazení a závrať a nerozletíme se na milion částic štěstí.

Po přistání talíře jsem měla problém najít rovnováhu. ON šmátral v kapse. Vzal mě za ruku.

„Co…“

Vtiskl mi do dlaně pětidolarovku.

„Vyhrálas.“

Připadala jsem si podivně v rozpacích. Nechtěla jsem si od něj ty peníze vzít. „To byl jenom fór.“

„Já jsem chlap, co vždycky drží slovo.“

Ano, jsi chlap, velmi pohledný chlap, co se ke mně chová moc mile, a já nemám ani ponětí, co to kruci dělám.

„Fajn. Tak podpoříme ekonomiku,“ navrhla jsem a zamávala bankovkou směrem ke stánkům s hrami.

Shodli jsme se, že nejmíň zmanipulovaná hra je soutěž se stříkacími pistolemi, protože se dalo vyhrát po každém kole. Zaplatila jsem a usadila se vedle malého kluka, za kterým stála jeho máma a manévrovala mu rukama, jako by byl loutka. Z druhé strany vedle mě seděl opilý tlusťoch, který byl cítit párky. Vrhl na mě vilný pohled.

Tohle bude brnkačka.

Popadla jsem svůj vodní kulomet, zřejmě z éry druhé světové, a namířila jsem přesně do středu terče. Kolotočář začal odpočítávat. Tři. Dva.

Otřela jsem se špekounovi lýtkem o jeho holou nohu.

Jedna.

Šššplííííích.

Klučina prohrál ještě dřív, než se začalo. Rozbrečel se, matka na něj cosi vyštěkla a sebrala mu bouchačku. Podařilo se jí vystříknout jenom žalostný, ochablý pramínek, pak se kluk hlasitě rozvzlykal a ona ho odtáhla pryč.

„A sedmička je ze hry,“ komentoval ON, zatímco na nás kolotočář znuděně civěl.

„Pro tým číslo sedm je to nešťastný den. Ve vedení je teď šestka, ale pětka výrazně zrychluje.“

Bezchybně jsem trefila střed. Moje značka stoupala hladce a plynule. I špekoun měl docela dobrou mušku. Byli jsme nalepení těsně

na sebe. Usilovně jsem se mu lýtkem otírala o chlupatou holeň.

„Počkat! Pětka nějak zaostává! Zdá se, že ztrácí pozornost! Srovná to ještě?“

Zahákla jsem se tlusťochovi chodidlem o nohu. Přejela jsem mu prsty přes jeho tučné šunkové koleno.

Cink, cink, cink!

„Máme vítěze! Šestka vyhrává s drtivým náskokem.“

Otočila jsem se na špekouna s oslnivým úsměvem. „Promiňte, pane.“

Ani trochu se nezlobil. Prasečí očka mu plála. „Vím ještě o jinačí hře, ve které bys mě mohla porazit na lopatky.“

„Tati!“ zvolala jsem vesele. „Tenhle pán by si prý se mnou chtěl zahrát nějakou jinou hru.“

Tlusťoch s funěním vstal, zvedl ruce, jako by se vzdával anebo signalizoval „Ani jsem se jí nedotkl!“ a zapadl do davu.

„Jsi nebezpečná holka,“ řekl na to ON něžně.

Rukama jsem napodobila bouchačku a sfoukla jsem imaginární dým. Za výhru jsem si vybrala sametového poníka s plačtivýma očima. Zalíbil se mi právě pro ten svůj výraz – oduševnělý, doufající, vážný. Přitiskla jsem si ho k hrudníku a zabořila do něj nos, zatímco jsme bezcílně bloumali mezi houfy lidí. V tuhle dobu už většinou starších, přiopilých lidí. Dva šlachovití chlápci na sebe řvali a strkali do sebe. Nějaký jiný chlap naháněl ženskou, která pořád opakovala, že je pozdě, že to všechno podělal.

„Mám žízeň,“ ozval se ON. „Dáš si něco?“ Pokrčila jsem rameny, což zjevně znamenalo „ano“. Přinesl dva plastové kelímky s pivem.

„Kolik je ti let?“ zeptal se znova a díval se, jak piju.

„Jednadvacet.“

„Kdy ses narodila?“ vypálil na mě.

Odpověděla jsem stejně střelhbitě: „Sedmnáctého srpna devatenáct set devadesát dva.“ Co svět světem stojí se učím falešná data zpaměti, abych se dostala do klubů. Loni jsem se narodila v roce 1991.

Oddechl si, usmál se a usrkl trochu piva.

„Gratuluju. Teď můžeš dělat cokoliv kromě kandidování na prezidentku.“

Přemýšlela jsem, proč se tak upíná na můj věk. Co má asi tak v úmyslu.

„Chodíš na vysokou?“ zeptal se.

„Sekla jsem s tím.“

„Proč?“

„Začala jsem radši dělat striptýz.“ Zatvářil se zaraženě. Rozesmála jsem se.

„Kecám. Ani jsem na vysokou nešla.“

Ještě pořád jsme se nepředstavili. Začínalo to vypadat, jako by to bylo schválně.

„Ty nejsi odsud, co?“ prohlásila jsem.

Podíval se na mě tak nějak zvláštně, napůl polichoceně a napůl překvapeně.

„Proč myslíš?“

„Tak za prvé, striptýz je v těchhle končinách pokládaný za váženou profesi. Je to lukrativní povolání. A navíc nemáš přízvuk.“

„Ty taky ne.“

„Jemináčku, váženej pane,“ spustila jsem unyle, „to jste mě teda prokouk.“

Rozesmál se. „Takže ho maskuješ. Našla sis nové já. Žena, která se sama vypracovala.“ Myslím, že ten večer taky pil už předtím stejně jako já. Oči se mu leskly a vypadaly

trochu horečnatě.

„Možná,“ odpověděla jsem záhadně a zkoušela jsem si tuhle myšlenku představit. Samostatná žena. Hodila jsem do sebe zbytek piva.

ON si prohlížel můj labutí krk a já jsem se schválně ještě zaklonila, když jsem polykala. Pak jsem zase narovnala hlavu, oči jsem měla líně přivřené a rty zlehounka našpulené. Takový ten pohled, co říká „Ošukej mě“

– tolikrát jsem ho úspěšně použila na jiné chlapy.

Ale ON odvrátil oči. Napil se. Zkoumal pohledem dav.

Připadala jsem si pitomě. Stiskla jsem plyšového poníka, kterého jsem držela v podpaží.

„Proč jsme tady sami?“ řekla jsem.

„Cože?“

„Ptám se…“

Dotkl se mého lokte a přitáhl se ke mně blíž. „Chtěla bys jít někam, kde bude větší klid, ať si můžeme popovídat?“

„Jo.“

Mou paži už nepustil a já za to děkovala celému panteonu bohů. Teď to byl jiný pocit. Dotek jeho kůže na mojí vyvolával chemickou reakci. Moje buňky jásaly nadšením. Odešli jsme z pouti a vpluli jsme na noční moře trávy a hvězd.

Elegantně jsem obtočila paži tak, až se naše dlaně spojily.

Vedla jsem ho tmou k piknikovému stolu, tam jsem ho pustila a vyskočila nahoru s poníkem semknutým mezi koleny. On se zastavila ani ne půl metru ode mě.

„Vypadáš báječně,“ vydechl.

Do hlavy se mi sladce valila horká krev.

„Ty taky,“ odpověděla jsem podobně tenkým hlasem.

Přisunul se ke mně. Chladivý, platinový svit hvězd mu dováděl ve vlasech, paže se mu zlatavě třpytily. Nebyl nijak extra vysoký, zhruba necelý metr osmdesát, ale měl ladnou figuru. Dokonale vysochanou kostru obepínalo pevné svalstvo – jemně se mu rýsovalo pod dokonale padnoucím tričkem a džínami. Přitiskla jsem dlaně ke štěpícímu se dřevu, ale živě jsem si dokázala představit, jak sjíždějí dolů po pevných stehnech. Musím si s tebou zašukat, pomyslela jsem si. Někde poblíž. Třeba u tebe v autě. Jediná otázka je,

jak se tam dostaneme.

„Vzals mě sem, abychom si povídali,“ spustila jsem, „nebo kvůli něčemu jinému?“

Tvářil se rozčarovaně. Posadil se vedle mě na stůl. Atrakce právě zavíraly, mohutní mechaničtí draci skládali křídla a svíjeli článkované ocasy. Dala jsem si plyšového poníka pod hlavu, uložila se a zadívala se nahoru na nebe – dokonalé planetárium.

„Ptala ses mě, proč jsem tu sám.“

Koukla jsem na něj. Díval se přímo před sebe.

„Vidím ta světla každý večer. Vypadá to, jako by celý svět přišel na to, jak být šťastný, ale mně to tajemství nikdo nechtěl prozradit.“

Jsou chvíle, kdy se s někým poznáváte a uvědomíte si, že něco, co máte pohřbené kdesi hluboko v sobě, má ten druhý taky pohřbené hluboko ve svém nitru. Máte pocit, že jste potkali cizího člověka, kterého jste přitom nevědomky znali celý život.

„Proč jsi šel na tu horskou dráhu?“ zeptala jsem se.

Koutky úst se mu malinko stočily nahoru do poloúsměvu. „Brzo nastupuju do nové práce a… po pravdě z toho mám hrůzu. Napadlo mě, že kdybych se postavil jiné celoživotní fobii, mohlo by mi to dodat sebejistotu.“

„Nebylo na tobě vidět, že by ses bál.“

„To si zřejmě nepamatuješ, jak jsem řval.“

Usmála jsem se. „Naopak. Jednadvacátého srpna dva tisíce třináct. Nezapomenutelná událost. Ale připadal jsi mi šťastný.“

Mělo ho trknout, že se vůbec nevyjadřuju k jeho práci, mluvila jsem jen o pocitech. Byla jsem příliš mladá na to, aby mě zajímaly nudné dospělácké věci jako zaměstnání. Pořád jsem ještě zkoumala, jak funguje moje srdce.

Teď se na mě usmíval. Představila jsem si, jak mi vmáčkne koleno mezi stehna

a přitiskne se ke mně. Obloha byla obrovské horké akvárium, v němž pluly hvězdy jako pulci.

„A co ty?“ zeptal se. „Proč zrovna dnes večer?“

„Vlastně taky nastupuju do nové práce.“

„Co budeš dělat?“ Poslední ročník střední.

„Jdu na takovou neplacenou stáž. Nicméně jsem nejspíš chtěla podniknout něco, co by moje staré já neudělalo.“

„A tohle by tvé staré já udělalo?“

Pomalu jsem se posadila. Cítila jsem se trochu bezvládně a lehce. Byli jsme hodně blízko sebe, především dílem náhody. Jeho strniště se třpytilo jako zlatý prach. Nemohla jsem spustit oči ze stínu, který vrhal výčnělek jeho rtů. „A co přesně teď dělám?“

Cítila jsem žár jeho ruky dřív, než se mě stačila dotknout, a zachvěla jsem se. Položil mi ji na nahé koleno. Nepohladil ho,

nezmáčkl. Jen ji tam položil jako kartu při hře a čekal na můj tah.

„Tohle?“ vydechla jsem. Z mého hlasu se zase vytratilo veškeré fyzično, stal se z něj jen vzduch zabalený v tenounké obálce slov. Jako v zrcadle jsem zopakovala jeho pohyby a spočinula rukou na jeho džínách. Látka byla nošením vyhlazená a teplá.

Dlaň druhé ruky mi dal na tvář. Jaksi se přisunul ještě blíž, ale zatím mě ještě nelíbal. Byli jsme cítit pouťovými vůněmi, pivem, popcornem a kolomazí, ale to všechno se změnilo v jakýsi bílý hluk v pozadí a vytratilo se. Teď jsem cítila jenom jeho. Něco mezi semišem a kouřem. Čistý náznak potu mísícího se s jeho kolínskou do pižmového alkoholu. Čiré delirium. Polykala jsem tu vůni plnými doušky. Nemohla jsem se jí nasytit.

Tělo mi přepnulo na automatického pilota. Ústa se pootevřela, hlava se mírně sklonila, všechno ustoupilo. „Co to dělám?“ zašeptala

jsem znovu a věděla jsem, že cítí můj dech ve své puse.

„Svádíš mě,“ prohlásil.

Náhle se mi oči úplně otevřely. Kosti zase zpevněly. Krev se mi zběsile nahrnula do krku, do spánků a tekla do rukou a na všechna místa, kde jsem toužila po jeho dotecích. Odtáhla jsem se.

Zkrabatilo se mu čelo. Kdybychom věděli, jak se ten druhý jmenuje, teď by vyslovil moje jméno s otazníkem. Tak tohle jsem dělala? Sváděla jsem ho? Další jednorázová šoustačka? Nic víc v tom nebylo?

„Řekl jsem něco špatně?“

Zakroutila jsem hlavou. Ale přesto jsem se postavila a stiskla jsem plyšáka, až jsem ho málem rozcupovala.

A zase ta sklíčená pauza, při níž chtěl očividně říct jméno té rozhozeně vyhlížející holky. Je to zvláštní, jak nás zvuk vlastního jména uklidňuje. Je to v pořádku, Maise. Jsi sama sebou. Ať to je kdokoliv.

„Omlouvám se,“ řekl.

„Neomlouvej se. Já se omlouvám.“

„Za co?“

„Nepokoušela jsem se tě svést.“

Jeho napětí se uvolnilo. Nebyla to jeho chyba. To ta bláznivá holka a její bláznivé pocity.

Bylo to nefér? Možná jsem chtěla být nefér.

„Hele,“ ozval se. Přiblížil se, jeho ruka se mi vznášela nad lopatkou, jako by čekala na povolení k přistání. „Nemyslel jsem to špatně. I když ses o to nepokoušela, tak se k tomu schylovalo. Jsi tak krásná.“ Stáhl ruku zpátky. „Rozhodil jsem tě?“

„Ne, vůbec ne.“

Několikrát se zhoupl na špičkách, sem a tam. Později se ukázalo, že jde o jeho zlozvyk z nervozity. Tím u mě trochu získal na ceně – místo, aby úzkostně vycouval, se tomu navzdory nervozitě postavil čelem.

„Nechci, aby večer skončil takhle. Můžu tě zavézt domů?“

Přikývla jsem.

Kráčel vedle mě, nikdy ani o krok přede mnou nebo za mnou. Naše těla se přirozeně sladila. Vůbec jsem nemusela odhadovat, kam půjde teď. Měl Chevrolet Monte Carlo, který byl starší než já. Vypadal jako bourák z nějakého Tarantinova filmu. Nedokážu moc vyčíst z toho, jaké auto si člověk vybere. Máma jezdí malou dodávkou. Nikdy mě ale nevozila na tréninky ani na hodiny gymnastiky. Dodávka jí slouží jako kancelář. Dovnitř pouští jenom klienty.

Přední sedadlo v jeho autě bylo potažené jednolitým kusem staré kůže. Linula se z ní omamně mužná vůně. Když se zabořil do sedadla, kůže se kolem něj stáhla a odlepila se od mojí pokožky.

„Kde bydlíš?“

Otočila jsem se k němu. Těžce jsem oddechovala. Všiml si toho, pustil volant a naklonil se ke mně.

Než budu pokračovat dál, měla bych vám přiznat, že jsem se staršími chlapy spala už dřív. Někteří z nich byli mnohem starší než já. Dvakrát starší a víc. Jeden téměř třikrát.

Díky, táto, žes v mém životě nechal obrovskou zející díru, kterou teď podle Freuda musím zaplňovat ptáky.

Nemůžu ale vinu házet jen na otce. Jsem vládkyní svého osudu, kapitánkou své duše a tak, no znáte to.

Očividně si tím něco kompenzuju, ale myslím si, že i kdybych měla normální dětství, kluci mého věku by mě brzo začali nudit. Jsou jako přecitlivělý bezpečnostní alarm v autě. Stačí, že trochu zafouká, a hned jsou k nezastavení. O tom něco vím, protože jsem s jedním takovým přišla v prváku

o panenství. Ani jsem si neuvědomila, co se děje, když se udělal – myslela jsem, že se do mě teprve pokouší dostat.

Fajn, říkala jsem si. Poprvé jsem kápla na nesprávného kluka. Ten příští bude lepší. Příští vydržel celých čtyřiadvacet vteřin. Počítala jsem to. Řekl mi, že jestli chci něco intenzivnějšího, měli bychom zkusit anál. V určitém bodě si uvědomíte, že jsou to ještě děti, a celé vám to začne připadat podivné a úchylné.

Takže když se mnou u benzinky flirtoval týpek, kterému táhlo skoro na třicítku, nasedla jsem k němu do auta a on mě ojel na holé matraci v nevětraném jednopokojovém bytě, který smrděl popelem a pivem. Ale počkal, než jsem se udělala já, a taky si bez keců nasadil kondom. Řekl, že jsem senzační, a než mě zavezl domů, pozval mě na burgera.

Na tohle bych si dokázala zvyknout, říkala jsem si. A taky že jo.

Vypadalo to, že tenhle polibek bude horečnatý a naléhavý, ale když se naše rty doopravdy dotkly, bylo to něžné. Zdrženlivě něžné. Všechna zběsilost se nám přesunula do rukou a přejížděli jsme jeden druhému po ramenou a krku, jako bychom měli drápy dravce. Srdce se mi zmítalo v extázi. On to chtěl stejně jako já a taky se bál, aby to nepokazil, aby to nesklouzlo k odfláknuté, obhroublé, opilé šukačce. Líbala jsem ho pomalu, empaticky. Vnímala jsem jeho rty, měkké jako saténová poduška, i škrábavé rašící vousy okolo nich a nahořklou pivní chuť v našich ústech. Ale teď bylo všechno sladší – právě tohle jsme chtěli, bez ohledu na drobné nedokonalosti, které se nás pokoušely zbrzdit.

Dlaní mě krouživě hladil po temeni a přitahoval mě do sebe. Sklonila jsem se ještě víc na stranu, až jsem měla rty v pravém úhlu k jeho a otevírala jsem je pro jeho jazyk.

Bože, kdy jsem naposledy zažila takový polibek? Zažila jsem vůbec někdy něco podobného? Bylo to jako soulož, ale jaksi sladší a osobnější. Krev v žilách mi zářila stejnou neonovou červení jako lunapark. Zaklonil se a jemně mi sál spodní ret. Otevřel oči a zadíval se na mě.

„Nepokouším se tě svést,“ vypadlo ze mě nepochopitelně.

Usmál se. Ne tím ultrazářivým, pro všechny určeným úsměvem jako předtím, ale nenápadným a elegantním úsměvem jenom pro mě, s jedním koutkem o něco výš než s druhým.

Bylo vcelku jasné, kdo tady koho svádí. Nějaká část mého starého já bojovala o to, aby si udržela kontrolu. Ovinula kolem něj ruce pod košilí a škubavě ho táhla k sobě. Skrčila se na dlouhém sedadle a omotala nohy okolo jeho, až na ní spočinula všechna jeho váha. Znovu se líbali, ona a on, a tentokrát to bylo dychtivé a zběsilé a bylo v tom

všechno, co předtím potlačovali. Přidaly se zuby a nehty. Cítila, že se mu postavil, napjatě se jí přes jeho džíny tiskl na vnitřní stranu stehna. Cítila, jak naše tělo, moje i její, vlhne – pot mezi prsy, vzadu na krku a mezi nohama. Obě jsme hmátly po zipu jeho poklopce.

ON se vzpříčil na loktech a zafuněl:

„Počkej.“

Byla jsem zase sama sebou. Vlasy se mi lepily na zpocený obličej.

„Co je?“

Zavřel oči. Bylo znát, jak se vědomě snaží klidně dýchat. Naklonil se ke mně a pohladil svou smirkovopapírovou tváří tu moji. „Chci tě,“ zašeptal mi do vlasů a v tu chvíli mi milionem vláken v kůži projel elektrický proud. „Ale chci, abys věděla, že nemám zájem si jen tak zapíchat.“

Když zase zvedl hlavu, cítila jsem stejný beztížný sesun, jako když se naše ruce poprvé dotkly třicet metrů nad zemí.

Pročísl mi rukou zacuchané vlasy:

„Připadá ti to moc staromódní?“ Sebeznevažující úsměv. Když se takhle usmíval, zbrázdilo se mu čelo.

„Ne,“ odpověděla jsem.

„Jsi tak krásná, Pane bože, nechci nic, než se tě dotýkat,“ vzdychl a jeho hruď se přiblížila k mojí.

Přes čelní sklo dovnitř dopadalo stříbřité světlo a malovalo jeho obličej po stranách do teplého citronového odstínu. „Víš, proč jsem byl tam nahoře tak šťastný? Protože jsem úplně zapomněl na to, kde jsem. Nedokázal jsem myslet na nic kromě tebe.“

Už jsem nemohla čekat.

Vzala jsem jeho obličej do dlaní a přitáhla si ho k sobě. Napřed jsme se líbali se rty přitisknutými k sobě, potom zase i s jazyky. Nalehl na mě s kolenem vraženým mezi mými stehny, přesně tak, jak jsem si předtím představovala. Cítila jsem, jak mě jeho polibky prostupují. Cítila jsem, jak vyplňují

každou skulinu mého těla slunečním žárem, hvězdnou září, potem a bezstarostností. Když jsme se od sebe odtrhli, řekla jsem tiše a vyrovnaně: „Můžeme dělat obojí. Nemusí to být jenom píchání.“

Tvářil se trochu ztrápeně, ale tentokrát nic nenamítal.

Prsty jsem mu prohrábla vlasy zvlhlé potem. Omotala jsem se nohama okolo něj. Pod jeho vahou jsem dýchala mělce. Cítila jsem, jak se Země otáčí a gravitace tlačí naše těla k sobě. „Chci se s tebou vyspat,“ prohlásila jsem.

Ztrápený výraz roztál.

Všechen alkohol už jsem spálila. Ten opilý pocit, který se teď ve mně vzedmul, vznikal samovolně. Ani jsem nepřemýšlela nad tím, kde jsme zaparkovali, a že by každou chvíli mohl někdo projít okolo. Bylo mi to jedno. Líbal mě na krku, na klíční kosti a sundal mi těsné ulepené tričko elegantněji, než bych to dokázala sama. S jemným mravenčením mi

jeho drsná tvář přejela přes prsa. Rozepnul mi podprsenku a přimáčkl mi horké rty na kůži. Všechno se ve mně sevřelo a napružilo. Trhanými pohyby jsem ho svlékla z trička a on mi stáhl šortky, pak se naše těla zase spojila a přitiskla k sobě kůží na kůži. Pokaždé, když mi sundal nějaký kousek oblečení, strávil chvilku prozkoumáváním nově odhalené oblasti rukama a rty a potom mě zase začal líbat. Cosi ve mně začalo divoce vířit a postupně se vymykat kontrole. Tady můj obvyklý přístup k sexu – neosobní a bez emocí – nefungoval. On do toho pletl tahle něžná, vroucná gesta. Prostě mě ošukej, měla jsem chuť říct. Ale přitom jsem nechtěla, aby mě jenom ošukal. Chtěla jsem, aby to pokračovalo navěky, aby nikdy nedošly kousky oblečení, které mi může svlékat, a nová místa, která může objevovat.

Konečně prsty vklouzl pod lem kalhotek. Rozepnula jsem mu knoflík na džínách

a tentokrát mě nezastavil. Nezarazil mě, ani když jsem mu rozepínala zip. Ani když jsem vzala do ruky jeho ptáka. Je to skoro surreálný pocit, když si na něj poprvé sáhneš a dojde ti, že tě tímhle za chvíli bude píchat. Byl tlustý a tvrdý a hned o několik stupňů teplejší než zbytek jeho těla. Když jsem se ho dotkla, slastí přivřel oči a obočí se mu povytáhlo nahoru. Zbožňuju to. Miluju, jak jsou naprosto bezbranní, když jim ho vezmeš do ruky. Vytáhla jsem mu ho z kalhot a stiskla ho mezi stehny. Kalhotky jsem ještě měla na sobě.

Pro něco se natáhl. Vyhrábl z přihrádky na palubní desce malý balíček ve fólii. Vmáčkl mi ho do ruky. Tohle taky miluju.

Roztrhla jsem obal a nasadila mu kondom. Na tomhle kroku je něco tak definitivního, že mi z toho tají vnitřnosti. Už není cesty zpátky. Už žádné výmluvy. Teď se to stane.

Znova mi rukou pročísl vlasy a díval se skoro smutně. Oběma rukama mi na bocích

zajel pod lem kalhotek a stáhl je. Nenechala jsem ho, aby mi je sundal úplně. Beztak jsme na to byli v autě moc stísnění. Chtěla jsem, aby to celé bylo zoufale roztoužené, komplikované a nevyhnutelné.

„Udělej mi to,“ řekla jsem. Hlas se mi třásl.

Namáčkl se na mě, ale vevnitř ještě nebyl. Oběma se nám v obličeji objevilo vzrušení. A zase na mě nalehl, takže jsem cítila celou jeho délku. Kondom byl okamžitě kluzký. Dýchala jsem se zaťatými zuby. Jednou rukou mi pevně uchopil tvář a zašeptal:

„Řekni mi, jak se jmenuješ.“

A sakra. Takže on to celé myslel vážně. Kousala jsem se do rtů a nadzvedla jsem pánev směrem k němu.

Přehnal se přese mě jeho dech. Cítila jsem, jak se mu zaťal každičký sval, jak se jeho břišáky sunou po mém břiše a jeho stehna stahují na těch mých. Zajel mi paží pod záda a pevně mě objal. Tvrdé péro se tyčilo proti

mně, až jsem měla pocit, že mi z toho každou chvíli vybuchne mozek.

„Ošukej mě,“ zopakovala jsem. Tentokrát se mi hlas nechvěl, ale zněl odhodlaně.

„Řekni mi, jak se jmenuješ.“

Nebylo to pro něj jednoduché. Evidentně bych ho mohla zpracovat, kdybych si počkala. Brzy by to asi vzdal. Ale já jsem se netrpělivě zeptala: „Proč?“

„Nechci, aby to byl jenom sex. Chci vědět, kdo jsi.“

Muži disponují věcí, kterou nazývám sexuální logika. Když jsou nadržení, což je většina času, logická pravidla se změní. Místo aby šlo o utříděný systém uvažování, stane se z logiky pouhá zkratka k tomu, co chtějí. V tomhle okamžiku jsem i já podlehla sexuální logice. Stejně by mě podle křestního jména nenašel. I když bydlíme v malém městě. I když je moje jméno poměrně neobvyklé.

A možná mu ho nějaká část mého já chtěla prozradit. A opravdu ho tak vpustit dovnitř.

„Maise,“ vydechla jsem, zase trochu roztřeseně.

Jeho výraz se zklidnil, jako když dílek skládačky zapadne na své místo.

„Těší mě, Maise,“ odpověděl.

„Mě taky. A jak se jmenuješ ty?“

„Evan.“

„Evane,“ oslovila jsem ho, „prosím tě, přestaň povídat a ošukej mě.“

Napřed mě políbil a přitom mi pevně sevřel ret mezi zuby. Vykřikla jsem – ne bolestí, ale úlevou. Bolestně jsem po tomhle prahla a uvědomila jsem si to, až když byl ve mně. Zajížděl do mě pomalu, s otevřenýma očima upřenýma na můj obličej. Zkroutily se mi prsty a vzápětí se zase povolily. Zvláštní bylo, že když mě líbal, připadalo mi to jako soulož, a když mě šukal, bylo to jako polibek. Jako by nevýslovně hřejivými a neúnavnými polibky líbal každý

kousek mého těla. Musela jsem odvrátit obličej a zavřít oči. Odstavit aspoň některé smysly. Slyšela jsem vlastní hlas, zvučné výdechy, které ze mě vycházely bez mého přičinění, a zněla jsem tak něžně a mladě, že mě to samotnou vzrušovalo. Rajcovala jsem sama sebe. Šíleně. Evan – pane bože, teď má jméno – mi sjel rty na prsa, líbal je a sál mi bradavku, zatímco přirážel a já jsem měla dojem, že se rozskočím.

Všechno se slilo do zmatečných, překrývajících se vjemů. Strčila jsem ruce do zadních kapes jeho džínů a tlačila ho hlouběji dovnitř. Matně jsem si uvědomila, že se bosýma nohama dotýkám chladivého okna. Plesknutí mojí kůže o koženou sedačku. Nakonec se vnější svět vytratil a zůstaly jenom ty body, kde jsme se dotýkali. Můj zadek v jeho dlani, jak si mě přidržoval, abych ho v sobě cítila úplně celého, když mě zaplňoval tvrdostí a horkem. Když se blížíš k orgasmu, začneš vnímat napůl bláznivě. Všechny zábrany se

rozpouštějí. Chtěla jsem ho mít naprosto všude, v puse, v zadku, mezi prsy, prostě všude, kde se dá souložit. Najednou se uvnitř mě zastavil a já jsem měla pocit, že začnu řvát. Když se začal znovu pohybovat, bylo to tak pomalé, tak zatraceně pomalé, že jsem vnímala každý centimetr, kterým do mě až po kořen pronikal. Tiskl se mi na klitoris, chvěla se mi oční víčka a vydechla jsem: „Už skoro jsem. Už budu.“ A on do mě plynule pronikal dál a já jsem se tomu poddala, všechno napětí, co se ve mně svíjelo, mi vystřelilo z nervů do elektrické bouře. Udělal se zároveň se mnou, celé jeho tělo se na okamžik vzepjalo v nelidské síle. Prsty se mi zabořil do půlek a jeho pták ve mně zapulzoval zarážející tvrdostí, zatímco já jsem pomalu měkla a tála.

Zajížděl do mě něžněji a něžněji, hlava mu klesla, tělo se uvolnilo, až tam celá jeho váha visela podepřená jen jeho lokty.

Planety kroužily po svých oběžných dráhách. V Británii se probouzel rozbřesk. Ozvalo se prásknutí dveřmi, připomínající úhoz klapky psacího stroje. Podívala jsem se na něj. On už se na mě díval. Kdy se mi naposled stalo, že mě nějaký chlápek opíchal a chtěl se mi dívat do očí po tom, co se udělal?

Ani jeden z nás nemrkal a zdálo se, že snad ani nedýcháme. Pořád byl ve mně, i když už změknul. Nevěděla jsem, co mám dělat. Většinou ho hned vytáhnou. Nebo se vyprostím já a začnu hledat oblečení. Nemohla jsem se hýbat, byla jsem uvězněná pod ním.

Hřbetem ruky mě pohladil po tváři.

Prosím tě, hlavně teď neřekni něco trapného. Prosím tě, nemluv.

Naklonil se a políbil mě.

Tak tohle zvládnu. Zavřela jsem oči a taky ho líbala. Byl to klidný neuspěchaný polibek: teď jsem od něj vůbec nic nechtěla. Během

něj ze mě opatrně vyklouzl. Tichounce jsem vzdychla. Zastrčil si ho do kalhot i s nasazeným kondomem. Očima mi cestoval po celém těle, ale teď se na delší dobu zastavil u obličeje.

Panika.

Hleděl na mě, jako by mě znal. Nemyslím tím, že jsme se „poznali“ v biblickém smyslu, to jsme už očividně měli za sebou. Ale tak, jako by mi říkal: Tohle je víc než jenom šoustání.

Posadila jsem se a ze všech sil jsem se snažila působit nenuceně, když jsem sahala pro oblečení. Natáhla jsem si kalhotky. Zapnula podprsenku. Nemohla jsem se nasoukat do kraťasů, aniž bych ho málem kopla do obličeje. To ho rozesmálo, popadl mě za nohu a přejel mi tváří po lýtku. Snažila jsem se ovládnout, aby bodání jeho strniště nevyvolalo další ohňostroje v mých nervových zakončeních, ale zkuste se hádat s endorfiny.

V autě to bylo cítit čisticím prostředkem a potem, tím kouzelným sexuálním pižmem, které je o něco míň kouzelné, jakmile je po všem. Jak se odsud sakra dostanu?

Poník si nás žalostně prohlížel z palubní desky.

Ježíši! Ten malý zmrd se na to všechno díval.

„Maise.“

Po zádech mi přejelo mrazivé jiskření, když vyslovil moje jméno. Tvářila jsem se, jako že mě upoutalo cosi v postranním zrcátku. „Copak?“

„Jen si to zkouším.“

Bylo by hodně nezdvořilé, kdybych teď otevřela dveře?

Konečky prstů mi brázdil předloktí, jemné broskvové chmýří.

„Všechno v pořádku?“

„Jo.“

„Maise.“

Natočila jsem se k němu. Předpokládám, že víc nechtěl – jen říct moje jméno a vidět nějakou reakci. Sklonil hlavu, úplně z něj sálala jakási nadpozemskost. Bože, tak nádherný chlap. A byl na mě tak hodný. A já jsem měla pocit, že z toho auta musím vypadnout, než se zadusím.

„Hele,“ spustila jsem s nucenou veselostí.

„Mám nápad.“

Zvedl obočí, plný naděje.

„Půjdu prozkoumat, jestli se mi podaří podplatit někoho na gravitronu,“ donutila jsem se k uculení. „Dej se do pořádku a potkáme se tam jo?“

Jsem docela vytrénovaná lhářka. Hlavní schopnosti, které jsou k tomu zapotřebí: oční kontakt, jistota, nezájem o výsledek.

Ale tady vyvstal problém. Za ty dvě nebo tři hodiny od chvíle, kdy jsme se potkali, mě Evan stihl poznat dost dobře na to, aby tyhle blbinky prokoukl. Možná zaslechl, že se mi nějak nepatrně zlomil hlas, zahlédl mi

v očích kradmý záblesk zoufalství. Protože místo toho, aby zavtipkoval, zčervenal nebo udělal cokoliv takto normálního, se na mě zahleděl, jako kdybych právě řekla, že už ho nikdy nechci vidět.

Což bylo přesně to, co jsem tím říkala, ale to je jedno.

„Dobře,“ souhlasil tiše.

Hlavní dovednost: umět to dotáhnout do konce.

„Perfektní,“ pokračovala jsem a naklonila se, abych mu dala letmou pusu na tvář.

Chytil mě za bradu a držel mi hlavu před svým obličejem. Srdce mi bušilo, jako když se upír snaží rozrazit víko rakve a vyskočit ven.

Evan si mě prohlížel. Palcem mi přelétl přes rty a tvář, jako by se je pokoušel zapamatovat, protože mě vidí naposledy.

Neměla jsem to srdce, abych se rozloučila neupřímným polibkem. Sklopila jsem oči a vystoupila z auta.

Kolo jsem měla zamknuté u plotu za housenkovou dráhou. Uvnitř bylo ticho, až na pár přiopilých kolotočářů, co blbli se siláckým kladivem. Vyhoupla jsem se na sedlo a cukla sebou, když jsem ucítila příjemné pálení v rozkroku. Kurva práce. Musela jsem šlapat do pedálů vestoje, abych vyjela z vysoké trávy po nezpevněné cestě, a každý pohyb mi připomínal, co jsem právě dělala, jak skvělé to bylo a jak mizerně je mi teď.

Jo, zaplítám se se staršíma chlapama. A pak je opouštím dřív, než stihnou oni opustit mě.

Děkuju za tuhle fobii z loučení, tati. Fakt ti srdečně – vlastně zkurveně – děkuju!

Než jsem dojela na asfaltovou silnici, měla jsem v očích slzy. Ale to bylo jenom kvůli větru. Fakt že jo.

2

Úkol: předělat sama sebe.

Filmové klišé by bylo ostříhat si vlasy. Ale na to kašlu. Není moc irských holek, co se můžou chlubit tmavými hedvábnými kadeřemi.

Taky si nedopřeju kompletní obměnu šatníku (jsem švorc), nepořídím si domácího mazlíčka (nemůžu si dovolit starat se o tvora, který by na mně byl závislý) ani přítele (viz předchozí bod), ani nový make-up (matčina vizáž připomínající kombinaci líčení šlapky a indiánských válečnických barev mě inspiruje k vyznávání přirozené krásy).

Co tedy udělám:

Vymažu si z telefonu všechna čísla. Už žádní oplzlí týpci, žádné coury ze školy, co si myslí, že když spolu mluvíme, jsme

automaticky kamarádky nebo že vůbec máme něco společného.

Přihlásím se na vysokou. A vůbec to nesouvisí s tím, že se mě na to Evan ptal.

Budu čelit věcem, které mě děsí. Aspoň jednou měsíčně. Za srpen mám povinnost splněnou. V září řeknu mámě, že má problém s drogama. Jestli se dožiju října, čekají mě klauni.

Seženu si práci. Nebudu čekat, že by mámu jakkoliv vzdáleně zajímalo, že chci na vysokou nebo že by snad mohla mít ponětí o tom, co potřebuju.

Přestanu využívat chlapy. Přestanu, přestanu, přestanu.

Možná znovu zajdu za tou psycholožkou. Nebo za nějakou jinou, která není tolik fixovaná na plyšáky.

Budu žít – a ne se otupovat, abych životem nějak prolezla, jako to dělá máma.

Přestanu myslet na Evana.

Při sestavování rozvrhu mě zdrželi, protože příjmení O’Malleyová technicky v abecedě patří pod O, nikoliv pod M. Výsledkem bylo to, že když jsem se konečně dostala k úřednici, která měla zápis na starosti, byly už všechny pro mě zajímavé předměty obsazené.

„Mrzí mě to, Maisie,“ mumlala ta ženská. Vypadala, že v zatuchlém vzduchu každou chvíli usne. „Je tam plno.“

„Maise,“ opravila jsem ji. „To je krátká varianta, na rozdíl od Maisie, což je zdrobnělina pro malou holku. A nerozumíte mi. Já jsem si místo na kurzu filmové vědy rezervovala už loni.“

Ve sklech jejích bifokálních brýlí jsem zahlédla odraz obrazovky notebooku. Měla rozehrané Angry Birds.

„Chci jít na filmovou akademii,“ vysvětlila jsem jí. „Potřebuju na ten předmět chodit.“

„Ty chceš být herečka?“ zeptala se s vlažným zájmem.

„Ne, budu filmy natáčet, ne v nich hrát.“

„Jsi moc pěkná, mohla bys být herečka.“

Měla jsem chuť spustit o tom, že jenom krása přece nestačí, ale měla pravdu.

„Nemůžete se podívat na rezervace?“

„Ta třída už je plná.“

Přes brýle jí prosvištěl červený pták.

„Co předmět Drama 102?“

„Do prdele, já nechci hrát,“ zamumlala jsem.

„Promiňte?“

„Podívejte, jedno z těch míst bylo rezervované pro mě. Možná vás někdo podplatil. Kdo jsem, abych vás soudila. Vsadím se, že vám za tuhle prudu moc dobře neplatí.“ Naklonila jsem se k ní přes stůl. „Ale tohle je moje jediná skutečná vášeň. Pokud na tenhle předmět nebudu chodit, nedostanu se na filmovou školu jinak, než že se vyspím s proděkanem pro přijímací řízení. Pravděpodobně bude chtít, abych mu ho přeblafla v jeho Porsche. Jemu i všem jeho blbým

kamarádíčkům z vedení fakulty. K takové budoucnosti mě tím odsuzujete. Přemýšlejte o tom.“

Paní Naštvaná-Ptáková na mě udiveně zírala kulatýma zvlhlýma očima.

Zvedla jsem obočí.

Klik, klik. Ozvalo se zavrnění laserové tiskárny. „Nejspíš jsem se spletla. Právě se tam jedno místo uvolnilo.“

Podala mi vytištěný papír a prohlídla si mě přes brýle.

„A vážně se ještě zamyslete nad tím herectvím.“

„Děkuju moc. Určitě to ještě zvážím.“

Ke kolu jsem se vracela se zářivým úsměvem a rozvrh jsem si tiskla na srdce jako amulet.

FILMOVÁ VĚDA. Po-Čt-Pá 10.15–11.45.

E. WILKE. Učebna č. 209.

Tolik mě to pohltilo, že jsem si ani nevšimla vínového Monte Carla, ve kterém

seděl na palubní desce poník se smutnýma očima a jemnou srstí třpytící se na slunci.

Pokud jste filmoví fandové, zřejmě si teď říkáte: „Ona chce jít na filmovou školu a přitom ani nezná Kubricka?“

Takže: přesně proto chci chodit na semináře z filmové vědy, abych se něco dozvěděla. A přiznávám, že můj vkus se stáčí spíš k modernějším věcem. Víc mě bere Lars von Trier, Terrence Malick a animé od Mijazakiho než to, k čemu by se asi filmový nadšenec podle všeobecných představ měl hlásit – jako Kubrick, Hitchcock a celá ta stará parta. Jenže já fakt nejsem hipsterka. Petera Jacksona a J. J. Abramse zbožňuju stejně jako tyhle artové drahoušky. Uznávám. To, že jsem neznala jedno z Kubrickových stěžejních děl, film 2001: Vesmírná odysea je z mé strany dost trapas.

Ostatně myslíte si, že můj učitel filmové vědy mi to neomlátil o hlavu?

Vidím ta světla každý večer, říkal. Ta slova jsem nemohla dostat z hlavy. To znamená, že bydlí nebo pracuje někde poblíž. V tomhle zastrčeném zapadákově, kde se počet obyvatel sotva vyšplhá na pětimístnou cifru, žije chlap s tváří anděla. Chlap, který se zeptal na moje jméno, než mě jedné neohrožené srpnové noci ošukal u sebe v autě.

Nemohla jsem ho dostat z hlavy.

Vyjela jsem na kole k vodojemu na kopci, odkud se rozkládal výhled doširoka na travnaté stepi. Po prorezlých příčkách jsem vyšplhala na římsu, kterou tady vytesali z mississippského naplaveného dříví. Dnes v noci nebylo takové vedro, trávu čechral neklidný vítr a nesla se v něm vůně hlíny a ječmene. Odsud vypadala světla lunaparku jako vířící

světlušky, které někdo lapil pod neviditelným poklopem. Stejně jako mě.

Takže co, přemýšlela jsem. Cítím se dobře, poté, co jsem se vyspala s milým chlápkem a pláchla? Bodlo mi to? Nebo jsem ještě osamělejší než předtím?

Rétorické otázky.

Možná je na čase připustit si, že být na pár hodin objektem intenzivní touhy tak úplně nestačí. Občas mi to pomůže na pár dní, pár týdnů, ale když se prázdnota vrátí, zdá se ještě větší a nenasytnější. Vždycky jsem si myslela, že to bylo těmi chlapy – až narazím na někoho, kdo je fajn, bude to jinak. Naplní mě to. Ale od fajn týpka jsem odešla stejně jako od všech ostatních a dál jsem si připadala prázdná. A zakrývala jsem to suverénností a namachrovaností a pořád jsem se přesvědčovala, že takový je život a prostě to tak chodí. Nikdo není šťastný. Nikdo se necítí naplněný. Evan si myslí, že existuje nějaké tajemství štěstí, ale mýlí se.

Tajemství spočívá v tom, že se člověk obrní. Že si tu prázdnotu nepřipustí.

Ale to se mi naprosto zoufale nedařilo.

Šelest kdesi dole v trávě. Pronikavé prásknutí.

Nadskočila jsem a přála si mít nůž. Že by to byl nějaký psychopatický úchylák?

„Kdo tam je?“ zavolal klučičí hlas.

Do prdele. Stojí hned vedle mého kola.

„Vypadni,“ ozvala jsem se výhružně.

Ticho a pak tichý smích. „To je v pohodě.

Nic ti neudělám.“

„Nesahej na moje kolo,“ pokračovala jsem.

„A vypadni.“

Tmou zazářila hořící cigareta jako rozzlobené oranžové oko. „Pěkná drzost.“

Čím dýl zůstanu tady nahoře, tím víc si bude myslet, že se bojím. Ladně jsem slezla dolů, kousek nad zemí jsem seskočila a hbitě přistála. Kluk byl aspoň o hlavu vyšší než já, ale vyhublý jako strašák do zelí. Neviděla jsem z něj o moc víc než výrazný ohryzek

ve světle cigarety. Většinu svých vrstevníků jsem znala a tenhle kluk mi připadal ze školy povědomý. Samotář, tak trochu podivín.

„Čau,“ pozdravil. Popadla jsem svoje kolo.

„To jen tak bez pozdravu zmizíš?“

„Čau,“ řekla jsem. „A čau.“ Znova se zasmál.

Přehodila jsem nohu přes kolo a trochu se kolem zabořila do hlíny.

„Já jsem Wesley,“ představil se.

„Nehledám nové kamarády.“

„To je ale divné jméno.“

Chtě nechtě jsem se musela zasmát. Zatraceně. Země byla rozježděná a hrbolatá. Bylo by rychlejší jít pěšky a kolo vést.

„Už jsem tě viděl,“ prohlásil Wesley. Nesla se od něj ke mně kořeněná vůně. Hřebíčkové cigarety.

„Super,“ řekla jsem, „takže jsi stalker.“

„Není to stalkování, když jsem tu byl první.“

Zastavila jsem, chodidlo jsem s plesknutím zapřela o zem. „Hele. Ať jsi kdo jsi, moc mě těší, ale tohle nebude fungovat. Nemám zájem o kamaráda, přítele, fanynku ani velkýho bráchu. Ať si myslíš na cokoliv, tak se to rozhodně nestane.“

Červený plamínek udělal oblouk tmou. „Ty jsi M. O’Malleyová, že?“

Srdce se mi zastavilo. „Cože?“

Šustění. Před očima mi zatřepotal čímsi bílým. V měsíčním světle to vypadalo modravě. Odhadla jsem, že je to potištěný list papíru.

„Vyřadili mě z filmové vědy. Někdo mi vzal moje místo. Ta paní v kanceláři říkala, že to byla holka, která vypadá jako Sněhurka. A pořád mlela o tom, jak jsi ‚talentovaná‘.“

„Sakra,“ zašeptala jsem.

„Nezlobím se,“ dodal Wesley. „Ale když nic jiného, mohla bys mi aspoň říct, proč na ten předmět tak strašně moc chceš.“

Tehdy jsem ještě nevěděla, kdo je E. Wilke. Ani jaké to je někoho potřebovat. V tu chvíli jsem jenom potřebovala něco vlastního. Něco, co sama vytvořím. Něco, co mi nikdo nevezme.

Natáhla jsem ruku.

Wesley se zamračil a pak mi s ní potřásl. Kůži měl suchou a hrubou jako slupka kukuřičného klasu.

„Maise,“ řekla jsem.

„Co?“

„To je moje jméno.“

Prozradila jsem mu ho lehce, volně, bez zábran.

Tyhle věci si člověk vybaví později, když mají nějaký smysl.

„Na ten předmět potřebuju chodit,“ navázala jsem, „abych se dostala z tohohle posranýho města.“

Zaculil se od ucha k uchu. „Fajn. To zní jako legitimní důvod, proč se mnou vyjebat.“

Wesley mě doprovodil domů. Nebylo to záměrné, ale konverzace sama od sebe plynula dál. Vyšlo z něj, že ho filmy taky hodně zajímají, ale hlavně po technické stránce: kamera, natáčení, střih. Chovám respekt k lidem, kteří se dokážou tak děsně zažrat do toho, co milují. Většinu cesty vysvětloval rozdíl mezi čtyřiadvaceti, třiceti a osmačtyřiceti snímky za vteřinu a to, jak funguje lidské oko. Jak náš mozek vyplňuje mezery mezi jednotlivými okénky filmu. Že když se díváme na film, polovina toho, co

„vidíme“, vlastně ani není pravda – jen si to sami domýšlíme.

Napadlo mě, jaké je mít mámu jenom v jednom okénku denně. Jak jsem zamlžila její život do čehosi, co vyplní mezery. Přemýšlela jsem, jestli totéž provádí v duchu Evan se mnou. Když jsme přišli k našemu domu, Wesley vytáhl telefon.

„Chceš si vyměnit číslo?“

Nechtěla jsem kývnout příliš snadno. Středoškoláci jednají až moc neuváženě. „Hodláš mi vyčítat ten zápis na filmovou vědu?“

Pokrčil rameny. „Pokud přijdu o něco světoborného, tak mi to můžeš sdělit.“

Vyměnili jsme si čísla.

„Kecalas,“ uchechtl se Wesley.

„V čem?“

„Že nechceš kamarády.“

„Ale my nejsme kamarádi,“ opáčila jsem chladně a zamířila k verandě.

Chyba. Myslela jsem si, že jsem byla prostořeká, ne že to znělo jako flirtování. Nejsme ve čtvrté třídě. Nebudeme přece nejlepší kámoši navěky, protože máme oba na aktovce stejnou figurku z animáče.

Wesley však místo toho slyšel:

„Nevylučuju variantu, že si to časem rozdáme.“

Člověk ale nikdy neříká to, co si myslí, že říká.

První školní den.

Bylo to, jako by život začínal zase nanovo. Zářijové slunce, stále ještě planoucí léto, ale už začínalo slábnout a viditelně uvadat. Chvějící se stíny listů na chodníku jako pixely. Všechny hlasy zněly uvolněně a spokojeně, že setřásly tíživou svobodu léta a znova vklouzly do pohodlných svěracích kazajek rozvrhů a rutiny. Všechno je posypané zlatavým pudrem, pomalu se vkrádá podzimní tlení a rozkládá svět na molekuly slunce a prachu.

7.55, první zvonění, pronikavé a uklidňující. Moje vnitřnosti se poslušně usadily a připravily se na roli, kterou budeme hrát několik následujících měsíců. Brodila jsem se mezi opálenými těly, v mořském oparu gelů na vlasy a parfémů. Všichni měli pohled jako přivařený k mobilu a dopřávali si posledních pár minut v éteru, než všechna spojení s vnějším světem přeruší. Já jsem svůj telefon hodila do skříňky.

Wesley mi poslal zprávu: „Oběd po 4. hodině?“ A já jsem odpověděla: „Budu tam.“

Takhle začal první den mé „nové práce“, jak jsem tvrdila Evanovi. Přemýšlela jsem, jestli on už začal na tom svém novém místě.

S odstupem by na sebe člověk nejradši zařval: Copak sis ničeho nevšimla? Copak necítíš to podivné pnutí? To, jak se ti tetelí každá buňka v těle, jako by je dráždila nějaká blížící se síla? Nevšiml sis narušení síly, Luku?

Práskla jsem dveřmi skříňky.

Za mnou slídila s opovržlivým úšklebkem jedna Mrcha. Pohledem po mně přejížděla jako zmijím jazykem.

No dobře, nedá se říct, že bych ze sebe udělala úplně jiného člověka. Nejsem sakra matka Tereza. Vzala jsem si šortky, které by už porušovaly školní řád, kdyby byly o chlup delší, a propínací chlapeckou košili, na níž jsem nezapnula knoflíčky zrovna nejsvědomitěji. Vtipné na tom bylo, že i v tomhle

vidláckém ohozu a nenamalovaná jsem vypadala desetkrát líp než ta holka, co se celé ráno mořila a čančala, jen aby ze sebe nakonec udělala napodobeninu čivavy.

Líbezně jsem se na ni usmála a ona se mi odvděčila ještě pohrdavějším výrazem. Skoro bylo vidět, jak jí za očními bulvami jiskří obvody, když mě takhle rentgenově sledovala: Cíl zaměřen. Zneškodnit.

8.00–9.05: Matematika. To nejhorší si nech na začátek, jak říká máma. Byla jsem v pozoru a svědomitě se soustředila. Poznámky jsem si zapisovala staromódně propiskou na papír. Někteří spolužáci ťukali na noteboocích a tabletech. Kromě počtů tahle hodina přináší i ponaučení o třídním rozdělení společnosti, pomyslela jsem si.

9.10–10.10: Světové dějiny. I tady padala čísla, ale ne tolik. Začala jsem bloudit v myšlenkách. Takhle vypadají dějiny světa: holka potká kluka. Rozdají si to. Holka pak

zpanikaří a uteče mu. Kluk vybuduje civilizaci, aby holku nalákal zpátky.

Po hodině jsem si to namířila přímo ke své skříňce, abych napsala Wesleymu, ale zarazila jsem se. Jak se dá zdvořile říct „Potřebovala bych utěšit, ale nehodlám ti svěřovat žádné lechtivé podrobnosti“? No nic. Vždyť se vlastně ani neznáme. Kdo tady teď jedná neuváženě?

Hlavu vzhůru, kámoško, říkala jsem si. Další hodina má být filmová věda. Moje první ochutnávka budoucnosti. A po ní budu mít výmluvu, proč se ozvat Wesleymu, a můžu mu předhazovat, o co přišel. Když jsem tak proplouvala tlačenicí, vybavilo se mi, co povídal Evan. Je to klasika. No, jestli je to taková klasika, tak to určitě budeme probírat.

Jako když se skotačící jehně nic netušíc žene přímo pod nůž.

Učebna 209 se nacházela na konci chodby. Vedle ní bylo veliké okno jako brána vedoucí

přímo do slunce. Vteřinku jsem se tam nechala oslňovat sluneční září, přes oční víčka do mě prostupovaly fotony. Když jsem vcházela do třídy, zrak mi tančil s mikroskopickými explozemi cév v zamlženě rudém třpytu.

Jako první jsem uviděla já jeho.

Ani jsem nemrkla. Všechno se ve mně dočista zastavilo. Měl na sobě pečlivě vyžehlené kalhoty a košili s límečkem. Byl hladce oholený, vlasy měl uhlazené hřebenem a na zápěstí se mu blýskaly stříbrné hodinky, ale nepochybně to byl on. Poznala jsem jeho ruce. Poznala jsem ty rty. Představila jsem si jeho tvář s rašícím odpoledním vousem, a jak mi s přivřenýma očima líbá krk, když vedle něj ležím v posteli a zalévá mě vzrušení.

Okamžitě mi to naprosto zřetelně došlo. Evan Wilke. Nastupuje do nového zaměstnání jako učitel na Riverlandské střední škole.

Můj učitel.

10.15–11.45: Úvod do konce světa.

Zvedl hlavu a věnoval třídě neadresný uvítací úsměv. Přejížděl pohledem z druhé strany, takže trvalo dvě vteřiny, než se dostal ke mně, ale zasáhlo mě to jako blesk. Ucítila jsem neodvratnou zkázu, ale zároveň jsem byla jako zkamenělá a nemohla jsem utéct. Když mě spatřil, zarazil se. Úsměv se vytratil. Ne že by vypadal polekaně – prostě se mu z tváře vytratil jakýkoliv výraz. Šok.

Kdosi do mě vrazil, jak procházel okolo. Pitomě jsem postávala ve dveřích. Měla jsem dojem, že to trvalo několik menších věčností, ale bylo to jen pár sekund.

Evan na mě hleděl jako ve snách. Asi byl zmatený. Zřejmě mu ještě nedošlo, že jsem studentka. Vyburcovala jsem se k pohybu a usadila se na židli nejblíž dveří.

Pootevřely se mu rty.

Co jsme provedli špatného, slavný soude?

Bylo mi osmnáct. V té době ještě nebyl můj učitel. Pila jsem. Jenže všichni pijí.

Koupil mi alkohol. Lhala jsem mu o svém věku. Není to jeho chyba.

Svůj případ tímto odkládám.

Měla jsem otevřené oči, ale nebyla jsem si vědomá toho, že bych v následující minutě něco vnímala. Polookno, jak by to nazvala máma. Člověk neodpadne…, jenom je na okamžik duchem trochu mimo.

Místnost se začala zaplňovat.

Evan si po stole přesouval papíry sem a tam. Potom tam jen stál, hleděl na desku a hýbaly se mu jenom oči prudce sem a tam jako ve fázi REM.

Byl to sen? Nesporně to připomínalo noční můru.

„Můžeme jít na chvíli na chodbu?“ Tiše, decentně. Bez jakéhokoliv náznaku emocí.

Stála jsem tam, aniž bych se na něj podívala, připadala jsem si úplně na ráně. Ani jsem si na hodinu nic nepřinesla, říkala

jsem si, že všechno, co potřebuju, mám v hlavě.

Čekal na slunci u okna. Studenti proudili chodbou na záchod a zase zpátky. Všechen okolní hluk byl ale zastřený a vzdálený jako za sklem.

Předtím jsem si představovala, co bych dělala, kdybych na něj znovu narazila. Vběhla bych mu do náručí. Omluvila bych se, že jsem se vypařila. Pohladila bych ho po tváři. Líbala bych ho a zase líbala.

Místo toho jsme stáli naproti sobě a oddělovalo nás půl metru hutného slunečního svitu.

„Maise,“ oslovil mě.

Pohlédla jsem na něj, jako by mi jeho hlas zvedl hlavu.

„Jmenuješ se tak doopravdy?“

„Ano.“

„Moc mě to mrzí.“

Na tohle jsem nebyla připravená. Čekala jsem, že bude naštvaný. Lhala jsi mi. Utekla jsi. „Proč?“ zeptala jsem se.

Jen zavrtěl hlavou.

„Je mi osmnáct,“ prohlásila jsem rychle. Rozhlédla jsem se po spolužácích. Nikdo si evidentně nevšiml, že by se dělo něco neobvyklého – viděli zkrátka učitele, který se baví se studentkou. „Tehdy už mi bylo osmnáct. Takže není důvod, víš. Jako aby tě to mrzelo.“

„Jsi v pořádku?“

Snad začínám být. „Jo.“

Pohupoval se na špičkách. Vypadal tak mladší. Pane bože, kolik mu vlastně je? Tipovala jsem kolem třicítky, ale vlastně jsem neměla ani páru. Půl metru slunečního světla nedokázalo zabránit tomu, že se ke mně linula semišová vůně – sice krotká a jemná, ale nezaměnitelná.

„Nevím, co mám dělat,“ přiznal se. „Pověz mi, co bys chtěla ty. Mohla bys přestoupit

na jiný předmět. Nebo můžu… můžu na místě podat výpověď, hned teď. Udělám to. Jen řekni, co bys chtěla.“

Mluvil trochu vyšinutě a mně se z toho nafukovalo srdce jako balon. Takže se cítíš provinile, pomyslela jsem si. Rozhodilo tě to. Víš, že to bude pohroma, když se budeme tvářit, jako že se nic nestalo. Protože pořád něco cítíš.

První zazvonění. Jedna minuta do začátku hodiny.

Evan stál nehnutně s očima přilepenýma na mě.

„Neudělals nic špatného,“ zašeptala jsem, protože chodba už se vylidňovala. „A na jiný předmět přejít nechci.“

„Maise,“ hlesl. Nic než moje jméno.

„To já se omlouvám. Neměla jsem jen tak zmizet.“

Třicet vteřin. Práskání skříněk. Spěšné kroky.

„Nevím, jestli to zvládnu,“ pokračoval.

„To bude v pořádku.“ Musela jsem se zatraceně přemáhat, abych nedodala „pane učiteli“.

Dívali jsme se na sebe a podruhé zazvonilo.

Společně jsme se vraceli do třídy.

Byla to současně nejdelší i nejkratší hodina a půl v mém životě. Pamatuju si z ní jenom to, jak se rozloučil slovy „Na shledanou ve čtvrtek,“ a díval se na mě o chviličku déle než na ostatní.

Wesley na mě zíral s otevřenou pusou. „Ty vole.“

Řekla bych, že mi hleděl na prsa. Dočista jsem zapomněla, že je mám. Zapomněla jsem na celé tělo. Byl to jenom obláček krve, který se vznášel pode mnou, občasný dojem tepla.

„Už chápu, co ta paní myslela,“ prohodil Wesley. „Máš vážně velké nadání.“

„Nech toho, sakra,“ řekla jsem líně. Nemohla jsem se přestat usmívat.

„Jak to, že jsi tak štěstím bez sebe?“

Zářivě jsem se na něj usmála. Věděla jsem, jak při tom vypadám: nadšený pohled, růžolící tvář a radostný výraz, při kterém se trochu rozšiřovaly zornice. Chlapi z tohohle šíleli. Bylo mi jedno, jestli to působí, že koketuju. Tohle mi bylo fakt u prdele. „Ze života,“ odpověděla jsem. „Jsem šťastná, že žiju.“

„To je úchylárna.“

Zasmála jsem se a zatočila jsem na pultu s tácem. Zapečené brambory se závratně roztančily.

Pan učitel Wilke. Sakra.

Ze začátku jste vděční jen za to, když jste tomu druhému poblíž. Že se můžete dívat. Vychutnávat si to. Je to dar, který spadl zničehonic z nebe, zlatý úlomek, na němž se ještě třpytí hvězdný prach. V té době jsem

ještě neměla šílené představy o úklidových komorách a zamčených dveřích.

Byla jsem prostě šťastná.

Wesley vytáhl během jídla mobil a začal natáčet. Byl to drahý telefon a měl kameru s velkým rozlišením. Byla jsem tak opojená, že jsem ho nechala. Naklonila jsem se z okna jídelny, mžourala a hledala auto pana Wilkeho. Probudilo ve mně velmi nemravné rozechvění. To auto bylo prosáklé mým potem. V tom autě jsem se udělala. Tam někde parkuje, uprostřed tohohle cirkusu pro dětičky. Zdálo se mi, že se mi kůže nafukuje pulzující krví. Cítila jsem, jak mě všechno tlačí: vzduch, hlasy, oči. Jako když jste sjetí extází. Chtěla jsem se všeho dotýkat a cítit doteky všude na sobě. Chtěla jsem, aby všichni zjistili, jak moc naživu jsem.

Wesley mě sledoval přes kameru svého mobilu.

„Na co čumíš?“ zeptala jsem se.

„Na blázna, co uprchl z ústavu.“

Přiblížila jsem se k objektivu. Pokusil se posunout a víc zaostřit. „Kdepak, sám ses nachytal,“ opáčila jsem. „Já jsem odnikud neutekla. Blázinec je tohle.“

„Ty jsi fakt totálně šílená,“ poznamenal obdivně.

„Jen počkej, ještě jsi nic neviděl.“

Cestou domů jsem na parkovišti z dálky uviděla auto pana Wilkeho. Stála jsem na štěrku, rozostřeně se dívala a vzpomínala na to, jak se mi na nahé tělo lepila kůže sedačky. Pak někdo zatroubil. Nepamatuju si cestu domů. Nepamatuju si nic. Byl to vůbec skutečný den, nebo jenom intervaly mezi sluncem, zvoněním a dveřmi, dokud jsem nebyla sama? Máma vyrazila ven za svými kšefty, takže v domě vládlo rajské ticho a přítmí. Po dlouhé době jsem se naložila do vany. Sepnula jsem si vlasy a vyštrachala jsem starou lahvičku pomerančového oleje. Svíčky tu míváme vždycky. Ve feťácké domácnosti se na svíčky můžete spolehnout.

Pár jsem jich zapálila a vklouzla jsem do vody. Byla tak horká, že mě málem spařila. Lufou jsem si neskutečně táhlými pohyby přejížděla po holeních a pak po ramenou. Moje kůže potřebovala trochu stimulace.

Celá jsem potřebovala stimulaci.

Když si to dělám, většinou je to ryze pragmatická věc. Sexuální logika. Nejkratší cesta k tomu, co chci. Ale dnes ne.

Rozevřela jsem kolena, položila si ruku mezi stehna a nechala ji klouzat tam, kam ji gravitace táhla. Zavřela jsem oči. Vzpomínky se vracely jako mocný příliv. Hrubý, škrábavý dotek jeho tváře na mých prsou. Horké sametové rty sající moje bradavky. Ponořila jsem se hlouběji do vany, aby mě tíha vody zakryla a zalehla jako tehdy jeho tělo. Pod vodou jsem si přejela prstem po rtech. Nebylo to totéž. Toužila jsem po jeho tvrdosti, po kouřově kožené vůni, po tom zahlcujícím dojmu mužnosti všude okolo mě,

po tom, jak se do mě probojoval. Přes zavřená víčka jsem vnímala třepotání plamenů svíček. Hladila jsem se stejně tak – zlehka, rozechvěle – a okolo konečků prstů mi vířila teplá voda. Skoro jako by to byl jazyk. Myslela jsem na to, jak mě dráždil žaludem a přiměl mě, abych mu prozradila svoje jméno. Dýchala jsem čím dál rychleji. Kousla jsem se do rtů.

Zasunula jsem dovnitř prst. Voda šplouchala o keramický povrch a mokrá plesknutí připomínala zvuk kůže na kůži. Pane bože, kdyby mě tak mohl hned teď ošukat. Měla jsem v sobě jeho prst, ne svůj. Byl to on, přimáčkl mě ke stěně ve třídě, rukou mi vjel do kalhotek a jeho prst se ve mně kroutil jako had a dělal mi to tak, že jsem se kolem něj čím dál víc stahovala. Palcem mi kroužil okolo poštěváčku, aniž by se ho dotkl přímo. Rychle do mě strčil celý prst až po okraj dlaně. Nechala jsem ho zanořit se tak hluboko, až to kdesi vzadu skoro

bolelo a zdálo se nemožné, že by se tam vůbec mohl dostat – až kamsi do středu mého těla. Šukal mě prstem a naplňoval mi břicho žárem, který rostl a rostl, až jsem ho v sobě nedokázala udržet a rozlil se v prudkém, doběla rozžhaveném opojení. Jeho ruka mi to udělala, to jeho ruka způsobila, že jsem zatnula stehna a z úst se mi vydralo sténání a pak se po něm rozlil můj medový nektar, jak jsem se oddala vodě a tomu muži v mých představách.

Úterý

Mrkvové tyčinky s krémovým sýrem.

Trávím až moc času tím, jak si o přestávkách upravuju vlasy pro případ, že bych potkala Evana.

Učitelka těláku: „Ano, jsem lesba. A ne, není to podmínka pro výkon téhle profese.“

Wesley natáčí rvačku na chodbě. Jednomu klukovi prýští krev z nosu. Dlouhé červené

stvoření leze ven a plazí se dál a dál donekonečna.

Na cestě domů mě zčistajasna přepadl slejvák. Promokla jsem, ale moje nepřekonatelná kůže to snad ani nepostřehla.

Středa

Povědomá vůně hřebíčkových cigaret.

Spolužačka z dějepisu se ptá, jestli chci společně s ní připravovat referát.

Ve vzduchu se vytrvale drží bouřkové mraky a mění svět pod sebou na říši zinku a hliníku.

Wesley mi ukazuje video, na kterém bezdomovec v centru města přechází pořád dokola jednu křižovatku tam a zase zpátky.

Čtvrtek.

Když jsem vcházela, zadíval se na mě. Vyčkávala jsem a pustila jsem několik spolužáků, ať vejdou první, abych mohla dovnitř nakráčet sama. A tak se mezitím nervózně rozhlížel, pak si mě všiml a obličej se mu rozjasnil úsměvem. Byl to stejný úsměv, jaký jsem si pamatovala z auta – ten neokázalý, soukromý. Rychle zase sklopil zrak na stůl, ale rty se dál jemně usmívaly.

„Maise.“

Co sakra dělá na mojí hodině Wesley?

„Co to má kurva znamenat?“ vyhrkla jsem. Zašklebil se. „Taky tě rád vidím.“

Posadila jsem se vedle něj a nejistě jsem se dívala střídavě na něj a na pana Wilkeho. Je možné, že něco ví? Sleduje tím něco?

„Co tady děláš?“

„Byl jsem zapsaný jako náhradník a někdo se odhlásil.“

„Aha.“

V hlase mi zazněl nepřehlédnutelný náznak zklamání.

Wesley kopl nataženýma nohama do stolku před sebou. Lehce jsem stiskla okraj nehtu mezi zuby – můj zlozvyk.

Střetnutí světů. Tohle v sitkomech nikdy nedopadá dobře.

„Jen jsem nečekala, že tě tu uvidím,“ vysvětlila jsem.

„To je vidět.“

Nedíval se na mě. Pohled měl obrácený na mou lavici. Někdo do ní vyryl RIHANNA

= ČUBKA. Napadlo mě doplnit k tomu CHRIS BROWN = SUROVEC A NÁSILNÍK,

ale pan Wilke by mě nejspíš přistihl dřív, než bych to stihla dokončit.

Zaplašila jsem šílenou představu o tom, jak by mě potrestal, a co bych musela dělat po škole. Okamžitě mi to rozjitřilo fantazii.

Všechno nashromážděné štěstí se vypařilo. Už jsem nebyla ta sebejistá, samostatná koketa a svůdkyně učitelů, která do třídy vešla. Byla ze mě obyčejná středoškolačka s tíživě banálními problémy.

Koukla jsem na pana Wilkeho. Jako by měl radar na vyhledávání Maisina pohledu, naše oči se okamžitě střetly. Nebo se na mě možná díval častěji, než jsem si uvědomovala. Vzpomněla jsem si na svůj zážitek ve vaně a zčervenala jsem, ale neuhnula jsem očima. Tohle zvládnu, říkala jsem si. Nemůžu se tě dotýkat, ale můžu s tebou šoustat pohledem. Dnes měl límeček rozepnutý a vlasy měl trochu rozcuchané. Přemýšlela jsem, jestli je to kvůli mně. Přejela jsem mu očima od ramen k pasu a pomalu zase zpátky. Jeho pohled byl upřený na mě a nikam neputoval.

Periferním viděním jsem postřehla jakýsi pohyb. Wesley si na mně procvičoval natáčení.

„Ježíši,“ obořila jsem se na něj a otočila se.

„Mohl by ses mě aspoň předem zeptat?“

„Chtěl jsem zachytit ten okamžik.“ Srdce se mi rozbušilo. „Jaký okamžik?“

„Vražedný vztek.“

Chtě nechtě jsem se rozesmála úlevou. Wesley nebyl špatný kluk. Mezi lidmi trochu nesvůj a neohrabaný, pravděpodobně panic, a možná se ke mně přimkl víc, než by bylo zdrávo. Ale tyhle puberťácké obavy byly uklidňující. Dobře známé. Jednoduchá hračka, kterou bych vzala do ruky a ve vteřině pochopila, jak funguje. Naprosto přehledná věc, oproti panu Wilkemu a tomu, co se mezi námi dělo.

Zazvonilo.

Učitel s úsměvem vstal. S otevřeným, obyčejným úsměvem. Povídal nám, kladl otázky, víc času věnoval poslouchání našich odpovědí než přednášení. Pouštěl nám ukázky z filmů na YouTube, znovu a znovu se vynořovaly podobné obrazy a témata. Radoval se a nadšeně přikyvoval, když jsme některé z nich začali poznávat. Ptal se na naše oblíbené režiséry, herce, hudební skladatele. Dařilo se mi odpovídat tak, abych zněla jako normální lidská bytost. Pustila jsem se

s jedním klukem do debaty o tom, jestli je Vetřelec feministický film. Wesley poznamenal, že postava Ripleyové byla původně napsaná jako muž, a někdo ho v reakci na to nazval Wesleypedií (geniální). Pan Wilke mě nechal vést asi pětiminutovou tirádu o tom, jak Hollywood dělá z žen bezbranná nesamostatná stvoření a odmítá nám dopřát Smrtonosnou past s neohroženou hlavní hrdinkou. Pozorně nám naslouchal, ve tváři se mu střídala zvědavost, pobavení a respekt. Byl chytřejší než my, ale ne povýšený. O své vědomosti se s námi dělil, jako by zasvěcoval spiklence do nějakého tajemství. Cítila jsem, jak se do něj celá třída zamilovává.

A pokaždé, když se naše oči setkaly, se vzduch zachvěl.

Zablýsknutí na obzoru během teplého letního večera.

Odcházela jsem společně s Wesleym z učebny, když mě pan Wilke oslovil jménem.

Wesley zdvihl obočí. Pokrčila jsem rameny a dělala jsem, že vůbec nevím, o co jde.

„Hned za tebou přijdu. Kup mi taco.“

„Dávám ti pět minut, než ho sním.“

„Prase.“

Moc jsem se do toho nehrnula, trochu jsem se bála. Mohlo by přijít něco úžasného, ale zrovna tak by to mohla být řeč na téma

„Jdu dát výpověď, bude to tak pro oba lepší“. Navíc to od té noci, kdy jsme se poznali,

bude poprvé, co s ním budu úplně sama.

Otočila jsem se. Stál za stolem, za pevnou bariérou, která brání nemístnému kontaktu mezi učiteli a studenty.

„Zavři dveře.“

Moje srdce skočilo salto.

Zavřela jsem je, trochu jsem se zdržela u zámku, ale nakonec jsem nezamkla. Pomalu jsem se blížila ke katedře a uvažovala jsem, kam si stoupnu. V nohách jsem cítila kovový chlad.

„Ahoj,“ řekl.

Doteď jsme spolu nemluvili. Při hodině to všechno byly jiné osoby.

„Ahoj.“

Vypadalo to, že chce říct něco, co si předem připravil. Měl zvednuté obočí a pootevřenou pusu, ale pak se na mě jenom podíval a póza se rozpustila. A díval se dál.

„Připadá ti to divné?“ ozval se konečně.

„Ano. A tobě?“

„Taky.“

„Dobře.“

Koutek úst se mu malinko zvedl. Totéž provedl můj žaludek. Mému gravitačnímu středu narostla křídla, takže uletěl.

„Pořád doufám, že je to nějaký rafinovaný žertík,“ pokračoval.

Polkla jsem. „Život je jeden velký rafinovaný žertík.“

„Co s tím uděláme?“ Rozšířily se mi oči.

„Sakra,“ začal se smát. „Nemyslel jsem… Chci říct, jak se spolu můžeme potkávat na vyučování a nepřipadat si divně?“

„To podle mě ani nejde.“

„Kdyby to začalo být až moc divné, řekni mi. Udělám cokoliv, co budeš potřebovat. Bez řečí ti vyjdu vstříc.“

Strašně mě štvalo, že se mnou jedná jako s obětí. Jako s někým, koho je třeba odškodnit.

„A co ty?“ zeptala jsem se. Opřela jsem se bokem o stůl a založila jsem si ruce na hrudi.

„Co se bude dít, kdyby to začalo být moc divné pro tebe? Prostě se sebereš a odejdeš?“

„Tak to není.“

„A jak to je?“

„Pro mě už to je divné víc než dost,“ dodal a ignoroval moji otázku. „Z tohohle týdne si nic nevybavuju. Jenom ten okamžik, kdy jsi přišla do třídy, a pak až přítomnost. Nic jiného.“ Otevřela jsem bezděčně pusu

a vydechla. „Ale nechci tě zavalit svými nesmysly. To není tvůj problém.“

„Zavalit?“ zopakovala jsem.

Svraštil čelo. Položil dlaň na stůl a opřel se o ni. Prostor mezi námi se scvrkával, i když stály v cestě pevné překážky.

„Nechci ti zpackat život, Maise.“

„Učíš příští hodinu?“ Ne.

Natáhla jsem ruce, a než stačil zareagovat, chytila jsem ho za rozepnutý límeček, postavila se na špičky a přes tu letadlovou loď zvanou stůl jsem ho začala líbat. Nebránil se. Taky mě líbal, tak něžně, rty se otevíraly jen nepatrně. Opatrně. Chutnal krémově a trochu mentolově, připomínal mi likér Bailey’s.

I bez strniště měl obličej trochu drsnější.

„Tohle je nebezpečné,“ zašeptal s pusou na té mé.

„Já vím,“ odpověděla jsem.

Přitáhl mě na stůl a já jsem přehoupla nohy na jeho stranu. Celou tu dobu jsme se nepřestali líbat. Jednu ruku mi položil zezadu na krk a druhou mi vklouzl mezi stehna. Nohy mi ztuhly, ale pusa zareagovala a otevřela se, jako by se ve mně propojily nějaké drátky. Zajela jsem mu rukou do vlasů, strašně jsem toužila mu je rozcuchat. Docházel mi dech, ale dál jsem ho líbala. Nemohla jsem se nabažit toho krémového likéru, těch rtů, které byly zároveň pevné i poddajné a otevíraly mě a rozvolňovaly. Během té euforie mě napadalo: „Dával sis mentolové bonbony jen tak pro jistotu, kdyby se tohle náhodou stalo? Taky jsem tě uchvátila tolik jako ty mě?“

Zaklepání na dveře.

Magnetická síla náhle opadla. Seskočila jsem ze stolu a urovnala jsem si šortky. On klesl na židli a překřížil nohy. „Dále!“ zavolal hlubokým klidným hlasem.

Poodstoupila jsem do patřičné vzdálenosti, ale očima jsme pořád viseli jeden na druhém. Díky bohu to byl nějaký neznámý student.

„Máte tady promítačku?“

„Ne,“ odpověděl pan Wilke. „Ta je v učebně 208.“

„Tak promiňte.“ Dveře se zavřely. Oba jsme si nahlas oddechli.

„Tohle tu dělat nemůžeme,“ poznamenal.

„A kde to můžeme dělat?“

Zasmál se. „Nikde,“ prohlásil, ale očima viditelně tvrdil opak.

„Nesnaž se hrát si přede mnou na slušňáka,“ řekla jsem mu. „Sedíš tady s erekcí.“

Suverénní dojem mi malinko pokazilo, že jsem tu větu podala rychle bez nadechnutí. Jak se na mě díval zpod zdviženého obočí, trochu rozpačitě a trochu vášnivě, způsobilo, že všechno, co ve mně bylo holčičího, se proměnilo na rosol. Sevřela jsem ruce, abych jim zabránila udělat něco nevhodného.

„A co bude teď?“ zeptala jsem se.

„Já nevím, Maise.“

Říkej moje jméno. Prosím, říkej ho ještě.

„Neboj se, že bys mi ublížil,“ pověděla jsem mu tiše. „Nejsem panenka. Nejsem z cukru. A nedokážu si představit, že bys mi zkazil život víc, než ho už mám zkažený teď.“

Ten pohled se svraštělým čelem. Truchlivý anděl sledující tragédie lidského osudu. „Nejde jenom o to, abych ti neublížil. To samo o sobě nestačí.“

„V tom případě mi dej něco víc,“ navrhla jsem.

Zazvonilo na čtvrtou hodinu.

Odešla jsem ven, ale moje srdce zůstalo právě tam, kde jsem ho zasadila. Něžné malé semínko zůstalo a čekalo na slunce.

V pátek to vypadalo, že začne pršet. Záludný letní déšť, který čeká na klidnou chvíli a pak ze světa vysaje vzduch jako při divokém

požáru a udělá z nebe vybuchující vodu. Poprvé za celé věky mě máma zavezla do školy. Seděly jsme vedle sebe v dodávce jako dva cizí pasažéři v letadle a vedly trapnou společenskou konverzaci.

„Pořád kamarádíš s Melissou?“

„S kým?“

„S tou Melissou, jak jste spolu chodívaly ven. S tou blondýnkou.“

„S tou jsem nemluvila od prváku.“

„Aha.“

Semafor. Oranžová. Červená.

„Máš peníze na oběd?“

„Jo.“

„Kdes je vzala?“

„Vysouložila jsem si je.“

„Mluv kurva slušně.“ Zelená.

„Můžeš si vystoupit už tady? Musím někoho vyzvednout.“

Beze slova jsem otevřela dveře.

„Holčičko.“

Podívala jsem se na mámu. Pod tou vrstvou kolotočářských šminek měla lidský obličej. Mluvila buranským přízvukem, který jsem ze svého hlasu pečlivě vymazala. A taky měla budoucnost bez jakékoliv perspektivy, což já nikdy nedopustím, ani za nic.

„O víkendu si můžeme někam vyrazit. Jen my dvě.“

Mrtvé ticho.

„Přijdu pozdě do školy,“ prohlásila jsem.

„Mám tě moc ráda.“

Práskla jsem dveřmi. Představila jsem si, že doletí až k její hlavě. A že nechá na skle otisk klauna.

Zajímalo vás, proč jsem vám lhala, pane učiteli Wilke? Protože nikdy nehodlám být jako ona.

„Na mých hodinách to pojmeme trochu jinak,“ oznámil nám.

Seděla jsem vedle Wesleyho a v duchu jsem se toulala kdesi venku. Rozložitý starý dědeček dub se chvěl v náhlých poryvech letního větru, tisíce listů úsečně cvakaly jako kastaněty. Otevřenými okny se dovnitř nesl pach připomínající doutnání pistole. Svět byl napjatý a strnulý, jak čekal na katarzi v podobě deště. Tenhle pocit jsem přesně znala.

Wesley natáčel pana Wilkeho. Ten řekl, že je to v pořádku, pokud dá natáčený objekt souhlas. Souhlas je zásadní věc.

To si pamatujte.

„Nejsem velký zastánce zkoušení a písemek a podobných volovin,“ pokračoval učitel. Voloviny mě zaujaly. Otočila jsem se na něj. Dnes měl oblečené neformální džíny a kostkovanou košili. Občas nosil brýle s jednoduchými plastovými obroučkami a úzké čočky zdůrazňovaly mhouření jeho očí.

Nebyla jsem jediná studentka ve třídě, která si toho všimla. Hiyam, holka s pletí

v barvě karamelu a vlasy připomínajícími tekoucí půlnoc, neustále přehazovala nohu přes nohu. Wesley držel kameru namířenou na pana Wilkeho, ale ve skutečnosti teď sledoval Hiyam.

Obrátila jsem oči v sloup.

„V tomhle pololetí vám zadám jenom jeden úkol,“ navázal pan Wilke. „Natočíte krátký film. Jakýkoli žánr, jakýkoli styl, jakýkoli námět. Může to být dokument o třínohé kočce. Nebo to může být klasické sci-fi.“ Dotkl se mě očima a mně zrudly tváře.

„Prostě cokoliv. Je to na vás. Minimální délka tři minuty, maximální deset. Můžete pracovat ve skupinách nebo sólově. Vřele doporučuju skupinový postup, protože tak vzniká většina filmů.“

Opřel se o stůl. Představila jsem si jeho tělo na mém na předním sedadle jeho auta. Hiyam zívla a protáhla se. Zvednuté ruce zdůraznily žlábek mezi jejími ňadry.

Wesleymu vypadla kamera z ruky.

„S tebou nic točit nebudu,“ zamumlala jsem.

„Nicméně,“ pokračoval pan Wilke a díval se na mě, což mi rozpumpovalo všechnu krev do kůže, „pokud je tu mezi vámi nějaký výstřední geniální autor, klidně může tvořit samostatně. Jak říkám, rozhodněte se sami.“

Hiyam se na mě podívala přimhouřenýma očima jako kočka.

„Tenhle projekt musíte dokončit do vánočních prázdnin. Nebudu vám odpovídat na žádné další otázky. Řekl jsem vám všechno, co potřebujete vědět. Jestli jste nedávali pozor, budete to mít všechno shrnuté na webu školy ve složce našeho předmětu.“

„Slyšels, nešiko?“ dobírala jsem si Wesleyho.

Zakřenil se. „Chtěla bys na tom dělat se mnou?“

„Ne.“

„Už mám návrh, co bychom mohli zkusit.

Bude to pěkně ujetý.“

Ten kluk se mi snad zdá.

Po zvonění jsem se schválně loudala a doufal jsem, že Wesley odejde beze mě, ale on vyčkával jako věrné štěňátko. Na cestě ke dveřím jsem se ohlédla. Pan Wilke se na mě díval, tvář měl trochu pootočenou na stranu a zastíněnou. Naše oči se střetly jako křesací kameny. A mně došlo, že ten pach dýmu nebyl ozon zvenčí. Byli jsme to my. Oba jsme doutnali.

Wesley dojídal moje kuřecí nugety a já jsem zasněně hleděla ven na parkoviště. Tu a tam se spustila sprška, meteorický proužek vody. Nebe se zatnulo a zoufale se pokoušelo udržet pohromadě. Je to příšerné, když toužíte po něčem, co už jste kdysi měli. Přesně víte, co vám chybí. Vaše tělo si jasně

uvědomuje, jak se má kolem té touhy sevřít. Snaží se tu prázdnotu zaplnit.

Kristepane, tohle je teprve první týden školy. Nemám ani páru, jak tohle vydržím do vánočních prázdnin, natož do června.

„Hej, Maise.“

Nešťastně jsem koukla na Wesleyho. Vlastně není úplně ošklivý. Má charakter.

Hluboké oči, pronikavé a temné jako modřiny. Střapaté tmavé vlasy, které pořád vypadají jako rozevláté ve větru. Výrazný ohryzek, velkou pusu, která se snadno protáhne do lišáckého úsměvu. Kdyby trochu přibral nebo mu narostly aspoň nějaké chlupy na hrudníku, možná bych… Ale ne, ani tak bych nemohla. Ale jiné holky ano.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Zabouchla ses do učitele, že?“

Sevřelo se mi břicho. Slovo zabouchla bylo takovým podceněním situace, že bychom ho mohli nominovat na nejslabší výraz roku.

Mohlo by ovšem být užitečné zjistit, jak se situace jeví zvenku.

„Proč myslíš?“

„Protože máš dnes celý den tenhle výraz, co říká, že by ses chtěla nechat ojet.“

Uchechtla jsem se, posadila se naproti němu a sebrala mu z talíře jednu nugetu. Tvarem trochu připomínala zdeformovaného kohouta. „Hiyam se taky líbí.“

Wesley si znechuceně odfrkl.

Namočila jsem kus kuřete do medovohořčičné omáčky. „Tobě nepřipadá sexy?“

„Je mu asi tak milion let.“

„Ty jsi fakt ještě děcko.“

„Vážně by ses vyspala s tak starým chlapem?“

Čas na rozmyšlenou. Dám Wesleymu nahlédnout na své skutečné já, nebo si pro něj vymyslím novou personu, brnění, které bych si mohla nasadit a zase sundat? Jako bych měla na výběr. Jako by mě tohle celou dobu uvnitř nespalovalo. Pokaždé, když jsem

otevřela pusu, mi z krku vyšlehl plamen. Mohla bych jako drak vyhlazovat celé vesnice a unášet princezny.

„Jo,“ přikývla jsem. „Klidně vyspala.“

Překvapeně zvedl obočí. Naklonil se dopředu. „A už jsi to někdy udělala? S takhle starým chlapem?“

Tajemně jsem se usmála a žvýkala sousto kuřete.

„No nee!“

„Ani nevíš, kolik mu je,“ dodala jsem.

„Wilkemu je nejspíš něco kolem třicítky. To nic není.“

„Ty ses ještě ani nenarodila a on už možná chodil na střední.“

Na chvíli se mi zastavilo srdce. Tahle drobná fakta se zaříznou hluboko do masa reality.

„No a?“

„Nejspíš už píchal se spolužačkama, když jsme my chodili do školky.“

„Proč musíš říkat tak nechutné věci?“ ušklíbla jsem se a žďuchla jsem tác směrem k němu. „Fakt se chováš jako kluk.“

Wesley na mě mrkl. Myslím, že pochopil, co tím myslím. Ne kluk, jako že to zní chlapsky. Ale kluk, co je ještě dítě.

Bylo mu ještě sedmnáct, narozeniny měl až v prosinci, ale propast mezi námi byla mnohem větší než nějaké čtyři měsíce. Bylo to několik generací.

„A ty jsi autorita, co tohle posuzuje?“ opáčil.

Zavrtěla jsem hlavou a vstala, pořád ještě v brnění. Ale takhle jsem to uzavřít nechtěla.

„Budu s tebou ve skupině na ten filmový úkol,“ navrhla jsem. „Pokud ještě chceš.“

Wesley pokrčil rameny s očima na tácu.

„Klidně.“

„Fajn.“

Něco potřebujeme, říkala jsem si. Něco, na čem by se ukázalo, že jsme si nechtěli navzájem ublížit. V náhlém popudu jsem ho

cvrnkla do ucha. Nadskočil tak, až se celý stůl otřásl, a já jsem se rozesmála.

„Mimochodem,“ dodala jsem, „teď už jsme oficiálně kamarádi.“

Když vycházel ze školy, čekala jsem u jeho auta. Někteří učitelé zůstávají v pátek trochu déle, opravují úkoly a domlouvají se, že společně vyrazí do baru. Pan učitel Wilke zamířil k autu rovných patnáct minut po posledním zazvonění.

Poznala jsem, že si mě všiml, podle toho, jak sebou při chůzi nepatrně trhl a provinile se rozhlédl, jestli v okolí nejsou nějací svědci. Na studentském parkovišti se rozléhal křik a troubení klaksonů, jak se žáci vydávali za radostmi víkendu, ale na parkovišti pro kantory byl klid. Seděla jsem na kapotě, jednou nohou jsem se opírala o blatník. Na chromované poklici kola se odrážela miniaturní pokroucená verze mě samotné:

jižanská Sněhurka s mléčně bílýma nohama pod krátkými šortkami, s červeně nalakovanými nehty v sandálech.

Na stříbrné obloze se krabatily bouřkové mraky.

Před autem se zastavil. Prsty pevněji sevřel tašku přehozenou přes rameno, až mu zbělely klouby na prstech.

„Potřebuješ si promluvit?“ otázal se tiše. Pomalu jsem zavrtěla hlavou.

Hrudník mu stoupl a zase klesl v hlubokém nádechu. Přešel na stranu řidiče a odemkl dveře. Potom stál bez hnutí na místě.

„Tohle nemůžeme,“ hlesl, ale znělo to, jako by to povídal sám sobě.

Seskočila jsem a on nastoupil do auta. Jen tam ale seděl a v bezvládné ruce mu pableskovaly klíčky. Potom se pootočil a díval se na mě přes okýnko u spolujezdce.

Očima jsem přeskočila na palubní desku. Předtím jsem si toho v omámení nevšimla.

Seděl tam ten pitomý plyšový poník s příliš člověčíma očima. Podívala jsem se zpátky na učitele.

V tom okamžiku působil velmi chlapecky, i když mu tvář už zase zdobilo čerstvé strniště a na předloktích se rýsovaly modré říčky žil, jasné známky toho, že patří do říše dospělých. Vypadal ztraceně. Možná jsem byla pokrytecká, ale právě ten klukovský výraz, který jsem u chlapců svého věku dokázala jen stěží tolerovat, mě na něm přitahoval. Byl jako já: nepatřil pořádně ani mezi dospělé, ani mezi děti a stejně jako já ze svého exilu oboje zkroušeně pozoroval.

Ucítila jsem na rameni něco ostrého a chladného.

Okolo projelo auto a řidičův obličej se otočil naším směrem.

Další ledové bodnutí, tentokrát na temeni.

A pak to přišlo ráz na ráz – nebe vybuchlo ve vodní smršti.

Díky, bože!

Pan Wilke tam seděl a díval se na mě. Nepřestal mě sledovat ani na vteřinu, ani když se mi vlasy přilepily na tváře a tričko se mi změnilo v průsvitnou fólii. Stála jsem jako zkamenělá, bez výrazu a věděla jsem, že vyhraju.

Naklonil se a otevřel dveře. Nastoupila jsem.

Kapky bubnovaly na kov jako stovka divoce bušících srdcí všude okolo nás. Obklopoval mě mlžný závoj, jako bych byla nějaká éterická bytost. Naše těla se k sobě natočila, obličeje se k sobě sklonily.

„Ty sis ho nechal,“ podivila jsem se.

Po chvíli mlčení vysvětlil: „Voněl jako ty.“

Všechno, co ve mně bývalo pevné, se změnilo v páru, zůstal jenom dech. Byla jsem úplně nehmotná.

Nastartoval. V břiše jsem cítila předení motoru. Byla jsem jako tenoulinký, průhledný kousek kůže a všechno procházelo skrze mě. Byla jsem plátek plný nervových

zakončení. Přitiskla jsem dlaně na sedačku a opájela se tou vůní: stará kůže sedadel, mladá kůže jeho těla a překvapivě se do toho mísila i moje vlastní. Prostupovala jsem jeho autem do všech koutů. Déšť a pomerančový olej a krémové tělové mléko se vpíjely do sedaček. Odsunula jsem si z obličeje mokré vlasy a pan učitel Wilke mě chytil za ruku.

Vyčkávala jsem s vytřeštěnýma očima a byla jsem připravená na cokoliv.

Jeho prsty se propletly skoro bolestivě s mými. Měl úplně ztuhlou ruku. Napětí mu přecházelo až do krku a čelistí.

Ani slůvko. Jen ten drtivý stisk. Pak mě pustil.

„Kde bydlíš?“

Venku nemilosrdně lilo. Vůbec jsem nevnímala ubíhající čas ani posun v prostoru, jen zirkonové šňůry, které řinčely o okna, a žár jeho těla tak blízko mého. Věděla jsem, že ani on se nedokáže

soustředit, protože málem projel na červenou. Šlápl na brzdu tak prudce, až pneumatiky zakvílely a já jsem se musela chytit palubní desky, a přitom jsme do sebe narazili rameny.

„To, že nás oba zabiješ, by teoreticky bylo jedno z možných řešení,“ podotkla jsem.

Jel opatrněji, ale rukama málem rdousil volant.

Čím blíž jsme přijížděli k naší ulici, tím víc se ve mně zrychlovala jakási děsivá naléhavost. Jak to můžu pozdržet? Jak mám z téhle příležitosti vyždímat co nejvíc, dřív než bude pryč?

Zaparkoval o několik domů dál. Srdce se mi zadrhávalo.

Interiér auta. Odpoledne, hustý déšť. Muž a žena se na sebe otočí. Po oknech se plazí kapky a kreslí jim na obličeje stíny.

Kamera, akce.

„Evane,“ ozvala jsem se.

To bylo od onoho večera poprvé, co jsem vyslovila jeho křestní jméno. Zasáhlo ho jako elektrický šok. Vyvalil oči, zaťaly se mu svaly. Byla v tom síla a já jsem si s ní chtěla hrát. Ale zatím ještě ne.

„Promiň, že jsem tehdy utekla,“ řekla jsem.

On i poník se na mě smutně dívali. Pocítila jsem dětinskou potřebu ho obejmout.

„Proč jsi odešla?“ zeptal se.

Tady jsem si brnění nasadit nemohla. Tenhle muž už mě viděl takovou, jaká jsem.

„Protože jsem se vyděsila,“ přiznala jsem.

„Protože jsem s tebou měla pocit, že být sama sebou není až tak strašná věc. Že by to vlastně mohlo být i něco výjimečného. Nevěděla jsem, co s tím, a zpanikařila jsem.“

Musela jsem se ušklíbnout, když jsem slyšela vlastní slova.

„Zní to pitomě,“ dodala jsem.

Levou ruku jsem měla na sedadle. Položil na ni svou.

„Vůbec ne. Řeklas to upřímně, takže k tobě budu taky upřímný.“ Prsty se mu sevřely.

„Mám z toho špatný pocit, Maise. Jsem tvůj učitel. Nejde jenom o to, že by nás mohl někdo přistihnout. Jde o to, že by nám to oběma podělalo život, i když na to nikdo nepřijde. Všechno to skrývání, tajnůstkaření, paranoia…“

„Strašně podceňuješ moje špionské nadání. A bylo by to jenom do konce školního roku.“

„Ty bys takhle chtěla strávit svůj maturitní ročník?“

„Nechci ho strávit tím, že budu přemýšlet, co by kdyby.“

Zatvářil se zasmušile a zadumaně.

„Evane,“ promluvila jsem zase a on se vytrhl ze zamyšlení. „Kdybych tehdy neodešla, kdyby to pokračovalo…, myslíš, že bys toho pořád chtěl nechat?“

„Nevím.“

„Vážně to chceš ukončit?“

„Ne,“ odpověděl tiše.

Tentokrát to nebyla žádná zoufalá kolize dvou těl. Pohybovali jsme se pozvolna, moje prsty se proplétaly s jeho, pomalu jsem k němu natahovala krk. Pohledem jsem ani o kousek neuhnula z místa pod jeho rty, kde zlatavé strniště přecházelo v hladkou pleť. Volnou ruku zvedl a pohladil mě po rtech, obkresloval je a lehce tiskl konečky prstů k zubům. Pousmála jsem se. Přes mokré řasy jsem ho viděla rozmazaně. Bylo to nesnesitelné. Všechna ta zdrženlivost, sebeovládání a krocení se, zatímco venku tak zuřivě a nespoutaně lilo.

S řevem se okolo prohnal vůz a nahrnul zvenčí na jeho stranu auta malé tsunami.

Oba jsme se probrali. Nejspíš se tím nadobro prolomil ten trans, do nějž jsme upadli, protože najednou mě objal a já jsem klečela a líbala ho a tiskla ho zády na okno. V puse jsem cítila chuť křišťálového deště a svých vlasů, které mi zacuchané padaly

do obličeje. Nezastavil mě, abychom se líp upravili na další scénu. Chtěl mě takovou, jaká jsem byla, bez příkras a bez střihů. Rukou mi přejížděl zezadu po holé noze a prsty mě hladil po vnitřní straně stehna. Se rty přimknutými k jeho jsem zalapala po dechu. Spadla mi bota. Obličejem jsem se otírala o jeho hrubou tvář. Označ si mě, myslela jsem si. Dej mi něco, co si odnesu s sebou. Něco, na co budu moct sáhnout, až budu sama, a připomenout si tohle všechno.

Když jsme se nadechovali, vzal mou hlavu do dlaní. „Ani nevíš, co se mnou děláš. Nemůžu se na tebe ve třídě vůbec podívat.“

„Vždyť se na mě díváš pořád.“

„A představuju si při tom, že s tebou dělám šílené věci.“

Krev jsem měla v jednom ohni. Cítila jsem, že mi nabíhají rty, jak zatínám zuby. Oči jsem měla zasněně přivřené a věděla jsem, jak to na něj působí. „Tak mi je všechny udělej,“ řekla jsem mu. „Pojeďme někam.“

Dlouze předlouze vzdychl. Jak jsem se na něj dívala, červenaly mu rty. „Chtěl bych. Ani netušíš, jak moc to chci.“ Dvěma prsty mi jemně stiskl bradu. „Jdeme na to moc rychle. Měli bychom si to promyslet. Vymyslet, jak být nenápadnější.“

Obličej se mi rozzářil potutelnou radostí.

„Dovedu být diskrétní. Malá špionka, však uvidíš.“

Rukama mi sjel na žebra a vzal do dlaní moje prsa, mokré tričko se mi přilepilo na kůži. Mačkal je silně, ale nechtěla jsem, aby přestal. Chtěla jsem to takhle. Nechá na mě otisk, napadlo mě. Bylo to, jako by mě sevřel úplně celou a zmáčkl mi celé tělo k srdci, abych se mu vešla naráz do rukou.

„Hrozně rád bych tě někam odvezl,“ zašeptal prudce a rozdrážděně.

Zachvěla jsem se. „A jak to mám bez tebe vydržet celý víkend?“

„To by mě taky zajímalo.“

Chvíli jsme se líbali, něžně a sladce na rozloučenou. Vyměnili jsme si telefonní čísla. Pohladili jsme se vzájemně po tváři. Skla se zamlžila, leskla se rozmazanými barvenými skvrnami, jako když kamera rozostří světla v pozadí. Znova jsme se políbili. Přemýšlela jsem nad další výmluvou, proč zůstat u něj v autě, a on mi přečetl myšlenky a usmál se.

„Vůbec nevím, co to s tebou vyvádím,“ vzdychl.

„To nevadí,“ zareagovala jsem. „Hlavně nepřestávej.“

Stála jsem v dešti a dívala se za jeho odjíždějícím autem. Šňůra, která od něj vedla, se mi obmotávala okolo srdce a stahovala se a stahovala, až se do něj nadobro zaryla.

3

V sobotu v sedm ráno mě probudil mámin hlas, havraní skřehotání vypěstované levným alkoholem a cigaretami.

„Holčičko! Nachystala jsem snídani. Pojedeme nakupovat.“

Přetáhla jsem si polštář přes hlavu a uvažovala jsem, jestli mám dost sebekázně na to, abych se dokázala udusit.

„Vstávej, lenochu.“

Šustění záclon. I přes polštář ke mně pronikalo genocidní slunce a spalovalo mi postel.

„Běž pryč,“ zaúpěla jsem. Zdál se mi podivný sen o tom, jak mě v kukuřičném poli honí vzteklý pes. Když jsem se ohlédla, neviděla jsem ho přímo, poznala jsem ho jen podle čeřících se klasů. Ale když zavrčel,

cítila jsem na krku jeho horký a jedovatý dech.

Tím „nachystáním snídaně“ myslela, že nakoupila v McDonaldu. Ale aspoň to nebyla její tradiční tekutá strava. Baštila jsem sendvič se smaženým vajíčkem a prohlížela si ženu, která mě porodila. Sluneční světlo její tváři nelichotilo. Oční stíny vypadaly mastně a tmavé kruhy pod očima je ani tak nezakrývaly, jako spíš podtrhovaly. Silná vrstva rtěnky působila lacině. Fuchsiové rty už dnes nikdo normální nenosí, a když už, tak jako vtip.

Bylo-nebylo, za dávných časů bývala tahle vychrtlá čarodějnice mladá holka jako já. Její oči se podobaly olivínu a její hebká pleť alabastru. Byla překrásná. Muži a chlapci ji zbožňovali.

Otřásla jsem se. Měla jsem znepokojivý dojem, jako bych pohlédla do zrcadla, které ukazuje budoucnost.

„Co potřebuješ nakoupit?“ zeptala jsem se.

„Budeme přece nakupovat pro tebe, ty popleto.“

Změřila jsem si ji nedůvěřivým pohledem.

„Vždyť mi nikdy nic nekupuješ.“

„Měla jsem dobrý týden. Zbyly nám nějaké peníze navíc.“

Překlad: Prodala jsem spoustu perníku dětem tvého věku.

„A hodláš je utratit za věci pro mě.“ Nebyla to otázka. Jen váhavě oznamovací věta.

„Už se na tydle obnošený hadříky nemůžu dívat. Potřebuješ něco hezčího.“

Panu Wilkemu tydle obnošený hadříky nevadily, pomyslela jsem si.

„Stačí, když mi dáš peníze,“ navrhla jsem.

„Koupím si je sama.“

Bože, prosím tě, ať nechodí se mnou.

Máma se zasmála. V puse se jí zablýskaly porcelánové korunky. Většinu zubů měla umělých, těch pár vlastních měla zkažených z pervitinu. „Jestli musím platit za to, abych s tebou mohla bejt, tak to udělám.“

Prásk. Zásah šípem přímo do srdce. Zanořil se hluboko a třepotal se. Věděla jsem, že téhle ženské na mě nějakým pomateným způsobem záleží. Jen jsem dávala přednost tomu, když jsme tuhle skutečnost obě ignorovaly.

Cestou v dodávce hulila jednu cigaretu za druhou. Já jsem visela vykloněná z okna a esemeskovala jsem si s Wesleym. Prosím zabij mě. Holčičí den s maminkou.

Odepsal mi zpátky: A kdo je ta holčička?

Starý dobrý Wesley.

Projížděly jsme ospalým Carbondalem okolo zelených trávníků a kolem areálu vysoké školy do nákupního centra. Ledová klimatizace, lehce limonádová vůně v jemně perlivém vzduchu. Máma mě vzala rovnou do obchodu American Eagle. Minuly jsme regál s roztrhanými vybělenými džínovými kraťasy, které byly k nerozeznání od těch, co jsem měla na sobě – tedy až na cenovku.

Zvedla jsem obočí. Překlad: Já jsem ti to říkala.

„Vyber si, co se ti líbí,“ vybídla mě máma. Sama otáčela v rukách síťovaný nátělník a přiměřovala si ho k prsům.

„Potkáme se u pokladny,“ vyhrkla jsem a zmizela.

Přiznávám, že jsem si na dubové podlaze pod světly v barvě šampaňského připadala docela oslnivá. Nemohla jsem se odtrhnout od svého obrazu v zrcadle. Věděla jsem, že jsem pěkná. Nikdy jsem nepatřila k těm úzkostlivým holkám, které potřebují neustálé ujišťování. Když to na vás od dvanácti zkoušejí úlisní „obchodní partneři“ vaší mámy, učíte se rychle. Zájmu mužů jsem si všimla dřív, než jsem dostala první měsíčky. Věděla jsem, že jsem žádoucí. Věděla jsem, že to můžu zároveň využívat jako prostředek i jako zbraň. Nikdy jsem ale sama sebe nepovažovala za krásku. Krásná byla tamta holka v zrcadle.

Součástí zamilování je to, že se napřed vlastně zamilujete do sebe. Uvědomíte si, jak jste senzační, jste nebojácní a nepředvídatelní. Jste prskavka, ze které srší světlo a ohromuje stovky kolemjdoucích, a ti na vás jako omámení valí rozzářené oči.

Ta holka v zrcadle si mě prohlížela. Pomalu na mě chápavě mrkla. Vypadala, jako by se dívala na něco zářícího – bradu měla zvednutou, oči zabrané do dálky a držela si odstup. Nos jako knoflíček a plné rty. Pootevřená pusa odhalovala proužek bělostných zubů. Bez námahy si udržovala štíhlou postavu, za kterou ji starší ženy nesnášely. Navzdory tomu, co tvrdil Wesley, měla jen průměrná prsa, možná dokonce spíš menší, ale uměla je nosit tak, aby si jich druzí všimli. Tak ostatně nosila celé tělo. Rovná záda, ruce a nohy uvolněné a ladné. Kosti měla jen tehdy, když je zrovna potřebovala. Husté kaštanové vlasy jí splývaly na nahá ramena v elegantním chaosu.

Dívala jsem se na ni a říkala jsem si:

„Netuším, kdo jsi.“

Okolo mě se nesla skupinka holek, které se zvonivě smály. Voněly jako oživlá reklama na Bath & Body Works. Měly hydratovaná, lesklá a opálená těla, ale pod tímhle se skrývala oplácanost, akné, bulimie a sebepohrdání. Byly uměle zpracované. Já jsem byla přirozená, nešlechtěná a nezkrocená.

Zavibroval mi telefon.

Britt, spolužačka z dějepisu, se ptala na náš společný projekt. Odpověděla jsem jí a pak jsem telefon schovala. Pořád jsem to ale cítila. Jeho číslo mám právě tady, zrovna se mi v kapse tulí k zadku. Každou chvíli bych se mu mohla ozvat a spojit se s ním. Prozatím bylo uklidňující vědět aspoň to, že ho mám. Ovšem bylo mi jasné, že mi tahle útěcha moc dlouho nevydrží. Budu potřebovat víc.

Máma ani nehnula brvou, když jsem si na pult vyskládala plnou náruč oblečení.

Dívala jsem se, jak při markování na pokladně naskakují čísla, a byla jsem čím dál nervóznější. Dostali jsme se na sto dolarů, na sto padesát, na dvě stě. Tohle mi u matky ani náhodou nemůže projít. Určitě pokladní zarazí a odmítne to. Pane bože, ona nic nenamítá. Z tohohle ještě bude pořádná scéna.

Součet: 242,18 $.

Máma vytáhla paklík dvacetidolarovek. Snažila jsem se nevalit bulvy moc okatě. Jedna z těch smějících se bulimiček se za námi dívala, když jsme odcházely, a oči jí závistivě blýskaly.

Byla jsem příliš zaskočená na to, než abych poděkovala. Kráčela jsem za mámou směrem k restauracím a připadala jsem si jako poslíček, co všechny ty dary nakonec odevzdá nějaké holce, která si je vážně zaslouží.

Máma nám koupila veliký talíř kuřete na pomerančích a nimravě uzobávala jako vrabec.

Byla jsem celá napjatá, jen jsem čekala, kdy vyletím. Nezvládnu to takhle dlouho, aniž bych začala být hnusná.

„Chtěla bys zajít na nějaký film?“ zeptala se máma.

Spadla mi čelist. Tohle se nestalo od dob, kdy jsem byla malá holka. Odkašlala jsem si a zamrkala jsem. V hrudi jsem cítila cosi zvláštního. Opravdu se ve mně vzedmul nějaký cit k téhle ženské.

„Jsem docela unavená,“ odpověděla jsem. Zahleděla se na mě. Vypadala jako pos—

mutnělý mýval. Řasenka jí z řas udělala dlouhé pavoučí nohy.

„Tak možná na nějaký kratší?“ připustila jsem.

Nemohla jsem uvěřit tomu, co dělám. Věděla jsem, že mnou manipuluje. Zatím jsem ještě nevěděla proč, ale už mi bylo jasné, že jí to nesmím spolknout. Jen si vzpomeň, co všechno ti provedla. Vzpomeň si na ty večery, kdy tě nechala na gauči s cizím

chlapem, který ti říkal, jak jsi krásná, a osahával tě. A to jenom proto, aby z něj vytáhla prachy. Jen si vzpomeň, jak ji zašili za držení drog a musela jsi tehdy na tři měsíce k pěstounům. Jen si vzpomeň, že to ona je ten důvod, proč jsi tak pošahaná.

Ale já jsem si na nic nevzpomněla.

Seděla jsem s ní v ledově chladném kině, cítila jsem cigarety z jejího dechu a výrazný parfém, který se k jejímu věku ani trochu nehodil, dívala jsem se na příšerný film a smála jsem se.

Večer jsem se rozvalila na posteli se svým starodávným notebookem pod záminkou, že budu vyhledávat věci ke svému úkolu z dějepisu, ale ve skutečnosti jsem si googlovala pana Wilkeho. Moc toho o něm na internetu nebylo. Pár odkazů na profily na sociálních sítích, ke kterým jsem se ale bez přihlášení nemohla dostat. Pár miniatur

profilových fotek s mizerným rozlišením. I tyhle malinké rozpixelované obrázky mi prudce rozbušily srdce. Ten nejlepší jsem si uložila na plochu a čas od času jsem se na něj koukla, zatímco jsem si četla o studené válce.

Tohle není moc dobré. Začínám být posedlá.

Nové hledání: jak je to s věkem, od kdy je v Illinois povolený sex.

Neděláme nic nelegálního.

Ten večer v lunaparku to evidentně bylo celé legální, a i kdyby k tomu došlo teď, když jsme v roli studentky a učitele, kdy je vůči mě v pozici „zodpovědné či nadřízené osoby“, bylo by to legální taky, protože v tomhle případě je hranice sedmnáct let. Jako osmnáctiletá můžu se svým učitelem souložit legálně.

Dole se ozvalo hlučné žuchnutí.

Nasadila jsem si sluchátka a lehla si se zavřenýma očima. The Constellations, „Right Where I Belong“. Vláčná, nostalgická

a hořkosladká melodie. Zrovna takhle jsem se taky cítila.

Pokojem proplouval vlažný vánek a voněl trávou a pohasínajícím létem. Cikády byly tak hlučné, že jsem jejich cvrkot slyšela i přes hudbu, zněl jako miliony šamanských dešťových holí.

Co teď asi děláš, přemýšlela jsem. Co kdybych mu zavolala?

Zase něco těžkého spadlo. Postel se mi otřásla.

Zvedla jsem se a sundala si sluchátka.

Buch. Buch. Prásk.

Přiřítila jsem se dolů a volala jsem mámu. V obýváku stál nějaký chlap. Šlachovitý,

s šedivými vousy a v tak mastných džínách, že vypadaly jako kožené kalhoty.

„Tvoje máma to přehnala s pitím,“ řekl mi.

Máma ležela na podlaze. Pokoušel se ji zvednout na gauč.

„Pane bože,“ vzdychla jsem a klekla si k ní.

Měla úplně studenou kůži.

„To není z pití. Je studená. Co si dala?“

Podíval se na mě pohledem, z něhož se nedalo nic vyčíst.

„Mami?“ zatřásla jsem s ní. Dýchala sice mělce, ale dýchala.

„Mami, co sis to vzala?“

Odtáhla jsem jí oční víčka od sebe.

Na světle se jí stáhly panenky.

Zasténala a odsunula se ode mě. Díky bohu, do prdele.

Otočila jsem se na toho chlapa. „Kdo jste?“

„Paul.“

„Paule,“ nařídila jsem mu úsečně, „odnes ji do postele.“

Vzal ji a hlavu jí držel nahoře. Přikryla jsem ji dekou. Rozsvítila jsem lampu. Našla jsem její mobil a vtiskla jsem ho Paulovi do ruky.

„Zůstaneš s ní, dokud se neprobere,“ instruovala jsem ho. „Každých pět minut jí zkontroluj tep. Pokud se zpomalí nebo pokud bude ještě studenější nebo přestane dýchat,

zavolej záchranku. Já na tohle už znova nemám, sakra.“

Paul měl problém soustředit se na moji pusu. Civěl mi na nohy, jako by s ním mluvily ony.

„Hej!“ luskla jsem prsty. Podíval se mi do očí.

Vyfotila jsem si ho svým mobilem. „Mám tě zdokumentovanýho. Opovaž se odejít dřív, než se probere.“

Cuklo mu ve vousech.

Zavřela jsem dveře ložnice a na setmělé chodbě jsem si opřela hlavu o zeď. Sevřelo se mi hrdlo. Ta sobecká mrcha. Nikdy mě nenechala, abych byla dítě. Nikdy.

Dopadl na mě klín teplého jantarového světla. Paul vyšel z mámina pokoje. Na jednu trapnou, slabou vteřinu jsem měla chuť toho cizího chlapa obejmout. Potřebovala jsem objetí – od kohokoli.

Paul mi položil ruku na záda. Stáhla se mi ramena. Jeho ruka mi sklouzla až k zadku.

Praštila jsem ho loktem do břicha. Z úst se mu vydralo tiché, potlačené zasténání.

„Ještě jednou na mě sáhneš,“ řekla jsem mu, „a já tě kurva zabiju.“

Chodbou jsem procházela rychle, ale sotva jsem zašla za roh, zrychlila jsem do běhu a vydala se ven. Práskla jsem za sebou dveřmi. Sesunula jsem se na schody před vchodem a prudce dýchala.

Ach jo, můj život je jako nějaký debilní vtip.

Vylovila jsem telefon, chtěla jsem zavolat Wesleymu a ukecat ho, abychom se někde potkali, ale než jsem to stihla udělat, přišla mi nová zpráva.

Od pana Wilkeho.

Jen fotka, žádný text. Stužka světlušek poletujících nocí. Planoucí paprsky ruského kola. Kolotoč připomínající obří hrací skříňku. Smrtihad, klikatící se řádka světel, která míří k obloze a vytrácejí se do prázdna. Vypadalo to jako malá galaxie, mračno

barevných světel vznášejících se jako mlhovina. Tuhle fotku vyfotil ze svého bytu. Ta světla, která vidí každou noc.

Srdce se mi zklidnilo. Hleděla jsem na displej a zapomínala na život za sebou. Přála bych si, abych tam byla, odpověděla jsem.

O chviličku později odepsal: Já taky.

Kdesi ve vesmíru se potkala dvě srdce a spojila se.

Do světla linoucího se z domu vkročila nějaká postava a na mě padl stín.

Vyskočila jsem a běžela jsem si do garáže pro kolo. Zběsile jsem šlapala ulicí směrem k dálnici. Vyrazila jsem co nejrychlejším tempem k vodojemu. Jela jsem jako o závod, přestože jsem byla úplně sama jen s arktickým svitem hvězd a větrem, který mi fičel okolo uší.

U věže jsem seskočila z kola a nechala ho spadnout na zem. Využila jsem toho, jak jsem ještě v ráži, a utíkala jsem nahoru do kopce. Sotva jsem popadala dech a zaléval

mě pot. Krev mi v žilách hučela nadzvukovou rychlostí. Lezla jsem na římsu úplně brunátná. Teď bych snad někoho dokázala zabít holýma rukama.

Na dřevěných prknech seděl Wesley a u obličeje mu levitovalo světýlko oranžového ohně.

„Maise?“

Sesunula jsem se vedle něj, otočila jsem se na záda a dívala jsem se nahoru na bachratou věž. Lokala jsem vzduch ochucený hřebíčkovým kouřem.

„Co se ti stalo?“

Čekala jsem, než znova popadnu dech.

„Moje máma se předávkovala.“

„Přežije to?“

„Bohužel jo.“ Posadila jsem se. „Asi. Vlastně je mi to úplně u prdele.“

Cítila jsem, že se na mě dívá. Posunula jsem se na okraj římsy a spustila jsem nohy dolů. Nějakých osm devět metrů pode mnou tráva a hlína. To by zřejmě nebylo smrtelné.

„Čeho se nejvíc ze všeho bojíš?“ zeptala jsem se a chytila jsem se železného zábradlí nad sebou.

Wesley vydechl. „Toho, že budu do konce života sám.“

„Chápu.“ Zaťala jsem prsty. „Já toho, že dopadnu jako moje matka.“

Odrazila jsem se z výčnělku.

Wesley něco křičel. Držela jsem se rukama a houpala jsem se volně v prostoru, lehká jako vzduch. Připadalo mi, že bych se klidně mohla pustit a snést se k zemi jako popel.

Pažemi mě popadl kolem pasu.

Jeho pokus „zachránit mě“ málem skončil tím, že jsme spadli oba. Opakovala jsem mu, ať mě pustí, že mě klidně může pustit, ale on to neudělal. Překotil se na záda a dál mě pevně svíral v náručí. Snažila jsem se vyprostit.

„Ježíši,“ ozvala jsem se. „Málem jsi z toho udělal vraždu spojenou se sebevraždou.“

„Ty jsi fakt magor, sakra,“ ječel.

Hleděla jsem na něj.

Jeho cigareta doutnala na dřevě.

„Nejsem jako ty,“ pokračoval. „Nechci se odrovnat.“

„Cože?“ zeptala jsem se tiše.

„Jestli se chceš zabít, tak to nedělej přede mnou. Nenuť mě, abych tě zachraňoval.“

Mlčky jsem se dívala, jak slézá po žebříku a mizí pryč vysokou trávou.

Tak jsem tam stála sama. Cigareta pořád pohořívala třešňově červeným plamínkem. Típla jsem ji špičkou boty a posadila se. Připadala jsem si prázdná. Tělem se mi šířil jakýsi divný hlad, svíravý pocit v žaludku a v plicích a v krku. Svět se rozzářeně chvěl.

Nebreč. Kruci nebreč.

Vytáhla jsem mobil. Pohroužila jsem se do světel, do přiblblých pixelů, které tvořily svět, co znamenal úplně všechno.

Odsud je taky vidět na lunapark. Vyfotila jsem ho. Můj záběr byl z větší dálky, jen sprška duhových třpytek. Odeslala jsem ho

bez zprávy. Jeho odpověď přišla takřka okamžitě, přesně taková, jakou jsem očekávala. Usmála jsem se.

Přál bych si, abych tam byl, napsal.

Já taky, odpověděla jsem.

Přimáčkla jsem si telefon na prsa, hřejivý obdélníček světla, který mi prozářil kosti. Neseděla jsem tam sama. Teď už nejsem nikde nikdy sama.

Něco mě přimělo, abych se ještě jednou podívala na displej. Předtím jsem zprávu jen rychle přelétla očima, teď napodruhé jsem četla něco jiného. Ve skutečnosti napsal:

„Přál bych si, abys tu byla.“

V pondělí před matematikou na mě Wesley čekal před třídou s mrkvovým dortíkem.

„Olivová ratolest,“ prohlásil. Rozdělila jsem se s ním.

„Hele,“ spustil a olizoval si ze rtů polevu,

„kdyby se to u vás doma hodně posralo,

můžeš jít bydlet k nám. Moje máma tě nebude poučovat. Jen tě bude vykrmovat.“

Instinktivně jsem ho objala. Byl hrozně vysoký. „Děkuju,“ zašeptala jsem jeho hrudnímu koši.

Když jsem ho pustila, červenal se.

Bodl mě osten viny. Vodím ho snad jen tak ze zvyku za nos? To musím utnout ještě v zárodku. Cvrnkla jsem ho do ucha. „Hiyam pořádá po maturiťáku u sebe doma party. Nechtěl bys ses jít opíjet jejím chlastem a čumět jí na prsa?“

„To si piš, že jo.“

Na filmovou vědu jsem později dopoledne přicházela vyrovnanější s celým vesmírem, než jsem byla za hodně dlouhou dobu. Což samozřejmě znamenalo, že mi musí vesmír neprodleně napálit pořádně bolestivou facku.

Nebyl tam. U katedry stála suplující.

„Kde je pan učitel Wilke?“ podivila jsem se.

Učitelka pokrčila rameny. „Podle jeho pokynů máte dnešní hodinu využít k tomu, že si budete připravovat pololetní úkol.“

Hned po nahlášení prezence jsme s Wesleym proklouzli ven.

„Tohle je teda pěkně divný,“ mumlala jsem.

„Proč?“

Protože mě v pátek vezl domů. Protože jsme se při dešti líbali u něj v autě. Protože mi říkal, že si představuje, jak se mnou dělá hrozné věci.

„Nevím. Minulý týden nevypadal nemocně.“

„Staršího člověka často skolí tajemná zákeřná nemoc.“

Kopla jsem Wesleyho do kolene.

„Budeš se kvůli němu soužit smutkem celý týden?“

Budu. „Potkáme se v deset v laborce. Můžeme se pustit do našeho mistrovského díla.“

Kde jsi? Napsala jsem panu Wilkemu, když jsem sama stála u skříňky.

Čekala jsem na odpověď. Pět minut. Deset. Vzdychla jsem, hodila jsem telefon zpátky a ponořila jsem se do školních povinností.

Později odpoledne mi konečně přišla odpověď. Schůzka u soudu. Nic vážného.

Nereagovala jsem.

O minutu později doplnil: Chybíš mi.

Stála jsem u skříňky, kolem mě se hemžili studenti a já jsem si připadala jako na place při natáčení obklopená komparzisty. Jejich osudy byly tak nepatrné a jednoduché. Tak jasně dané scénáře. Nikdo nemá takový tajný život jako já. Nikdo z nich si nepíše s učitelem, se kterým si to rozdali a se kterým si to hodlají rozdat znovu.

Chci tě vidět, napsala jsem.

Počítala jsem s tím, že mě odpálkuje. Nečekala jsem, že odpoví: Můžeme se vidět někde mimo školu?

Ano. Pane bože, ano. Kde?

Napsal mi adresu nedaleko odsud, na které mě vyzvedne.

A potom kam? Kam budeš chtít.

Seděla jsem na staré chladivé přepravce u zchátralé benzinky pár set metrů od školy. Slunce pálilo do chromových stojanů pokrytých strupy rzi a odráželo se mi od nich do očí jako zářivé špendlíky. Z popraskaného betonu sálal žár. Plechová cedule zjizvená střelami záhadně vrzala, i když nefoukal ani nejslabší vánek. Uvelebila jsem se do svěží lázně stínu. Tělo se mi uvolnilo, ale mysl byla rozjetá na miliony mil v hodině.

Objevil se na scéně jako filmová hvězda s jednou rukou položenou na opěrce sedadla a v blýskajících se leteckých zrcadlovkách.

Nastoupila jsem. Kůže na sedadlech mi sežehla stehna.

Nemluvili jsme. Sundal si sluneční brýle. Pod nimi schovával něžné, citlivé oči. Na sobě měl košili s jemným proužkem,

kravatu a džíny. Rukávy košile si vyroloval, vlasy mu rozcuchal vítr. Na slunci se mu zlatavě leskly kraťoučké vousy na tváři.

Nepolíbili jsme se.

Naše ruce se setkaly na žhnoucím sedadle mezi námi. Zrychlil se mi dech. Takhle jsem se nebála od chvíle, kdy jsem se sama vypravila na horskou dráhu. Tohle bylo v podstatě totéž – vydali jsme se na jízdu, která nás může zničit.

Nejhorší možný scénář: on přijde o práci, mě vyrazí ze školy.

Nejlepší možný scénář – nevím. Jaký je nejlepší možný scénář? Že se budeme schovávat a tajnůstkařit? Že budeme lhát všem, koho známe?

Myslela jsem na tu slavnou báseň od Roberta Frosta, kterou vám ve škole s oblibou znechucují povinnou četbou. Dvě cesty dělily se v žlutém háji. Právě jsem v životě došla na rozcestí. Můžu si vybrat jen jednu cestu. Na té druhé bude mé paralelní já

alternovat Gwyneth Paltrowová jako ve filmu Srdcová sedma a skončí buď mizerně, nebo naopak šťastně. O tohle tu běží? Která z nich je která? Která jsem já?

Věděla jsem, která jsem. Ta, která se nebojí.

Stiskla jsem mu ruku.

Ticho mezi námi řinčelo. Všechno teď bylo úplně jasné. Viděla jsem, jak se mu moje myšlenky zrcadlí v obličeji, jak nervozita bojuje s naprosto jednoduchou základní potřebou. Celou si mě prohlédl: moji svěží dívčí pleť, dospělou sebejistotu i starou vyzrálou duši. Nikdo mě nedokázal vidět takto celistvou. Nikdo mě nikdy dřív neviděl jako ucelenou, vyváženou osobu.

Ano, pomyslela jsem si. Touhle cestou se chci vydat.

Taky mi stiskl ruku a pak se chopil volantu.

Je úžasné, kolik si toho dokážete sdělit beze slov.

Mezi vyrovnanými zelenými řádky sóji, které se táhly až k modravým obzorům, jsme najeli na dálnici. Stáhla jsem si okýnko a vlasy mi šlehaly do tváří. Vzduchem se nesl chemický pach s nádechem zkaženě nasládlého aroma čehosi kvasícího. Nohy mi osvětloval pruh slunce a kůže mi zářila.

Vrhla jsem letmý pohled na pana Wilkeho. Když mi ho opětoval, cosi mě někde hluboko zabolelo. Naslouchala jsem tomu pocitu, nechala jsem ho, aby se ve mně otevřel, vykvetl a naplnil mě od chodidel až po konečky prstů na rukách napětím, které se podobalo něčemu mezi hladem a bolestí. Ze zvyku jsem si přiložila nehet na palci mezi přední zuby. Nebylo to myšlené jako svádění, ale pan Wilke si toho všiml a po rtech mu přelétl úsměv.

Skvělá práce, Lolito. Teď už potřebuješ jen ty srdíčkové brýle.

Cítila jsem na sobě jeho pohled, byl stejně žhavý jako sluneční paprsky. Věděla jsem, že pozoruje každý můj pohyb. Zaklonila jsem hlavu, přimhouřila jsem oči, na tvářích mě škádlil vítr. Srdce mi tlouklo v pomalém bluesovém rytmu. Připadala jsem si jako herečka, jako bych byla na scéně a všechny kamery mě zhypnotizovaně sledovaly.

Auto zpomalilo.

Oba jsme se podívali na značku směřující k motelu a potom na sebe navzájem.

Odbočil.

Skřípění štěrku. Parkoviště. Motor bafá a usíná. Žár proudí tichem a stává se z něj skoro zvuk, vysoké úpěnlivé hmyzí bzučení, které mi naráží na kůži.

Slyším, jak dýchá, Skoro se na mě nedívá, jeho pohled přistál kdesi na palubní desce.

Věděli jsme přesně, co děláme, slavný soude.

Znovu si nasadil sluneční brýle. S klapnutím otevřel přihrádku a jedny podal

i mně. Tiše jsem se zasmála. Jako by se tímhle dalo něco zakrýt.

Možná to ale nebylo kvůli jiným lidem.

Možná to bylo kvůli nám samotným.

Bylo mnohem jednodušší podívat se mu do tváře, když jsem mu neviděla do očí. V zrcadlovkách jsem se odrážela já: holka, která se nebojí a má trošku našpulené rty. Protože ví.

Vystoupil a vydal se k recepci. Záchvat paniky.

Sklopila jsem stínítko a prohrabávala jsem si zacuchané vlasy. Co jsem jedla od té doby, kdy jsem si ráno vyčistila zuby? Na jaké planetě jsem to byla? Mezi okamžiky, kdy jsem se probudila a pak nastoupila do tohohle auta, jsem si nevybavovala zhola nic. Nedokázala jsem klidně sedět ve vlastní kůži. Každá šlacha se proměnila v nadoraz napjatou houslovou strunu připravenou rozeznít se při sebenepatrnějším doteku. Co když to teď bude jinak? Co když jsem to zkazila tím

lhaním a úprkem? Pane bože, co vidí na pomatené osmnáctce? Jak mimo je asi tak on, když se mi přimotá do života?

Kroky na štěrku.

Připlácla jsem stínítko zase nahoru. Konec úvah.

Otevřela jsem si dveře a za sebou jsem jimi hlučně a vzdorovitě bouchla.

Zaměřila jsem se na drobnosti: drobné oděrky na jeho botách, zablesknutí slunce na ocelovém nárazníku. Otevřel pokoj číslo

112 a vešel dovnitř jako první. Já jsem šla za ním a zavřela jsem za sebou.

Uvnitř bylo šero, odpolední světlo se sem dralo přes silné mušelínové záclony. Po obou stranách okna byly těžké závěsy, ale ani jeden z nás se jich nedotkl. Jako bych v tlumeném světle zahlédla hranaté siluety, ale ve skutečnosti jsem viděla jenom jeho. Sundal si sluneční brýle a položil je na stůl. Přiblížil se ke mně. Taky mi sundal brýle.

V oblaku slunečního svitu poletoval rozptýlený prach.

Nedošlo mi, že zatím ještě dál do pokoje nepůjdu.

Pan Wilke mi položil ruku pod bradu a lehce mi nadzvedl hlavu. Tělem jsem se přitiskla na chladivý kov dveří. Všechno mě bolelo, jako bych se probudila nebo se dlouho dívala na film a teď se potřebovala protáhnout, napnout a rozhýbat. Zatvářila jsem se trochu mrzutě a on přimhouřil oči. Dívali jsme se na sebe s tou roztrpčeností, jakou cítíte, když něco chcete tak moc, až to bolí, a tak vás to začne trochu rozčilovat. Ucítila jsem z něj závan benzinu a města a tu kouřovou vůni, na niž jsem si vypěstovala závislost. Položila jsem ruku na uzel na jeho kravatě. Otevřela se mu ústa, jako bych se dotkla přímo jeho těla. Naše rty se setkaly.

To, co následovalo, připomínalo spíš chemickou reakci než polibek. Čirý tekutý žár na mých rtech, který se ve mně rozpouštěl,

linul se mi dolů trupem a ústil do břicha. Paty se mi zvedly z podlahy. Celá jsem se nadzdvihla, jako bych se zbavila kotvy a odpoutala, a ve vzduchu mě drželo jen to, že mě svou vahou tiskl ke studené desce dveří. Líbali jsme se tak, jak jsme dosud nemohli – jako milenci. Naklonil mi hlavu a zajel mi jazykem do pusy. Ne naléhavě nebo uspěchaně, ale tak, že jsem pocítila nevyhnutelnost toho okamžiku. Jeho ruka se mi z brady sunula dolů přes prsa a břicho ke knoflíku šortek.

S rozvazováním kravat už jsem určitou praxi měla. Když jsem ji chytila a uvolnila, odtáhl se a jeho plné červené rty se zatočily v mírném úsměvu. Takhle bylo snazší rozepnout mu košili. Díval se na mě a nechal mě, abych ho svlékala. Poslušně zvedl ruce, když jsem mu rolovala nahoru nátělník. Měla jsem chuť přitisknout si ho k nosu a opájet se jím jako hadříkem namočeným v éteru. Ale on mě vzal za zápěstí a přidržel mi je nahoře

nad hlavou a ve mně se cosi rozechvělo, něco mezi krvinkami a neurony, v mezibuněčném prostoru, kde jsem nebyla ani mysl, ani tělo. Bože můj, on mi to udělá rovnou tady, jak jsem opřená o dveře.

Pustil mi ruce, ale já jsem je nechala oddaně zdvižené. Rozepnul mi kalhoty a klekl si, aby je sundal. Jak horce vydechoval a vzdychal mezi mými stehny, cítila jsem, jak jsem vlhká. Velké, jemné prsty mi vklouzly pod kalhotky a stahovaly je – bříška prstů mi zlehka přejížděla po nohách. Kousala jsem se do rtů tak silně, že jsem cítila nasládle měděnou chuť. Líbal mě na boku, pak podél záhybu mezi stehnem a klínem a přitom se posouval níž a rukama mi roztahoval nohy. Už jsem nemohla. Nedalo se to vydržet. Prsty jsem mu projížděla vlasy, zaklonila jsem mu hlavu a přiměla ho, aby se na mě podíval. Můj výraz hovořil jasně.

Postavil se, rozepnul si poklopec a ze zadní kapsy vylovil kondom. V ruce jsem cítila jeho

obrovského hořícího ptáka. Dlaní jsem ho objala okolo kořene a on úplně ztuhnul a vyrýsované svaly na hrudi se ani nehnuly. Prsty jsem hladila hebké hedvábí na povrchu toho kusu skály a jemně posouvala nahoru a dolů. Stačilo, že jsem se ho dotýkala rukou, a už teď jsem se celá svíjela. Nasadil si kondom. Najednou mě chytil pod koleny a nadzvedl, až jsem ho musela obejmout, abych udržela rovnováhu. Pak už jsem vnímala jen to, že jsem páteří přitisknutá ke dveřím a že do mě přiráží, a snad jsem přestala dýchat a dělat cokoliv jiného. Na nekonečný okamžik jsem cítila jen to, jak se do mě noří. Pomalý a tvrdý průnik. Tak, abych jasně cítila každičký příraz. Taky jsem byla uvnitř tvrdá, tělo se mi stáhlo a napjalo. Těch prvních pár momentů bylo tak pronikavých, až skoro bolely. Potom nastoupil pravidelný rytmus a začalo se mi zase vracet povědomí o světě. Moje nahá stehna se otírala o jeho džíny. Břišáky se mu

zatínaly, svaly se stahovaly, na pupík se mi tiskla cestička z bronzových chloupků. Když ho do mě vrážel, pohyboval se ladně jako had. Držel mě kousek nad sebou, zvedl ke mně obličej a jen se na mě bez líbání díval. To, jak jsme na sebe hleděli, bylo mnohem intimnější, než by kdy mohl být polibek. Viděla jsem, jak se mu rozšiřují zornice jako pulzující černá srdíčka. Viděla jsem každý záchvěv napětí a rozkoše, který jeho tělem prošel. Pozorovala jsem, co s ním provádím, jak zranitelný byl, když se mi odevzdával, když mě šukal, ale zároveň se nechal šukat. Ten malinko bezradný chlapecký výraz, který se mu zračil ve tváři, když se čím dál víc blížil k orgasmu, ve mně probouzel oheň. Jiskra přeskakovala z jedné buňky na druhou a pomalu zažehávala celé tělo, ale donutila jsem se nechat otevřené oči a sledovat ho. Ty jeho se zavřely, bezmocně zvedl obočí. Prsty se mi zaryl zezadu do nohou. Měl ho tak tvrdého a naběhlého, že jsem v sobě cítila

jenom sladkou plnost až po okraj. Pokaždé, když do mě zajel až nadoraz a zmáčkl mi klitoris, mi do břicha vystřelila rána čisté elektřiny. Oči jsem měla otevřené dokořán, a když se napětí uvnitř mě proměnilo ze vzdoru na odevzdání, začala jsem nekontrolovatelně lapat po dechu. Neřekla jsem mu, že už brzo budu, ale on to poznal. Prsty, kterými mi svíral nohy, se zaťaly jako drápy. Udělala jsem se tak rychle a silně, že to připomínalo úder blesku, oslepující bílou rozkoš, která v jedné vteřině přišla a v další se vytratila, a já jsem jako omámená zírala s otevřenou pusou. On ještě pár vteřin pokračoval, sténal, ještě jednou tvrdě přirazil a pak se zakymácel v dozvuku otřesů, zhoupl se na mě a bezvládnou váhu obou našich těl opřel o dveře.

Hlavou mi spočinul v ohbí ramene. Přejela jsem mu rukou po zádech – jemně, jak jsem si v téhle blízkosti ještě nebyla jistá sama sebou. Bylo to, jako kdyby konečně přestaly

tikat jakési hrozně hlasité hodiny. Ticho pokoje se naplnilo klidem a melancholií. Vdechovala jsem jeho vůni. Naši vůni. Vnímala jsem svůj pot na jeho těle, svoji vlhkost na jeho džínách. Měla jsem chuť si tenhle moment pozastavit a zachovat si ho, prohlédnout si ho ze všech úhlů a pořádně zapamatovat.

Zlehka ho ze mě vytáhl, ale nepostavil mě na zem. Objetí jeho ramen se naopak zpevnilo. Přenesl mě na postel. V plicích se mi zatřepotal dech.

Položil mě a ulehl vedle mě s tváří ke stropu. Současně jsme se k sobě natáhli a naše ruce se spojily v úzké průrvě mezi těly. Pane bože, pomyslela jsem si. Jen to.

Příjemné omráčení. Tělo jsem měla naplněné sluncem. Místo krve jen tekuté modré nebe. Nevím, kolik uplynulo času, když ke mně otočil hlavu. Koukla jsem na něj, cítila jsem se lenošivě rozvláčná. Všechno bylo zlatavé a půvabné.

Myslela jsem si, že má modré oči, ale v zářijovém světle se v nich objevil stříbřitý kovový odstín broušeného hliníku.

„Ahoj,“ řekl něžně a tiše.

Něco se ve mně rozžehlo jako svíce. Vzepřela jsem se na loktech, přehodila přes něj nohu a přikrčila jsem se k němu. „Ahoj,“ odpověděla jsem.

To bylo poprvé, co jsme spolu od pátku mluvili.

Dlouho mě držel na sobě a prohlížel si mě. Začala jsem ho líbat, ale po vteřině se odsunul. Když jsem se pokoušela vstát, přitáhl mě zpátky.

„Chci se na tebe dívat,“ vysvětlil mi. „Dřív než zase nastoupí ta tvoje hlídka.“

A tak jsem ho nechala, aby se díval. Napřed mě to trochu zneklidňovalo a přelétávala jsem očima sem a tam, jak jsem si najednou nervózně uvědomila, že jsem

od pasu dolů nahá. Zastrčila jsem si vlasy za ucho a on mi je okamžitě zase sčísnul zpátky do obličeje.

Pak jsem si ho nevěřícně prohlížela. V jeho výrazu jsem neobjevila nic než zvědavost, tak nevinnou, až působila bezmála dětinsky. Moje znepokojení se rozplývalo. Pomalu se mi na tvář vloudil mírný úsměv. Sebevědomý, ne plachý. Stejně jsem se usmívala tehdy v noci u kolotočů. Patřila mi každá část mého já: nahota, sexem rozcuchané vlasy, všechny chyby, které jsem kdy udělala. A já se do toho všeho zabalila.

Evan mě pohladil na tváři a přitáhl mě blíž k sobě. Moje vlasy nás zahalily jako tmavý závoj. Přejela jsem mu dlaní po hrudi, po jemně se rýsujících svalech, po políčku zlatavých bujících chloupků na prsou, po pevných robustních kostech. Pak jsem se posunula níž k jeho sametově ochmýřenému břichu. Páni, říkala jsem si. Ty jsi fakt kus chlapa. Jeho ruce putovaly po mém těle,

obkreslovaly útlé paže, moje boky a zastavily se na zadku, kde se mi nehty přitiskl k nahé kůži. Nevinný výraz byl tentam.

„Viděl jsi ho?“ zeptala jsem se. Zatvářil se překvapeně.

„Moje pravé já.“

„Je tady se mnou právě teď,“ řekl a políbil mě.

Odpoledne se slilo do matné směsi tohohle: líbám ho, on mě objímá a dlouho se nehneme z postele. Jde do koupelny, aby se opláchl, a pak mi nese kalhotky. Nasadím si je, ale pro změnu si svlékám vršek. Ležím k němu přitisknutá zády a cítím jeho ruce po celém těle. Povídáme si stejně často, jako se líbáme.

„Pověz mi o sobě úplně všecko,“ říká.

„Jaký máš nejoblíbenější film?“

„Pane bože, na tohle se mě přece ptát nemůžeš.“

„Proč ne?“

Sedla jsem si a zhrozeně se na něj podívala. „Jednak proto, že na tebe chci udělat dojem. A pak taky proto, že se to mění každý den.“

„Určitě máš jeden hodně oblíbený, jen mi to nechceš prozradit. Zato já ti svůj řeknu.“

Nesouhlasně jsem se zamračila.

Zasmál se. „Řekneme to naráz, na tři.

Připravená?“

„Ne,“ vypískla jsem.

„Jedna. Dva. Tři. Casablanca.“

„Jurský park.“

Zakřenil se od ucha k uchu.

Plácla jsem sebou na postel obličejem dolů. „Umřu hanbou.“

„Moderní klasika,“ komentoval to a lechtal mě na patě. „Pamatuju si, jak jsem na něho šel do kina a říkal jsem si, že jednou budou vizuální efekty tak realistické, že je nerozeznáme od skutečnosti. Nejvíc se mi líbí ta scéna, kdy ta holka…“

„Jestli začneš citovat,“ posadila jsem se na matraci, „tak se asi fakt zabiju.“

Znova se zasmál. Vlídně. Neznělo to, jako když si ze mě Wesley dělá legraci, ale spíš upřímně pobaveně a spiklenecky. Otočila jsem se na něj přes rameno.

„Pověz mi všechno o sobě.“

Přestal se smát, ale úsměv nezmizel. Ležel vedle mě a konečky prstů obtahoval křivky mých zad. „Co bys chtěla vědět?“

„Kolik ti je?“

„Třicet dva.“

Takže jsem se moc nesekla. Když jsem se narodila, bylo mu čtrnáct. Možná ani Wesley nebyl se svou teorií daleko od pravdy. Ale co? Už jsem šoustala i se staršíma chlapama.

„Kam jsi chodil na vysokou?“

„Na Northwestern.“

Znova jsem na něj mrkla přes rameno. „Jsi z venkova?“

„Vyrostl jsem kousek od Chicaga.“

„Snobe. Všichni tvrdí, že pocházejí ‚kousek od Chicaga‘, jako by tam města neměla jména.“

„Přesně tak. Nemají jména. Pro pošťáky je to nesmírně matoucí.“

Prstem mi zajel pod ramínko podprsenky a stoupal okolo lopatky až k ramenu.

„Proč…,“ spustila jsem.

„Teď je řada na mě.“ Jeho prsty se pomalu blížily k mým prsům.

„Proč sis prosadila, že na ten předmět musíš chodit?“

Osud, chtěla jsem odpovědět. Kismet. Bylo to tak psáno ve scénáři.

„Vlastně jsem si rezervovala místo už loni. Při zápisu to zvorali.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Chci jít studovat film.“

Jeho ruka se zarazila. Trochu se nadzvedl.

„Vážně. Kam?“

„Ještě nevím. Jasně že mám vybrané školy, kam bych chtěla nejvíc, ale snažím se to brát realisticky. Nejradši bych byla, kdyby

vyšla Univerzita jižní Kalifornie nebo Kalifornská univerzita. Nedokážu se rozhodnout, jestli se chci víc zaměřit na nezávislou tvorbu, nebo na komerční film. Komerce je asi jistější volba, protože ti dá širší perspektivu, jak celý ten proces funguje. Jenže když se moc zabýváš komercí, může se z tebe stát omezenec, co se hrabe jen v odpadcích, takže z tohohle pohledu je nezávislý film lepší. Víc řešíš příběh a uměleckou stránku. Ale možná to pak zase budu vidět moc naivně, když přijde na opravdovou práci, tak nevím.“

Plácala jsem páté přes deváté. Ohlédla jsem se na něj. Měl trochu překvapený výraz.

„Ty to bereš hodně vážně,“ řekl. Váhavě jsem přikývla. „No jo.“

„A co bys chtěla dělat? Myslím jako zaměstnání.“

„Vezmu, co se namane. Ale strašně ráda bych dělala asistentku produkce, při tom bych si udělala obecnou představu, jak to

všechno funguje. Protože jednou ze mě bude režisérka.“

Jako bych řekla něco okouzlujícího a romantického, rozzářily se mu oči. „Máš nadání tvořit.“

Zamyslela jsem se nad tím. Znělo mi to až moc vznešeně. Já jsem prostě jen sledovala hodně filmů a hodně snila. Ale on mi dal příležitost, které jsem si málem ani nevšimla, jak jsem byla zahleděná na něj: náš pololetní úkol. Opravdu bych mohla něco vytvořit. Kdyby to bylo aspoň trochu slušné, možná bych mohla tenhle studentský film přidat k přihlášce na vysokou.

„Zatím ještě nevím, kdo jsem,“ prohlásila jsem.

Jako by v tu chvíli, při prolnutí upřímnosti se strachem, mezi námi sršela elektřina. Protože jsem byla mladá. Možná jsem měla našlápnuto víc než většina děcek v mém věku, ale pořád jsem byla jedním z „děcek v mém věku“. A vy to víte, pane učiteli Wilke,

říkala jsem si. Tohle k tomu vztahu mezi námi patří – to vzrušení spojené s porušováním tabu. Učitel a studentka.

„Pokud chceš jít studovat film,“ oznámil mi, „musím ti něco dát.“

Srdce mi poskočilo: „Co?“

„Vzdělání.“

Jako první ze všeho mě naučil, jak se milovat. Než se začnete smát, vezměte na vědomí, že jsem tenhle výraz vždycky nesnášela. Znělo mi to hrozně otřepaně a staře. Milování je pro hipísáky. Pro lidi ve věku mojí mámy, i když já osobně bych raději věřila, že jsem přišla na svět neposkvrněným početím.

Lidi v mém věku se dají dohromady a šukají nebo si to rozdávají. Nepřikládáme základnímu biologickému aktu bůhvíjaký význam jednoty a věčnosti. Většina z nás žije v neúplných rodinách. A ti, co nežijí, by si to

tak aspoň přáli, když na sebe jejich rodiče řvou a mlátí se. Vyrostli jsme obklopení důrazem na sexualitu a fyzično, ať šlo o soutěže krásy od batolecího věku, nebo o neustálá varování, že se nás cizí dospělý bude snažit nalákat do auta na bonbony. Vynález obrazových zpráv nám poskytl platformu k distribuci amatérského porna.

To všechno nás silně formovalo a je těžké to překonat.

Odpolední světlo se sklánělo a sláblo, až pomalu ustoupilo soumraku. Sice jsem půl dne nic nejedla, ale hlad jsem skoro necítila. Nechtěla jsem nechat toho, že ležím v motelu vedle krásného muže a naše horké pokožky se neustále dotýkají. Posadil se a já jsem si mu sedla obkročmo na klín čelem k němu a nohy jsem si omotala okolo jeho štíhlých svalnatých zad. Dlaní jsem se otírala o jeho škrabavé tváře. Vypadal trochu unaveně

a roztouženě, dolní ret mu malinko čněl dopředu a naprosto mě tím dostával. Kdyby mě v tu chvíli požádal o cokoliv, tak bych to udělala. Líbala jsem ty trucovité rty. Už jsem nedokázala rozlišit chuť jeho pusy od své vlastní. Zůstal jen teplý, něžný tlak.

„Chci tě vidět,“ řekl tiše. „Úplně celou.“

Zrychlil se mi dech. Rozmotala jsem se z našeho objetí a s očima upřenýma do jeho jsem se postavila. Připadala jsem si jako v transu. Už jsem se svlékala pro jiné muže a koneckonců jsem toho teď na sobě moc neměla, ale přece jen to bylo jiné. Nešlo o to, že uvidí moje tělo. On uvidí mě. Uvidí, jak se svlékám, jak vzpřímeně stojím před jeho pohledem, jak nosím svou kůži.

Posunul se k okraji postele. Rozepnula jsem si podprsenku a spustila ji z ramen. S klidnou lhostejností jsem ji nechala spadnout na zem.

To byla ta snadnější část. Hluboce jsem se nadechovala.

Klouzal po mně pohledem, ale většinu času se soustředil na obličej. Což bylo možná vlastně horší. Co jsem bez tohohle, říkala jsem si. Bez svůdnosti, kterou nosím jako brnění, bez svého siláckého vystupování, bez své suverénní jistoty? Nejsem pod tím vším opravdu jenom malá holka?

Strčila jsem si palce za lem kalhotek.

A myslela jsem na to, jak jsem se sama vydala úplně dopředu na té zabijácké horské dráze. Na to, jak jsem se houpala na římse vodojemu. Na to, jak jsem nasedla do auta ke svému učiteli.

Stahovala jsem kalhotky dolů, až spadly. Potom jsem jednou nohou udělala krok stranou a druhou je odkopla. Celou tu dobu jsem nepřerušeně udržovala oční kontakt.

Evan v údivu pootevřel ústa. Ráda bych poděkovala Akademii.

„Teď ty,“ vybídla jsem ho.

Mrštně se postavil. Zablokoval svým tělem těch pár zbytků slunečních paprsků, které se

probojovaly přes záclony. Obkreslovaly jeho siluetu: bronzový oblouk světla na jeho ramenech, konečky vlasů svítící skoro do bíla. Džíny měl pevně obepnuté, musel si je stáhnout. Už zase mu stál – úplně ztvrdnul a trenky to ani v nejmenším nedokázaly zakrýt. Taky si je sundal. Nevěděla jsem, kam se dřív podívat. Evidentně ani moje ruce nevěděly, kam dřív, protože jsem ho začala všude hladit. Prozkoumávala jsem kaskádovitou krajinu jeho žeber, jeho břišní svaly, hladké linie sbíhající se k jeho ztopořenému penisu. Vzala jsem ho do ruky a objala prsty. Jeho ruce mi prudce sjely na ramena. Taky zhluboka dýchal. Naklonil se ke mně se zavřenýma očima.

„Chci tě takhle,“ prohlásil.

Vypadal jako omámený. Postrčila jsem ho na postel. Po stranách u pasu měl moje kolena. Zase jsme seděli tváří v tvář, ale tentokrát mezi námi nepřekáželo žádné oblečení. Byla jsem kousek nad ním, on mi líbal

prsa a jeho tvrdé přirození mi tlačilo na stehno. Šílela jsem z toho, jak byl horký. Krev ve mně vzrušením bublala a odhodlání prudce vyletělo jako kobra připravená k útoku. Jestli mě neošuká sám od sebe, budu ho k tomu muset donutit.

Pohlédl na mě: „Seš si jistá?“

„Ano,“ odpověděla jsem a zaryla jsem se mu nehty do zad.

Mohla jsem ho donutit, měla jsem teď k tomu všechny potřebné páky. Ale chtěla jsem, ať to udělá on, a tak jsem mu dopřála, aby si dal sladce a mučivě na čas. Nechala jsem ho, aby mi zuby dráždil bradavky, aby celým tělem klouzal mezi mými stehny a lehce přitlačil v tom místě, kde se soustředila moje nesnesitelná touha, a tím mě přiváděl k šílenství. Napřed to byla trýznivá zkouška síly vůle. Potom mi ale došlo, že mou trpělivost bude zkoušet tak dlouho, dokud se jí nevzdám. Dokud nepřestanu čekat, kdy mě ojede, a prostě si to nezačnu užívat.

Uvědomila jsem si, že se musím uvolnit, že musím povolit napjaté svaly. Vláčně jsem mu omotala paže kolem krku. Dívala jsem se mu do obličeje a nemyslela jsem na nic kromě toho, jak lehce mi je u srdce, jako by mě někdo napumpoval héliem. Skoro jsem vypnula, když do mě vstoupil, jen jsem se snažila zůstat uvolněná. Nechala jsem ho, aby do mě vstupoval tak pomalu, že mi to v žádném okamžiku nepřipadalo, jako by mě píchal. Prostě všechno lehce a zasněně splynulo. Rukama mi kroužil po zádech a objímal mě na svém lehounce se pohupujícím těle. Tohle bylo jiné. Tohle nebylo souložení. Tohle bylo něco, co se dělo s celým mým já, a ne jen s příslušnými orgány. Natolik ze mě vyprchalo pnutí, že jsem si ani nebyla jistá, jestli se udělám. Ale pak se mi začalo z pánve a břicha šířit teplo, žár se stupňoval a já jsem obrátila oči ke stropu, zalapala po dechu a vydechla: „Udělej se do mě, prosím tě, udělej se do mě.“ Takhle to přišlo, nic mi

nebránilo. Horko ve mně odpálilo mírný jaderný výbuch, v němž se všechny vjemy setřely a změnily v hebké světlo. Objevilo se to pomalu a stejně pomalu se to i vytrácelo, až zůstalo drobné chvění a radost. Evan ještě chvíli pokračoval, pak zpomalil, zastavil se a jen mě objal. Usmál se a vytáhl ho. Pořád ještě mu stál.

„Ty ses neudělal,“ poznamenala jsem jako v mátohách.

Políbil mě.

Nechala jsem to doznít a pak jsem se opřela a trochu probrala.

„Proč?“

„Tohle mělo být jenom pro tebe.“

Připadalo mi, jako kdyby na mě mluvil cizím jazykem. Zírala jsem na něj.

A pak se mi v mozku semlelo něco strašně podivného.

Odvalila jsem se a usadila se na okraji postele, paže jsem si omotala okolo těla. Dlaní jsem si instinktivně zakryla pusu.

V pokoji teď byla tma, světla z parkoviště dávala stínům nádech v barvě mědi a zaschlé krve.

„Maise?“

Před očima se mi honily stíny. Pevně jsem přitiskla víčka k sobě.

Evan mi položil ruku na záda. „Proč pláčeš?“ zašeptal.

„Nepláču,“ namítla jsem a vzlykla jsem.

Perfektní.

Váhavě mě hladil. „Ublížil jsem ti nějak?“

„Ne,“ zasmála jsem se trpce. „Prostě jsem akorát psychopatka.“

„Proč brečíš?“ zeptal se znova.

„Protože tohle ještě nikdy nikdo neudělal.“

Odhrnul mi vlasy z tváře a zastrčil mi je za ucho. „Co ještě nikdo neudělal?“

Neřekla bych, že jsem brečela vyloženě kvůli tomuhle. Spíš si myslím, že se nahromadilo veškeré napětí a úzkost z několika posledních týdnů a v tomhle dokonalém dni, v tomhle dokonalém štěstí to všechno

vykulminovalo. Byla to úleva, ne smutek. Ale on to dal všechno do pohybu, a proto jsem mu zřejmě dlužila odpověď.

„Že by něco dělal pro mě,“ řekla jsem.

„Jenom pro mě.“

Objal mě a přitiskl si mě k hrudi. Povídal mi něco uklidňujícího, ale to byl jenom pouhý šum. Jediné, co jsem slyšela, bylo hluboké podmořské bušení jeho srdce.

Když jsem konečně vyšla ven, připadalo mi to jako vstoupit do jiného světa. Najednou se přede mnou rozprostíraly miliony nových cest, kterých jsem si nikdy předtím nevšimla. V autě jsme si zase nasadili sluneční brýle a smáli jsme se na sebe. Když málem narazil do pouliční lampy, raději si je zase sundal. Chechtala jsem se a podotkla jsem, že by možná měl nechat řídit mě, a on překvapivě souhlasil. Bylo na tom současně něco nevhodného a báječného, že řídím auto

svého učitele. Zastavila jsem u McDonalda a objednala jsem hranolky a vanilkové šejky. Zaparkovala jsem na vylidněném parkovišti pod hvězdným nebem. Evan navrhl, že mi připraví speciální osnovy, aby mě připravil na studium filmu.

„Soukromé doučování?“ podivila jsem se a namočila jsem si hranolek do mléčného koktejlu. „To je ovšem skandální.“

Usmál se, ale za chvíli se už díval do ztracena.

„Jak to bude ve čtvrtek?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Doufal jsem, že přijdu na to, jak zastavit čas.“

Mávla jsem hranolkem. „Budu diskrétní. Nikdo se to nedozví. Nechci ti ohrozit zaměstnání.“

Zahleděl se na mě. „Nejde jenom o mě.

Vlastně jde mnohem víc o tebe než o mě.“

„Co tím myslíš?“

„Že nechci riskovat tvou budoucnost, tvoje štěstí nebo tvoje duševní zdraví.“

„Díky bohu mám z těchhle věcí jenom jednu.“

„Mluvím vážně,“ zamračil se. „Kterou z nich máš?“

„Štěstí,“ naklonila jsem se k němu a políbila ho. Vanilka se solí.

Dlouze si mě prohlížel, než se odtáhl. Teprve později mi došlo, že doufal, že odpovím budoucnost. Tak poznáte, že vás má někdo rád. Když chce, abyste byli šťastní i v té fázi života, kdy vás neuvidí. Jenže tehdy jsem byla až příliš fixovaná na současnost a na její hmatatelnou rozkoš.

„Musíme vymyslet bitevní plán, kamaráde,“ prohlásila jsem.

Domů jsem se dostala až o půlnoci a vystupování z auta bylo těžší než kdy dřív. Přesvědčil mě, abych objala plyšového poníka, aby zase nasákl mou vůní. Seděla jsem tam, dokud jsem nedojedla poslední zbytky hranolků. Měla jsem hlad jako vlk, naprosto neukojitelnou chuť. Vydržela bych s ním

šukat celé dny a nejradši bych po zbytek týdne nedělala už nic jiného. Po zbytek měsíce. Života. Když odjížděl, vyfotila jsem si jeho vzdalující se zadní světla. Když auto úplně zmizelo, pořád jsem držela displej s tím záběrem na ulici, jako by tam ještě bylo. Co je tenhle pocit zač? Tenhle hlad, který jen narůstá, čím víc se ho snažím nasytit?

Už hrozně dávno pro něj kdosi vymyslel jméno. Ale vy už víte, jak se jmenuje, nebo snad ne?

4

Wesley mi poslal asi osm bambilionů zpráv.

„Kde jsi včera byla?“ ptal se u oběda.

„Poslal jsem ti asi osm bambilionů zpráv.“

Filozoficky jsem se na něj zadívala a máchla mozzarellovou tyčinkou. „Kde vlastně člověk je? V kvantovém smyslu je všude a nikde.“

„Jsi sjetá?“ Usmála jsem se.

„Je ti jasný, že máš povinnost mi o tom povyprávět.“

„Jsem sjetá životem. Dej si, co hrdlo ráčí.

Je zadarmo.“

Přimhouřil oči: „Tys měla sex.“

Svůdně jsem se zakousla do sýrové tyčinky.

„S nějakým starým chlapem?“

„Co vlastně znamená věk?“ zvolala jsem a Wesley nesouhlasně zamručel.

Než jsme se vydali na pátou hodinu, popadla jsem ho za rameno.

„Chci začít pořádně makat na tom našem filmu.“

„Fajn.“

„Takže po škole přijdu k vám.“

„Fajn.“

„Nezapomeň si uklidit rozházené ponožky a plakáty nahotinek.“

„To je sexistický stereotyp,“ ohradil se.

Podívala jsem se na něj se zdviženým obočím.

„Fajn,“ vzdychl.

Pana učitele Wilkeho jsem zahlédla úplnou náhodou. Netušila jsem, že tady má dnes být – možná ho zavolali na nějaké suplování. Zrovna jsem mezi hodinami procházela v prvním patře, když jsme si na chodbě jeden druhého všimli. Oba jsme se zastavili. Jako by se ztlumila světla a řeka

okolo proudících těl se rozostřila a my dva byli jediní plně nasvícení hrdinové v obraze. Planoucí ve výrazném světle a v zářivých barvách, doslova bychom na plátně svítili. Všechen hluk a pohyb ustoupil do pozadí. Měla jsem dojem, jako by kolem nás kroužila kamera a zachycovala ten okamžik – byl dokonalý jako ve filmu. Pomalu jsem udělala krok dopředu a on taky. Loudavě jsme prošli okolo sebe. Nezastavili jsme se, ani jsme nemluvili. Ale naše ruce se o sebe otřely a na půl vteřiny se naše prsty protkly a zase pustily, jako bychom si v tajnosti potřásli rukama.

Listy se třepotaly na stromech a občas nějaký spadl jako zlatá či zelená vločka pozdního léta. Jela jsem na kole pomalu, odrážela jsem se nohama, aby mi Wesley stačil. Tiché klapání kola, ospalý bzukot včel a kobylek, sluneční paprsky, které po nás stékaly jako

hustý med – dnes jsem byla zamilovaná do světa. Pokaždé, když jsem v duchu odlétla, se mi na tváři objevil velký připitomělý úsměv. Vzduch chutnal jako sherry – sladce, lehce a příjemně štípal na jazyku.

Wesley se na mě díval trochu divně, ale nijak mi dobrou náladu nepokazil.

U jejich domu jsem si opřela kolo o růžové keře a vyskákala jsem po schodech na verandu. Pohyby mých končetin připomínaly líné brnknutí na kytaru, podobně jako když jsem opilá. Dům Wesleyho rodiny byl rozlehlý, vymalovaný v barvách dřeva, bílé a zářivé oranžovočervené. Okolo domu se táhla veranda. Jakmile jsem vešla dovnitř, bylo mi jasné, jakou mámu má: takovou, která na domácnost nesere. Ozdobné koberečky a naleštěné dubové podlahy. Pohovka vypadala spíš pohodlně než elegantně. Na krbové římse, na konferenčních stolcích i na poličkách na chodbě se vyjímaly rodinné fotky. Představovala jsem si, že kdybych

otevřela některou ze skříněk, jako lavina by se na mě vyvalily a smetly mě kýčovité rámečky. Rámečky zdobené mušlemi na fotky z pláže, rámečky zdobené písmeny z dětské stavebnice s nápisy WESLEY a NATALIE.

„Kdo je Natalie?“ zeptala jsem se. Stejné tmavé zplihlé vlasy jako on, stejné hluboko posazené oči. Vypadala nad věcí, ale inteligentně a mazaně.

„Moje ségra. Je na vysoké.“

Vůbec jsem netušila, že má starší sestru.

„Přestaň zkoumat ty fotky.“

„Vydrž, už jsem prostudovala skoro všechny roky tvého života.“

Odvlekl mě do kuchyně. Na kuchyňské lince spočívala orosená karafa limonády.

„Cože, to tu nemáte žádné čerstvě upečené koláčky?“ podivila jsem se.

Na zahradě se vzpřímila jakási žena a zamávala nám rýčem.

„To nemůže být tvoje máma,“ řekla jsem.

Očistila si ruce a přišla za námi dovnitř. Byla neskutečně vysoká, tak metr osmdesát, a štíhlá. Pleť měla slonovinově bílou a v pohledném protáhlém obličeji zářily pronikavé magneticky modré oči. Nos měla výrazný, trochu orlí, ale slušel jí. Usmála se, jako by o mně všechno věděla a byla hrdá. Byla krásná.

„Ty jsi určitě Maise,“ řekla tichým sametovým hlasem. „Děkuju, že sis na mého syna nezařídila soudní zákaz kontaktu.“

„Mami,“ zabručel Wesley.

„Těší mě, paní Brownová,“ řekla jsem.

„Můžeš mi říkat Siobhan.“

Překvapeně jsem se zeptala: „Vy jste Irka?“

S úsměvem si povzdechla. „Než mi zkazil život jejich otec, bývala jsem slečna Callahanová.“

„Vážně, mami, to už stačí.“

„Mou jedinou útěchou je ztrapňování potomků před jejich přáteli. Proto to starší dítě

raději odešlo studovat na druhý konec země.“

„Nat chodí na Kalifornskou univerzitu v Berkeley,“ vysvětlil Wesley, „učí se vyrábět kyborgy.“

„Studuje biotechnologii,“ upřesnila Siobhan.

„Něco jako terminátor,“ doplnil Wesley.

„Nějaký ten nahý muž se tam nejspíš občas objeví,“ připustila Siobhan.

Smála jsem se, usadila jsem se na kuchyňskou linku a fascinovaně jsem je sledovala.

Wesley nám nalil všechnu limonádu.

„Mami, my se teď musíme pustit do toho našeho filmového projektu.“

„O čem ten film bude?“

„Ano,“ přikývla jsem. „O čem vlastně náš film bude, Monsieur Auteur?“

Wesley nejistě rozhodil rukama. „Zatím jsem natáčel jenom zkušební záběry. Téma jsme si ještě nedohodli.“

Siobhan se opřela o linku vedle mě. Voněla teplou hlínou a rozmačkanými kytkami.

„A žánrově to bude co?“

Byl to strašně zvláštní pocit, že se o moje školní záležitosti zajímá nějaký rodič. I když cizí rodič.

„Dokufikce,“ vyhrkli jsme s Wesleym současně.

„Něco na způsob cinéma vérité,“ vykládala jsem, „ale obohacené o narativní linku.“

„Příběhy založené na skutečných událostech,“ dodal on.

„Inspirované skutečnými událostmi,“ opravila jsem ho. „Zamlžíme hranici mezi skutečností a vymyšlenými příběhy. Nejspíš se zaměříme na starosti a strasti studentů před maturitou.“

„Nebo učitelů.“

O tom jsme se tedy nebavili. Příkře jsem na Wesleyho koukla.

„Chápu,“ kývla Siobhan. „Ale jaký to bude mít příběh?“

„Je to výřez ze života,“ odpověděl Wesley.

„Bude to spousta krátkých, vzájemně propojených příběhů,“ vysvětlila jsem.

„Takové viněty. Pojmeme to nahodile. Nebude to mít žádný jasně organizovaný plán, život taky žádný nemá.“

„Ale určitě to bude mít nějaké téma,“ pokračovala Siobhan.

Wesley i já jsme na sebe hleděli s otevřenou pusou.

„To rozhodně jo,“ připustil.

„Jen jsme se ještě nedohodli jaké,“ dodala jsem.

„Možná se to téma v průběhu práce samo vynoří,“ podotkla Wesleyho máma.

Samovolně mi na mysli vytanula vzpomínka: Evan a já v objetí v motelovém pokoji, hypnoticky se pomalu kolébáme. Bože. V kuchyni v téhle počestné domácnosti. Nekontrolovatelně jsem zčervenala, ale pokračovala jsem v rozpravě:

„Když na to netlačíte, může se občas stát něco úžasného.“

Siobhan se na mě zahleděla: „Moudré děvče.“ Studeným suchým prstem mě pohladila po tváři. „A moc příjemné.“

Prosím, adoptuj mě, pomyslela jsem si.

„Mami,“ ozval se Wesley. Zajímavé, jak do toho slova vetknul zároveň snahu cenzorsky ji zarazit i city.

„Předpokládám, že na tom budete pracovat nahoře v pokoji. A budu vám důvěřovat, že zůstane u mládeži přístupného filmu.“

Wesley zrudl. Já jsem se uchechtla.

Siobhan se usmála.

„Tvoje máma je prostě úžasná,“ řekla jsem cestou do schodů.

„To ti teď připadá, protože ji ještě neznáš.“

To slovo jsem popadla a přitiskla jsem si ho k hrudi: ještě.

Wesley měl obrovský pokoj, ale se zkoseným stropem, takže se docela často musel krčit. Dost to tam odpovídalo mým

představám: pořádná televize, Xbox, filmové plakáty. Místo obvyklého puchu klučičího pokoje se tu ale nesla kořeněná vůně jeho cigaret a vonných tyčinek, nejspíš pačuli. Měl počítač na míru se dvěma monitory a profesionální studiové reproduktory. A asi pět typů kamer v různém stadiu demontáže.

„Jsou vaši bohatí?“ Zeptala jsem se a zabloudila pohledem ven z okna.

„A do prdele.“

„Co?“

„Vy máte bazén!“

Pokrčil rameny, asi se cítil trochu nesvůj.

„Wesley, provedla jsem ti něco?“

„Ne?“

„Prosím vyjádři se znovu celou a smysluplnou větou. A jestli jsem ti nic neprovedla, proč jsi mi zatajil, že máte bazén?“

Ani na chvíli mě nenapadlo, že by možná nerozchodil pohled na moje tělo v bikinách.

„Už je na něj stejně pozdě.“

„To je strašně poraženecký přístup,“ namítla jsem, ale popadla jsem židli a usadila se před počítač. „Pusťme si ty zkušební záběry.“

Měl jich vážně asi tak tunu. Polovina byla z léta: oceány pšenice vlnící se ve větru, siluety vlaků na pozadí krvácejících západů slunce. Byl tam i lunapark, přízračně vylidněný za deště. Zbytek byl natočený během školního roku: hejno nohou kráčejících okolo té rvačky, co jsme viděli spolu. A já. Byla jsem na většině záběrů. Dychtivě jsem se vykláněla z okna nebo jsem se ztřeštěně smála. Seděla jsem ve třídě a poslouchala pana Wilkeho. Na všech těch scénách bylo jasné jako facka, po čem toužím. Spalovalo mě to jako horečka, pleť se mi bledě třpytila a oči plály v nádherném pobláznění. Hleděla jsem na sebe a skoro jsem přestala dýchat. Vůbec nic jsem neskrývala. Bylo to naprosto zřejmé a všem na očích.

„Takhle mě vidíš?“ skoro jsem šeptala. „Že na sebe pořád upoutávám pozornost?“

„Ne. To vůbec ne.“

„Tak proč tam všude jsem?“

„Protože jsi jediná zajímavá, na rozdíl od těch ostatních lidí.“

Letmo jsem na něj koukla. „S tímhle toho moc nenaděláš, jedině že bys chtěl natočit film o mně.“

Taky se mi nedíval přímo do očí. „Je na tom něco špatnýho?“

„Takováhle nejsem. Nejsem nějaká hvězdička. Já chci něco vytvořit, Wesley. Nechci, aby se na mě lidi dívali kvůli hezké tvářičce.“

Vypadlo to ze mě nevlídně a drsně, i když jsem nechtěla znít tak naštvaně.

„Promiň,“ zamumlal.

„Nic se neděje. Proto jsme tady. Abychom se na to podívali z různých úhlů.“

Ani nezvedl oči od klávesnice, a tak jsem ho cvrnkla do ucha. Uraženě se na mě podíval.

„Jedeme od začátku,“ oznámila jsem.

„Máme tu střední školu v srdci Ameriky. Jaká potměšilost asi číhá v tomto zdánlivě idylickém městečku?“

„Incest,“ prohlásil.

„To je klišé,“ odvětila jsem. „Ale nejspíš máš pravdu.“

Chvíli jsme navrhovali nejrůznější nápady, potom jsme se rozhodli, že si něco pustíme pro inspiraci. Nepřekvapilo mě, že byl Wesley velký fanoušek Davida Lynche. Pouštěli jsme si úryvky z Mulholland Drive a přetáčeli na naše oblíbené scény. Moje: Betty přijíždí do LA s hlavou plnou snů, které ji později nemilosrdně zničí. Wesleyho: scéna s lesbickým sexem. Smála jsem se a ptala jsem se ho, jestli potřebuje, abych na pár minut odešla z pokoje. Hodil po mně krabičkou od Blu-ray disku. Siobhan

přichystala zapečené těstoviny, společně jsme jedli a na jeho telefonu jsme jí ukazovali nejpovedenější části jeho videa. Zapojila jsem si svůj mobil do jeho počítače, aby se mi nabil.

„Někdo ti volá,“ řekl, když jsme se vraceli nahoru.

„Kdo?“

„E.“

„Popadla jsem telefon. „Musím to vzít.

Venku.“

„Kdo je E.?“

„Ahoj, tati,“ zdůraznila jsem přehnaně, když jsem zvedla telefon. „Vydrž vteřinku.“

Málem jsem slyšela, jak Evan udiveně zvedá obočí s komiksovým zvukem. Fuííp.

Letěla jsem dolů po schodech a rozrazila jsem dveře na zahradu. Světla u bazénu byla vypnutá, voda se temně leskla v líném, sauvignonově zlatavém soumraku.

„Ahoj,“ pozdravila jsem znovu, když jsem byla sama. „Promiň mi to.“

„Tati?“

„Myslela jsem, že tu freudovskou ironii oceníš.“

Tiše se zasmál. Jeho lehce kovový hlas se mi prohnal kostmi a s hřejivým závanem se usadil na prsou jako doušek bourbonu.

„Nemůžu na tebe přestat myslet.“

V červené knihovně čtete fráze jako „Pak na mě promluvil a já jsem roztála.“ A víte, že je to fyzicky nemožné. Holka není hrouda másla. Ale přesto se moje tělo chovalo, jako by zapomnělo, že jsem dívka a změnilo se na zatraceně přesvědčivou imitaci másla. Pomalu jsem se rozpouštěla u stěny domu.

„Voláš, abys mě mučil?“

„Vím, že je pozdě, ale chci tě vidět.“ Oči se mi rozzářily. „Máme na to čas?“

Znova se zasmál, malinko provinile.

„Vážně tě chci jenom vidět. I kdyby to bylo jenom na minutu.“

„Ano,“ řekla jsem.

„Ano co?“

„Ano, je pozdě. A ano, chci tě vidět.“

Když jsem se vrátila k Wesleymu do pokoje, surfoval po internetu.

„Budu muset běžet. Rodinné blbiny.“

Chtěl mě doprovodit domů. Musela jsem mu to rozmlouvat. Cvrlikavě jsem se rozloučila se Siobhan a na okamžik jsem zapochybovala, jestli chci z tohohle rozzářeného, spokojeného domova odejít. Ale čekalo na mě něco ještě zářivějšího.

Zastavila jsem se doma, abych si vyčistila zuby a převlékla se – přece jen nejsem úplně povznesená nad veškerou marnivost. Bylo zhasnuto, mámina dodávka kdesi pryč. Přála jsem si, aby už se nevracela. Aby místo ní přijela před dům Siobhan a řekla: „Pojď se mnou, moje milé děvčátko, čeká tě nový život.“

Když jsem na kole vyjela k vodojemu, už tam na mě čekal.

Seskočila jsem, kolo jsem pustila a běžela k němu. Přitáhl mě k sobě na deku, kterou rozprostřel na trávě. Ocitla jsem se na něm, moje vlasy nám oběma padaly do tváře. Objímal mě, na chvíli paže pevně semkl a zase povolil, pořád znovu a znovu, s jednou rukou zanořenou v mých vlasech a druhou položenou na krku. Cvrčci okolo nás zněli jako tlukot srdce. Z trávy stoupala chladivá pižmovitá vůně připomínající aloe.

„Myslel jsem na tebe celý den,“ šeptal. Otřela jsem se tváří o jeho. Země pod námi se usadila, jak na ni dolehla tíha celého vesmíru. Bylo vůbec možné, abychom se v tom řádu, kde měla každá planeta přesně daný svůj pohyb, vůbec nestřetli? Jeho srdce urputně a vytrvale naráželo na moje.

Nazdvihla jsem se na dlaních. „Něco jsi se mnou provedl.“ Můj hlas zněl taky tiše, stužka dechu vlající ve větříku, který mi čechral vlasy. „Mám pocit, jako bych se

probouzela z dlouhého snu a všechno bylo ještě krásnější, než jsem si pamatovala.“

Jeho oči byly ve svitu hvězd bledé a jasné. Ruka ve vlasech mě přitáhla ještě blíž k němu.

Líbala jsem se s učitelem ve stínu vodojemu pod hvězdami.

Dosud jsem byla docela upřímná, že? Takže se musím k něčemu přiznat: nebyla to jen nevinná, slepá láska. V první řadě mě přitahoval jeho věk a teď, když jsem věděla, že je navíc můj učitel, se ve mně při každém našem doteku rozlil adrenalin a z toho divokého, bláznivého vzrušení mě všechno pálilo. Nebezpečí bylo jako elektroda zasunutá v mozku, která aktivovala nejzákladnější kruhy strachu a potěšení. Samozřejmě v tom bylo i něco víc. Něco se ve mně rozevřelo víc než kdy dřív. Ale nechtěla jsem si nic nalhávat. Vědomí, že je to zakázané, tomu všemu nahrávalo.

Přetočila jsem se na záda a dívala jsem se na nebe. Opřeli jsme se o sebe koleny. Na tváři noci poseté hvězdami jak pihami se objevil drobný záblesk světla: létavice. Zvedla jsem ruku a sevřela ji v pěst. Když jsem otevřela dlaň, byla pryč. Teď byla součástí mě. Máš nadání tvořit. Wesley viděl tu osobu, za kterou mě pokládal: obsedantní, narcistickou středoškolačku. Evan viděl nejen to, kdo jsem, ale navíc i to, kým bych chtěla být.

„Proč ses rozhodl stát učitelem?“ zeptala jsem se.

Posadil se a opřel se o loket. „Jsou dva druhy učitelů. První chtěli učit odjakživa. Studovali to. Jsou nadšení, obětaví a dobrosrdeční.“ Tušila jsem v jeho hořkosladkém hlase náznak úsměvu. „Ta druhá skupina chtěla dělat něco jiného, ale nevyšlo jim to. V tom oboru byla moc velká konkurence, nebyli dostatečně nadaní nebo odhodlaní. A tak dále. Mají ale přece jen dost

odborných znalostí, a tak místo, aby je nechali zahnívat, dali se na učení.“

„A ty patříš ke kterým?“

„Já jsem třetí druh.“

„Jako Blízká setkání třetího druhu?“

Štípl mě do ramene. „Ten, který neví, jak se tam dostal a kam jde. Mířil jsem někam jinam, ale na cestě se objevila odbočka.“

„A kam jsi původně mířil?“

„Slíbíš mi, že se nebudeš smát?“ Nedočkavě jsem se posadila. „Možná.“

„Nemůžeš slíbit, že možná něco neuděláš.“

„Na mou duši, na psí uši…“

„Chtěl jsem být herec.“

Spadla mi čelist. To jsem mohla tušit. Ten zatraceně nádherný obličej. To, jak se dokázal rozzářit, jak vypadal živěji, citlivěji a lidštěji než kdokoliv jiný.

„Je to příjemné překvapení, nebo ti připadá, že bych se radši měl držet víc nohama na zemi?“ zeptal se.

Usmála jsem se od ucha k uchu.

Evan se zasmál, sklopil oči a vypadal plaše. Nebo možná tu plachost hrál. Dívala jsem se na něj, jako bych ho viděla poprvé. Na rty, které byly vymodelované tak mistrně a jemně, že vynikaly nad všechny ostatní rysy v jeho obličeji. Na řasy připomínající chmýří pampelišky. Vytáhla jsem telefon.

„Pověz mi o tom,“ vybídla jsem ho.

„Chceš mě u toho natáčet?“

„Můžu? Ber to jako kamerovou zkoušku u konkurzu.“

„Konkurzu na co?“

Nemohla jsem odolat. „Na roli mého zvrhlého učitele. Třetího druhu.“

Podíval se na mě elektrizujícím pohledem. I přes displej laciného mobilu mě z toho zamrazilo, jako by mi po pažích sjel blesk. Naše pohledy se setkaly na obrazovce.

„Myslel jsem, že tuhle roli jsem už dostal.“

„Musíš projít všemi koly konkurzu – včetně toho na gauči.“

Svraštil čelo a stydlivě se zasmál. „Ty jsi ale dračice. Jsem si docela jistý, že zvrhlá svůdkyně jsi tady ty.“

Sledovala jsem to zpoza mobilu a vychutnávala si to, jakou nad ním mám moc. To zvláštní rozložení sil: já jako pozorující, on jako můj objekt.

„Proč už toho natáčení nenecháš?“

„Proč?“

„Abys mě mohla svést na scestí.“ Odložila jsem telefon.

„Ještě mi dlužíš ten příběh,“ připomenula jsem.

Naklonil se k mé tváři. Něžně mě políbil na ústa a pak pokračoval po bradě až k uchu. S přivřenýma očima jsem se zahleděla na světla kolotočů v dálce. Ten horký dech na uchu už byl nesnesitelný, vysílal mi chemické impulzy páteří přímo do mozku.

Na silnici něco zadunělo.

Ztuhli jsme a napjatě poslouchali. Okolo projíždělo auto.

„Občas sem jezdí někdo ze školy,“ zašeptala jsem a vybavil se mi Wesley.

Evan mě vzal za ruce a pomohl mi vstát. Pak ze země sebral deku. Vedla jsem vedle sebe kolo až k jeho autu zaparkovanému na okraji cesty.

„Do čtvrtka to nevydržím,“ řekla jsem.

„Potřebuju tě vidět dřív.“

Lítostně svraštil čelo, ale tentokrát v tom bylo o něco míň lítosti a víc touhy.

„Pronajmeme si jiný pokoj,“ navrhla jsem.

„V jiném motelu. Zaplatím to.“

„To nemusíš.“

„Ale já chci. Je to stejně moje věc jako tvoje.“

Dívali jsme se na sebe přes moje kolo. Kdesi daleko dole mrkaly ve tmě dvě červené hadí oči.

„Dobře.“ Zněl trochu zvláštně. „Kdy tě mám vyzvednout?“

„Hned po zvonění.“

Předklonil se, nadzvihl mi bradu a políbil mě tak vášnivě, až jsem na něj upustila kolo. Tohle byl klasický polibek z černobílého filmu, při kterém se mi v srdci rozezněl orchestr a naše siluety obkreslovaly rozžhavené oslňující lampy. Moje kostra se vypařila do vzduchu, pohromadě mě držela jen prudkost mojí touhy. Nejradši bych s ním nasedla do auta, zapomněla na celý tenhle posraný život a zmizela někam, kde můžeme být spolu. Musela jsem se mu vymanit z objetí a nadechnout se. Tohle je příliš. Útrpně jsem se na něho podívala. Za chvíli se ozval hlubokým hrdelním hlasem.

„Nedokážu tě chytit. Jsi jako ta létavice.

Zůstane jenom spálená stopa na rukách.“

A Oscara získává Evan Wilke za to, jak se mu podařilo na mém rubínovém srdci vytvořit první nepatrnou prasklinku.

Než babička umřela, ulila mi něco stranou. Šest tisíc dolarů ve svěřeneckém fondu, které tam na mě čekaly, než mi bude osmnáct.

„Něco na tvou budoucnost,“ říkala provinile a evidentně v tom zároveň byla i omluva:

„Mrzí mě, že ses narodila mé dceři.“

Slíbila jsem sama sobě, že si ty peníze nechám na zaplacení vysoké.

Dala jsem Wesleymu protentokrát košem a místo oběda jsem o velké přestávce vyrazila do centra do banky. Nechtěla jsem platit poplatek za výběr z automatu ve škole, a navíc jsem nechtěla, aby kdokoliv * a především Wesley viděl, jak si vybírám peníze.

Hlavní dovednosti, které potřebujete při poměru s učitelem: diskrétnost.

Čiperná úřednice s chundelatým ohonem připomínala veverku a zpoza přepážky se linuly i veverčí zvuky.

„Potřebovala bych si vybrat hotovost.“

Projela jsem kartu čtečkou.

Písk.

Skulinou pod okénkem jsem jí podala občanku.

„Aha, vy jste Maise,“ prohlásila veverka.

„Přesně tak. Kdo jiný bych měla být?“ Úsměv mezi naducanými tvářičkami. „No,

je to společný účet.“

„Společný s kým?“

„S Yvette.“ Máma.

Čekala jsem, až zrzečka ve svých roztřesených pacičkách přepočítá dvacetidolarovky a pak jsem se zeptala: „Mohla byste Yvette ukončit přístup k tomuhle účtu?“

„To bohužel nepůjde. Byl otevřený pro nezletilou osobu. Ale můžete si založit nový účet.

Spočítala jsem si celých deset minut, co mi zbývaly, abych se vrátila na vyučování.

„Možná někdy příště.“

Když jsem vycházela a strkala si paklík bankovek do kapsy, představila jsem si najednou, že se na mě babička dívá, jak si vybírám své úspory na studia, abych si mohla užívat se svým učitelem. Zatraceně, kdy jsem se za sebe naposledy opravdu styděla? Když jsem odemykala kolo, slíbila jsem si dvě věci.

Za prvé: než půjdu na vysokou, ty peníze tam vrátím. Do posledního centu.

Za druhé: Když budu s Evanem, budu za sebe platit sama, ať se děje, co se děje.

Nejsem děcko. Jsem dospělá osoba v nezvyklém, nicméně přesto dospělém vztahu.

Hlavní dovednost: schopnost popřít skutečnost.

Rychle přetočeno dopředu:

Wesley mě cvrnká do ucha na chodbě

a hází mi jablko. Mě a Britt vyhodili

z knihovny za to, že jsme se moc nahlas smály, když na nás jeden kluk poulil oči.

Evan v leteckých brýlích mě vyzvedává u opuštěné strašidelné benzinky.

Já na recepci motelu s půjčenými slunečními brýlemi na nose platím za pokoj.

A potom my dva sami. Zastavit, pustit přehrávání.

Neodkladnost a nutnost. Moje kůže horká jako sklo rozpálené na slunci. Zatínám mu nehty do zad. Vytahuje kondom a já mu říkám, že beru prášky a on na to: „Nechci, abys musela cokoliv řešit,“ a já na to přistoupím, protože už ho hlavně chci v sobě. A mám ho mít. Teprve potom zase dokážu normálně uvažovat – vyhladovělá holčička, která dostala najíst poprvé po několika týdnech.

Rychlé přetáčení:

Ležíme v prádle na posteli v motelu a vyprávíme si příběhy z našeho života.

Prostřeli jsme si na přikrývce a rozložili na ni hamburgery a hranolky. Na jeho notebooku hraje 2001: Vesmírná odysea.

Evan recituje závěrečný monolog z Americké krásy a mě z toho naskakuje husí kůže.

Fotíme se v zrcadle v koupelně: smějeme se do objektivu, potom se on hlavou natočí ke mně a pak zase já k němu.

Ještě rychlejší přetáčení:

Školní dny končí v motelových pokojích. Rozbitá klimatizace, v níž se vzduch chvěje jako čiré želé. Vysvobozující bouřka, ve které vybíhám bosá na parkoviště a bezstarostně křičím jako smyslů zbavená. Evan mi v náhle mnohem chladnějším pokoji sundává mokré oblečení a jde si se mnou dát horkou sprchu. Moje ruce se na jeho hladké kůži ne a ne nikde zastavit. Objímá mě přitisknutou na zeď a dělá mi to prstem, kachlíčky mi obtiskují čtvercové obrazce na záda.

Wesley tvrdí, že mě jeho máma pozvala v neděli na oběd, přestože je mi jasné, že to byl jeho nápad.

Než od nich odcházím, Siobhan mě na rozloučenou objímá a já se pak ve tmě na ulici zastavuju, pláču, když ucítím na tričku její vůni.

Hiyam nás oficiálně pozvala na party.

Pan učitel Wilke a já spolu ve třídě mluvíme, jako bychom byli normální učitel se studentkou, i když je poznat, že si při vtipkování hodně rozumíme a občas si věnujeme trochu delší pohled, než je běžné.

Líbáme se ve ztemnělé třídě během čtvrté hodiny, zatímco okolo zamknutých dveří procházejí studenti.

Wesley se vyptává, proč voním pánskou kolínskou.

Neustále poslouchám ufňukané písničky o lásce. Jsem závislá na „Wedding Song“ od Yeah Yeah Yeahs.

Další výběr z banky. S Wesleym si přes internet hledáme práci.

Máma mě nechává na pokoji, díky bohu. A konečně je tu maturiťák.

Podle Siobhan nám bude líto, že jsme nešli na ples.

„Je to jenom parta idiotů, co se pokouší zplodit nemanželské děti,“ namítám.

„O nic nepřijdeme,“ přikyvuje Wesley.

„Krev, oheň a vybuchující hlavy. To si rovnou můžeme pustit Carrie.“

Což jsme taky udělali.

A s kým bychom navíc šli?

Na chvíli dám volný průběh šílené představě, že bychom se tam s Evanem ukázali spolu a všem vytřeli zrak.

V devět nás Siobhan veze k Hiyam domů.

„Hlídejte se navzájem, co ten druhý pije,“ radí nám. „Neberte žádné záhadné pilulky. Kdyby něco, zavolejte mi.“ Dělá legrační

grimasu a předstírá opovržení: „A vyřiďte rodičům té dívenky, že to trochu přehánějí.“

Hiyamin dům vypadá jako teleportovaný z Beverly Hills. Nic podobného v okruhu sta mil nenajdete. Rozkládá se na rozlehlém pozemku a je obehnaný ozdobně kovaným plotem. Uvnitř se nachází kompletní sortiment katalogu luxusního zahradnictví: kamenné cestičky, skalky a keře, nasvícená jezírka. Patnáct vteřin jsme šli zahradou, než jsme vůbec uviděli dům: hromadu geometrických sutin.

„Vypadá to jako rovnoběžník, co šuká rovnoramenný trojúhelník,“ prohlásila jsem.

Wesley se uchechtl.

Ze všech oken se rozlévalo světlo v čirém žlutém odstínu chardonnay a v něm pluly siluety postav. Hudba napřed zněla jako zastřený pulz pod hladinou a zřetelněji začala být slyšet, až když jsme se přiblížili. V zahradě se rozvalovali spolužáci, opile se smáli a ve stínu se skrývali v různých fázích

odhalenosti. Chtě nechtě ve mně na okamžik vzplanulo nadšení. Zdálo se, že jsou tu všichni z maturitního ročníku, něco přes dvě stě studentů.

Šťouchla jsem Wesleyho do žeber. „Připrav si kameru.“

„Tu mám připravenou vždycky.“

Otevřenými prosklenými dveřmi jsme vešli do domu.

Polovina hostů ještě byla ve společenských šatech, zbytek v obyčejném ohozu jako my *

Wesley v tričku s potiskem a skejťáckých kapsáčích, já v nátělníku a obepnutých džínách. Dýdžej hrál největší pecky hlasitostí, která by někomu citlivějšímu urvala hlavu. Moc jsem toho přes kůži a satén a pot nevnímala, jen záblesky onyxových stěn a sytě červené kůže, křišťálové mísy na punč a tácy s jednohubkami. Jednotlivé místnosti byly vzdušně propojené a hosté kolovali sem a tam, procházeli a mísili se. Všude samé ospalé úsměvy, rozzářené oči, holky

s našpulenými rty, které se osahávaly s kluky, kteří měli na obličeji míň vousů než já chloupků na lýtkách a všichni byli namazaní a připitomělí a šťastní.

Vrhli jsme se na stůl s pitím. Nějaký kluk propašoval dovnitř vodku Grey Goose. Šoupla jsem mu dvacku a dali jsme si s Wesleym panáka, pak druhého, třetího a čtvrtého, až poodstoupil a trochu se zamotal.

„Ty jsi ale padavka,“ smála jsem se mu.

„Snažíš se mě opít a zneužít,“ prohlásil nepřesvědčivě.

V místnosti s hudbou byla spousta diskotékových světel. Když jsem koukla na Wesleyho, usmál se, vyvalil na mě oči jako zářivé měsíce a vycenil modravě se blýskající zuby. Zavřela jsem oči a taky jsem se zazubila.

„Děsivý,“ zakřičel mi do ucha.

Na chvíli nás dav rozdělil, kostlivci mávali rukama ve vzduchu. Dýdžej hrál nějakou

trapárnu od Keshy, ale bylo to nakažlivé. Vklouzla jsem do rytmu, nechala jsem tělo, aby se neslo na tónech hudby a v žilách mi tekla vodka – rozpuštěný cukr s ohněm. Wesley se pokoušel odplížit, ale já jsem ho odchytila.

„Neumím tančit,“ poznamenal.

„Já taky ne,“ chytila jsem ho za ruku.

„Prostě se tomu poddej.“

Byl fakt kolohnát, to bylo marné. Tak jsem se držela blízko něj, on stál čelem ke mně a hned to bylo o něco lepší. Vytvořili jsme si vlastní malou zónu vymezenou parfémem, alkoholovým dechem a vlhkou mladou kůží. Nějaká holka mi na tvář foukla třpytky, ale já jsem se jen rozesmála, místo abych jí jednu natáhla.

„Tohle je fakt strašně divný,“ komentoval Wesley, když se jedna písnička vytrácela a postupně najížděla nová.

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Připadám si, jako kdybych fakt byla mladá holka.“

Popadla jsem ho zase za ruku a odvlekla jsem ho do vedlejší místnosti.

Hiyam tam stála obklopená svou královskou družinou Mrch. Usmála se a pokynula, ať jdeme za ní. Její poddané se rozprchly jako švábi, když jsme se přiblížili.

„Bavíte se?“ optala se mě.

„Nevím. Bavíme se, Wesley?“

Wesley hleděl kamsi na opačnou stranu pokoje.

Hiyam mrkla svýma kočičíma očima napřed na něj a pak na naše sepjaté ruce. Najednou jsem znejistěla a pustila ho.

„Jo aha,“ pronesla Hiyam. Ježíši, to je trapas.

„Najdu si tě za chvíli,“ zamumlal Wesley a odplížil se pryč.

Stála jsem tam a připadala si jako blbec. Nic mezi náma není, představovala jsem si, že řeknu. Trochu se do mě zabouchl, ale vlastně jsem spíš jako jeho starší sestra. Já

vlastně tak trochu šukám s naším učitelem. A navíc jsem přiožralá.

Hiyam bylo sedmnáct, ale vypadala na pětadvacet: rtěnka, vysoké podpatky, krémové koktejlky. Obličej měla jako sfinga: kamenný a záhadný. Měla úchvatnou pleť – jako vycíděný bronz. Nebyla jsem si jistá jejím původem možná turecký? Perský? Každopádně jsem si vedle ní připadala jako malá holka.

„Stejně jsem s tebou chtěla mluvit,“ řekla mi. „Pojďme se projít.“

Bloumaly jsme sem a tam, občas jsme se zastavily, když se dal s Hiyam někdo do řeči. Poslouchala s mírným úsměvem a mírně přivřenýma očima. Královská nuda. Zdálo se, že kromě mě si toho nikdo nevšiml.

„Mělas někdy pocit, že mezi tyhle lidi nepatříš?“ zeptala se mě.

„Každý den v životě.“ Chápavě se usmála.

Skončili jsme venku, na terase s výhledem na bazén.

Bazén byl opravdu určený k plavání, ne jen na ozdobu. Právě teď ho jeden pár v mělčích místech využíval ke zběsilému muchlování. Dům pumpoval do noci divokou hudbu.

Hiyam bůhvíodkud vytáhla krabičku cigaret a jednu mi nabídla. Zakroutila jsem hlavou. Opřela se o žulové zábradlí.

„Tak co Wilke?“ vyfoukla zkroucenou smyčku kouře.

Rozezvonil se ve mně alarm. Taky jsem se opřela o zábradlí, abych nemusela mozek tolik namáhat udržováním rovnováhy.

Hiyam na mě mrkla. „Líbí se ti, co.“

„Tobě přece taky.“

„Je děsně sexy.“

Neměla jsem nejmenší tušení, jak bych měla reagovat. Mám souhlasit? Bylo by podezřelé, kdybych nesouhlasila? „Jo, to je.“

„Vrhla bych se na něj a vyšukala z něj duši.“

Pane bože. Jak se z tohohle vysekám?

„Nezájem,“ prohodila jsem, „mám kluka.“ Hiyam zdvihla obočí. Potom se usmála.

„Je na vysoké?“

„Je ještě starší.“

Její zájem se proměnil v hluboké uznání.

„O čem ses chtěla bavit?“ připomněla jsem

jí.

Pootočila zápěstím a vypustila do vzduchu

další spirálku dýmu.

„Prý máš zajímavý kontakty.“

Byla jsem moc opilá a rozhozená na to, aby mi došlo, co tím myslí.

„Chtěla bych sehnat koks,“ dodala bez obalu.

Aha.

Otevřela jsem pusu a vzápětí mi to docvaklo. Tím důvodem, proč nás – mě – Hiyam na tuhle blbou party pozvala, je moje matka feťačka. Protože bych jí mohla dodávat drogy. Ne proto, že bychom měly cokoliv

společného, to ani náhodou. Dokonce ani to, že se nám oběma líbil náš sexy učitel.

Škrábala jsem nehty o žulu.

„Já nedýluju,“ odpověděla jsem.

Hiyam byla zvyklá na určitou míru poslušnosti. Nepokoušela se mi vlichotit. Hleděla na mě ledovým pohledem, potáhla si dalšího šluka a řekla: „Dej mi vědět, kdyby sis to rozmyslela. Můžu tě propojit se spoustou lidí, co mají zájem.“

Odešla pryč a za ní se táhla stopa kouře.

Přejížděla jsem nehty po kameni, jako by to byly ptačí pařáty. Myslela jsem si, že jsem našla nové já, že si můžu vybrat, kým budu – ale to bylo tak naivní! Vždycky budu dcera své matky.

Šla jsem zpátky dovnitř hledat Wesleyho. Roztančený dav už mě nelákal. Byl to jenom houf pitomých ožralých děcek, které nic nevědí o skutečném světě. Spratci, kteří si chtějí koupit koks za peníze svých bohatých

rodičů, zatímco moje matka kouří péra v dodávce, aby nás uživila.

Konečně jsem Wesleyho našla. Byl venku na lavičce u bazénu a pokuřoval svou hřebíčkovou cigaretu. Pod vodou se chvěla žárovka a barvila mu obličej do modrozeleného odstínu.

„Tihle lidi stojí za hovno,“ řekla jsem. Koukl na mě, pak zase někam do stínu.

Posadila jsem se.

„Co máš za problém?“

„A co ty?“

„Hiyam si myslí, že jsem dýlerka. To je jediný důvod, proč nás sem pozvala.“

Napůl se otočil. „Vážně? To je mrcha.“

„Nevím, co jsem čekala. Stejně sem mezi ně nepatříme.“

Opřela jsem se o dlaně a zaklonila se. Dívala jsem se, jak Mléčná dráha rozlévá svou skromnou nádheru po obloze. Fontána

zpěněných

hvězd

obklopená mlhou

hvězdného

prachu.

Vypadala opravdu

kouzelně. Stejně jako blikotání, kterého jsem si všimla ve stinném koutku, kde se sbíraly sotva viditelné úlomky slunce, mi připomněla, že za tímhle obyčejným světem se skrývá ještě jeden větší. A objevuje se každou noc a předkládá svou tichou krásu, zatímco my, tragicky připoutaní k zemi, tady sedíme se sklopenou hlavou.

Teprve když jsem potkala Evana, dokázala jsem otevřít oči a spatřit vesmír, jehož součástí celou dobu jsem.

„Napadlo tě někdy, že nás natáčení filmů tolik zajímá, protože máme strach se ocitnout před kamerou?“ zamyslela jsem se.

„No nekecej, to by mě fakt nenapadlo.“

Usmála jsem se. Tmou se vznášely tóny akustické kytary, začátek „Wake Me Up When September Ends“. „Vzbuď mě, až září skončí.“ Oba jsme se rozesmáli.

„To je ale úžasné klišé,“ vyprskla jsem.

„A kamera se k nim přibližuje a zabírá je z detailu,“ řekl on.

Pořád jsem se na něj usmívala, ale jeho úsměv se vytratil. Byla jsem tak zoufale naivní.

„Proč z detailu?“

Wesley mě začal líbat.

Tělo občas zareaguje automaticky, hlavně když se k něčemu schyluje delší dobu a hlavně když jste opilí a máte pocit, že jediný, kdo vám rozumí, je ten člověk, co sedí vedle vás. A tak jsem se s ním líbala. Byla jsem zaskočená a reagovala jsem instinktivně. A taky v tom bylo malilinko zvědavosti.

Náš polibek byl něžný, sladký, skoro nevinný. Kluk a holka se líbají. Na jeho rtech jsem cítila nahořklý kouř a čistou kovovou chuť vodky, kterou jsme spolu pili.

Potom se mi otevřely oči a prudce jsem skočila zpátky do reality. Odstrčila jsem ho.

Holka: v šoku, celá paf. Kluk: pevně doufající a nervózní.

„Co to děláš?“ zašeptala jsem.

„Promiň,“ oddechoval rychle. „Chtěl jsem… Já jsem myslel…“

Ani jeden z nás se na toho druhého nepodíval.

„Pane bože, Wesley…, já někoho mám.“

„Koho? Toho chlápka, se kterým se tajně potkáváš?“

Teď se naše oči střetly.

„Tomu bys nerozuměl,“ řekla jsem.

Zasmál se, ale ne mile. „Tak nerozuměl, jo? Děláš, kdovíjak nejsi dospělá, ale přitom musíš přede všema něco schovávat. Možná nejsem tak vyzrálý jako ty, ale dokážu poznat, že tohle je podělaný.“

Cítila jsem v sobě chlad. „Neodsuzuj mě.

Vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

Vstala jsem a udělala jsem pár bezcílných kroků, jen protože jsem potřebovala trochu prostoru.

Následoval mě.

„Jsem snad tvůj kamarád, ne? To mi nedůvěřuješ?“

Otočila jsem se. „Už jen kvůli tomuhle. Neměla jsem sakra ani tucha, že mě začneš líbat.“

„Ty ses snad se mnou nelíbala?“

„Pane bože, tohle je na mě moc středoškolský.“

„Ty jo, ty jsi nafoukaná.“

„Jdi do prdele,“ řekla jsem.

„Ne, ty jdi do prdele, Maise. Proč mi to všechno zatajuješ a přitom děláš, jako bysme byli kamarádi?“

„Ale my jsme kamarádi, ty troubo.“

V určitém bodě jsme na sebe začali řvát. Nocí se nesl můj pronikavý hlas. Okolo se míhaly stíny, otáčely se na nás nějaké obličeje.

Wesley stál blízko, tyčil se nade mnou. Pak ztišil hlas.

„Tak kdo to zatraceně je?“ Zakroutila jsem hlavou.

„Proč se za něj stydíš? Co je zač?“

„Do toho ti kurva nic není,“ vypadlo ze mě.

Wesley se znova zasmál. „Víš co, měl jsem tě poslechnout, když jsme se seznámili. Podle všeho jsi to myslela vážně. Ty fakt nechceš kamarády.“

A odkráčel tmou pryč.

Je jen jediná věc, kterou můžete udělat, když vás váš jediný kamarád opustí a zanechá na party plné lidí, které nesnášíte.

Totálně se zkalit.

Našla jsem toho typa s vodkou a dala mu další dvacku za zbytek láhve. K tomu jsem si na spláchnutí vzala skleničku punče. Usadila jsem se na pěstěném trávníku u bazénu a s železným odhodláním se začala opíjet.

Ten debil Wesley. Rozuměli jsme si, a on to takhle podělá.

Blbí kluci, kamarádství jim nikdy nestačí. Dementní smažka Hiyam.

Po pěti nebo sedmi locích mi došlo, že už mě nemá kdo odvézt domů. Siobhan jsem

zavolat nemohla, i když by se mnou zřejmě soucítila. Vytáhla jsem mobil, ale místo abych si zavolala taxíka, jsem si prohlížela fotky. Evan mě vyfotil, když jsem vyběhla na déšť. Temný rám dveří, zářivě stříbřitý obdélník vody jako lesklé flitry a holka, kterou jsem skoro nepoznávala, divoce rozhazuje rukama k nebi.

Vzal to po druhém zazvonění. „Ahoj,“ pozdravila jsem.

„Ahoj.“

Položila jsem se do trávy. Místo rukou a nohou jsem měla jen jakési povolené struny. „Jsem hrozně opilá. Promiň, že volám.“

„Neomlouvej se. Kde jsi?“

„V Beverly Hills.“

Předpokládám, že se zamračil. „Cože?“

„Zdrhnul mi můj odvoz. Uvízla jsem v ráji.“ Byla jsem opravdu hodně opilá. Vnímala jsem to jaksi odtažitě a klinicky, jako bych svoje tělo pozorovala přes sklo.

„Všichni mě nesnášejí, Evane. Hiyam ode mě chce akorát drogy, Wesley mě chce ojet. Moje máma chce…, ona chce, abych neexistovala. Nemůžu jim dát, co po mně žádají.“

Jeho hlas proudil telefonem jako teplý dech až na mou tvář. „Poslouchej mě, to bude v pořádku. Přijedu pro tebe. Řekni mi, kde jsi.“

Než pro mě přijel, stihla jsem láhev dopít a na okamžik jsem byla zase šťastná. Postavila jsem se a vzápětí jsem si zase sedla. Nebyla jsem připravená na gravitaci.

„Kdy všechno takhle ztěžklo?“ podivila jsem se, ale pár souhlásek mi vypadlo, a tak ta otázka nebyla úplně srozumitelná.

Evan si znepokojeně prohlížel prázdnou láhev.

„Tos všechno vypila sama?“

„Ne. Asi.“

Držel mě v podpaží a pokoušel se mě vést, když tu se z pozadí zářivé změti domu směrem k nám blížil stín.

„Je v pořádku?“ zeptal se tichý hlásek.

Byla to Britt, spolužačka z dějepisu. Za celý večer jsem s ní neprohodila ani slovo. Fakt jsem se chovala jako namyšlená kráva.

„Myslím, že je,“ odpověděl Evan. „Odvezu ji domů.“

Když jsem stála na nohách, bylo mi najednou milionkrát hůř. Opřela jsem se o něj, ruce jsem mu omotala okolo pasu, abych udržela rovnováhu. Země se mě pokoušela svalit a odhodit do nebe.

„Pane učiteli,“ ozvala se Britt. Podala mu můj telefon.

Poděkoval jí a popřál dobrou noc.

„Kruci,“ zlobila jsem se, když mě vedl k bráně. „Ona to ví. Teď se to dozvědí všichni.“

„To je v pořádku.“

„To není v pořádku. Připraví tě o práci a mě připraví o…,“ nenapadalo mě, o co by mohli připravit mě. Prostě během okamžiku přijdu o nějaká neznámá privilegia.

„To je vážně v pohodě, Maise. Když to zjistí, tak to zjistí. Nějak se s tím vyrovnáme. Hlavně tě musím dostat v pořádku domů.“

„A takhle to skončí,“ pokračovala jsem smutně. „Zvorala jsem to. Jsem úplně blbá.“

„Nejsi blbá,“ namítl a stiskl mi ramena.

„Ale asi bys o tom radši měla přestat mluvit.“ K jeho autu jsem se probojovala v nějakém snovém transu, jednotlivé momenty na sebe úplně nenavazovaly. V duchu se mi míhala směs všeho možného, jako když moře vyplavuje věci na břeh: moje horké čelo na božsky chladivém okénku. Snažím se mu neúspěšně nadiktovat adresu, až si ji nakonec musí najít v mém telefonu. Ta odtažitá, nezaujatá část mého já to celé sledovala s odporem. Holka, říkala mi. Jestli ses pokoušela ukázat, jak moc jsi na tohle nepřipravená, tak gratuluju. Mistrovská

práce.

Nějakým záhadným způsobem se mi povedlo zpravit ho o existenci náhradního

klíče pod poštovní schránkou. Potom jsem ležela na gauči v obýváku, kde to bylo cítit cigaretami a odpudivými chlapíky. Světlo z chodby dopadalo Evanovi zešikma na tvář, jantarový proužek zdůrazňoval jeho strniště a něžné rty. Hladil mě po vlasech.

„Jsi vážně opilá,“ řekl skoro překvapeně.

„Wesley mě políbil.“

Jeho ruka zpomalila. „Vážně?“

„Zamiloval se do mě. Já jsem to nevěděla.

To je hrůza.“

Evan se usmál: „Docela ho chápu.“

Byla jsem dostatečně při smyslech na to, abych pochopila, že žertuje. „Ty…,“ pak jsem se zarazila a vzpřímila jsem se. Kometa, která se mi v břiše pohybovala čím dál rychleji, se rozhodla, že narazí do Země. Zakryla jsem si pusu dlaní.

Do koupelny jsme to stihli jen tak tak na začátek představení.

Věci, kterých bych se v maturitním ročníku ani nenadála: budu se líbat

s nejlepším kamarádem. Budu souložit s učitelem. Tentýž učitel mi bude přidržovat vlasy, zatímco budu blít jako amina.

Díky bohu jsem byla tak zťatá, že jsem si skoro neuvědomovala, co se děje. Studené linoleum. Ještě studenější keramika. Vypláchnout pusu, vykloktat a vyplivnout. Evan mě přiměl pít vodu, kterou jsem vždycky pohotově vyzvracela, dokud jsem v sobě nedokázala pár loků udržet. Připadalo mi, že je mi asi tisíc let, že jsem jenom kostra svázaná hadry a prastarými šlachami. Odnesl mě zpátky na gauč.

„Kde máš mámu?“

„Koho to sakra zajímá?“

„Nechci, aby se vyděsila.“

Oči se mi samy zavíraly. Stal se z něj rozmazaný stín obklopený teplým světlem z chodby. „Zůstaneš tady?“

„Zůstanu, dokud se nepřesvědčím, že nemáš otravu alkoholem.“

Už jsem neudržela otevřená víčka. „Takhle jsem si to ne…,“ vytratil se mi hlas.

Zase mě pohladil po vlasech: „Spi.“

Na chvíli jsem usnula. Probudila jsem se s pálením na prsou, v domě byla tma. Evan seděl na druhém konci gauče, moje nohy měl položené na klíně.

Myslela jsem, že spí, ale když jsem se převalila, podíval se na mě.

Pořád jsem byla dost pod parou.

„Já jsem Wesleyho líbala, neodtrhla jsem se hned,“ zašeptala jsem. „Nevím proč. Je mi to líto.“

V šeru jsem zachytila kousek jeho úsměvu.

„Nic se neděje.“

„Měla jsem z toho špatný pocit. Nejsem do něj zamilovaná.“

Neviděla jsem Evanovi do obličeje, ale slyšela jsem, jak dýchá.

Jeho ruka se stočila kolem mé, zvedla ji a přitiskla si ji ke rtům.

„Já jsem…“

„Pšt,“ zarazil mě. „Jsi opilá.“

„Zase tak moc ne,“ ohradila jsem se, ale to už se mi zase přivíraly oči a mozek se pomalu vypínal do bezvědomí.

Později v noci jsem se opět probudila a světlo na chodbě zase svítilo. Stál v něm stín.

„Kdo jste?“ řekl stín máminým hlasem.

„Jsem její kamarád. Jmenuju se Evan.“

„Je dobrá?“

„Ano, je.“

Stín si nás ještě chvíli prohlížel. Potom světlo zhaslo.

Probudila jsem se sama na gauči pod příkrovem zářijového slunce. Místo hlavy jsem měla ohnivou kouli a místo těla mumii. Chvíli trvalo, než se mi podařilo zformulovat jakoukoliv myšlenku – kromě toho, že bych si přála umřít.

Potom: panika.

Co jsem sakra včera večer povídala. Věděla jsem, co jsem se pokoušela Evanovi sdělit, když se nade mnou vznášel jako strážný anděl, ale co ze mě doopravdy vypadlo?

Posadila jsem se a trvalo mi dobrých pět vteřin, než jsem překalibrovala na nový úhel pohledu. Zasténala jsem.

Na konferenčním stolku přede mnou ležel složený arch papíru nadepsaný mým jménem. Uvnitř jeho písmo, plynulé a elegantní, s trochu nedotaženými písmeny.

Nechoval jsem se k tobě férově a neuvědomil jsem si, jakému stresu jsem tě vystavil. Nebo jsem si to možná nechtěl uvědomit. Zasloužíš si něco lepšího. Zasloužíš si víc, než být malá špionka. Omlouvám se, jestli to zní hodně dramaticky tohle nemá být rozchod.

Kristepane, říkala jsem si s bušícím srdcem, touhle informací jsi možná měl začít.

Chci jenom říct, že se polepším. Chci, abys byla šťastná, Maise. Znamenáš pro mě víc,

než sama tušíš. Vidět tě utrápenou a opilou mi láme srdce. Chtěl bych, abys se mnou byla tak šťastná, jako jsi byla ten první večer, když jsme se spolu vydali na šílenou jízdu smrti. Chci, abys byla zase tak volná.

Dopis se mi chvěl v rukách.

Mám kamaráda, který má nějaké nemovitosti v St. Louis. Možná by nám mohl pronajímat na víkendy svůj loft. Pokud ti bude v neděli líp, rád bych tě vzal na výlet do města.

Srdce se mi zase rozbušilo jako na poplach, ale tentokrát radostí.

Taky jsi se mnou něco provedla. Nemůžu se tě nabažit.

„Zdálo se mi, že mě spoutala tvá kouzla a nechávám se ulíbat k šílenství…“ A než si řekneš, že to zní lacině, věz, že je to citace Sylvie Plathové. Vygoogluj si ji, moje malá padawanko.

Zasmála jsem se, ale současně mě zamrazilo.

Asi bych měl pomalu jít. Ale nějak nemůžu přestat. S tebou nejde přestat. Pojeď se mnou do St. Louis. Budeme tam hledat štěstí.

Přečetla jsem si dopis třikrát, než jsem ho složila a strčila si ho do podprsenky. Ne tak úplně na srdce, ale to nevadilo. Protože v srdci už jsem ta slova vyrytá měla.

5

Bosé nohy jsem si položila na palubní desku, slunce se opíralo do mých srdíčkových brýlí (stihla jsem si je koupit před odjezdem), z plných plic jsem si prozpěvovala „Float On“ od Modest Mouse a přitom jsme uháněli po dálnici I-55: tohle bude super den.

Co jsem se dozvěděla o svém učiteli:

Má velmi dobrý vkus, pokud jde o hudbu, přestože se narodil v roce 1980. Umí vařit a už se nemůže dočkat, až mi něco ukuchtí. Husy mu nahánějí panickou hrůzu („Traumatický zážitek z dětské zoo.“ „Kolik ti bylo?“

„Šestadvacet.“ Dostala jsem záchvat smíchu.). Nikdy nebyl ženatý, ale chvíli měl snoubenku („Chyba na vysoké. Zahnula mi se svým profesorem psychologie.“ Rozpačitý úsměv. Změna tématu.). Brečí pokaždé, když se dívá na Casablancu („Musíme si ji někdy

pustit spolu.“ To už mi říkal. Zdá se mi, že je z toho nervózní.).

Rozpálený asfalt vedl lesem tak zeleným, až působil neskutečně. Na konci léta všechno tepe životem, skoro až absurdně, přebujele a přezrále. Obloha byla tak plná a odulá, až jste měli chuť do ní píchnout a nechat ji pocákat svět modrou barvou. V St. Louis jsem byla jako malá na výletě, ale vybavují se mi jenom matné vzpomínky na obrovský preclík, který jsem musela držet oběma rukama, a na to, jak mě máma nechala usrknout z jejího piva a mě se z toho úplně zkřivil ksichtíček. Jestřábím pohledem jsem vyhlížela velký oblouk, čas od času jsem se na sedačce vzpřímila, když se v dálce zablýskalo něco stříbřitého.

„To je ono?“ vyptávala jsem se. Evan se jenom usmíval.

Po I-55 jsme projížděli kolem Mississippi a líným předměstím, které vystřídaly městské ulice. Konečně se jako kouzlem objevil

i slavný oblouk: obří stříbrná stuha klenoucí se k nebi, obroušená bělostnými olíznutími od slunce. Vypadal jako držadlo světa, ke kterému by se Bůh mohl naklonit, popadnout nás a vyšvihnout do hlubokého vesmíru.

Potom už jsme byli v centru samotného města. St. Louis je jako uzel řek svázaných do volného srdcovitého uzlu. Na ulice pražilo slunce, zalévalo je glazurou světla a prosycovalo barvami. Mrakodrapy šplhaly do výšin a jejich zrcadlová skla chytala azurový nádech. Staré továrny z červených cihel. Bulvár s tlustou, bujnou zelenou tepnou uprostřed. Všude okolo lidé se slunečními brýlemi a mátožnými úsměvy. Nemohla jsem se odlepit od okna.

„Nemáš hlad?“ zeptal se Evan.

Našli jsme restauraci s vnitřní zahrádkou. Když jsme vystupovali z auta, vzal mě za ruku a já jsem instinktivně ztuhla.

„Tady nás nikdo nezná,“ připomněl mi.

Zklidnila jsem se, ale kdesi ve mně dál doznívalo jemné chvění.

Objednali jsme si mušle a láhev bílého vína, a tak jsem si dala nejdospělejší oběd svého života. Vychutnávala jsem si sladké máslové maso hřebenatek a suché průzračné aroma vína. Evan mě krmil rukama, konečky jeho prstů mi hladily rty a moje zuby ho lehounce škrábaly na kůži, až mi z toho naskakovala husí kůže na rukách a nohách. Pak se ke mně naklonil a přede všemi mě políbil. Srdce se mi v hrudníku dočista splašilo. Pořád jsem ještě měla dojem, že nás spojuje tajemství, ale už jsem pomalu začala tuhle otevřenost přijímat. Pod kovaným stolem jsem mu rukou přejela po stehně a jemu se zatnuly svaly. Oči, které se mu většinou pořád proměňovaly, teď planuly jasně modrým odstínem hořícího plynu.

Po obědě jsme se šli projít po městě a Evan mě nenuceně objímal v pase. Další

dospělá věc v mém životě: prohlížení výkladů s mým klukem.

Byl vůbec můj kluk? Tajný milenec? Osoba, která využívá svého postavení a autority?

„V tomhle bys vypadala úžasně,“ pokynul k éterickým letním šatům z průsvitné vzdušné látky s odhalenými zády a rameny.

O několik obchodů dál jsem já prohlásila:

„V tomhle bys vypadal úžasně.“ Kývla jsem na figurínu, kterou právě prodavač odstrojoval.

Evan se na mě potutelně usmál a mně se v břiše rozlilo příjemné teplo.

Sledovala jsem za chůze náš odraz ve výkladních skříních. Kéž by to tak viděl Wesley, říkala jsem si. Vůbec za nic se nestydím.

Zastavili jsme se, abychom si poslechli chlapíka, který na ulici hrál na akustickou kytaru a k tomu sametovým hlasem zpíval. Jeho tmavá pleť měděně zářila na slunci. Prozpěvoval si a vypadalo to, že ho nezajímá,

jestli někdo poslouchá – oči měl přimhouřené, úsměv nenápadný a jakoby obrácený do sebe. Když jsem ho sledovala, připadala jsem si jako voyeurka, ale nemohla jsem odtrhnout oči. Taková jsem chtěla být. Tvořit něco krásného a neřešit, jestli si toho někdo všímá. Dělat to pro sebe, jen čistě pro radost.

Když spustil písničku „Maps“ od Yeah Yeah Yeahs, neudržela jsem se. Vytáhla jsem bankovku, a aniž bych se podívala, kolik peněz to vlastně je, jsem mu ji hodila do futrálu na kytaru. Věnoval mi krátký úsměv a potom se zase ponořil do sebe.

Šla jsem dál a snažila jsem se polknout, aby povolil ten knedlík, co se mi objevil v krku.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Evan, když mě dohnal.

Zakroutila jsem hlavou. Jak můžete vysvětlit, že všechno je až příliš krásné na to, aby se to dalo popsat slovy?

Kdyby tady byl Wesley, určitě by to natočil a ten moment zachytil. Pustit kameru byla jeho prvotní instinktivní reakce. Moje byla prožít to a procítit, nechat svět, aby se mi roztříštil o kůži.

Co když jsem se v tom, jak chci naložit se svým životem, spletla? Co když jsem ve skutečnosti třeba jenom chtěla žít, a opravdu jsem se do života probudila, až když jsem potkala Evana?

Stála jsem uprostřed centra St. Louis a zírala na sluncem rozehřátý beton.

„Maise.“

Zvedla jsem oči.

Nic jiného neřekl. Stáli jsme tam a kolem nás proudili lidé jako tenkrát na školní chodbě. Hlava se mi lehce točila z vína a letního vedra. Připadala jsem si ztracená.

Evan se mnou udělal něco, co se už nedalo vrátit. Objal mě a přitiskl se obličejem k mému.

Když jsme se vrátili do auta, připadala jsem si lehčí, jako by ze mě něco spadlo. Jeli jsme do Tivoli Theatre, starodávného kina s monumentálním poutačem a neonovým nápisem nad vchodem. Vejít dovnitř bylo jako vrátit se do zlatého věku: samet a červené koberce, plakáty klasických hollywoodských filmů. Hlediště připomínalo spíš taneční sál: skleněné lustry zavěšené pod klenutým stropem, řady plyšových sedadel a plátno bylo dokonce zakryté oponou. Prohlížela jsem si to všechno dětsky rozzářenýma očima. Evan hleděl na mě.

„To je ale nádhera,“ vydechla jsem. Usmál se. „To bych řekl.“ Vzpomínáte na tu horskou dráhu?

Během filmu jsem tak trochu vypnula, ostatně se tam zrovna odehrával dost neurčitý, zasněný dialog. Přemýšlela jsem nad tím, jak daleko jsem se posunula za pět týdnů a jak daleko ještě půjdu, než se dopracuju

k nějakému závěru. Evanova hřejivá, pevná ruka při tom držela mou.

Když jsme zase nasedli do auta a jeli za Kamarádem, mlčela jsem.

„Chová se tak trochu jako kretén,“ řekl Evan omluvně. „O nic nepřijdeš.“

Měli totiž sraz v klubu, kam jsem nemohla, protože vstup byl povolený až od jednadvaceti. Protože jsem si hrála na dospělou v jeho světě plném opravdových dospělých.

Nechal mi auto. „Dvě hodiny, slibuju. Ani o minutu dýl.“

Rychlý polibek. Pohlazení po tváři.

Hluboký pohled do očí.

A tak jsme s plyšovým poníkem zůstali ve městě sami.

„Potřebuješ jméno,“ řekla jsem mu.

Z ulic St. Louis na mě vyskočila stovka jmen.

„Louis,“ rozhodla jsem. Moje kreativita je proslulá.

Chvíli jsme se s Louisem jen tak bezcílně projížděli. Do lesa z oceli a skla sestoupil soumrak rychleji, rozžehly se neony a pouliční lampy propálily do tmy žhavé díry jako cigarety. Město vonělo horkým asfaltem a plevelnatým závanem Mississippi. Probudila se ve mně melancholie a neklid znásobené tím, když jsem viděla kolemjdoucí, jak se spolu procházejí, smějí, drží se za ruce a jsou dokonale volní. Odstavila jsem auto na krytém parkovišti a Louise jsem posadila na volant. K řece to nebylo daleko.

Procházela jsem kolem staré budovy soudu, za níž zářil oblouk. Veliká kupole byla nasvícená a ozdobná ostění se podobala svatebnímu dortu. Čím blíž jsem přicházela, tím výš čněl oblouk do nebe. Město okolo mě předlo – bylo jako oživlá vášnivá bytost plná srdcí a rukou a tužeb a zdálo se, že se tu tohle všechno koncentruje a společně vzdoruje gravitaci. Vyfotila jsem si ho z nedalekého parku: stříbrný meandr na noční obloze,

stopa po něčem, co se snažilo utéct ze Země, ale zůstalo na půl cesty.

No jo, byla jsem nějaká zasmušilá.

V parku jsem se usadila na lavičku. Okolo prošel táta s malou holčičkou. Dcera si nesla kytici třapatek. Plaše se na mě usmála, jako kdybych byla nějaké tajemství. Její taťka se usmál taky, ale věnoval ten úsměv hlavně mým obnaženým nohám. Ještě než ze mě odtrhnul oči, jsem nohy rychle překřížila.

Poprvé za strašně dlouhou dobu jsem z toho měla nedobrý pocit. Byla jsem zmatená. Je mi osmnáct, jsem ve velkoměstě a můžu si dělat, co se mi zlíbí se starším chlapem, jenže jsem moc mladá na to, abych s ním šla do klubu nebo abych měla vlastní skutečné bydlení, skutečnou práci a skutečný život. Pan Wesleypedie mi kdysi tvrdil, že vývoj lidského mozku se plně završí až v pětadvaceti. Ještě sedm let, než budu hotová osoba?

Kdo sakra jsem, uvažovala jsem. Jsem moc stará na to, abych byla opravdu teenager, ale moc mladá na to, abych šla pít. Dost stará na to, abych umřela ve válce, šukala s dospělýma chlapama a byla naprosto zmatená ohledně toho, co si počít se životem. Máš pravdu, Evane, říkala jsem si. Tady nás nikdo nezná. Dokonce ani já sama se

neznám.

Uvažovala jsem o tom pouličním kytaristovi. Nýmand na rohu, ale lepší než milion osobností z televize. Bylo mu to jedno – dělal to z lásky. Láska tomu dodávala krásu a pomíjivost. A já jsem přemýšlela o tom muži, na kterého čekám. Na to, jak se mi neustále otevírají oči, jak sarkasmus ustupuje upřímnosti, jak se věčně probouzím a současně se nořím do překrásného snu.

A pak mi to došlo – o čem natočím svůj pololetní film.

Když Evan zavolal, nastala už úplná noc. Zeptal se, kde jsem, a řekl, že přijede za mnou. Byla jsem trochu nejistá z toho, že ho mám zase vidět, protože se mezitím ve mně něco změnilo. Všimla jsem si, že se něco začalo tvořit a zapadat do sebe jinak než dřív. Připadalo mi, že to na mě bude poznat.

Vystoupil z taxíku, srdce mi bušilo až v krku.

„Jak to šlo?“ zeptala jsem se.

Měl teď rozcuchanější vlasy. Košili měl u límečku rozepnutou, kůže se třpytila, jak byla lehounce orosená potem. Položil mi ruce na ramena a zatnul prsty. „Dohodnuto. Dvě stovky měsíčně a můžeme tam být každý víkend.“

Takže do toho jdeme, pomyslela jsem si. Náš románek překročí státní hranici. Je to vůbec v Missouri legální? A záleží na tom? Tady jsme na rozdíl od Illinois mohli být sami sebou. Nemuseli jsme si dělat starosti, jestli nás někdo zahlédne a pozná nás. Cítila

jsem, jak mi tep zní ozvěnou v celém těle. Ty jo, fakt do toho s ním jdu.

Vydechla jsem. „Mnohem levnější než ty lolitovské motely.“

Zasmál se. „O peníze mi nejde. Záleží mi na tom, abys mohla být sama sebou. Abychom se nemuseli schovávat.“

Byl malinko přiopilý. Ucítila jsem hryznutí

– něčeho – kvůli tomu, že on je líznutý a já ne, ale nechala jsem to být, protože euforie byla silnější. Tenhle chlap se mnou nechce jenom píchat. Vlastně si spolu plánujeme budoucnost, byť trochu šílenou.

Vidíš, jak moc ses pletl, Wesley.

„Pojďme si tu podivnost prohlídnout,“ vzala jsem ho za ruku. „Čekala jsem s tím na tebe.“

Oblouk byl fakt bizarně velikánský. Každá noha byla sama o sobě velká jako dům a obložená pláty nerezové oceli o délce auta. Z pohledu nahoru mě okamžitě jímala závrať. Tuhle bezúčelnou troufalost nešlo

neobdivovat. Někdo vzal cosi tak drzého, ohromného a naprosto nanicovatého a zabodl to přímo do pupku Ameriky. Měl to být památník oslavující směřování na západ a rozšiřování země, hold objevitelům Lewisovi a Clarkovi a expanzionistickému duchu. Ve skutečnosti to ale byl skvostně vyvedený vzkaz vesmíru, že si může nasrat. Ocel byla počmáraná a posprejovaná od země až kus nad moji hlavu.

„Typické,“ spustila jsem. „Někdo vyrobí něco, čím říká ‚Byl jsem tady‘, a miliony dalších lidí musí na tu samou věc napsat zase svoje ‚Byl jsem tady‘. Jsme strašně marniví.“

Evan se na mě zašklebil: „Jsi strašně cynická.“

„Nejsem.“

„Dokaž to.“

Vzala jsem do dlaní jeho obličej a přitáhla si ho k sobě. Dívala jsem se na něj tak jako on před chvílí na mě: zahalila jsem ho teplem svých rukou a kůže jako plamenným

závojem. Potom jsem ho políbila. Cítila jsem z jeho dechu alkohol a z oblečení kouř a kolínskou a vůbec mi to nevadilo. Objal mě a opřel mě o ocel. Zavřela jsem oči, ale i tak mě zase strhla závrať. Srdce se mi stočilo k nebi stejně jako ta nádherná věc za námi. Se smíchem a zadýchaná jsem se pak obličejem odvrátila.

„Dokázala jsem to?“

Otočil se ke mně a ohnivě mě políbil.

Rukama mi sklouzl po zádech dolů. Tiskl mě k sobě. Líbala jsem ho žíznivě, jako by jeho rty byly voda, které se nemůžu nabažit. Splynuli jsme s tímhle místem, ocelovým srdcem města tryskala krev, karmínová řeka v kamenných žilách. Stali jsme se buňkami, které hoří jako hvězdy. S lidmi jako my. S touhou jako ta naše.

Ani jsem si neuvědomovala, že okolo jsou další lidé, dokud jsem si nezaklonila hlavu o kovový sloup. Okolo prošli dva muži ve středním věku, drželi se za ruce a jeden se

na nás usmál. A mně bylo jasné, že nikdo neviděl nic, co by bylo špatně. Prostě před sebou měli jenom bláznivě zamilovaný pár.

Na tohle bych si dokázala zvyknout. Požádala jsem nějakou paní, aby nás u oblouku vyfotila. Já jsem se dívala do objektivu, ale Evan hleděl na mě.

„Za dvě hodiny jsem doma,“ řekla jsem, když jsme v objetí odcházeli z parku.

Evan se zatvářil nečitelně. Nic neříkal.

V garážích jsme se zase líbali, a když mě opřel o okno vedle volantu a zajel mi stehnem mezi moje stehna, začala jsem zvažovat další poprvé: sex na parkovišti. Zvlhla jsem a on to věděl, jeho noha se mi vrtěla v rozkroku a začínala jsem běsnit a prahnout a trýznit se vzrušením. Vyhrálo moje moudřejší já. Snažíme se chovat rozumně. Je zbytečné teď všechno riskovat zrovna ve stadiu…, kdy to vypadá, že by nám to mohlo projít.

Ale pořád to tam bylo. Tabu. Dojem něčeho zapovězeného, o který jsem nechtěla tak docela přijít, protože chlípné Lolitce ve mně se to zamlouvalo.

„Budu řídit,“ zamumlala jsem mu do ucha. Na zpáteční cestě jsme mlčeli. Napřed to bylo napjaté, rozladěné ticho, skoro jsme se na sebe zlobili, že jsme tu příšernou touhu nenaplnili. Po pár mílích se ale napětí uvolnilo, když nás svit hvězd a zadní světla aut ukonejšily. Evan si mě skoro celou cestu prohlížel. Po chvíli mi přejel prsty po uchu, bradě a ke klíční kosti. Ne tak, že by mě tím vyrušil. Ale dostatečně na to, aby vyvolal příjemné rozechvění. Aby mě udržel

v bdělém stavu.

Když jsme dorazili do města, bylo už dost pozdě. Než jsem stihla namířit k našemu domu, nasměroval mě ke svému bytu. Zrychlil se mi tep. Nedávalo smysl, abychom jeli napřed k němu. Jak bych se potom dostala domů?

Odpověď: domů nepůjdu.

„Zítra je škola,“ pronesla jsem a dívala jsem se na čelní sklo. „Mám s tebou hodinu.“

Rukou mi kroužil zezadu na krku. „Dnes v noci tě potřebuju.“

Vymyslel někdy někdo v historii balení účinnější větu než „Potřebuju tě“?

Pan učitel bydlel v bytě ve druhém patře podkovovité budovy obklopující parkoviště. Tam stála jiná auta, z oken se dívaly jiné oči. Dovnitř jsme vešli, aniž bychom se dotýkali, ale jeho pohled byl naprosto hmatatelný. Šla jsem za ním po schodech nahoru. V duchu jsem si procházela seznam všech chyb, které jsem od začátku udělala: líbali jsme se ve škole, Wesley na mobilu viděl, že mi volá E, Britt podala Evanovi můj telefon, když mě odváděl domů, a teď tohle. Sabotovali jsme snad sami sebe? Snažili jsme se zvýšit nebezpečí, abychom z toho trapně vymáčkli silnější vzrušení? Chtěli jsme snad, aby to někdo zjistil a zastavil nás?

Když se na to díváte zpětně, všechny odpovědi znáte. Víte, jaké stíny a trápení vám svírají srdce.

V danou chvíli jste ale puberťačka, která vchází do bytu svého učitele, a srdce vám tluče jako křídla kolibříka: máte v hrudi jen divokou červenou změť.

Otevřel dveře.

Když jsem překročila práh, celá jsem se zachvěla, jako bych prošla nějakou začarovanou bránou. Světla z parkoviště naplňovala pokoje světlem, ve kterém všechno vypadalo hebce jako na starých sépiově zbarvených fotkách. Vůně čerstvého papíru a vypraného prádla. Všechno vypadalo prostě, čistě a usedle. Žádné zmatečné výlevy emocí, žádné střety soupeřících tužeb jako v mém uragánem zpustošeném pokoji – žádná spirálovitá galaxie stránek vytrhaných z časopisů, citátů vytištěných z internetových stránek a suti nahodilých předmětů z mého dětství vířících

okolo výbušného středu. Tohle místo bylo jasně uspořádané a solidní. Jako bych sem vstoupila neoprávněně. Malá špionka, která pronikla do říše dospělých. Srpek měsíce pomrkával přes prosklené dveře na balkon. Přiblížila jsem se k němu a vážně tam byla – světla kolotočů, na která odsud viděl, když přemýšlel o štěstí cizích lidí a o mně.

Kéž bys tu byla, vybavilo se mi. A teď tu jsem.

Ruce kolem pasu.

Jeho tělo přilepené k mému, teplé a pevné. Sklonila jsem hlavu na stranu a jeho obličej se mi otíral o tvář. Zašimrání jeho strniště mnou projelo jako elektrický impulz a nervy se mi rozzářily jako neony. Líbali jsme se v koutku úst, jeho ruce mi vklouzly pod tričko a toulaly se po břiše a po oblouku žeber. Když se mi jeho prsty dostaly na prsa, začaly být majetnické a divoké. Jeho tělo za mnou bylo strnulé a neústupné, ruce se mi málem zadíraly do masa – jako by mě chtěl

rozebrat na kousky. Ta rozzlobená urputnost, která zdánlivě zůstala v St. Louis, se vrátila s ještě větší intenzitou. Otřela jsem se mu rukou o vnitřní stranu stehna, přes džíny jsem popadla jeho ptáka a on mě drsně kousl do ušního lalůčku. Jako elektrický šok mnou bolest projela do všech částí těla: do špiček nohou, do bradavek, do konečků prstů. Zaťala jsem mu nehty do stehna.

Přesouvali jsme se přerušovaně do ložnice, při každé zastávce jsme ze sebe strhávali oblečení. I když už jsem byla nahá, zdálo se, že chce pokračovat a svléct mě i z kůže. Líbal mě tak vášnivě, že mi rozdíral rty a celou pusu jsem měla pomačkanou a zhmožděnou, ale pořád jsem neměla dost. Chtěla jsem, aby to bylo ještě tvrdší a drsnější. Všechno, co se ve mně celý den dusilo, teď vybublalo na povrch. Když mě tlačil k posteli, chytila jsem mu hlavu a donutila ho, aby se na mě podíval.

„Kdo pro tebe jsem?“ zeptala jsem se ochraptěle. „Maise, nebo tvoje studentka?“

Živočišné zaměření na jediný cíl se na moment rozptýlilo. Vzedmul se mu hrudník, ale oči měl v měsíčním světle průzračné a bezbarvé. „Oboje,“ zašeptal.

Zamrazilo mě.

„Tak v tom případě mě opíchejte, pane učiteli.“

Otočil mě čelem k posteli. Srdce mi dunivě tlouklo. Věděla jsem, co mám dělat. Klekla jsem si, dlaně jsem rozložila na prostěradlo a opřela se o ně. Vlasy mi spadaly okolo obličeje. Prostěradlo se mi pod rukama krabatilo a měsíc na ně čmáral mokré bílé obrazce. Cítila jsem se současně zranitelná a vyděšená i naprosto klidná. Za mnou se ozývaly zvuky, napřed šramocení šuplíku a pak nějaké zašustění. Potom na mě nalehla jeho váha a žár a přimáčkly mě k posteli. Popadl mě za boky. Cítila jsem na zádech jeho napjaté břicho a smršťující se svaly. I když jsem věděla, co

přijde, stejně jsem s hekáním lapala po dechu, když ho do mě vrazil. Přestala jsem se ovládat, ruce a nohy mi okamžitě ochably. Pevně mě držel na místě a přirážel a já jsem měla pocit, že se zevnitř rozpadám. Prsty se mi zkroutily a křečovitě držely prostěradlo. Jeho neoholená tvář se mi třela o rameno, na kůži mě hřál jeho horký dech. Jakmile se vypařil a ono místo se ochladilo, vydechl znovu. Tohle jsme si vzájemně prováděli už několik týdnů, ale teď jsme poprvé přiznali, že je v tom prvek zkaženosti. A že nás ta zkaženost baví. Konečně jsem chápala, co myslí větou „Kéž bys tu byla“

* chtěl mi udělat tohle, přivést mě k sobě domů jako svou studentku a omrdat mě vkleče na čtyřech. Nepředstírat dobré úmysly, nesnažit se dělat správné věci. Oba jsme chtěli pojmout to, co mezi námi je, ve vší zvrácenosti. Rukama mi sjel na prsa, přitáhnul mě k sobě a zasouval ho do mě tak hluboko, až to skoro bolelo. Bylo to tak silné,

až příliš silné, cítit ho takhle napřímo. Nevnímala jsem nic než to, že jsem naplněná po okraj a že se moje tělo kolem něj obtahuje s šílenou silou anakondy a pohlcuje ho tak hluboko, jak jen to jde. Brzo jsem měla pocit, že budu ječet, plakat, přestanu existovat. V jednu chvíli jsem si všimla, že vysokým úpěnlivým hlasem, ve kterém vypluly na povrch zbytky mého starého přízvuku, opakuju: „Šukejte mě, pane učiteli. Bože, šukejte mě, šukejte mě ještě.“ Taky jsem si uvědomila, že to ostré, co cítím na rameni, jsou jeho zuby. Nemohla jsem se udělat a ani jsem nechtěla. Chtěla jsem jenom to, aby si mě podmanil. A tak jsem ho oslovovala jako ve škole a nechala jsem svoje napjaté, znecitlivělé tělo, aby o něj s plácáním naráželo, a když začal sténat a zvolňovat, volala jsem:

„Prosím, nepřestávejte, prosím!“ A on nepřestal a nezbrzdil tempo, celý se vzepjal a dal mi ze sebe úplně všechno.

Je to velice zvláštní a zřetelný pocit, když se přiblížíte k orgasmu, ale nedosáhnete ho. Celé tělo jako by se změnilo v obnažený nerv, všechno je bolavé a drásavé, ale zároveň i zázračně čiré. Nepřichází žádný smutek, vyhnete se postkoitální melancholii. Svět je rázný a zářivý.

Evan mě objímal, jednou rukou na bocích a druhou okolo šíje. Na zádech jsem cítila, jak mu stoupá a klesá hrudník. Na chvíli se ani jeden z nás nehýbal. Věděli jsme, čemu budeme muset čelit, až se na sebe podíváme.

Naše těla se rozpojila. Sedla jsem si na postel, nejistě jsem překřížila nohy. On se posadil vedle mě. Oba jsme byli natočení ke stěně. V kuchyni bzučela lednice. Venku se rozléhal nesrozumitelný mužský křik.

„Promiň,“ řekl Evan.

„Co ti mám prominout, že jsem se neudělala, nebo že jsi můj učitel?“

Následovala dlouhá pauza. „Oboje.“

„Nemáš se za co omlouvat.“

Obrátil se na mě. Já jsem se dívala dál přímo před sebe.

„Takhle jsem to chtěla od začátku,“ řekla jsem. Z nějakého důvodu jsme šeptali. Možná proto, že tak pravda nezněla tolik nelítostně. „Chtěla jsem tě, protože jsi byl starší. Kluci v mém věku mě nezajímají. A když jsem zjistila, že jsi můj učitel, nějak to do sebe přesně zapadlo. Bylo to špatné v tom nejlepším možném slova smyslu. Dává to smysl?“

„Ano.“

Teď jsem se na něj podívala. „Líbím se ti, protože jsem mladá.“

„To je jedna z těch věcí.“

„Hodně důležitá.“

„Ano,“ přikývl a malinko se usmál.

„Fajn,“ řekla jsem. „Líbí se mi, že jsi tak trochu pošahaný, protože já jsem taky trochu pošahaná.“ Narovnala jsem nohy a pak jsem jednou zajela na jeho. Prsty jsem brázdila světlé chlupy na jeho lýtku. „Byla jsem z tebe

poblázněná už od toho prvního večera. Nejenom z tebe, ale z toho, jak se s tebou cítím.“

„Jak se se mnou cítíš?“

„Plná života. Skutečná. Celistvá. Že mám nějakou hodnotu. Že jsem sama sebou,“ odpověděla jsem. „Víc než jsem byla kdy dřív.“

Dal mi ruku na tvář. „Kdo jsi?“

„Tvoje studentka.“

Zakroutil hlavou. „Ne. To ty učíš mě.“ Usmála jsem se širokým, upřímným úsměvem. Objala jsem ho a společně jsme si tiše a uvolněně lehli na postel. Měsíční svit nám přikryl nahou kůži světélkujícím přehozem.

„Zůstaň tady do rána,“ ozval se za chvíli.

„Tohle byla za ten večer první věc, která mi nesedla. Něco ve mně nesouhlasně zavrčelo. Přestaň s tím, poručila jsem si. Čeho se bojíš? Copak ti naznačil, že tě chce opustit? Nebo se snad bojíš toho, že tě někdo může mít rád?

„Byla jsem pryč celý den. Matka bude vyšilovat. Musím jí teď trochu podlézat kvůli St. Louis.“

Nic takového dělat nemusím. Mámu nezajímalo, kde jsem trávila noci ve třinácti, a jsem si neochvějně jistá, že teď ji to nebude zajímat tuplem.

Evan mi dal pusu na čelo, ale v jeho očích jsem si všimla zklamání.

„Příští víkend,“ pokračovala jsem, „budeme tohle provádět v novém městě.“

Ráno se budeme probouzet vedle sebe. Ještě nikdy jsem se vedle nikoho ráno neprobouzela.

„Jsi nervózní?“ zeptal se.

„Ne.“

Tohle je další poznatek o lhaní: pokud přesvědčíte sami sebe, že lež je pravda, tak se z ní fakt pravda stane. Lež je rozpor s přesvědčením, nikoliv s realitou.

Wesley v pondělí nepřišel na filmovou vědu. Hledala jsem ho i v jídelně, ale tam taky nebyl. Možná zatáhl celý den.

Bez něj jsem cítila skličující prázdnotu. Britt a Hiyam se o party ani nezmínily.

Pan učitel Wilke se na mě usmíval, vypadal uvolněně a uklidněně. Blaženě.

Po vyučování jsem se vydala do počítačové učebny. Můj telefon natáčí videa v ubohé kvalitě, ale v tomhle projektu to nebude vadit. Má být o dojmech a zážitcích. Jde přece o ten pocit, že jste někde byli. O rozmazaně oslnivé a podmanivé znázornění toho, jak vypadá skutečný život, který žijete, a ne chirurgicky přesné zobrazení v HD. Procházela jsem uložená videa a hledala jsem kostru příběhu, o kterém jsem věděla, že se tam skrývá.

Fotky bůhvíproč zachycovaly to, co jsem hledala, mnohem lépe. Vzdalující se zadní světla auta na ztemnělé ulici. Evanova záda se zaťatými svaly, když zvedá ruce a obléká si

v motelu košili. Holčička s třapatkami, která prochází s tátou pod obloukem v St. Louis. Série odchodů a konců.

Konec mého starého života. Začátek nového.

Nabízely se zajímavější věci k natáčení než jen hraní. Nasadila jsem si sluchátka, z mobilu jsem si pustila hudbu a začala jsem si čmárat poznámky.

Ty nechceš kamarády.

Moudré děvče. A navíc moc příjemné. Chtěla bych sehnat koks.

Jen stopa ohně na rukách.

V programu na vytváření videí jsem do snímků vpisovala text. Každý obrázek se na obrazovce mihnul na pár vteřin a následoval střih na další. Mizící světla auta/stopa ohně. Holčička/sehnat koks. Dráždivé. Podivné. Tak nějak znepokojivě krásné. Trochu jsem se přiblížila tomu, co jsem chtěla vyjádřit, ale pořád jsem si ještě nebyla jistá,

co přesně to je. Jak říkala Siobhan. Možná to vyplyne samo.

Siobhan mi moc chyběla.

A její pitomý, pitomě zamilovaný syn taky.

„Zítra večer budu vařit,“ oznámila mi máma, když jsem ve čtvrtek přišla ze školy.

Mrskla jsem batoh na pohovku. Tento týden je jedna velká zkouška. S Evanem jsme se dohodli, že bude lepší, když se až do víkendu nebudeme mimo školu vídat, aby si toho nikdo nevšiml, kdybychom udělali nějakou chybičku. Wesley se rozhodl, že bude lepší, když se nebudeme vídat ve škole ani mimo školu zřejmě až do smrti.

Neměla jsem sebemenší náladu na máminy feťácké výkyvy chemického nadšení, při nichž se snažila hrát si na opravdickou maminku.

„Už mám na víkend plány,“ opáčila jsem.

„Ale já už jsem nakoupila jídlo. Steaky už se marinují.“

Netečně jsem se na ni podívala: „Ty přece umíš uvařit leda dávku perníku.“

Nepřišlo jí to zábavné.

„Proč chceš vlastně vůbec vařit?“ podivila jsem se a vylovila jsem z ledničky nakládané okurky.

„Budeme mít společnost.“ Ztuhla jsem. „Koho?“

„Pana Garyho Rivera.“

„Kdo je pan Gary Rivero?“

„Moc důležitej člověk. A hodně bohatej.“

Přimhouřila jsem oči a připravila jsem si krajíce chleba na sendvič.

„To nezní ani v nejmenším podezřele.“

Máma si sedla na stůl a škrtla zapalovačem.

„Vydržela bys, prosím tě, nekouřit v domě?“ ozvala jsem se.

„Dyť jo.“

Prohrábla popel v terakotovém květináči. Už jsem to vzdala a přestala ji žádat, aby si nezapalovala vevnitř. Moje jediná podmínka byla, aby nekouřila, když dýcháme stejný vzduch. Občas jsem nemohla uvěřit, že tahle žena a já máme stejnou DNA.

„Pan Rivero by tě moc rád poznal,“ pokračovala.

„Přestaň mu říkat pan Rivero. Když o něm takhle mluvíš, zní to, jako by byl můj učitel.“

Tahle asociace ve spojitosti s jejími slizkými sjetými kamarády se mi vůbec nezamlouvala. „Proč se se mnou chce setkat?“

„Protože jsem mu povídala, jak jsi chytrá a hezká holka. Že půjdeš na vysokou a tak.“

Přestala jsem roztírat na chleba burákové máslo a koukla jsem na ni. To byla skoro lichotka. Matčiny lichotky se nikdy neobejdou bez postranních motivů. „Proč ho zajímá, jestli jsem chytrá?“

„Co já vím, holčičko. Nejlepší bude, když si s ním promluvíš a zjistíš to sama.“

To jsem vážně neměla v úmyslu. „Jak říkám, mám nějaké plány. Budu pryč celý víkend.“

„Kam jedeš?“

„Do toho ti nic není.“

Máma odšoupla židli a zvedla se. Měla nade mnou převahu skoro deset cenťáků. Racionálně vzato jsem věděla, že mi nemůže vůbec nic udělat. Ale její chování mě poznamenalo, a když se na mě zlostně zadívá, v mozku se mi automaticky rozsvítí obvody spouštějící strach.

„Dokud se mnou bydlíš pod jednou střechou, tak mám právo o tobě vědět všechno.“

Nedokázala jsem se na ni podívat. Obrátila jsem se na burákové máslo.

„Jedu na výlet s kamarádem.“

„S kamarádem? Je to tvůj kluk?“

„Jo.“

„Ten chlap, co tu byl tenkrát v noci?“

„Jo.“

Chvíli tu informaci zpracovávala, rysy v obličeji se jí krabatily a její make-up reagoval jen s minimálním zpožděním po nich.

„No, stačí, když tady budeš v pátek večer.

Hned v sobotu ráno můžeš vyrazit.“

Do prdele kurva práce. Kvůli tomuhle se nemá smysl hádat. Hádky s mámou obvykle vedly k molekulární destabilizaci domácích spotřebičů. V poslední době její výhružky směřovaly k mému notebooku.

„Tak fajn,“ odsekla jsem a pleskla jsem na vrstvu burákového másla kus sterilované okurky. Máma si konečně všimla, co že si to chystám. Zamračila se na sendvič, pak na mě a skřehotavě se zasmála: „Jsi těhotná, nebo co?“

Málem mě chytil infarkt.

Za okamžik jsem se ale vzpamatovala, ale pak jsem se taky zasmála – přímo jí do obličeje. Stejně nepozná rozdíl mezi upřímností

a sarkasmem. Antikoncepce byla jedna z mála věcí, které jsem ve svém absurdním životě měla plně pod kontrolou. Nikdy jsem si nevzala prášek ani o minutu později, a navíc byl Evan z nějakého důvodu paranoidně posedlý kondomy. Ještě z něj vytáhnu proč. Takže pokud nás má něco odrovnat, zrovna tohle drama to vážně nebude.

Stále s úsměvem jsem opáčila: „Proč se ptáš? Jsi snad moje máma?“

V pátek odpoledne jsem byla totálně na dně. Celý týden jsem si neměla s kým povídat, spát ani koho otravovat. Cítit se mizerně je ještě mnohem mizernější, když nemáte publikum. Vtipné poznámky mudrlanta Wesleyho by mi vážně bodly. Jen pokračuj a povídej mi, jak starý a sešlý je můj záhadný milenec, říkala jsem si. Ten, jehož vtipům ses na třetí hodině taky smál. Ten, se kterým Hiyam ve snu taky spí.

Wesley si na obědy našel nějaké utajené místo, takže přestal chodit i do jídelny. Byl to špatný a lehkovážný nápad, ale polední přestávku jsem strávila v Evanově prázdné třídě. Většinu času jsme proklábosili a líbali jsme se pouhých pět minut ze čtyřiceti.

„Rizikový management jsme vážně dost odflákli,“ prohlásil a opřel mě na oněch pět minut o tabuli.

„Chtěla bych si to s tebou rozdat tady ve třídě,“ řekla jsem.

Pomalu vydechl s pootevřenou pusou.

„Na tvém stole,“ pokračovala jsem. „Musíš na sobě mít košili a kravatu. Já budu mít jenom podkolenky.“

Začal mě líbat, aby mě umlčel.

Než jsem odešla, vzdychl: „To je utrpení.“

„Když tak se můžu vykašlat na školu,“ navrhla jsem.

Zatvářil se vyděšeně.

„To byl vtip,“ řekla jsem. „Uklidni se, prosím tě.“ Potom jsem mu ale toužebně

přejela rukou po rameni a dodala: „Už se nemůžu dočkat zítřka.“

Objal mě a zašeptal mi do ucha: „Vyšukám ti duši z těla.“

Málem jsem přestala dýchat.

Bylo to přisprostlé, bylo to nečekané a pekelně mě to rozpálilo.

Máma trvala na tom, že si mám obléct nové oblečení, které mi koupila. Z kuchyně se linuly podezřele příjemné vůně. Je možné, že nakonec ve svých čarodějnických kotlících uklohní něco poživatelného.

Byla jsem si na 99,98 procent jistá, že Gary Rivero je drogový magnát. Zbývající 0,02 procenta připadala na variantu, že je to můj otec a opět mi vstoupí do života právě ve chvíli, kdy se mi daří otupit bolest z rány, kterou mi svým odchodem způsobil. Nicméně protože jsem do téhle situace byla vmanipulovaná a protože souložení s pány

ve středním věku byla moje oblíbená kratochvíle, oblékla jsem si lehounkou sukýnku, která štědře odhalovala větší část stehen, přiléhavý nátělník a na krk jsem si dala starodávný mosazný medailon po babičce. S líčením jsem to nepřeháněla, jen jsem si nepatrně zvýraznila oči stíny, abych měla pohled šelmy, která zlověstně vykukuje ze zšeřelé jeskyně. Vlasy se rozhodly, že budou poslouchat, a nechaly se upravit do podoby čokoládového vodopádu. Moje tělo vypadalo elegantně, pevně a nově. Vyfotila jsem si selfie a poslala ji Evanovi.

Můžu tě unést? odpověděl.

Je to únos, když ti to dovolím?

Po krátké prodlevě: Občas ani nemůžu uvěřit, že jsi skutečná.

Přemohla mě podivná hořkosladká radost.

Já taky ne, pomyslela jsem si.

Když jsem sešla dolů, máma nijak nereagovala. Jen mi podala mísu brambor s pokynem: „Oškrábat.“ S lakováním nehtů

jsem se neobtěžovala, takže mi to nevadilo. Nehodlala jsem v panu Riverovi vyvolat pocit, že se snažím víc, než je nutné kvůli matce. Dopálilo mě, když jsem zjistila, že si dokonce dala práci s úklidem. Výjimečně byl dům cítit lesní vůní čisticích prostředků, a ne kouřem a zoufalstvím.

„Odkud toho chlapa vlastně znáš?“ nadhodila jsem a urovnávala jsem bramborové slupky na hromádku.

„Kolega z práce.“

„Řídí kartel?“

Máma položila na bublající hrnec se zařinčením pokličku. „Pravidlo číslo jedna: žádné řeči o práci, pokud s tím pan Rivero nezačne sám.“

„Ještě tady ani není.“

Moje logika ji neobměkčila.

„Jestli to začne být nějak divné, tak mizím,“ varovala jsem ji, když jsem jí podala mísu. Sledovala jsem, jak vytahuje vařečky

a hrnce, kterých se nikdo nedotkl už celé roky. „Mami.“

Pohlédla na mě. Dnes měla decentní líčení

– vlastně se vůbec nepodobala mrtvole, která uprchla z márnice.

„Děkuju ti za to oblečení.“

Její obočí se změnilo ve smutnou šipku ukazující nahoru. Ježíši, jen teď nezačínej s tím, jak mě máš ráda.

„Vypadáš nádherně, holčičko,“ řekla a hodila brambory do hrnce.

Z kuchyně jsem odcházela uklidněná, ale s maličko sevřeným žaludkem. Nechtěla jsem, aby mi lhala. Chtěla jsem, aby mě opravdu měla ráda, ale řekla bych, že

„Vypadáš nádherně“ tomu bylo nejblíž, jak jsem se jen mohla dostat. Některé holky od svých matek v životě neuslyší, že jsou krásné, ale zato poslouchají od rána do večera, jak moc je mají rády. Ve výsledku je to ale totéž. Samé kraviny.

Když se ozvalo zazvonění, šla jsem otevřít.

Na verandě stáli dva chlapi v obleku bez kravaty. Starší z nich se nenuceně usmál. Okamžitě jsem si ho zařadila jako pana Rivera. Prošedivělé vlasy, snědá italská pleť, orlí nos, středomořské nazelenalé oči. Hotový Robert De Niro. Na svůj věk pohledný a štíhlý. Když vcházel do domu, vzal mě za ruku a stiskl ji. Skoro jsem čekala, že mi ji políbí.

„Ty jsi určitě Maise,“ řekl.

„To určitě jsem.“

Panu Riverovi se lehce stočily koutky úst.

„Já jsem Gary. Tohle je můj kamarád Quinn.“

Nebyla jsem si jistá, jestli je Quinn křestní jméno, nebo příjmení. Byl mohutný jako medvěd a na rukách měl bujnější porost než na hlavě. Mlčky přikývl. Podle všeho osobní strážce.

Usadila jsem je v jídelně a nalila jsem jim aperitiv. Bourbon Maker’s Mark na ledu pro Garyho. Pro Quinna vodu. Máma ještě něco

dodělávala v kuchyni, tak jsem si taky nalila trochu bourbonu. Quinn se toulal očima po domě a pak hleděl z okna. Garyho oči zabloudily ke mně.

„Takže,“ spustila jsem. Jak se sakra má člověk bavit s chlapem ve středním věku, aniž by se zmínil o práci nebo sexu. „Krásné počasí, že?“

Garyho úsměv prozradil, že přesně ví, na co myslím.

„Tvoje máma mi o tobě hodně vyprávěla.“

„Co třeba?“

„Že bys chtěla dělat u filmu.“

„To je pravda. A co ještě?“

„Že jsi nejchytřejší ve škole.“

Tohle že opravdu řekla? „To je poněkud diskutabilní. A co dál?“

„Že jsi okouzlující mladá dáma.“

Lokla jsem si bourbonu, abych zamaskovala rumělku ve tváři. Moc dobře jsem si uvědomovala, že pozoruje každý můj pohyb – mou ruku, když pokládám

skleničku, prsty opírající se o hranu stolu.

„A je to pravda?“

„Podle všeho ano.“

V kuchyni řinčelo nádobí. Naklonila jsem se ke Garymu. Quinn na mě upřel zrak.

„Nedělám to, co moje máma,“ řekla jsem tiše. „Nic z toho. Ať jste tu z jakéhokoliv důvodu, jenom marníte čas.“

Gary se na mě díval bez mrknutí. Měl pronikavý a bystrý pohled. „Rozhodně svůj čas nemarním,“ řekl a usrkl ze sklenky.

Roštěná měla na povrchu tmavou kůrčičku a zářivě růžovočervený střed. Dokonalé. K tomu se podávaly tři různé zeleninové přílohy a jako dezert koláč s citronovým krémem. Quinn snědl víc než my všichni dohromady a ani na chvíli nepřestal očima monitorovat místnost. Já jsem se dívala na mámu a nebyla jsem si jistá, jestli mě ohromila, nebo rozzuřila. Dokáže připravit tohle všechno a přitom mě nechala vyrůstat na jídlech z mikrovlnky.

„Jaké filmy točíš, Maise?“ zeptal se Gary.

Bod pro vás, pane Rivero. Díky, že jste pochopil, že krása není moje jediná přednost.

„Experimentální. Baví mě hrátky na hranici reality a fikce. Skutečné příběhy promíchané s fantazií tak, že se oboje stává současně skutečnějším i nereálným.“

Zčervenala jsem. Alkohol mi stoupal do hlavy.

Gary se napil. „To mi připomíná jeden film, který jsem nedávno viděl. Byl o zabití bin Ládina.“

„30 minut po půlnoci,“ odtušila jsem.

„Přesně tak.“ Zakroužil tekutým jantarem ve sklenici. „Tyhle filmy vždycky bývají kontroverzní. Spousta lidí se snaží vyprávět tentýž příběh a každý má svou verzi pravdy.“

„A navíc si to pak ještě každý z nás interpretuje zase po svém,“ doplnila jsem. „A tak vznikne další milion pravd.“

Gary se usmál. „A co ty? Jaké pravdy vyprávíš?“

„Ještě nemám žádný hotový film. Mám pocit, že potřebuju víc životních zkušeností, než vytvořím něco pořádného.“

Životních zkušeností, které mi s Evanem přibývají docela rychle.

„To je dost vyzrálý přístup.“ Gary si ukrojil kousek steaku. Díval se na mě, jak žvýkám. Máma a Quinn jako by byli vzduch. Máma byla nezvykle potichu. „Na svůj věk uvažuješ hodně dospěle.“

Dvojsmyslný kompliment. „Děkuju,“ zareagovala jsem. „Na svůj věk uvažujete hodně progresivně.“

Gary se zasmál. Máma mě pod stolem štípla. Opovrhovala jsem jí. Vždyť ani nechápeš, o čem se bavíme, myslela jsem si. Jen reaguješ na tón řeči. Jako pes.

„Kdo si dá moučník?“ zeptala se.

Gary se omluvil, že si zajde zapálit, a když vstával, přejel mi rukou přes zápěstí. „Připojíš se?“ navrhl.

Poskočilo mi srdce. Ať přišel kvůli čemukoliv, teď se na to zeptá. Šli jsme společně na verandu do zahrady, Quinn nám samozřejmě byl v patách jako stín. Zrovna začal říjen a ostrý vzduch se občas zakousl ledovými zuby a svlékal zemi z kůže. Na zahradě šelestilo listí – tenhle zvuk jsem si vždycky spojovala s umíráním. Tisíce chvějících se buněk se noblesně vzdávají života.

Gary mi nabídl cigaretu. Zakroutila jsem hlavou.

„Chytrá,“ vybafl obláček kouře.

Jsi velké zvíře v drogovém kartelu. Máš bodyguarda, který by dokázal rukama přetrhnout telefonní seznam. Co ode mě zatraceně chceš?

„Pro mě je důležité, abych porozuměl všem úhlům problému,“ povídal Gary.

„Nerad se rozhoduju, dokud jsem si neudělal vlastní názor podložený dostatkem informací.“

Zahleděl se na mě a já jsem se zatřásla. Už jsem to pochopila: já jsem jedním z úhlů problému.

„O jaké rozhodnutí jde?“ zeptala jsem se. Beze spěchu ze mě sklouzl očima. U tohohle chlapa nemá smysl chtít něco uspěchat. „Je to těžké, když má člověk sám vychovávat dítě. Tohle rozhodnutí tvé mámě nezávidím. Ale trvám na tom, že na ni musí být spolehnutí.“

Pod kůži se mi začal zařezávat chlad. Výraz

Trvám na tom nikdy nezněl tak zlověstně.

„Drahoušku,“ pokračoval Gary. „Tvoje matka někomu dluží hodně peněz.“

„Já s jejími obchodními záležitostmi nemám nic společného,“ namítla jsem rychle.

„To sice ne, ale jsi součástí jejího života. A když někdo dluží velký balík, lidi v jeho nejbližším okolí se mění v záruky.“

Mrazení mi prostoupilo až do morku kostí. Tohle se začíná až moc podobat Kmotrovi. Civěla jsem na dvorek plný duchů, ale neviděla jsem vůbec nic.

„Pracuju s ní už několik let a nikdy mě nezklamala. Věděl jsem, že má dceru a že před ní drží jisté věci v tajnosti.“

Upřela jsem oči na Quinna. Přemýšlela jsem, kde má schovanou bouchačku. Na opasku? Nebo připevněnou na lýtku?

Gary položil svou ruku na mou na zábradlí. Byla teplá a kůži měl trochu jako papír. Byl cítit tabákem.

Do prdele, říkala jsem si. Můj život je jako zatracený film. Právě teď se na našem dvorku odehrává thriller z prostředí drogových gangů.

„Prosím vás,“ řekla jsem, „nechci s tím mít nic společného.“

„Tomu rozumím. Ale ona tě do toho vtáhla bez ptaní.“

Hlavou mi prolétly děsivé obrázky. Budu muset s tímhle chlapem spát. A s Quinnem. Vystřídá se na mě celá parta slizkých dýlerů. Začnu šňupat koks, abych se při těch hrůzách otupila. Rozklepala jsem se.

Mohla bych zavolat Evanovi. Navrhla bych mu, ať společně utečeme. Začneme v St. Louis nový život. Nebo v Los Angeles. Hlavně co nejdál od těchhle sraček.

„Co ode mě chcete?“ zeptala jsem se a hlas mi tiše ševelil jako to listí.

Gary stáhl ruku zpátky. „Jak jsem řekl, tvoje máma mě nikdy nezklamala. Jsem ochotný jí s těmi dluhy pomoct a urovnat nějaké záležitosti s určitými lidmi. Ale něco takového nemůžu dělat jen tak z dobrého srdce. Tohle by žádnému úspěšnému podnikateli k úspěchu nepomohlo.“

„Fajn,“ přikývla jsem. „Takže teď mi ještě odpovězte.“

Když zjistíte, že nemáte co ztratit, je docela snadné být suverénní.

Jen se usmál. Tohohle chlapa neovlivní nic, co jsem řekla nebo udělala. Je jako ještěr, o jeho šupinatou kůži se všechno odrazí a on se jen oklepe. „Nechci po tobě nic. Jen jsem tě chtěl poznat. Chtěl jsem vidět Yvettinu dceru.“

Zadíval se mi do očí a já jsem pochopila.

Nechci po tobě nic… prozatím.

„Dělá vám tohle dobře?“ zeptala jsem se tiše. „Děsit malé holky k smrti?“

„Ty nejsi malá holka.“

Pletl se. V tu chvíli jsem rozhodně byla.

„Kolik dluží?“ ptala jsem se.

V očích se mu objevil naprosto nečitelný výraz, jako když se zavřou okenice. „To je naše pracovní záležitost, drahoušku. S tím si nedělej starosti.“ Típnul cigaretu a položil mi ruku na rameno. Tížila mě jako okovy. „Pojďme dovnitř, než si máma začne myslet něco nepatřičného.“

Po zbytek večera jsem byla jako omámená na to, abych si něco pamatovala. Když odešli, seděla jsem v pokoji. Oči jsem měla zalité slzami, ale žádná neukápla. Celá jsem se třásla. Najednou jsem si vzpomněla na veverku z banky.

Měla jsem tušit, že se něco semele.

Předzvěsti byly tak očividné.

Přihlásila jsem se do svého bankovního účtu.

Zůstatek: 0,00 $.

6

Po oknech stékal déšť v tlustých stříbrných potůčcích připomínajících rtuť. Svět vypadal jako popelník napěchovaný měkkou, rozmáčenou šedí, ve které se občas mihly světlomety aut jako hořící cigarety. Slyšela jsem jenom šustění deště a zvuk mokrých pneumatik, jako by někdo rozepínal nekonečný kus suchého zipu.

Evan si všiml, jak jsem zádumčivá, a nechal mě v klidu přemítat. Na chvíli pustil hudbu, ale pak ji zase vypnul a poslouchal déšť. Měla jsem mu to povědět, než jsme vyjeli. Neměla jsem jet s ním a tahat ho na svou orbitu zhouby, k té černé díře, do níž mě to táhlo. Sedadlo bylo chladivé, opřela jsem se o něj holýma nohama. Měla jsem pocit, že to, jak se třesu, vychází odněkud zevnitř, hluboko pod nervy.

Doprava zpomalovala, jak se řidiči snažili nezabít se v dešti. Evan stáhl ruku z volantu a položil ji na mou. Nic neříkal.

Do St. Louis jsme dorazili až po poledni. Oblouk byl jen mdlý stín v lijáku. Jako tvar bez kontextu vypadal málem strašidelně. Klidně by to mohla být část podvozku mimozemské kosmické lodi při přistání. Déšť ze všeho smyl barvy. Naháněli jsme hřejivé šmouhy semaforů a neustále jsme naráželi na červenou. I vesmír mi radil, abych se zastavila.

Evan zacouval do podzemní garáže. Vystoupila jsem, ale tašku jsem si nechala v autě. Podíval se na mě znepokojeně, ale dál mlčel, a to jsem oceňovala.

Vyjeli jsme do šestého patra strašidelným nákladním výtahem. Rachotil, jako by ho ovládli duchové, a dveře při otevírání a zavírání hrozivě skřípěly.

„Nikdo tě doma neuvítá líp než poltergeist,“ okomentovala jsem to.

Evan se nejistě usmál. Evidentně se mu ulevilo, že jsem konečně promluvila.

Procházeli jsme zšeřelou cihlovou chodbou k ocelovým dveřím. Když je otevřel, na chvíli mě pochmurná nálada opustila. Loft Evanova kamaráda byl obrovský, alespoň dvě stě metrů čtverečních holého betonu a cihel. Jedna stěna byla úplně prosklená a přes ni interiér zaplavovalo perleťově šedivé světlo. Prostor byl oddělený seskupením nábytku: okolo televize stály kožené sedačky, pak tu byl jídelní stůl s barem a postel orámovaná knihovnami. Do obezděné části nad kuchyní vedly schody

– tam bude nejspíš koupelna. Všude ležela plátna: velké chaotické abstraktní malby, jen pohyb a barva, žádné figury či formy.

„Je to tu fakt pěkné,“ řekla jsem a připadala jsem si nezměrně maličká. Ani jsem si nevšimla, jak se mi zachvěl hlas.

Evan mi položil ruce na ramena. „Maise.“

Pootočil mě. Cítila jsem v obličeji nebezpečné pnutí, jak se blížily slzy.

„Co se stalo?“ zeptal se. Měl ten svůj vážný pohled a svraštělé čelo – tomuto výrazu se nedalo lhát.

Rozbrečela jsem se. „Promiň, že jsem se posmívala tomu výtahu.“

Krátce se bezmocně zasmál a přitáhl mě k sobě. „To ale není ta věc, která tě rozhodila, že ne?“

„Ne?“

„Můžeš o tom mluvit, nebo se potřebuješ vybrečet?“

„Potřebuju se vybrečet,“ odpověděla jsem jako dítě a pak jsem opravdu jen plakala.

Napřed jsem se pokoušela zachovat si důstojnost, ale jakmile jsem začala, bylo to jako rozjetý vlak. To nejlepší, na co jsem se zmohla, bylo čekat, až se mnou ta neudržitelná síla přežene. Dostala jsem ze sebe to nejhorší, když jsem tam tak stála v Evanově náručí, v loftu, který byl stejně rozmazaný

jako deštivý svět tam venku. Matka. Čarodějnice. Kurva. Ďábel. Ukradla mi moje peníze. Peníze, které mi dala její vlastní matka jako odškodnění za to, že patřím do téhle podělané rodiny. Klidně vystavila můj život nebezpečí. Ničí mi budoucnost a štěstí, které mám s tímhle mužem. A to všechno proto, že si odmítá najít normální práci. Protože si i ve čtyřiceti myslí, že může svět ojebávat a vyhnout se normální zodpovědnosti, myslí si, že se nemusí snažit tolik jako všichni ti ostatní sráči.

Evan mě odvedl do kuchyně. Otřel mi oči teplou utěrkou, poslouchal, jak smrkám a mumlám něco stěží srozumitelného.

„Neměla jsem jezdit,“ vzlykala jsem. Slzy mi nepřestávaly téct, jen jich malinko ubývalo. „Já musím… Musíme se přestat vídat.“

Vypadal vylekaně, dokud jsem mu nevysvětlila, že je to kvůli mámě.

„Promiň, že jsem ti to neřekla dřív, ale nikdy nebyl ten správný okamžik. ‚Hele, jen tak mimochodem, moje máma je drogová dýlerka.‘ Zatím asi nikdo nevymyslel blahopřání s textem ‚Gratuluju, chodíš s dcerou feťačky!‘“

„Pověz mi to všechno,“ vybídl mě a usadili jsme se na barový pult.

Po hodině znal podstatu všech problémů naší zpustlé rodiny. Poslouchal mě bez jakýchkoliv poznámek, podával mi kapesníčky, hladil mě ve vlasech, smutně si prohlížel můj opuchlý, zarudlý dětský obličej. Když jsem se odmlčela, řekl: „To je neuvěřitelné, s čím vším se musíš celý život

potýkat.“

„Tak teď to všechno víš.“ Už jsem nebrečela. Můj hlas zněl drsně a nakřáple. Jako mámin. „Moc mě to všechno mrzí.“

„Ty se nemáš za co omlouvat.“

„Ale mám,“ donutila jsem se zvednout k němu oči. „Nemůžeme v tom pokračovat, Evane. Nebude to fungovat.“

„Proč?“

„Třeba proto, že na mě má asi někdo spadeno? Proto, že se můj život právě proměnil v nízkorozpočtovou verzi Rodiny Sopranů?“

Vzal mě za ruce. „Mám o tebe starosti. Ne, mám hrozný strach. Tohle je vážná věc, fakt průser, a já netuším, jak to řešit. Ale nic to nemění na tom, co k tobě cítím.“

„Pane bože,“ povzdechla jsem si. „Z tebe je teď mafiánská manželka. Nepustíš mě, ani když je na mou hlavu vypsaná odměna.“

Vteřinu se na mě jen díval. Pak jsme oba vyprskli smíchy. Chechtali jsme se hlučným, pronikavým smíchem na pokraji hysterie. Pevně mě objal, bradou se mi přitiskl na čelo.

„Jsi blázen,“ řekla jsem mu. „Měl bys ode mě utéct.“

„Blázen bych byl, kdybych od tebe utíkal.“

Kdesi v jeskyni mého hrudníku se mi do srdce vklínil střípek světla.

Zaklonila jsem se. „Možná bych měla utéct já od tebe. Pro tvoje vlastní dobro.“

Podíval se na mě něžně s našpulenými rty a já jsem věděla, že bych to nedokázala. I když se k tomu nevracel, to, že jsem mu tu první noc zmizela, ovlivnilo, jak mě teď viděl. Jako létavici, kterou nemůže zachytit. Občas mi pohladil ruku nebo tvář, jako by si ověřoval, jestli tam opravdu jsem.

Bože, kdybych se tak mohla do té noci vrátit a vzkázat sama sobě, ať zůstanu. Poradila bych sama sobě: Čeká na tebe něco nádherného. Neutíkej před tím. Utíkej tomu vstříc.

„Co by na to řekla tvoje máma,“ zajímala jsem se, „kdyby věděla, s jakou holkou ses to zapletl?“

Přivřel oči. Na zlomek vteřiny jako by hleděl skrz mě. Potom zaostřil na můj obličej a nasadil masku s namalovaným úsměvem.

„Řekla by, že ji to vůbec nepřekvapuje. A teď, jestli už jsi skončila s tím rozcházením, bych ti rád uvařil oběd. Potom můžeš znovu zvážit, jestli se chceš ještě rozejít.“

Takže další utajovaný příběh z tvé minulosti, pomyslela jsem si. To už mi dlužíš dva.

Věci, které jsem ten den dělala poprvé: nakupování potravin s mým přítelem (strávili jsme hodinu procházením po rybím trhu s brýlemi na očích, vzájemně jsme se oslovovali pan a paní Smithovi a hráli jsme si na nájemné vrahy v přestrojení), muchlování ve výtahu (ať jde o výtah s duchy, nebo bez duchů – poprvé by to bylo v obou případech), sprchování a holení nohou, zatímco se na mě můj kluk fascinovaně dívá („O tomhle jsem snil.“ „Ale jenom dívat! Nepálí se něco?“).

Když jsem vyšla z koupelny, schody dolů byly lemované svíčkami. Pane bože, říkala jsem si.

Šla jsem po světle a za vůní rajčat a tymiánu. Evan mistrně proplouval kuchyní – občas nadzvedl pokličku a něco promíchal, pak sklouzl k troubě, právě když zazvonila minutka. Užasle jsem na něho civěla s otevřenou pusou, dokud mě taky nenaverboval, abych nasekala čerstvou bazalku.

„Copak to budeme mít?“ zeptala jsem se. Kromě našeho bláznivého románku,

samozřejmě.

„Platýse v krustě z piniových oříšků, směs pečené zeleniny s bylinkami a máslovou omáčkou a rajskou polévku s mořskými plody.“ Postavil se za mě, odhrnul mi vlasy ze zátylku a políbil mě tam, zatímco při tom všem obratně vytahoval ze skříňky nade mnou talíře. Zírala jsem na vlastní ruku a přemýšlela jsem, co by se stalo, kdybych ostřím zajela do kůže. Nemyslím, že bych se

pořezala. Měla jsem totiž pocit, že vůbec nemůžu být vzhůru.

Čí život to je, uvažovala jsem. Jak jsem se do něj vetřela?

„Kdo tě naučil vařit?“ vyzvídala jsem, když jsem prostírala stůl. „Tvoje máma?“

A zase na milisekundu ten zvláštní záblesk v jeho očích. „Kdepak, táta.“

„Jaký je tvůj táta?“

Chvíli si mě prohlížel, jako by si nemohl vzpomenout, kdo jsem. Protože jsem byla tak mladá. Ještě mi vůbec nedošlo, že by něčí rodiče mohli být mrtví. Ze své zkušenosti jsem znala jen dva typy rodičů: ty, kteří odešli, a ty, u nichž by bylo lepší, kdyby byli mrtví.

„Byl lepší člověk, než jsme mu přiznávali,“ odpověděl Evan.

Hleděla jsem na vidličku a přemýšlela jsem, jak tu otázku vzít zpátky.

„Byl automechanik,“ pokračoval Evan a vracela se mu dobrá nálada. „Nejsilnější

chlap ve městě. Jednou spadlo na jeho kolegu auto a on ho sám nadzvedl a držel, dokud se toho chudáka nepodařilo vyprostit. Jenže si tím odrovnal záda a musel přestat pracovat. Z nudy začal chodit na kurzy vaření. Představ si Hulka v zástěře, jen trochu míň zeleného. Ale přibližně stejný destruktivní potenciál.“

Usmála jsem se. „Proč to množné číslo?“

„Cože?“

„Říkals, že byl lepší, než jste mu přiznávali.“

Evan odvrátil oči. „Já a moje sestra.“

Další záhadná sestra. Napřed Wesley, teď on. Zdálo se, že každý XY v mém okolí se mi pokouší zatajit svou spřízněnou XX.

Stáli jsme tam s našimi tajemstvími a chybami a čekala na nás lahodná večeře.

„Zkusme dnes zapomenout na všechno špatné,“ navrhl Evan.

„Platí.“

Jedli jsme při svíčkách ve ztemnělém loftu. Bouřkové mraky zahalily skutečné hvězdy, ale město ožívalo. Pod námi se rozprostřel zvěrokruh pozemských souhvězdí: všude na horizontu se blyštěly a mihotaly meteorické světlomety aut a neonové pulzary. Bodlo mě z toho u srdce. Noční město ve mně vznítilo stejnou melancholii, kterou jsem zažívala jako malá, když máma rozsvěcovala vánoční stromek. Něco krásného a plného příslibů, čeho se ale zároveň nesmíte dotknout.

Jídlo mi chutnalo, ale zároveň ve mně vyvolávalo podivný pocit. Lehké a nasládlé rybí maso se rozpadalo a rozplývalo se mi na jazyku a polévka byla tak krémová a lahodná, že jsem měla chuť ji vypít z misky. Úplně mě to odrovnalo. Udělal to pro mě. Tohle všechno. Dívala jsem se, jak odnáší nádobí do dřezu, a přemýšlela jsem. Kdybych tehdy nešla do lunaparku, díval by ses na mě jako na kteroukoliv jinou studentku, která

vešla do třídy. A z toho mě taky rozbolelo srdce – z té představy, kolik střepů štěstí je rozptýlených ve vesmíru, leží ladem a čeká, až je příhodný zvrat osudu propojí dohromady.

„Kdybychom se nepotkali, kde bys teď byl?“ zeptala jsem se.

Po tváři mu tančilo světlo svíček. Oči plály jako uhlíky.

„Díval bych se na ta světla.“

Stáli jsme u okna a shlíželi na deštivé město. Opíral mě o chladné sklo a pomalu a soustředěně mě líbal. Naše ústa chutnala jako Pinot Grigio. Přesunuli jsme se na gauč. Já jsem byla na něm, tiskli jsme se na kůži, ale za chvíli jsme tam jen tak leželi vedle sebe.

„Promiň,“ řekla jsem. „Jsem nějaká roztěkaná.“

Jeho objetí zesílilo. „Neomlouvej se.“ Hleděla jsem na tmavé třpytící se město.

„Měl tě táta rád?“ ptala jsem se.

„Svým způsobem ano.“

„Cítil jsi, že tě má rád, když jsi byl dítě.“

„Moc ne.“

„A co máma?“

Jeho tělo ztuhlo. Dýchala jsem tak mělce, jak to jen šlo, abych nevyrušila to, co se v něm odehrávalo. Ať už to bylo cokoliv.

„Moje máma je alkoholička. V podstatě naši rodinu zničila.“

Koukla jsem na něj. Zase měl ten zastřený pohled, jako by rentgenoval svět.

„Jak?“

„Táta ji bil a máma pila. Nikdy jsem nezjistil, co z toho přišlo jako první, ale vzájemně se to přiživovalo. Máma byla hrozná, když se opila. Povídala strašné věci. Tátovi se vysmívala, že je blbec a budižkničemu a všem nám nadávala. Byla na tom mizerně, on ji týral a ona měla klinickou depresi, ale nikdy nevyhledala pomoc, i když ji tolik potřebovala. Propíjela se až do bezvědomí, často měla okna.“

Vybavila se mi máma a její polookna.

„Pane bože,“ hlesla jsem.

„Jednou byla na zahradě s Elizabeth, mojí mladší sestřičkou. Já jsem byl v garáži, takže jsem to neviděl, ale přemýšlel jsem o tom tolik, až mám pocit, jako bych tam taky byl. Beth se koupala v bazénu. Byla na mělčině a měla nafukovací rukávky. Máma chlastala už v deset ráno, lila do sebe gin. Ten mimochodem nesnáším, jenom ho ucítím a zvedá se mi žaludek. Takže máma pila a vytuhla. Beth si ve vodě hrála sama a nožička se jí dostala moc blízko k čerpadlu. Vcuclo ji to, rukávky ji nedokázaly udržet nad vodou. Kopala a plácala sebou a křičela a pak se utopila. Ani ne v metru vody, za jasného letního dopoledne. A matka celou dobu ležela dva metry od ní a neslyšela, jak ji Beth volá.“

Hleděla jsem na něj s otevřenou pusou a vyvalenýma očima. Netušila jsem, co na to říct.

Podíval se mi na koleno. „Celé roky jsem za to mámu nenáviděl. Přál jsem si, abych to byl já, a ne Beth. Aby umřel kdokoliv z nás ostatních, protože bychom si to zasloužili víc než ona. Beth byla hotový andílek.“ Vzdychl, jeho tělo jako by ochablo a poddalo se gravitaci. „Matku to změnilo. Konečně přestala pít. Začala chodit do kostela, i když tam hledala jenom odpuštění, ne víru. Pořád plakala. Tvrdila, že udělá všechno, abych byl šťastný, když už nemá jiné dítě než mě.“

„A opravdu pro tebe dělala všechno?“

„Nevím. V šestnácti jsem odešel z domu a nikdy jsem se tam nevrátil.“

Seděli jsme tam v šeru plní nevyřčených věcí.

„Teď už vím,“ pokračoval, „proč mě to k tobě táhlo. Máme v sobě stejnou temnotu.“

„Naši rodiče stáli za hovno, co?“

„Měli jsme podělaný dětství.“

Schoulila jsem se k němu, rukama jsem mu přejela po pažích a po hrudi, jemně

a zbožně, jako bych právě zjistila, že je křehký a mohl by se snadno rozbít.

To je vážně prapodivné. Pan učitel Wilke má taky šílenou matku a rozpadlou rodinu, a proto si rozumíme. Proč se všechno krásné rodí z utrpení?

„Nepřipadáš mi o moc starší, než jsem já,“ řekla jsem. „Připadám ti hodně mladá?“

Nepřítomně mi hladil pořád stejný pramen vlasů. „Ve škole působíš starší než všichni ostatní. Když jsme spolu, připadáš mi mladá. Ale já se s tebou taky cítím mladý.“

„Nemáme věk. Existujeme mimo čas.

Jsme nadčasová dvojka.“

Evan se usmál. „Jako Jack a Rose.“

„Nebo Lady a Tramp.“

Zachechtal se. „Sestra a anglický pacient.“

„Louis a Lestat.“

Sevřel mi obličej v dlaních. „Jsi nejstatečnější holka, jakou jsem kdy poznal. Žila jsi s takovýmhle šíleným rodinným tajemstvím a nikdy jsi neřekla ani slůvko.“

Pokrčila jsem rameny. „Nebo jsme možná jako Louis a Claudia. Jsem malá holčička, kterou jsi zmrazil v čase, utrhl jsi mě jako růži a udělal ze mě upírku. Žijeme spolu už sto let a já tě nenávidím a zároveň tě miluju.“

Pane bože. Fakt jsem to řekla. Sice jako vtip, ale jsou to ta slova a dávají jasný smysl.

„Maise.“

„Ty jsi celou dobu žil s tím, že ti umřela sestra, a taky jsi ani necekl. Máme to považovat za odvahu, nebo to brát tak, že to takhle prostě je?“

Pohladil mě po tváři. „Jsi tak protřelá,“ řekl a byla to současně lichotka i politování.

Zase jsme se líbali a jeho tělo mě zalehlo a přitlačilo do načechrané mlhavosti gauče. Říkala jsem si, dělej si, co chceš, já se ti úplně odevzdám. Ale zřejmě mi na očích viděl, že jsem trochu duchem nepřítomná, protože se zarazil a jen mě držel v náručí a jeho dech mě ovíval na krku. Jen mě držel v náručí.

„To je v pořádku,“ špitla jsem. „Já to chci.“

Zadíval se mi do očí. „Ale já to takhle nechci.“

„A co chceš?“

„Chci tě úplně celou.“

Připadalo mi neuvěřitelné něco takového po někom chtít.

„Já ale nevím, kde právě teď celá jsem,“ odvětila jsem a připadala jsem si hloupoučká a mladá.

Políbil mi spánky, pak oční víčka. „To je v pohodě. Jsem takhle spokojený. Klidně bych si s tebou celý víkend jen povídal a byl bych naprosto šťastný.“

„Já taky,“ přitakala jsem. Zněla jsem trochu přidušeně. „Když jsme teda oba tak šťastní, proč jsme smutní?“

Evan se zasmál a znova jsme se líbali, bez jakýchkoli očekávání.

Ukládání se ke spánku bylo rozpačité. Neznala jsem protokol. Měli bychom si čistit zuby společně? Malé děti si čistí zuby s dospělým. Prostě dělej, jako bys byla sama doma, radila jsem si. Svlékla jsem se, nechala jsem si jenom kalhotky a tričko. On stál na druhé straně postele jen v kalhotách od pyžama. Hleděli jsme na sebe.

Pak jsme oba vybuchli smíchy.

„To je tak divný,“ říkala jsem a vybavilo se mi, jak jsme s Wesleym byli na maturiťáku. Kde asi je? Dává mu Siobhan pusu na dobrou noc? Je taková máma?

„Je to zvláštní, protože jsem tvůj učitel, nebo protože je to poprvé?“

Dobrá otázka. „Vlastně ani nevím.“ Seděli jsme každý na své straně postele.

„Pane bože,“ podivila jsem se. „Takhle to vypadá v manželství?“

„Rozpaky a odstup? Asi ano.“

Uchichla jsem se. „Budeme dělat, že jsme rozhádaný manželský pár, jo?“

„Mám dojem, že si mě zkoušíš, jestli fakt umím hrát.“

„Tohle mě na tobě rozčiluje, Johne. Pořád mě obviňuješ, že si tě něčím zkouším. Naše děti jsou podle tebe nejspíš taky jen zkouška.“

Díval se na mě a snažil se nerozesmát. „Víš Martho, možná by stačilo nezadávat mi dotazník pokaždé, když chci sex.“

„A kdy to bývá, Johne? O půlnoci, potom, co jsem se celý den starala o tvůj potěr? Nebo o víkendu, když nemáš po ruce sekretářku, aby ti ho přeblafla?“

„Pojď ke mně.“

„Možná bychom si měli zajít do manželské poradny.“

„Maise, pojď ke mně.“

Srdce mi poskočilo. Seděli jsme vedle sebe, zády opření o cihlovou stěnu. Potmě se loft proměnil v továrnu plnou záhadných přístrojů, které se okolo nás opuštěně tyčily v dunivém tichu. Melancholie továren. Kdysi dávno

se v nich vyráběly věci. Dnes se jen pomalu rozpadají jako opotřebované stárnoucí matky. Očima jsem bloumala po labyrintu potrubí a trámů na stropě, namáčknutých jedno přes druhé jako vnitřnosti. Evan mě objal. Cítila jsem i přes tričko obrysy jeho svalů a kostí, pevné linie jeho těla, které jsem nechávala vstupovat do sebe.

„Bojíš se?“ zašeptal mi do vlasů.

„Jo.“

„Z čeho máš strach?“

Oči jsem měla upřené na strop. „Tohle všechno je až moc idylické. Bojím se, že to nemůže vydržet. Že mě opustíš.“

Konečky prstů mi přistávají na hladké planině stehen. Husí kůže.

„A čeho se bojíš ty?“

„Přesně toho samého, ale že opustíš ty mě.“

Otočila jsem se k němu. Ten chlapecký obličej s hrubým strništěm, skoro jako by se na mě dívali dva různí lidé. Nebyl dokonalý.

Rty měl až moc plné, příliš vzdorovité, čelo trochu moc vysoké a v rysech měl obtištěný neustálý smutek, kvůli kterému občas vypadá bezmocně. Ale všechny tyhle nedokonalosti se k němu naprosto dokonale hodily. Zbožňuju jeho tvář, říkala jsem si. Jak se může bát, že o mě přijde? Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bych mohla být něco, o co někdo nechce přijít.

„Statisticky vzato,“ prohlásila jsem, „jsme nahraní.“

„Statisticky vzato jsou nahraní úplně všichni.“

„To jo, ale my obzvlášť. Wesleypedie mi povídal, že na začátku vztahu mozek vylučuje tuny dopaminu. Doslova sjíždí sám sebe. Ale po několika měsících to pomine a v podstatě přijde absťák a člověk se za chvíli diví, proč je v posteli s touhle osobou a snáší její bakterie.“

Evan se žalostně usmál: „Proč jsi tak pesimistická?“

To mě naučil život, pomyslela jsem si.

Rukou, kterou měl pod mým kolenem, mi přejel na vnitřní stranu stehna. Když mě hladil, sledoval, jak se tvářím. Díval se, jak se všechny nánosy ironie a cynismu tříští, bortí a opadávají. Ani jsem se nehnula. Nechala jsem všechny struny uvnitř, aby se napjaly a utáhly do uzlu uprostřed. Byla jsem naladěná tak vnímavě, že jsem cítila, jak se mi bradavky otírají o triko, když dýchám, a jak mě chlupy jeho předloktí lechtají na stehnech. Roztáhl mi nohy a já jsem se musela kousnout do rtů.

„Podívej se na mě,“ řekl. Poslechla jsem.

Mluvil potichu, ale zněl odhodlaně.

„Na tohle myslím ve třídě.“

Jeho prsty se sunuly k záhybu mezi stehnem a klínem. Nehtem mi obkresloval lem kalhotek a já jsem se nekontrolovatelně rozechvěla, jako by mnou procházel elektrický proud. Nedotýkal se mě přímo

na holé kůži, ale obtáhl všechny hranice, až už jsem nemohla sedět klidně. Vydechovala jsem přerývaně s otevřenou pusou. Všechna elektřina ve mně se vzedmula a já jsem předvídala, kde se mě jeho prsty dotknou příště – jako takové ty velké skleněné koule naplněné plazmou, která vystřelí k povrchu, když se k ní přiblížíte rukou. I sebemenší pohyb látky už byl k nevydržení. Kůže se mi rozpalovala a prokrvovala. Letní bytost tak kypící životem a chtíčem a zoufale toužící po uvolnění.

„Prosím,“ řekla jsem.

Rozevřel mi na stehně dlaň a zmáčkl ho.

„To si taky představuju, jak mě prosíš.“

Pořád jsem sotva popadala dech, ale pokračovala jsem: „A co ještě?“

„Představuju si, jak tě svlékám.“ Předklonila jsem se a vyprostila se z trička.

Připadala jsem si pružná a rozvlněná jako had. Jeho ruka mi klouzala na břicho a mezi prsa, ale tak zlehka, že se mě skoro

nedotýkal. Beznadějně jsem prahla po jeho doteku.

„Představuju si tvou kůži,“ říkal a palcem mi přejížděl po klíční kosti. „Tvoje rty.“ Rozevřel mi je a ukazováček mi vložil mezi zuby. „Jaká jsi uvnitř.“

Obemkla jsem jeho prst mezi rty a dívala se na něj. Najednou jsem si připadala tak žensky. Myslíš si, že to ty jsi ten, kdo mě teď kazí, říkala jsem si, ale já tebe kazím taky. Sklopila jsem oči. Síla teď byla na mojí straně. Vzala jsem jeho prst hlouběji do pusy, spolkla jsem ho skoro celý a objížděla jsem jazykem dokola a zlehounka ho kousala, protože se snažil prst vytáhnout. Když se mu to povedlo, znova jsem si ho strčila do pusy. Zasténal. A tak jsem to udělala znova a potom zase. Byla jsem uchvácená tím, jak jeho tělo reaguje, jak se naklání blíž, jak taje a odevzdává se mi. Bože, to je skvělý pocit, mít veškerou moc. Dokázala bych si zvyknout na to, že budu učitelka.

Nakonec ruku odtáhl a přitiskl mi tvář na rameno. „Co to se mnou děláš?“ ptal se zastřeným hlasem. „Nemůžu myslet na nic jiného. Jsem úplně posedlý.“

Polkla jsem. Pořád jsem cítila chuť jeho kůže – čistou, teplou a slabě slanou. Omotala jsem kolem něj ruce a pak jsme spolu leželi v náručí, ztracený jeden ve druhém, až do rána.

Probudila jsem se teprve kolem poledne. Evan už byl vzhůru a pracoval na nějakých věcech do školy. Řekl, že jsem ospalec, dal mi pusu a sedl si na postel, aby se díval, jak se oblékám. Pobavilo mě, že i když oblečení míří na moje tělo, místo aby z něj padalo, stejně ho to naprosto fascinuje.

Procházeli jsme se po okolí a hledali, kde koupit něco k snědku. Město připomínalo starodávnou fotografii zbarvenou do odstínu stříbrných a niklových mincí s okraji rozmazanými v mlžném oparu. Reflektory aut v mlze zářily pronikavě jako majáky. Šli

jsme pomalu blízko sebe, s rukama kolem pasu toho druhého. Stromy byly pořád nasáklé deštěm z předchozího dne a svítily hyperpigmentovanou zelení. Ulice se slily v omamnou směs mokrého betonu a cihel a asfaltu. Z jedné strany jsem cítila Evanův žár, z druhé olíznutí kapkami provlhlého vzduchu.

V kavárně jsme si koupili kávu a mandlové croissanty, posadili jsme se na zahrádku a sledovali, jak kolem nás proudí svět.

„Něco pro tebe mám,“ řekl Evan.

Vytáhl z kapsy cosi malého a blyštivého. Tělo mi přepnulo na zpomalený režim.

Vláčně jsem na něj pohlédla, vláčně jsem vydechla a vnímala dlouhé, pomalé údery srdce, které mi odtikávalo jako hodiny v detailním záběru ve filmu.

„Chtěl jsem ti ho dát už včera, ale nebyla na to ideální konstelace.“ Jeho prsty si pohrávaly s prstýnkem. „Pořád předstírám, že jsem v pohodě, dívám se na tebe ve třídě

a hraju si na hodného pana učitele, ale přitom myslím jen na to, jak toužím sevřít tě v náručí. A chci, abys věděla, že i když se musíme takhle schovávat a na něco si hrát, není ani okamžik, kdy bych na tebe nemyslel a nepřál si, aby to bylo celé jinak. Tímhle by se ti to snad mohlo občas připomenout. Bude se tě dotýkat, i když já zrovna nemůžu.“

Konečně se na mě podíval. Vypadal teď tak mladě.

„Víš, jak se to nosí?“ zeptal se.

Zasmála jsem se – napůl nevěřícně a napůl v euforii. „Sakra, jsem přece Irka, Evane. To si piš, že vím.“

Usmál se. Věděl, že vím.

Byl to stříbrný prsten Claddagh: dvě ruce, které drží srdce s korunou. Každá jeho část skrývá symboliku: srdce znázorňuje lásku, ruce přátelství, koruna věrnost. Tím, jak ho nosíte, můžete vyjádřit různé věci. Na levé ruce se srdcem směřujícím ven znamená, že jste zasnoubená, a se srdcem dovnitř, že jste

vdaná. Na pravé ruce se srdcem ven značí, že hledáte lásku, a se srdcem dovnitř symbolizuje zamilování.

Podal mi ho a já jsem naprázdno polkla a vzala si ho. Souběžně mě zalilo horko i chlad. Tahle vzpomínka se mi zaryje hluboko do paměti, říkala jsem si: jak se třesu a přitom mě uvnitř zalévá teplo, jak se nad námi chvěje nebe a hrozí, že by mohlo začít pršet, a tvoje oči jsou modřejší, než jsem je kdy dřív viděla. Nasadila jsem si prsten na prsteníček pravé ruky tak, aby jeho srdce směřovalo k mému.

Naše pohledy se setkaly nad stolem. Chtěla jsem zároveň říct milion věcí, a tak jsem neříkala nic. Evan otevřel ústa.

Obrovská jehla deště se zabodla do stolu, velká kapka se rozpleskla na mém nedojedeném croissantu.

„A sakra,“ vypadlo ze mě.

Za pouhé tři vteřiny lilo jako z konve.

Byla jsem tak překvapená a šťastná a uchvácená tím vším – celým víkendem, svým bláznivým životem, prstenem na své ruce – že jsem vyskočila ze židle a radostně vyjekla. Evan se snažil zachránit naše jídlo, to však bylo v mžiku zničené. Utíkali jsme ulicí, on se smál a já jsem pořád vesele výskala jako dítě. Byla jsem promáčená a štěstím bez sebe. Běžela jsem ulicí, když vedle mě zastavilo auto na červenou a já jsem si políbila ruku a pak s ní plácla o kapotu. Řidička se na mě nechápavě zakabonila a já se na ni rozzářeně usmála. Kruci, já vás miluju, madam, pomyslela jsem si. Miluju celý svět a všechny lidi.

Když jsme se dostali zpátky ke staré tovární budově, sotva jsme popadali dech, vlasy jsme měli přilepené k hlavě a oblečení tak nasáklo vodou, že bylo těžké jako ze železa. Evan začal odemykat vchodové dveře, chňapla jsem po klíčích a on mě přitlačil ke dveřím a začal mě líbat. Byl to divoký,

drsný, rozvášněný polibek, co chutnal dešťovou vodou a rzí. Byla to tatáž surová přírodní síla, která roztrhala oblohu nad námi. Konečně jsme vešli dovnitř, ale před výtahem jsme se zastavili. Popadl mě zespodu za stehna a vyzdvihl mě, opřel o zeď a zuřivě líbal, tvrdě mi vrážel jazyk do pusy. Déšť jeho zlatavé vlasy zbarvil do hněda. Rukama jsem mu přejížděla pod mokrou košilí po horké kůži. Klidné bych si s ním zašukala hned tam a bylo by mi to jedno. Ale nastoupili jsme do výtahu a cesta do loftu nám trvala celou věčnost, jak jsme stáli v otevřených dveřích a horoucně se líbali. Sundala jsem mu košili a odhodila ji. On mi stáhnul šortky. Boty a ponožky jsme nechali ležet rozházené na chodbě. Moje podprsenka skončila na dveřích loftu, jeho džíny a všechno ostatní na schodech do koupelny.

Kůži jsem měla vlhkou a vlasy slepené do tenkých pramínků. Pustila jsem sprchu, ale tak daleko jsme se nedostali. Vysadil mě

na skříňku umyvadla, na zadku mě studil mrazivý keramický povrch, ale usoudila jsem, že to stačí. Že chci, aby mi to udělal právě tady. Ruce jsem mu omotala kolem krku, chladivý prsten se dotýkal jeho žhnoucí kůže. Tentokrát se nezdržoval s kondomem, a když do mě pronikl, ten žár mě šokoval. Zaklonila jsem se a prohnula se v zádech. V ostrém halogenovém světle vypadalo jeho tělo jako vytesané z kamene, kůži měl vyleštěnou deštěm a potem a všechny svaly zaťaté. Nešukali jsme už týden a to napětí bylo nesnesitelné. Vystouply mu žíly na pažích. Moje vlastní tělo mi připadalo brutálně tvrdé a prsa mi nadskakovala s každým jeho přírazem. Nebyl to ani tak sex, spíš jako kdyby mi bušil do nervů kladivem – bylo to přímočaré, divoké a primitivní. Svíral mi boky a píchal mě drsně a tvrdě, cítila jsem, jak se ve mně vzdouvá horká láva. A nemohla. Jsem. To. Vydržet. Zasténala

jsem: „Prosím, udělej se. Prosím tě, udělej se do mě, prosím.“

Stisk jeho rukou bolestně zesílil, vytáhl ho ze mě a s hekáním mě pevně přitáhl k sobě.

Zmateně jsem zírala na zeď za ním.

„Evane?“ zašeptala jsem.

Jeho horečnaté, zadýchané tělo se o mě opřelo.

Odtáhla jsem se, abych mu viděla do očí. Měl skloněnou hlavu. Nechtěl se na mě podívat. Mezi námi sršel bílý hluk sprchy.

„Evane,“ zopakovala jsem trochu příkřeji, než jsem měla v úmyslu.

Byla jsem na pokraji orgasmu a po týdnu bez sexu jsem byla tak frustrovaná, že jsem si nemohla pomoct. „Co se stalo?“

„Moc se omlouvám,“ zašeptal.

Podařilo se mi ho trochu odsunout, abych na něj viděla. Kůži jsem měla zrůžovělou a napjatou jako blánu bubnu. Pořád mu stál, ale tvářil se utrápeně. Co to má kurva

znamenat? Tohle je nepříjemné. Sakra nepříjemné.

„Takhle to dál nejde,“ pokračovala jsem.

„Řekni mi, proč jsi z toho tak rozhozený.“

Při těch slovech svraštil čelo a obrátil se ode mě. Prosím tě, říkala jsem si, tohle mi nedělej. Nechci z tebe mít dalšího puberťáka, co nezvládá vlastní pocity. Ty máš přece být dospělý chlap.

Opřel se o stěnu. Rukou si prohrábl vlasy a dlaní si podepřel čelo. Vypadali jsme jako dva šílenci – nazí, zalití deštěm a potem. Pleskla jsem rukou o plochu skříňky a prsten o ni klepl tak hlasitě, až nás to oba zarazilo a museli jsme se na sebe podívat.

„Prosím, mluv se mnou,“ řekla jsem, tentokrát vlídněji.

„Mám o tebe hrozný strach.“ Mluvil tiše a chraptivě.

„Proč?“

„Protože bych nikdy nechtěl nijak ohrozit tvoji budoucnost. Ani v nejmenším.“

Vzdychla jsem, napětí trochu povolilo. „To bych nedopustila. Nejsem v tomhle nezodpovědná a ty to víš. Půjdu na vysokou a chci si najít normální práci. O dětech ani nehodlám přemýšlet, dokud mi nebude tak aspoň třicet.“ Dlouze jsem se mu zadívala do tváře a doufala jsem, že mi rozumí.

„Většinu života jsem se o sebe musela starat sama a nezkazím si to tím, že bych se nechala v osmnácti zbouchnout. Takže moji budoucnost střežit nemusíš. O tu se starám já.“

Úzkost z něj vyprchala. Vypadal zmoženě a zahanbeně.

„Vidíš, myslel jsem si, jak nejsem zodpovědný, ale ty jsi kus přede mnou.“

„Hele, znamená to pro mě hodně, že ti záleží na mojí budoucnosti.“ Vypnula jsem sprchu, posadila jsem se na okraj pultíku a natáhla jsem ruku. „Pojď ke mně, můžeš se cítit blbě se mnou.“

Přisunul se, objal mě a vzdychl. Změknul a moje frustrace se pomalu zmírňovala. Tohle bylo jenom objetí, něžné a unavené. Přejížděla jsem prstem po stříbrném kroužku.

„Dal jsi mi prstýnek,“ řekla jsem.

„Ano.“

Zaklonila jsem se a malinko domýšlivě se usmála. „Komu jinému jsi ještě dal prstýnek?“

„Nikomu.“

„Ani své snoubence?“

Zakroutil hlavou. „Rozešli jsme se dřív, než jsme ho stihli koupit.“

Hleděla jsem na něj a srdce mi bušilo.

„Takže jsem první?“

Položil mi dlaně na tváře. Řasy měl slepené a třpytily se na nich kapky vody. Vypadal jako chlapeček, který si hrál na dešti. „Jsi první. Jsi první v tolika věcech.“ Sjela jsem pohledem z jeho očí na pusu, na červené, plné rty, a políbila jsem ho

něžně. Jako když mladá holka líbá mladého kluka. Byla v tom lehkost a něha. Jeho ruce mi proplouvaly po zádech. Přitiskla jsem se k němu, jako bych nic nevážila, jako bychom splývali na vodě. Nebylo v tom nic z toho dřívějšího šílenství. Ale ta něha jaksi narůstala a cítila jsem, jak se proti mně vzpíná a nechala jsem ho vklouznout dovnitř, aniž by se mi zrychlil dech nebo tep. Jako by se vůbec nic neměnilo. Nohy jsem mu semkla kolem pasu. Líbal mě, když se ve mně pohyboval. Oči měl zavřené, ale obočí se mu radostně nadzvedlo. Pořád jsem ještě byla trochu otupělá, ale v břiše se mi začalo hromadit něco jemného a příjemného, jako by se schylovalo k teplému deštíku. Oba už jsme byli blízko, podívali jsme se na sebe a nic jsme neříkali. Když jsem začala slastí obracet oči v sloup a celé moje bytí se zhutnilo na proud čirého nebeského pocitu, který mi vystřeloval míchou nahoru, udělal se se mnou, přivinul k sobě moje tělo, jako by to

byla nějaká svátost a uchváceně mi vydechoval do ucha.

Ještě chvíli mě tak držel. Potom jsem pod sebou zase začala cítit ten chladný otisk kachlíků. Celý svět byl plný tikajících hodin a kalendářů. Políbila jsem Evana na rameno, na šíji, krk posetý jemně škrábavými vousy a plnými doušky jsem polykala jeho vůni. Narovnal se, vytáhl ho ze mě a mezi nohama se mi rozlilo hebké horké mokro, ze kterého se mi slastí na okamžik zastavilo srdce. Tohle bylo naprosto, ale naprosto skutečné.

Hladil mě po tváři a ospale se na mě usmíval. V hrudníku se mi něco zatnulo a zabodalo. Bože, je to tady, pomyslela jsem si. Dostal ses mi až do srdce a já to nemůžu zastavit. A nechci.

„Prozradíš mi proč?“ zeptal se.

„Co proč?“

„Proč jsi byla tak neústupná.“

Rukou jsem mu přejela po sametovém chmýří na břiše až k místu přímo nad

srdcem. Poslouchala jsem, jak tluče o mou kůži. „Protože tě chci celého,“ odpověděla jsem. „Chci z tebe úplně všechno.“

„Všechno je to tvoje,“ zašeptal.

Evan rozhodl, že moje filmová výuka by měla směřovat zpátky do minulosti dekádu po dekádě. Začali jsme v desetiletí před mým narozením: v osmdesátých letech.

„Nevěřím, že jsem se na tohle díval jako malý kluk,“ říkal, když jsme si pustili hororovou komedii Ztracení chlapci. Jeho kamarád měl v ateliéru obrovskou drahou televizi a my jsme si k filmu připravili popcorn a pití. Vlastně takové klasické rande. „Celá tahle dekáda byla pěkně temná. Teď je všechno bezpečné, barevné a přikrášlené. Každý se bojí, aby dětem nezanechal nějaké šrámy na duši.“

„To není pravda,“ ohradila jsem se.

„Vyrůstala jsem s tím, že mi internet pumpoval do hlavy samou špínu.“

„Taky pravda,“ zasmál se.

Ale chápala jsem, co myslel tou temnotou. I ve směšném a trochu afektovaném upírském filmu plném osmdesátkových jágrovských účesů a trvalé byly vidět náznaky ponuré, jakoby podsvětní hrůzy. Nebyla to taková ta ultrareálná, ale zároveň ultrasterilní podívaná plná kaluží krve a násilí, na jakou je zvyklá generace hororů typu Saw. Tohle bylo autenticky ošklivé, oplzlé a drsné

– záblesk dob, kdy neměli dospělí takovou hrůzu z toho, že by mohli vyděsit děti. Bylo to svým způsobem osvěžující. Život, který není hygienicky potažený ochrannou fólií.

Když jsem tam tak seděla s jeho rukou kolem ramen a on se mi tiše smál do ucha, říkala jsem si: „Jak moc jsme vlastně jiní?“ Jsme každý z jiné éry: ta jeho je ponurá a analogová, moje zářivá a digitální, ale přece

vzájemně rozumíme vtipům toho druhého, podobně vnímáme absurditu světa a smějeme se týmž věcem. Kolik z toho je realita a kolik tvoří chemické líbánky, na které se vydal můj mozek?

Pootočila jsem si prstýnek na ruce.

Následoval Snídaňový klub. Okamžitě jsem si ho zamilovala. Ujeté oblečení z osmdesátek, Molly Ringwaldová a sexy mladý Emilio Estevez, břitké dialogy – líbilo se mi všechno. Změňte kostýmy a účesy, přidejte mobily a máte kteroukoliv dnešní střední školu.

„Páni,“ řekla jsem, když film skončil.

„Jsem jako Allison.“

„Jsi chorobná lhářka?“ zeptal se.

„Ne, jsem naprostá podivínka. Ale možná ti právě v tomhle lžu.“

„Mně se nejvíc líbila Ally Sheedyová.“

Zazubila jsem se. „Který z nich jsi byl na střední ty?“

„Hádej.“

„Rebel.“

„Ne.“

„Sportovec?“

„Taky ne.“

Zamračila jsem se. „Šprt?“

„Jsi z toho tak zaskočená?“

Vylezla jsem mu na klín a přitiskla jsem ho k pohovce. Vedle nás se vysypala miska s popcornem.

„Ne,“ řekla jsem a zajela jsem mu rukama pod košili. „Je to děsně sexy.“

Usmál se tím svým hollywoodským úsměvem a prohnaně na mě zamžoural s pohledem plným doutnající touhy a já jsem ho políbila a pak jsme to dělali přímo na tom gauči. S ohledem na kamaráda jsme tentokrát použili kondom. Kolena se mi bořila do podušek, hlavu jsem zaklonila a on na mě zezdola ohromeně vzhlížel. Tohle je moje, pomyslela jsem si. Tohle tělo, tohle číslo, tenhle chlap – všechno je to moje. Patří mému srdci a mojí kůži a nikdo mi to

nevezme, protože je to ve mně nesmazatelně vepsané. Položila jsem mu ruce na ramena, jako žena, která má všechno pod kontrolou. Připadalo mi to takhle správné. Když jsme potom vstali, viděla jsem na kávové kůži gauče siluety našich zpocených těl, jak se v chladu pomalu vytrácejí.

Před nastupováním do auta jsem se pěkně loudala. Realita se mi začala vracet jako záblesky válečných vzpomínek: skličující obrázky mámy a Garyho Rivera a hrozivá tučná nula na bankovním účtu.

„Proč se vlastně vůbec vracet?“ uvažovala jsem. „Pojďme tady začít od znova.“

Stáli jsme v podzemní garáži, Evan na mě hleděl přes střechu auta. Na chvíli skoro vypadal, jako by o tom uvažoval.

„Útěk nikdy není řešení,“ řekl nakonec. O tom mi povídejte.

Když jsem v autě otevřela přihrádku, abych do ní hodila sluneční brýle, vyvalila se mi na nohy hromada papírů. Evan právě vycouvával z parkovacího místa a dupl na brzdy. Při tom z přihrádky vyletěl všechen ostatní nepořádek.

„Promiň,“ zasmála jsem se. „Posbírám to.“ Chvatně mi tam pomáhal všechno nacpat, ale něco mě upoutalo. Auto bylo registrované na jméno Eric Wilke, bydliště

ve Westchesteru v Illinois.

„Kdo je Eric?“

Evan papír vzal a zastrčil ho do desek.

„Můj bratr.“

„Ty máš ještě bratra? Ježíši.“ Opřela jsem se. „Evan, Eric a Elizabeth. Zapomněla jsem na někoho?“

Zamlžený pohled. Nedíval se na mě. Proboha, že by další mrtvý sourozenec? Nebo prostě jen další smutný příběh, který mi nechtěl vyprávět?

„Mrzí mě to,“ řekla jsem a připadala jsem si jako idiot.

„To nemusí. Někdy ti o něm povím.“ Ale dnes to evidentně nebude.

Když se za námi na večerní dálnici ztrácela světla, vypadalo to, jako když rychle přetáčíte film. Podzim roznesl svou zlatou nemoc po lesích, jako Midas zanechával zlatavé stopy v korunách stromů. Umírající věci vypadají ke konci mimořádně krásně. Položila jsem si ruku na okno a prsten se zablyštěl. Kde se nachází čočka mezi mnou a světem? Jsou to moje oči, moje kůže, moje mysl? Kde končí realita a kde začíná moje vnímání? Najednou mi strašně chyběl Wesley. Bylo mi trapné o těchhle blbostech mluvit s Evanem. Wesley je jenom kluk. Nezáleží mi na tom, co si o mně pomyslí.

„Maise,“ ozval se Evan. Otočila jsem se na něj.

„Kdybys měla s mámou nějaké problémy a potřebovala někam pryč, můžeš se nastěhovat ke mně.“

Srdeční zástava.

„Máš různé možnosti. Možná nejsou dobré. Možná to zní naivně jako rada z Příručky mladých svišťů. Ale aspoň jsou to nějaké náhradní varianty.“

Hleděla jsem na něj, všechny svaly mi najednou úplně ochably.

„Na co myslíš?“

„Co je to Příručka mladých svišťů?“

Zasmál se. Bylo mu jasné, že chci, aby se cítil staře.

„Někdy mě napadá, že ten večer, kdy jsem tě poznala, byl, jako kdyby mi někdo dal vítězný los z loterie, ale řekl mi, že si ho můžu nechat jedině v případě, že o tom nikomu neřeknu.“

Smutně se usmál. „Takhle se cítím taky.“

„Přemýšlíš někdy, jestli je to vůbec pravda?“

„Pořád. Možná jsem si tě na té horské dráze vymyslel.“

Vybavila se mi básnička od Sylvie Plathové z jeho dopisu, „Milostná píseň šílené holky“. Když zavřu oči, zmizí celý svět. Mám pocit, že jsem si tě musela vymyslet.

„Mohl sis mě vymyslet s míň problémy,“ prohlásila jsem.

„V tom případě jsi určitě skutečná.“

Ťukala jsem prsty o okno. „Můžeme zastavit někde v obchodě? Musím koupit jed na krysy, abych měla čím nakrmit mámu.“

Ve skutečnosti se mi blížily měsíčky a došly mi tampony. Když jsme přijeli do města, zastavili jsme ve Walgreens a pro jistotu jsme zaparkovali v nejvzdálenějším koutu parkoviště. Zpět ke špionážním hrám. Potlačila jsem v sobě hrdost a poprosila jsem, jestli by mi půjčil peníze.

„Jenom než si najdu práci,“ dodala jsem.

„Vrátím ti to do posledního centu.“

„S tím si nedělej starosti.“

„Chci si s tím dělat starosti. Chci, abychom si byli v tomhle rovní.“

„Vždyť jsme.“

Dívali jsme se na sebe ve ztemnělém autě. Proč mě to tolik štvalo? Protože jsem mu nechtěla dát sebemenší záminku, aby ve mně viděl středoškolačku? Ale já přece jsem středoškolačka. Možná jsem byla první holka, které dal prstýnek, ale on pro mě byl první ve všem.

Podal mi pár bankovek.

„Kromě toho, jestli hodláš dál trvat na kondomech, mohla bych jich aspoň pár vzít.“

Vyskočila jsem ven, než stihl odpovědět.

Obchod byl vylidněný, plála v něm zářivá světla a jakýsi rozněžnělý zpěvák si z rádia vyléval srdíčko do prázdna. U pokladny nikdo nebyl. Courala jsem se v uličkách, nechtěla jsem, aby tenhle večer už skončil. Bylo to komicky erotické, bloumat mezi regály s kondomy. Do uličky vešel nějaký

chlapík, a když mě uviděl, rychle vycouval. Přesně tak, říkala jsem si. Jsem nádherná osmnáctka, která kupuje kondomy, aby si zašukala se svým klukem. Dokážeš se s tím srovnat? Asi ne.

Vysypala jsem nákup na pás u kasy. Pokladní pořád nikde.

„Haló!“ zavolala jsem. „Ráda bych vám nabídla peníze výměnou za zboží a služby.“

Přece jen tam někdo vzadu byl. Klečel a vyskládával do regálu cigarety. Když uslyšel můj hlas, narovnal se v plné výšce, bezmála metr devadesát.

Wesley Brown.

Naše oči se překvapeně střetly.

„Ahoj,“ pozdravila jsem.

„Čau.“

Stáli jsme tam jako pitomci.

„Takže ty tady pracuješ,“ pronesla jsem pitomě.

„No nekecej. Super postřeh.“ Slova byla plná sarkasmu, ale jeho hlas zněl mile.

Odkašlal si. Měla jsem v krku sucho a nepříjemně.

Strašně mi chybíš, chtěla jsem mu říct.

Proč se nekamarádíme? Tohle je na hlavu.

Místo toho jsem tam jen tak stála.

Wesley mrknul na pás. Já taky. Oba jsme se podívali na krabičku kondomů a pak zase na sebe. Tentokrát jen otevřel pusu a já jsem zrudla jako malina. Namarkoval krabičku. Já jsem zahanbeně sklopila oči na jeho ruce.

Řekl nějakou cifru.

„Cože?“ oklepala jsem se. „Promiň.“

Otřeli jsme se rukama o sebe, když jsem mu podávala peníze. Prsten se zablyštěl tak jasně, až to zacinkalo, přísahám. Wesley se na něj zadíval a pak šoupnul peníze do kasy. Drobné mi vysázel na pult.

„Wesley,“ hlesla jsem, aniž bych věděla, jak navážu.

„Dobrou noc,“ rozloučil se s kamennou tváří.

Vyšla jsem ven z obchodu. Připadalo mi, že se mezitím ochladilo tak o dvacet stupňů.

Když jsem se vrátila k autu, otevřela jsem dveře a naklonila se dovnitř, ale nenastoupila jsem.

„Stalo se něco?“ znejistěl Evan.

Vzala jsem si svůj batoh a schovala do něj nákup.

„Pracuje tu Wesley. Počkám, až mu skončí směna a přepadnu ho.“

Evan si mě změřil nejistým pohledem.

„On už mě nečekaně přepadl několikrát.

Náhlý obrat rolí mu neuškodí.“

Klekla jsem si na sedadlo. „Domů to zvládnu sama, jo?“

„Seš si jistá, že to takhle chceš řešit?“

Dala jsem mu pusu. „Ne. Ale musím to zkusit.“

„Napiš mi, až dorazíš domů.“

„Napíšu.“

Podívali jsme se na sebe v mdlém, řídkém světle auta. Tohle je ta pasáž ve scénáři, kdy přijdou na řadu ona dvě slova.

„Ozvu se,“ řekla jsem. Tohle byla jiná dvě slova.

„Budeš mi chybět,“ dodala jsem.

Přejel mi hřbetem ruky po tváři. „Uvidíme se zítra.“

„Stejně mi budeš chybět.“

Začal mě znovu líbat a přitáhl si mě blíž. Vylezla jsem na sedadlo, abych ho mohla líbat tak jako tenkrát, když mě v dešti odvezl domů. Neodkladně, zoufale a tak, abych se v něm ztratila. Teď to bude jiné, říkala jsem si v duchu. Až tě uvidím ve třídě, vzpomenu si, co jsi mi říkal. Že si vždycky, když se na mě podíváš, představuješ, co jsme dělali a co budeme dělat. Jak to mám vydržet celý týden? Jak mám klidně sedět, když uvnitř mě žhne tahle supernova? Odtrhli jsme se od sebe.

Řekni to, pomyslela jsem si. Musíš to říct první.

Ale on už to řekl. Měla jsem to na svém prstu, kde to znělo neustále.

Podvodník jeden.

„Dobrou noc, pane učiteli,“ řekla jsem.

Přeskočila jsem štěrk a skleněné střepy na asfaltu a posadila jsem se na obrubník ve světle v barvě whiskey. Bouřlivé počasí se konečně přehnalo, cáry mraků se rozdělovaly jako cukrová vata a zasypaly oblohu hvězdami jako třpytivými krystalky cukru. Byla to jedna z těch bezčasých nocí, která nepřísluší konkrétnímu ročnímu období – je to prostě jen momentka osamělosti jednadvacátého století. V dálce zakvílel vlak, zvuk z postapokalyptické krajiny. Měla jsem pocit, že jsem jediná živá bytost na Zemi.

O půl hodiny později vyšel Wesley bočním východem a okamžitě jako by přimrzl k chodníku. Dívali jsme se na sebe přes

parkoviště. Vyrazil směrem ke mně, já jsem stála na místě.

„Co tady děláš?“ zavolal na mě.

„Zachraňuju naše přátelství.“

„Není co zachraňovat,“ odsekl.

„Nechovej se jako debil.“

Přišel ke mně, zastavil se a zakroutil hlavou. V křiklavém oranžovém světle vypadaly jeho rysy jako strohá maska. „Co po mně chceš, Maise? Chceš si mě zase dobírat a předhazovat mi, jak máš báječný sexuální život?“

„To jsem nikdy nedělala.“

„To je jedno.“

Udělala jsem krok směrem k němu. „Hele, nějak se to zamotalo. Ale to není konec světa. Chybíš mi, fajn?“

„Chybí ti publikum.“

„To vůbec ne…“

„Víš, co jsem si uvědomil?“ Rozhořčeně na mě ukázal prstem. „Nejsem tvůj fanoušek. Nejsem patolízal, co za tebou bude běhat

a honit ti ego, když to zrovna budeš potřebovat. Jestli vážně chceš, abychom byli kamarádi, musíme si být rovni.“

Spadla mi čelist.

„Dobře,“ řekla jsem. „Máš pravdu.“

Wesley pod tmavou ofinou přimhouřil oči.

„Nejednala jsem s tebou jako se sobě rovným. Jsem blbá. Mrzí mě to.“

Pokrčil rameny a uhnul pohledem. Necítil se nijak zvlášť příjemně, že takhle vyhrál. Trapně jsme tam postávali.

„Jdu domů,“ vypadlo z něj.

„Přijede pro tebe Siobhan?“

„Myslím, že radši půjdu pěšky.“

V očích mu zasvítil maličký záblesk naděje a mně poskočilo srdce.

„Myslím, že taky půjdu pěšky,“ řekla jsem.

„Žijeme ve svobodné zemi.“

Nešli jsme domů, zamířili jsme k vodojemu. Kráčeli jsme po ušlapané hlíně podél silnice, okolo polí vydrancovaných po sklizni, s miliardami rozházených stvolů.

V chladném svitu hvězd vypadaly jako scény po masakru. Třásla jsem se, a když jsem se zastavila, abych si z batohu vytáhla svetr, Wesley si dřepl vedle mě.

„Ten prstýnek ti dal on?“

„Ano.“

Odcvrnkl nohou oblázek na silnici. „Je to E?“

„Ano.“

Ticho se protahovalo a já jsem polkla. Kdyby se mě tehdy zeptal, jestli je to pan Wilke, řekla bych mu pravdu. Ale on se na nic dalšího nevyptával.

„Kdy jsi sehnal tu práci?“ ptala jsem se, když jsme šli dál.

„Začal jsem ve středu.“

„Baví tě to?“

„Úplně cítím, jak mi umírají neurony.

Tenhle týden byl příšerná nuda.“

Zasmála jsem se. „Klidně si to s tebou vyměním.“

Obezřetně se na mě podíval. „Co se stalo?“

Povyprávěla jsem mu o mámě a panu Riverovi. Postupně se mu rozšiřovaly zornice, až vypadal jako postavička z animé. Pověděla jsem mu také o St. Louis. Ne podrobnosti, ale podstatu ano. Scházím se se starším chlapem. Jsem z toho nadšená a vyděšená zároveň. Mrzí mě, že jsem ti o tom neřekla, ale pravda je taková, že jsem se s tím ještě ani sama nevyrovnala. Teprve teď začínám vnímat, že je to vážně pravda.

Zatím jsme došli k vodojemu a měli jsme tak výmluvu, proč tuhle rozpravu ukončit. Odhodila jsem batoh a stoupala jsem za Wesleym po žebříku. Nohy jsme si přehodili přes kraj římsy a pohupovali jimi ve vzduchu. Když si zapálil, sevřelo mi hrdlo známé aroma síry a hřebíčku.

„Lunapark se bude brzo zavírat,“ prohodil.

„Možná stihnu umřít na horské dráze dřív, než mě zastřelí.“ Zaváhala jsem. „Nebo mě možná zastřelí přímo na horské dráze.“

„To by byla dost hustá záležitost.“

„Konec mého života by byl ‚dost hustý‘?“

Wesley do temné noci zahodil oblouk popela a jiskřiček.

„Fakt myslíš, že po tobě jdou?“

„Nevím. Někdy trochu přeháním.“

„Ty? Nikdy.“

Dloubla jsem ho do žeber. „Ale vážně. Myslím, že Gary po mně bude vyžadovat něco, do čeho se mi nebude chtít.“

„A co bys dělala?“

„Nevím. Možná byla v nějakém dílu Příručky mladých svišťů rada, co máš dělat, když dostaneš nabídku od drogového magnáta.“

Wesley se zamračil. „Co je to Příručka mladých svišťů?“

Začala jsem se smát a bylo to jako požár, který se mnou šířil. Pane bože, tenhle svět je fakt naprosto absurdní. Lehla jsem si na záda a z plných plic jsem se smála na nebe. Wesley se tvářil udiveně, ale pak se mu koutky úst zkroutily do úsměvu.

„Jsi do mě zamilovaný?“ vypadlo ze mě spontánně.

V tu ránu byl jeho úsměv pryč. Povedlo se mu neuhnout očima, ale vypadal, jako by se díval na vzteklého psa a modlil se, aby ho nekousl. „Nevím. Jenom se mi líbíš.“

„Pořád?“

„Nevím. Asi jo.“

Posadila jsem se. „Jestli to nějak zvládneš, tak já taky. A pokud dokážeš respektovat, že mám vztah.“

Odvrátil obličej.

Opatrně jsem se dotkla jeho ruky. Tak, aby to nebylo moc intimní, ale zároveň, aby to nepůsobilo jako nějaké neupřímné poplácávání po rameni. Pochopí to? Obvyklý myšlenkový proces sedmnáctiletého kluka vypadal asi takto: Dotkla se mě holka. Ty vole. Už mi stojí. Jenže jestli chce, abych s ním jednala jako se sobě rovným, musí se vyrovnat i s komplikovanými a nepříjemnými dospělými pocity.

„Mám tě ráda,“ řekla jsem, „jako kamaráda. A možná mě baví s tebou trochu flirtovat, ale mě baví flirtovat s každým. Prostě jsem taková. Chápeš to? Protože to, jak sis mě natáčel…, to mě nějak rozhodilo. Nemůžu být tvoje vysněná superhrdinka a femme fatale. Nemůžu být holka, která tě naučí, jak otevřít srdce a obejmout celý svět a tyhle voloviny, protože se na tohle všechno teprve snažím přijít sama. Potřebuju svého vlastního superhrdinu.“

Pustila jsem mu ruku. Zíral na mě a já jsem se začala bát, že to bylo zbytečné, že se snažím vysvětlit kvantovou mechaniku někomu, kdo si myslí, že gravitace znamená jen padající jablka. Ale potom váhavě přikývl.

„To vlastně docela dává smysl,“ přitakal.

„Takhle jsem nad tím nikdy nepřemýšlel.“

„Že holky jsou taky lidi?“

„Že ty jsi taky člověk.“

Cvrnkla jsem ho do ucha. Začal se hihňat.

A najednou jsme prostě zase byli kamarádi.

Ještě chvíli jsme zůstali nahoře sedět a jen tak jsme se vykecávali a blbli. Napsala jsem zprávu Evanovi, aby se nebál, že jsem narazila na zabijáka se sekerou, a Wesley se díval. Ne na můj mobil, ale do obličeje a na řeč těla.

„Jaké to s ním je?“ zeptal se tiše.

Lehla jsem si na dřevěná prkna a nohama pohupovala přes okraj římsy.

„Intenzivní,“ řekla jsem nakonec.

„Jako v dobrém, nebo špatném smyslu?“

„V tom dobrém. Naprosto úžasné. A taky divné, děsivé a nádherné. To všechno najednou a stejně silně.“

„Miluješ ho?“

Otočila jsem hlavou, abych na Wesleyho viděla. „Myslím, že ještě nevím, co znamená milovat. Ale je to jiné, než cokoliv, co jsem cítila dřív.“

„Jaké to je?“

„Pamatuješ si, jak sis myslel, že chci skočit, abych se zabila?“

Cukl sebou.

„Je to podobné,“ vysvětlila jsem. „Akorát tě nikdo nechytí. Prostě jen tak visíš v nekonečnu.“

7

Říjen byl nejdelší měsíc. Ne snad kvůli počtu dnů, ale kvůli tomu, jak se hodiny vlekly, když jsme se odkláněli dál a dál od slunce a stíny se čím dál víc protahovaly a čím dál pevněji svíraly zemi svými tenkými modrými prsty. Přišlo babí léto s hřejivým ruměncem a vlažným vánkem, který čechral nazlátlé listy. Jednoho teplého odpoledne jsem u Wesleyho skočila i v oblečení do bazénu, voda byla pod vyhřátou hladinou nádherně chladivá. Wesley odhodil košili a skočil za mnou a pestrobarevné listí kolem nás kroužilo jako střípky v kaleidoskopu. Siobhan nám se smíchem přinesla ručníky. Wesley se ji pokusil stáhnout do bazénu a ona mu okamžitě pohrozila, že ho vydědí. Když jsme vylezli ven, nastal nevyhnutelný okamžik, kdy jsme viděli jeden druhého

úplně zmáčeného: jeho neochlupené torzo lesknoucí se kapkami vody a moje tričko přilepené na prsa. Já jsem se usmála, on ne. Siobhan mi pomohla vysušit si vlasy a přitom mi zvedla ruku s prstýnkem a pootočila do záře zapadajícího slunce. Nedokázala jsem přesně rozluštit její pohled. Vypadalo to, že velmi dobře chápe.

Napřed jsme s Evanem byli opatrní a všechno jsme si šetřili na víkendy. Žádné líbání o přestávkách. Žádná dostaveníčka po motelech. Každý večer mi telefonoval, a když jsem si s ním zrovna nepovídala, aspoň jsem mu posílala ty nejchlípnější esemesky, jaké jsem kdy v životě napsala. Během druhého víkendu v loftu jsme vyšli ven jenom jedenkrát. Celé dva dny jsme strávili sexem a sledováním filmů a povídáním a smíchem a líbáním, které se propojily do mlhavé, snivé filmové montáže. Až potom jsme se v deliriu a úplně vyčerpaní konečně vymotali ven do indigového

soumraku a mžourali jsme překvapeně na světla a auta a tempo veškerého bytí, jako bychom se probudili ze stoletého spánku. Koupili jsme si italskou zmrzlinu a bloumali po nábřeží. Dívali jsme se na osvětlené lodě, které připomínaly svíčky plovoucí na hladině, a žasli jsme nad mosty, jež se klenuly nad širokými, mocnými cévami řeky. Mississippi byla klidná, ale byl to hadí klid, při němž se ohromná síla jen dočasně ztišila.

Devatenáctého října měl Evan narozeniny. V den jeho třiatřicátin jsme povečeřeli suši poblíž katedrální baziliky. Katedrála vypadala jako ilustrace z pohádkové knížky, snad každý centimetr lemovaný mozaikovými dlaždicemi se třpytil ve světle svíček. Měla jsem na sobě ty šaty s odhalenými zády, které jsme tenkrát viděli ve výloze, oči jsem si jen lehce zdůraznila stíny a k tomu jsem si obula balerínky jako malá holčička – odmítla jsem se nechat zaškatulkovat do konkrétní věkové kategorie.

On měl na sobě košili s jemným proužkem a kravatu, vypadal spíš jako pan učitel Wilke než jako Evan. Tehdy jsem jedla suši poprvé a jediný závěr, který jsem si o něm vyvodila, byl ten, že jde o velmi smyslný pokrm. Bylo to skoro jako jíst něco, co je ještě naživu. Když jsme později přiopilí saké doklopýtali ke strašidelnému výtahu, udělala jsem poprvé ještě jednu věc: vykouřila jsem mu ho. Jeho tělo se mi rozplývalo v rukách, prsty mi něžně vjížděl do vlasů a celý byl chlapecký a poddajný – až na tvrdé péro, které jsem měla v puse. Další vyloženě smyslný zážitek. Když se udělal, spolkla jsem to – vzadu na patře jsem cítila teplou slanost, matný náznak mořské chuti. Vytáhl mě nahoru a políbil mě a já jsem řekla: „Všechno nejlepší k narozeninám, pane učiteli.“

Wesleymu jsem oznámila, že chci dělat na vlastním filmovém projektu, a on souhlasil. Ale dál jsme natáčeli videa i společně, jen tak pro zábavu: královna Hiyam a její

dvorní Mrchy jednu členku družiny urážejí tak, že utíká s pláčem pryč. Dva kluci, členové školního fotbalového týmu, se líbají pod tribunou u hřiště, svalnaté siluety splývají na pozadí temně purpurové oblohy. Nebyla jsem jediná, kdo skrývá tajemství. V koloběhu světa navíc moje tajemství ani nevypadalo tak nebezpečné jako některá jiná. Jednou se během oběda půlka školní jídelny přesunula do haly. Zachytili jsme kus rvačky před skříňkou, na kterou někdo nesmývatelným fixem načmáral BUZNA KOUŘÍ PTÁKY.

Občas jsem Wesleymu zalhala a vynechala jsem oběd. Zamkla jsem se s Evanem ve třídě, abych se ho mohla dotýkat. Jenom dotýkat. Nikdy jsme tam spolu nešukali – to by samozřejmě byla šílenost. Pro své šílení jsem měla jasně stanovené normy. Ale líbala jsem ho a hladila jsem ho, až jsem se dostala ke tvrdému vyboulenému místu v nohavici a on mi řekl: „Nenuť mě k tomu.“ „K čemu?“

zeptala jsem se a on odpověděl: „K něčemu, čeho bych pak litoval.“ A tak jsem se vrátila zase zpátky k hlazení jeho obličeje a rtů a k polibkům, a tak jsme se vzájemně mučili, dokud nezazvonilo.

Občas mi večer zavolal a já jsem na kole přijela k jeho bytu. Odemkla jsem si klíčem, který mi dal, a přitom jsem se střelhbitě ohlížela přes rameno. V jeho bytě jsme ze sebe beze slova servali oblečení a šoustali jsme tiše a zoufale roztouženě, jako by to mělo být naposledy, vzdychali jsme si navzájem do ucha, když jsme ze sebe vymítali démony. Když bylo po všem, dala jsem mu pusu a mlčky se vytratila. Cestou domů jsem se na kole opatrně rozhlížela – mozek jsem měla ve stavu maximální ostražitosti, ale srdce úplně klidné. Když jsem ležela ve své posteli, hleděla jsem na strop na stíny příšer, které natahovaly pařáty a soptily. Občas jsem v nich zahlédla někoho,

kdo nás pozoruje. Občas jsem zahlédla sama sebe.

„Pořád jsi zabouchnutá do Wilkeho?“ vyzvídal Wesley a já jsem na něj jen bezvýrazně zírala.

V zrcadlech jsem teď vídala někoho nového. Divokou holku s elektrickýma očima. Byla překrásná, měla smyslné tmavé rty, její pleť zářila jako alabastr v měsíčním svitu, ale bylo na ní něco, co malinko odrazovalo. Z některých úhlů bylo vidět, jak se jí pod kůží rýsují kosti. Stíny zdůrazňovaly propadlé tváře a vystouplá žebra. Po něčem hladověla, a ať se tím krmila sebevíc, byla čím dál vyhublejší.

„Co když se pleteš?“ ptala jsem se Wesleyho. „Co když ten nával dopaminů nekončí? Co když se prostě vyplavuje dál a dál, až dokud…“

Dokud co? Co přijde potom? Vybavila se mi máma, jak leží na podlaze v obýváku.

Čím víc bereš, tím víc potřebuješ. A budeš brát víc a víc, dokud se nepředávkuješ.

Svůj slib utkat se v září s další fobií jsem nesplnila – jedině že bych mezi vyrovnání se s fobií zařadila to, že jsem navázala vztah s někým, na kom mi opravdu záleží. Pokud se tohle nepočítá, budu muset během října zvládnout dvě. A tak jsem se usadila u stolu v kuchyni a čekala jsem na mámu.

Přišla jsem připravená: na stůl jsem úhledně vyskládala výpis z účtu, vytiskla jsem dohodu o svěřeneckém fondu a vedle položila svoje klíče od domu. Nahoře na mě čekaly sbalené věci. Nové oblečení jsem nechala ve skříni.

Ukázalo se, že jsem se nemusela takhle snažit. Jakmile vešla a spatřila můj výraz věstící vážnou debatu, odhodila kabelku na zem, svalila se na židli a začala kvílet. Pane na nebi, říkala jsem si.

Civěla jsem na umělohmotný ubrus a počítala jsem, na kolika místech je propálený od cigarety. V hrudníku se mi kroutilo cosi oslizlého. Podívej se na dvířka skříněk. Představ si, co je za nimi: okoralé sušenky, burákové máslo, marihuana. Byla jsem asi jediná ve škole, koho ani v nejmenším nezajímaly drogy. Kriste pane, její obličej vypadá jako roztékající se vosková figurína. Nevzdávej to, opakovala jsem si. Se skřípáním zubů jsem se pošoupla na židli a podala jsem papírové utěrky.

„Strašně mě to mrzí, holčičko,“ vzlykala. Jedním tahem ubrousku si setřela půlku obličeje: zářivě růžovou klaunskou pusu i stonožčí řasy.

„Zvorala jsem to, strašně moc.“

Musíš být neústupná a chladná jako kámen, říkala jsem si. „Ty víš, proč se se mnou pan Rivero chtěl sejít.“

Zakňourala něco, co mělo zřejmě znamenat ne.

„Snažila ses mě tomu chlapovi dohodit,“ pronesla jsem. Nelítostný hlas ostrý jako dýka. „Uvědomuješ si vůbec, jak jsi nechutná?“

Měla nervy na to, aby se na mě podívala bez rozhorlení.

„Gary má prachy. Spoustu prachů. Mohl by se o nás postarat. O tebe.“

„Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral.“

„Tak proč se teda taháš se staršíma chlapama?“

„Vůbec se neopovažuj…“ Nedokázala jsem tu větu doříct.

„Viděla jsem toho chlápka, co s ním chodíš. Jezdí starou kraksnou. Máš na něco lepšího.“

„Pane bože,“ kroutila jsem hlavou. „Je vůbec možné, že jsi takhle natvrdlá a omezená?“

„Ty teda taky moc chytrá nejsi, holčičko. Necháváš se takhle vydojit zadarmo, pro nic za nic.“

Praštila jsem rukou do stolu, prsten se zablýskal jako diamant. Z květináče vyletěly obláčky popela.

„Sakra zmlkni,“ okřikla jsem ji.

Postavila se, tak jsem se trochu odsunula.

„Nebo co? Co hodláš udělat?“

Vzňal se ve mně oheň a právě teď byl silnější než strach.

„Odejdu odsud a už mě nikdy neuvidíš. Je mi osmnáct. Nemusím řešit tvoje sračky.“

Máma se zasmála ošklivým hrdelním chechotem. „Jo, je ti osmnáct. To znamená, že ani já nemusím řešit tvoje sračky.“

„Tak je neřeš!“ zařvala jsem. Ruce se mi třásly. Ujelo mi to a zazněl v tom starý přízvuk, který jsem vždycky zakrývala, ale bylo mi to jedno. „Klidně mě vyhoď na ulici. Aspoň budeš mít prázdný dům a můžeš si sem konečně vodit ty svoje hnusáky a fetovat si tu, jak se ti zlíbí. A až tě seberou fízlové, nikdo za tebe nezaplatí kauci. Nikdo nebude

doma sedět a čekat na tebe, protože nikomu jinýmu na tobě nezáleží, ty blbá krávo.“

Okna se málem otřásala mým křikem. Světlo v kuchyni zablikalo, bylo to jenom krátkým výpadkem proudu, ale vypadalo to jako reakce na moje rozčilení. Nikdy jsem se do ní ještě takto nepustila.

„Víš, co je na tom nejhorší?“ řekla jsem a přistoupila blíž k ní. „Nejde o to, že mi ohrožuješ život. To děláš od toho dne, cos mě porodila. Ne, to nejhorší ze všeho je, žes mi ukradla prachy. Ty peníze, co mi babička našetřila na vysokou, abych měla nějakou budoucnost a nedopadla jako ty.“

Přesně jsem viděla ten moment, kdy se její hrdost zlomila. Ten moment, kdy přestala být mojí čtyřicetiletou matkou a změnila se v puberťačku, která na svou vlastní matku křičí „Nechci být jako ty“. Její krví podlité oči se rozevřely, konečně se objevila jejich jiskřivá zeleň. Napjaté rysy se uvolnily

šokem. Na chvíli jsme se možná jedna druhé podobaly víc než za celé dlouhé roky.

Celá jsem se třásla. Otřela jsem si z očí horké slzy. Chladná skála byla pryč.

„Holčičko moje,“ vzdychala. Lehce pokyvovala hlavou nahoru a dolů, jako když se chcete ukolébat a uklidnit. „Pro mě je to taky hrozně těžký.“

„To je mi jedno,“ odpověděla jsem s pláčem. „To ty se máš starat o mě. Máš být dospělá. Do prdele, mami, zkus aspoň jednou být dospělá.“

„Ty ale nevíš, jaké to je,“ zajíkala se.

Ježíši Kriste, pomyslela jsem si, jestli začneme obě brečet, tak to fakt nedám.

„Prošla jsem si příšernýma věcma, na který už nikdy nechci vzpomínat, jen abych tě měla čím nakrmit, abys měla kde bydlet a co na sebe.“

„Nebylo to jenom pro mě. Polovina těch peněz jde na fet, který bys měla prodávat.“

„Myslíš, že je to jednoduché takhle žít? Myslíš, že bych tohle chtěla zažívat za střízliva?“

Myslela jsem na všechny ty chlapy, které usazovala na gauči v obýváku. Ty chlapy, kteří klidně osahávají dvanáctiletou holku. Když si takhle troufali na mě, co asi prováděli s ní? Viděla jsem některé její jizvy. Dlouhé zvrásnění jako od žraločích zubů, které měla hned pod klíční kostí. Praštila jsem se o dveře v autě, tvrdila. Zkrabatělý dolíček na stehně. Spadl mi zapalovač. Párkrát přišla domů s monoklem. Přimotala jsem se v baru k nějaké rvačce.

Hlavní dovednost k tomu, abyste dokázali svou matku vidět jako mizeru: musíte uvěřit těm lžím, kterými vás krmí, aby vás ušetřila.

„Mohlas být normální,“ říkala jsem. „Fůra svobodných matek pracuje v mekáči a nepotřebují šňupat piko.“

„Není to tak jednoduché. Nedokážeš si představit, jaké to je, být závislá.“

Instinktivně a bez přemýšlení ze mě vypadlo: „Ale vím.“

A hleděla jsem na ni s otevřenou pusou a přemýšlela jsem.

Ale vím.

„V tom případě se budu modlit, abys nedopadla jako já,“ řekla a popotáhla. „Budu se modlit, aby ses odsud dostala a začala novej život a dotáhla to k něčemu lepšímu.“

Přestala jsem slzet, ale tváře jsem měla ještě mokré. „Tobě se nepodaří splatit ten dluh, nebo jo?“

„Snažím se, holčičko. Ale nevypadá to moc dobře.“

„Takže nás z toho budu muset vysekat já.

Už zase.“

Hleděly jsme na sebe v naší malé bezútěšné kuchyni, kde se nevařilo, kam nechodívali kamarádi na návštěvy, ale zato se v noci na stole vysypávaly lajny perníku.“

„Ty mě asi strašně nenávidíš, co?“ řekla.

„Ne,“ nadechla jsem se zhluboka a otřela si tváře. „Kdybych věřila, že se dokážeš změnit, tak bych tě nenáviděla za to, že se o to nepokoušíš.“ Apaticky jsem jí pohlédla do očí. „Ale ty jsi taková, jaká jsi. Jsi lhářka, zlodějka a feťačka. Není to tak, že bych tě nenáviděla, mami. Jde o to, žes mě zklamala.“

Vybalila jsem si věci z tašek a do dvou do rána jsem odpovídala na pracovní inzeráty. Ve skrytu duše jsem věděla, že když tak můžu bydlet u Evana nebo možná u Wesleyho a Siobhan. Ale mámina bezostyšnost a slabá vůle mě přivedly k tomu, abych se stala jejím pravým opakem, abych byla tvrdošíjná a hrdá. Příliš hrdá na to, abych požádala o pomoc, i když jsem ji potřebovala. Hlavně tehdy, když jsem ji potřebovala nejvíc.

Tohle zvládnu sama, přesvědčovala jsem se. Zůstanu tady, dokud mě nevyhodí a nevrátí do posledního centu všechno, co mi ukradla, a nějak to nevyřeší s panem Riverem. Jsem chytrá a hodně toho vydržím – musela jsem taková být vždycky, abych dospěla bez funkční rodiny. Na něco přijdu.

A až to urovnám, budu moct odejít a nebudu se ohlížet zpátky.

Ve svém osmnáctiletém mozečku jsem si samozřejmě tak nějak představovala, že s sebou vezmu i Evana a Wesleyho a Siobhan. Jako bych si mohla odsud vzít to, co mám ráda, a přesadit to na nové místo, kde se všechno špatné smázne. Nepřemýšlela jsem nad tím, jak si je udržím. Myslela jsem jenom na to, jak se dostat co nejdál od ní.

Pár dní před Halloweenem jsem vynechala oběd s Wesleym, abych mohla za Evanem. Sotva jsem za sebou zamkla dveře, opřel mě

o stěnu a přisál se mi rty ke krku. Nebyl to ani tak polibek jako spíš hladové gesto. Jeho strniště mě škrábalo na kůži, oždiboval mě zuby a nebylo to nic něžného. Zaklonila jsem hlavu a podívala se ven z okna na rozkládající se svět, listí opadávající v poryvech větru. Snaha zachránit se byla marná, všechno měla už brzy pohltit zima.

Vida, velmi názorná metafora.

Později jsem pochopila, co nás vedlo k tomu, že jsme ten den tak zmrvili. Čím spletitější a podělanější život jsem měla, tím víc jsem toužila odsunout skutečnost a ztratit se v něm. Když zavřu oči, zmizí celý svět. Totéž měl on se mnou – z důvodů, které jsem ještě neznala.

Ale v danou chvíli jsem se prostě chtěla nechat pohltit.

Evan mi natočil obličej tak, abych se na něj musela podívat. Stál velmi blízko, zaplavovala mě vůně semiše a mdlého kouře připomínající dohořelou svíčku. Stačila jen

jeho vůně, aby se ve mně něco rozšněrovalo a otevřelo.

„Přijď dnes večer ke mně,“ řekl.

Položila jsem mu ruku na hruď, jako bych ho chtěla odtlačit, ale místo toho jsem sklouzla dolů po jeho pevném břiše až k poklopci.

„To je moc dlouhá doba,“ šeptala jsem zasněně a lenivě.

Jeho oči zaostřily na mé rty.

Rozepnula jsem mu knoflík na džínách. Oba jsme dýchali rychle. Nikdy jsme ve škole nezašli dál než k líbání a hlazení. Nechat se tady přistihnout se rovnalo smrti.

Ale on tam stál, tvrdý jako kámen, a neudělal nic, aby mě zarazil.

„Neměl bys mě napomenout, že je to špatný nápad?“ zašeptala jsem a přitiskla jsem dlaň na jeho ztopořený penis. „Myslela jsem, že jsi zodpovědný a dospělý.“

„To jsem si já myslel o tobě.“

Cítila jsem se trochu jako mimo tělo. Jako bych vlastní tělo a to, co dělám, neměla tak docela pod kontrolou. Když jsem se usmála, připadalo mi to, jako by se mým obličejem usmíval někdo jiný. Hlas snad ani nevycházel z mého hrdla, spíš se to podobalo břichomluvectví.

Rty jsem mu přejela zlehka přes ucho a řekla: „Jsem holka, která se chce nechat ošukat od pana učitele.“

Pták se mu prudce napřímil.

„Je zamčeno?“ zeptal se.

„Ano.“

Rukou mi vklouzl do rozkroku. Taky jsem na sobě měla džíny. Jeho žár sálal přes obepnutý denim a vpíjel se mi do krve. Už jsme to dělali tolikrát, že by na tom nemělo být nic nového. Srdce by mi už nemělo bušit jako splašené, jako by se mě dotýkal poprvé. Ale on se mě dotýkal poprvé. Nikdy dřív mě ještě takto nestoudně nehladil jako pan učitel Wilke tady ve třídě. To byl nevyhnutelný

fakt. Ať jsme venku byli kýmkoliv, tady jsme byli učitel a studentka.

Druhou rukou mi zajel pod okraj džínů. Tam, kde se naše holá kůže dotkla, docházelo ke zkratům nervů a pojistky zuřivě jiskřily. Břicho se mi naplnilo statickou elektřinou, nadzdvihla jsem se na špičkách a zády se prohnula k tabuli. Ve třídě bylo šero, ale stačilo by, aby někdo nakouknul prosklenou tabulkou v horní části dveří, a viděl by pana učitele Wilkeho, jak tiskne nějakou studentku k tabuli. Rozepnul mi knoflíček na kalhotách a já jsem ho se vzdychnutím popadla za límeček. Neomotala jsem se okolo něj, nepoložila jsem mu hlavu na rameno. Musím se vyvarovat všeho, podle čeho by mě z tohoto úhlu bylo poznat. Pomalu mi rozepínal zip a bylo to, jako by mě svlékal z kůže.

Potom se zarazil. Jeho dlaň mi spočinula na břiše.

„Děláme to každý den a nikdo si toho nikdy nevšiml,“ řekla jsem. „Nepřijde se na to, když zajdeme trochu dál.“

Začala jsem rozepínat zip, ale on mě chytil za ruku. Odsunul ji stranou, přidržel ji a druhou rukou mi vklouzl do kalhotek. Srdce se mi rozeznělo v prudkých staccatech. Pohlédla jsem na něho, jeho tvář halil stín.

„Chci se tě dotýkat,“ řekla jsem.

„Buď zticha.“

Rozšířily se mi oči. Neskutečně se mi zrychlil dech. Jeho prsty bruslily po mojí hladké chladivé kůži níž a níž, až se dostal na místo, které žhnulo. Naklonil se mi k uchu.

„Roztáhni nohy.“

S bušícím srdcem jsem poslechla. Poroučel mi, co mám dělat – jako učitel. Můj učitel.

Lehounce a jemně mě laskal, až mi do břicha vystřelovaly záblesky elektřiny. Měla jsem tak úzké džíny, že se mi s každým pohybem třel o klitoris. Hmm, to je ale sakra

sladká agonie. Když mi prsty konečně oddělil pysky, byla jsem tak mokrá, že mezi ně zajel bez nejmenšího úsilí. Vzdychla jsem, napůl zoufalstvím a napůl rozkoší. Krev v žilách mi pěnila adrenalinem. Čekala jsem na kroky na chodbě, zaklepání na dveře a šokovaný obličej. Tohle bylo tak nesprávné, tak zatraceně úžasně špatné. Pokusila jsem se pohnout rukou a jeho sevření zesílilo a pevně mě přimáčkl k tabuli. Postupoval tak pomalu a puntičkářsky, že jsem z toho šílela. Hladil mě a dráždil a já jsem se přistihla, jak zatínám zuby a úpěnlivě na něj hledím. Když do mě pronikl prstem, bylo to, jak by se utišila urputná bolest, jako kdyby utěsnil hlubokou ránu. Skoro jsem mu řekla, aby přestal. Nervozita, napětí a chtíč se ve mně praly tak, až to bylo nepříjemné. Ale když do mě zajížděl prstem, nervozita se rozplývala a já jsem mu pěstí stiskla košili, nadlehčila pánev vstříc jeho ruce a on se ke mně sklonil a řekl: „Je to nádhera, být

v tobě,“ ale nepolíbil mě, jen vdechoval můj dech. Ponořil se dovnitř až po poslední kloub prstu, vzápětí přidal další prst a já jsem se rukama zapřela o tabuli a snažila se nevykřiknout. Napadlo mě, že před čtvrt hodinou byla tahle třída plná. Wesley a Hiyam a všichni ostatní seděli pár metrů od místa, kde jsme stáli teď, a neměli ani ponětí, že já a pan učitel Wilke spolu každý druhý den pícháme jako smyslů zbavení. Neměli ani ponětí, že se tady na mě vrhne dřív, než jejich židle stačí vychladnout, že mi to udělá na tom místě, kde jindy stojí a vyučuje, že se báječně udělám s jeho velkou, něžnou rukou uvnitř.

A pak se to stalo. Zaklepání.

Oba jsme ztuhli. Byla jsem tak blízko vrcholu, že mi to bylo skoro jedno, hlavně jsem se už chtěla udělat, ale on ze mě vyklouzl a já jsem v tu chvíli měla chuť toho člověka za dveřmi zabít. Ani jsme se nehnuli,

jen jsme ve ztichlé místnosti nepřirozeně hlasitě oddechovali. Kruci, je možné, že jsem hlasitě vzdychala? Ani jsem si nebyla jistá.

„Možná zase půjde pryč,“ zašeptala jsem.

Ozvalo se další, pomalejší klepání. Znělo skoro výsměšně.

Zachvěla jsem se. Evan si zapnul poklopec, otřel si ruku o džíny a já jsem udělala totéž. Uhladila jsem mu košili a on mi učísnul vlasy.

„Neboj se,“ řekl mi. Další klepání.

Otočil se a šel ke dveřím. Nebylo, kam se schovat všechno bylo otevřené a na očích. Stála jsem u jeho stolu se zvednutou bradou. Cítila jsem, jak to ze mě všechno sálá a jsem celá zrudlá, ale nešlo to nijak zakrýt. Dělej jakoby nic, říkala jsem si. Když se budeš tvářit, že se nedělo nic nepatřičného, nebudeš vypadat tak podezřele.

Dveře se pootevřely a i v přítmí jsem tu siluetu poznala.

„Hiyam,“ oslovil ji Evan, evidentně kvůli mně. „Copak bys potřebovala?“

Probodla ho očima a pak koukla přímo na mě. Ani sebemenší známka překvapení.

„Nevěděla jsem, že tady jste,“ řekla.

„Jsem tady s jinou studentkou.“

Nemělo mě to tak zranit, ale byla jsem ještě rozcitlivělá a vysílená a najednou mě ta slova bodala jako nůž. Já přece nejsem nějaká jiná studentka.

„A máte přitom zhasnuto,“ ozvala se Hiyam. „A zamčeno.“

Nebyly to otázky.

„Právě jsme byli na odchodu,“ odvětil klidně Evan.

Hiyam vešla do třídy. „Tak to mám štěstí, že jsem vás chytila.“ Ani jednomu z nás neunikl ten dvojí význam. „Potřebuju s vámi mluvit, pane učiteli.“

„Teď na to není úplně vhodná doba. Co kdybychom…“

„Ruším vás snad při něčem důležitém?“ ptala se s falešnou upejpavostí.

Sevřel mě vztek. Ta potvora. Moc dobře to ví, jen asi neodhadla, jak daleko to zašlo. Nejspíš si myslí, že nás vyrušila při zdrženlivém polibku. Při slůvcích o sebezapírání. Čichni si k jeho ruce, měla jsem chuť jí říct.

„Bavili jsme se o pololetním úkolu. Maise měla nějaké otázky.“

Hiyam si to vykračovala přímo ke mně okolo lavic a přejížděla po nich rukou.

„Myslela jsem, že se na nic dalšího nesmíme ptát.“

Evan na mě přes třídu kouknul. Teprve teď začal vypadat zneklidněně. Pochopila jsem. Odejdi. Nedávejme jí nic dalšího, co by proti nám mohla použít.

„Já už půjdu,“ prohlásila jsem rozhodně.

„Děkuju ze konzultaci, pane učiteli.“

Hiyam se zastavila a nevzrušeně nás s pobavením sledovala.

„Není zač,“ odpověděl. Hlas i pohled měl úplně prázdný.

Prošla jsem okolo něj, vyšla jsem s místnosti a přála jsem si, abych mohla začít řvát.

„Zopakuj mi, kdo všechno něco ví,“ vybídl mě.

Stál u okna ve své ložnici, žaluzie byly zatažené. Vypadal jako Harrison Ford v Uprchlíkovi. Stačilo by přidat vězeňský mundúr a projíždějící vlak. Lampa na nás vrhala úzkostné světlo a nedůtklivě pomrkávala. Musela jsem ho pět minut přesvědčovat, než mi dovolil, abych ji rozsvítila. Opřela jsem se dlaněmi o postel a vzdychla. Už jsme to probírali stokrát.

„Nikdo,“ řekla jsem.

„Britt nás viděla na večírku.“

„Viděla, jak odvádíš domů opilou studentku.“

„Wesley viděl hovor od ‚E‘.“

„Jsme kamarádi. Nikomu to neřekne.“

Evan se houpal na špičkách, ani se na mě nepodíval. „Hiyam nás viděla. Dobírala si nás.“

Vstala jsem a udělala pár kroků k němu.

„Hiyam po tobě jede od začátku školního roku. Říkala mi to na party. Navíc je pěkně chlípná.“ Pohladila jsem ho na předloktí, prsty jsem brázdila jemné zlaté chloupky.

„I kdybychom spolu nespali, myslela by si, že jo.“

Bylo to strašné, ale sotva pominulo akutní nebezpečí, začala mě představa, že se to někdo dozví, vzrušovat. Bez důkazu si stejně mohli leda tak trhnout nohou. Všechno se jim to dělo přímo před nosem, ale nic na nás neměli.

Nikdy se mě ani nedotkl, pane řediteli. Je to hnusná lež. Ne, pane řediteli, nikdy jsem nesouložila ve škole s učitelem.

Pan učitel Wilke je výborný kantor, pane řediteli. Naučil mě toho spoustu o kinematografii, o životě i o mě samotné. O mém těle. Jak báječné to s ním může být.

Samozřejmě kdybych si myslela, že tu opravdu je nějaké riziko, určitě bych si dala pohov. Rozhodně bych nechtěla, aby přišel o práci a dostal cejch svůdce studentek. Ale Hiyam jen tak žvanila. Určitě by nás nepráskla.

Evan si tím nebyl tak jistý.

„Co to děláme?“ mumlal a díval se na mě znepokojivě tragicky.

„Nikdo nic neřekne. Jenom musíme být trochu opatrnější.“

„Možná bychom měli počkat, Maise. Než odmaturuješ.“

Tohle nikdy předtím neřekl. Ta představa mnou projela jako ostří gilotiny a rozsekla mě na dvě chladné poloviny.

„To snad nemyslíš vážně.“ Zatvářil se ještě bolestněji.

Přiblížila jsem se k němu, přešlapovali jsme vedle sebe, aniž bychom se přímo dotýkali.

„Jestli si myslíš, že se na mě vydržíš dívat a ani se mě nedotknout osm měsíců, tak budu samozřejmě s velkou radostí sledovat, jak se o to snažíš.“

„Slovo snažíš je tady zásadní,“ vzdychl.

„Ne, to nezvládnu. Ani se o to nechci pokoušet.“

„Ale přemýšlel jsi o tom, že to utneme?

Nebo že budeme čekat?“

Posadil se na postel blízko lampy a svěsil hlavu.

„Co by bylo, kdybych přišel o práci? Jakou budoucnost bych ti pak mohl nabídnout?“

„Myslíš, kdybys přišel o svůj částečný úvazek učitele umění? Vždyť jsi tohle zaměstnání ani nechtěl. Máš na víc, Evane. Mohl bys být herec.“

„To je jenom nesplněný sen.“

„Každý sen je nesplněný, než ho někdo dosáhne.“

Opřela jsem se a zahleděla se ke stropu.

„Co takhle vyrazit do LA?“ Koukla jsem na něj, ale hlavu jsem neotočila. „Spolu?“

Neodpověděl, ale trochu se napřímil a zbystřil.

„Vím, že je to tam pekelně drahé. Ale Wesleyho sestra tam bydlí a on by se chtěl po maturitě taky přestěhovat.“ Kousla jsem se do rtu. „Mohli bychom si společně pronajmout dům. Já a Wesley si najdeme brigádu a budeme chodit na vysokou. Ty bys mohl učit. Nebo můžeš chodit na konkurzy. Nebo… Vypadáš tak skvostně, klidně bys mohl být model. Vsadím se, že potřebují sexy

chlapy jako ty, aby fotili do katalogů elegantní véčkové svetříky.“

Tiše se zasmál.

„A kdyby to neklaplo a došly nám peníze, tak se na všechno vykašleme a vrátíme se. Nebo pojedeme někam jinam. Nebo se už nikdy v životě neuvidíme.“

„Pojď ke mně,“ řekl mi.

Šla jsem k němu. Sedla jsem si mu na klín, odsunul nohy od sebe a objal mě kolem pasu. Vlasy se mu ve světle lampy leskly v narudlém bronzovém odstínu. Ten chlapecký výraz vypadal ještě mnohem jemněji v kontrastu s ostře řezanými liniemi brady a tváří.

„Jak dlouho už se známe?“ zeptal se.

„Něco přes dva měsíce.“

Osmašedesát dnů. Víc než šestnáct set hodin. Celý můj život.

„Připadá mi, jako by to bylo mnohem dýl,“ podotkl.

„Využíváme ten čas líp, než by uměla většina lidí.“

Polaroidový úsměv. „Maise O’Malleyová, jsem do tebe blázen.“

Do krvavě rudého drahokamu v mé hrudi se právě zaryl další zářez.

„Proč mám dojem, že se chystáš říct něco, co se mi nebude líbit?“ zeptala jsem se.

Jeho úsměv zněžněl, byl až podezřele kajícný. „Chci, aby to mezi námi fungovalo. Ale takhle to nepůjde.“

„Jak to myslíš?“

„Musíme se přestat vídat ve škole.“

Stáhlo se mi hrdlo. „To nejde. Vždyť chodím na tvůj předmět.“

„To se dá změnit.“

Zdálo se to jenom mě, nebo se opravdu čas zastavil?

„Ty po mně chceš, abych k tobě přestala chodit?“ podivila jsem se rozechvělým hlasem.

„Můžeš přejít na jiný volitelný…“

„To nejde, Evane. Potřebuju ho mít v klasifikaci.“

„Nepotřebuješ. Na vysokou se můžeš hlásit i tak.“

„Možná na státní,“ zamručela jsem. V hrudníku se mi kroutilo cosi ostrého a tenkého, jako by se odlupovaly kusy zrezivělého kovu. Byl to příšerný pocit. Nemohla jsem uvěřit tomu, co povídá.

„Můžu ti napsat doporučení,“ navrhl.

„Jsem přece tvůj učitel.“

Nepříjemná odmlka. Takhle rozpačité to mezi námi ještě nikdy nebylo. Odvrátila jsem se a snažila se spolknout to klubko bodlin, které mi uvízlo v krku.

„Mám pocit, že mě trestáš za něco, co jsme udělali oba.“

„To nemá být trest. Kdyby záleželo na mě, zamkl bych se s tebou ve třídě a zahodil klíč. Máš pravdu, Maise. Nedokážu se jenom dívat a nedotýkat se tě.“ Pohladil mě po tváři.

„Kdyby se na to přišlo, udělali by z tebe oběť

a ze mě predátora a tyhle nálepky už by nám zůstaly. A mě se hnusí představa, že by tě někdo litoval a diktoval ti, jak se máš cítit. Neznají tě tak jako já. Nevědí, čím sis prošla a jak jsi silná. Nedopustím, aby tohle všechno zjednodušili jenom na nějakou kolonku v policejním hlášení.“ Nadechl se, zadržel dech a zase pomalu vydechl. „Jestli to pomůže, tak můžu dát výpověď. Ty na té škole zůstat musíš, já ne.“

Oči se mi zaplnily slzami. Stálo mě nadlidskou sílu se ovládnout. „Jak by to mělo pomoct? Akorát bys mi chyběl a pořád by mi bylo hrozně. A nejde jenom o tu známku kvůli přihlášce, Evane. Tvoje hodiny mě baví. Fakt se toho dozvídám a učím děsně moc.“

Chvíli jsme na sebe zírali a oba jsme měli výraz připomínající nemožně ztrápenou tragickou masku. Pak jsem se současně hystericky rozesmála i rozbrečela.

Evan mě znovu hladil po tváři, slíbával mi slzy a citlivě, soucitně se smál. A jak mě

jednou začal líbat, nemohl přestat. Líbal mě na tvář, na rty, zaklonil mi hlavu a rukou mi sklopil bradu, aby mi otevřel pusu. Naplnila mi ji slaná chuť vlastních horkých slz. Všechno napětí se rozmotalo do krásného chaosu, do změti trápení, bolesti, touhy a něhy. Všechno se to popletlo dohromady a já jsem byla naprosto zmatená. Jeho jazyk kroužil okolo mého a líbal mě, jako by z hloubi mého těla chtěl něco vytáhnout – vysát dech z mých plic, krev z nejvnitřnějších dutin srdce, celou esenci mého já. Když jsem se odtáhla, jeho paže mě neúprosně přitáhly zpátky.

„Proč tě tolik potřebuju?“ ptal se mě sípavě.

Podívala jsem se na jeho nepřítomně zasněné oči, nezvladatelný chtíč vepsaný v tváři a odpověděla jsem: „Protože jsi závislý.“

Po doznívajícím orgasmu jsem začala snovat plány.

„Dokončím u tebe tohle pololetí, ano?“ navrhla jsem.

Seděla jsem nahá na okraji postele, zatímco Evan ležel zamotaný do peřiny.

„Já nevím.“

„To by bylo nejrozumnější, že? Potřebuju dokončit film, abych ho mohla připojit k přihlášce na vysokou. Přece bys mi nechtěl ohrozit budoucnost.“

Změřil si mě přimhouřenýma očima. „Snažíš se mnou manipulovat.“

„Slovo snažím je v této větě zásadní,“ řekla jsem. Popadl mě kolem pasu, stáhl do postele a já jsem rozhořčeně ječela. Nepodařilo se mi vymanit, tak jsem to vzdala a nechala jsem ho, aby mi přimáčkl ruce k posteli. Najednou ho rozverná nálada přešla a zatvářil se zadumaně.

„Maise, trochu mi dělá starosti, jaký vztah si mezi sebou vytváříme.“

„Co tím myslíš?“

„Nechci být tvůj učitel, pokud by to mělo být to jediné, co nás na tom tak rozpaluje.“

„Tak to není,“ namítla jsem okamžitě, ale on mi sevřel zápěstí ještě pevněji.

„Částečně to tomu ale pomáhá. Buď upřímná.“

„Nedělej, jako by to bylo jenom na mě. Vzrušovalo tě, jak jsi se mnou mluvil, když jsi mi to dělal ve třídě.“

Zhluboka se nadechl. Lampa ho osvětlovala zezadu, pozlacovala mu žebra a pevné paže. „Máš pravdu. A to mě trochu děsí. Měli jsme mezi sebou něco vážně hlubokého, než se z nás stali učitel a studentka.“

„A teď snad nemáme?“

„Ale samozřejmě, že ano.“ Stiskl mi ruku a dotkl se prstenu. „Ale i kdyby šlo všechno hladce, takhle to nebude navěky. V červnu se to tak či onak změní. A já nechci, aby to skončilo. Chci tě mít a nikdy tě nepustit.“

Nikdo mi nikdy v životě nic podobného neřekl. Zase jsem měla pocit, jako bych se ocitla mimo tělo, ale tentokrát to bylo tím, že bylo příliš plné, než abych se do něj ještě vešla – bylo po okraj nacpané světlem a hvězdami a pableskujícími galaxiemi, které připomínaly větrníky osázené diamanty. Točily se a rozdávaly svou nádheru do širého prázdna a vůbec jim nezáleželo, jestli je někdo uvidí – zkrátka jen potřebovaly zářit. Postel pode mnou byla jako oblaka a moje kůže vrstva měsíčního světla, která je halila. A tenhle muž, tenhle úžasný, neskutečný muž byl slunce.

„To ale nepůjde,“ řekla jsem, abych trochu rozptýlila hloubku onoho okamžiku. „Vzpomínáš? Nemůžeš udržet létavici.“

Usmál se a podíval se stranou. Pustil mě.

„Kromě toho,“ pokračovala jsem co nejtenčím hláskem, „se mě jakožto studentky zatím nemůžeš zbavit. Ještě jsi mi nepustil Casablancu.“

„Slibuješ, že si ze mě nebudeš utahovat, když se rozbrečím?“

„Ne.“

„Jsi tak nemilosrdná.“

Foukla jsem si na nehty a otřela je o prostěradlo.

Evan se zasmál, vrhl se na mě a zase mě rukama přikurtoval k posteli a začal mě líbat. Rozjel to celé od začátku a moje otupělé a unavené tělo se záhadně znovu vzpamatovalo a vzpružilo a odevzdalo se mu.

A celou tu dobu jsem přemýšlela: Kdybys nebyl můj učitel, kdo bys byl?

Na Evanově čtvrteční hodině, na Halloween, jsem byla celá rozpálená a rozrušená. Ne v tom dobrém slova smyslu, ale s žaludkem jako na vodě. Měla jsem pocit, jako by se moje tělo pohybovalo až příliš rychle a mělo do něčeho narazit. Nedokázala jsem se na něho podívat. Nedokázala jsem se podívat

na tabuli, ke které mě tiskl, když mě prstoval. Nedokázala jsem se podívat na Hiyam a její domýšlivý vědoucí výraz. A tak jsem hodinu strávila tím, že jsem vyhlížela z okna. Všechno mělo plamenné odstíny mandarinek a granátových jablek, barvu zralosti, která se cobydup přehoupne v rozklad. Když vítr zvlnil suché listí, vypadalo jako ohnivá mozaika podobně jako stěny katedrální baziliky. Konečně zazvonilo, vzdychla jsem úlevou a vyrazila za Wesleym ven ze třídy.

„Půjdeš na oběd, nebo ne?“ ptal se.

Okolo nás procházeli studenti v halloweenských kostýmech. Cortana a Master Chief se zastavili, aby se vyfotili společně se Spockem a Kirkem. Masky jsme měli ve škole dovolené, pokud nebudou

„nevhodné“.

Zachytila jsem Wesleyho pohled. Na moment jsem si představila, že nemít výuku s Evanem by v něčem mohlo být prospěšné. Měla bych svobodu.

„Co děláš dnes večer?“ zeptala jsem se Wesleyho.

Pokrčil rameny. „Přemýšlel jsem, že bych mohl vyrazit na jeden večírek.“

„Kde bude?“

Kouknul na mě a vzápětí sklopil oči.

„U Hiyam?“ odhadla jsem a trochu jsem zvýšila hlas.

„No a?“ Vypadal tak směšně, když se styděl. Se svou výškou se mu nemohlo podařit tvářit se neviditelně. „Pozvala mě.“

„Pozvala tě,“ zopakovala jsem. „Mě ne.“

„Řekl bych, žes ji naštvala.“

„No nic, užij si to,“ řekla jsem a otočila jsem se.

Vyrazil chodbou za mnou. „No tak, Maise. Myslel jsem, že stejně nikdy nemíváš večer čas…“

Pak se mu vytratil hlas. Ani jeden z nás nic neříkal.

„Co na dnešek plánuješ?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Dnes je poslední den otevřená pouť.

Chtěla bys jít?“

Teď byla řada na mně, abych pokrčila rameny.

„Měla bys,“ řekl. „A já se tam objevím a nečekaně na tebe narazím. Jako v nějakém romantickém filmu.“

Pobaveně jsem na něj mrkla, ale zároveň mnou projel nepříjemný záchvěv mrazení. Paranoia. Tajnosti. Prosakovaly do všech koutů mého života a zanechávaly skvrny jako od krve.

„Ty bys kvůli mně dal košem princezně z Persie?“ zeptala jsem se.

Zazubil se svým kamarádským vlčím úsměvem od ucha k uchu a já jsem si pomyslela: „Tak to jsi lepší kamarád než já.“

Ten večer bylo chladno, oblohu zatáhly mraky: vrstvy cárů pluly a posouvaly se v paralaxách a čas od času se rozevřely jako

objektiv a odhalily hvězdy. Siobhan nás přivezla autem a já jsem trvala na tom, aby šla s námi, čímž jsem Wesleyho málem zabila. Pravda byla taková, že když jsem lunapark znovu uviděla zblízka, mělo to podobný účinek, jako by mi v hrudníku zahájili kompletní demolici. Potřebovala jsem co nejvíc rozptýlení, abych se tomu drtivému, ničivému pocitu uvnitř vzdálila.

Měli jsme se sem vrátit společně. Já a Evan.

V podzimním chladu bylo opilé veselí mnohem slabší. Smích, který se ozýval okolo nás, zněl štěkavě a suše. Měla jsem na sobě úzké džíny a mikinu s kapucí. Nevím, jestli to bylo tím, že jsem byla příliš zahalená, nebo proto, že Siobhan vypadala, že by mohla být moje máma, nicméně se mě žádný chlap nepokoušel ojet pohledem. Připadala jsem si tak mladá. Svezli jsme se společně na kolotoči a já jsem se vlažně honila s Wesleym, zatímco Siobhan seděla na bílém tygrovi

a smála se svým zvonivým, melodickým smíchem. Zahlédla jsem v ní záblesk toho, jaká bývala zamlada: vychytralá, rozvážná a oplývající svébytným humorem. Přistihla mě, jak se na ni dívám, a usmála se.

„Pojďme na horskou dráhu,“ navrhoval Wesley, sotva seskočil z kolotoče.

Zarazila jsem se. „Ani náhodou.“

„Proč ne?“ Pak se mi podíval do tváře.

„Copak se neohrožená Maise O’Malleyová něčeho bojí?“

Nebojím se, pomyslela jsem si. Ale to místo je posvátné.

„Šikana může být důvodem k vydědění,“ varovala ho Siobhan.

„Mami, tohle není šikana. To je jenom přátelský zájem.“

„Bojím se výšek,“ zalhala jsem. Nejjednodušší způsob, jak mu zavřít pusu.

Ale on se na mě divně zadíval a mně se hned vybavilo houpání na římse. Do prdele.

Siobhan mě přispěchala zachránit. „Mám neodbytnou touhu stát se malířským plátnem. Nechceš se ke mně připojit?“

Všichni jsme se usadili, milostivě ušetření povídání, a malíři se pustili do zdobení našich obličejů. Wesley si vysloužil hadí zuby v koutcích úst a náznak šupin. Já jsem měla oči orámované do kočičího tvaru a abstraktní čmárance na tvářích evokující kočičí vousky. Zato Siobhan se nechala pomalovat s celou parádou: nad kořenem nosu a okolo očí měla masku zdobenou peřím a doplněnou nalepovacími štrasovými kamínky a k tomu černou rtěnku. Wesley se styděl a kroutil hlavou, ale já se na ni zářivě usmívala.

„Jsi tak krásná,“ polichotila jsem jí s upřímným přesvědčením.

Pohladila mě u ucha. „Jsi rozkošná.“

Když jsme procházeli mezi stánky a střelnicemi, Wesley se ke mně naklonil a zamumlal: „Ty ses zamilovala do mojí mámy?“ Šťouchla jsem ho docela silně loktem

do žeber. Ale za chvíli jsem mu pošeptala:

„Jenom platonicky. Máš takové štěstí a ani si toho nevážíš.“

Nasupeně zrychlil. Ale já jsem věděla, že mám pravdu.

Rozptýlení nezabíralo tak, jak jsem doufala. V pouťovém zrcadle se můj odraz natáhl jako rozžvýkaná karamela, byla ze mě bledá holka se strašidelnýma černě orámovanýma očima a dlouhýma prázdnýma rukama. Přemýšlela jsem o tom, jak jsem rozpolcená mezi dvě já: to normální, co chodí do školy a právě si užívá zábavu venku s kamarádem a jeho mámou. A potom to tajné já, které kuje pikle s drogovými dýlery a spí se svým učitelem. Našla jsem rozbité zrcadlo, které mi roztrhalo obličej na picassovské střepy. Stála jsem tam a nemohla se odtrhnout. On mě varoval. Říkal mi, že nebude snadné se vyrovnat s tajemstvím. A těžké na tom nebylo mít tajemství samo o sobě – nejhorší bylo, jak jsem o tom nemohla

mluvit, až jsem občas pochybovala, jestli je to vůbec všechno skutečné. Byla jsem přece ještě středoškolačka a k tomu patří to, že si neustále porovnáváte svoje názory s tím, co si myslí druzí. Jak jsi v té písemce odpověděla na čtvrtou otázku? Když se zamiluješ do někoho, kdo je dvakrát starší než ty, je to nechutné, podivné, úžasné, nebo jsou správně všechny tyto možnosti? Tajemství mě izolovalo do vakuově uzavřené bubliny. Mohla jsem se ptát jenom sama sebe. Jaký je to pocit? Je to příjemné? Je to správné? A jediná odpověď, které se mi kdy dostalo, byla moje vlastní ozvěna.

Když jsem někdy nemohla spát, vyhledávala jsem si na internetu věci jako Je špatné mít sex s učitelem? Odpovědi pro mě však byly bezcenné. Nebyla jsem nezletilá. Nešlo o zneužití. Začalo to dřív, než jsme vůbec vkročili do školy a technicky vzato to bylo legální. Ve skutečnosti mě zajímaly příběhy druhých. Zážitky jiných holek

a kluků, kteří se zamilovali do vyučujících, a hlavně jak to dopadlo. Hlavní rysy těch vyprávění se navzájem tíživě podobaly: nerovnováha sil, chybějící role rodiče, krize středního věku. Nejhorší byly ty, které skončily, jakmile si zúčastnění uvědomili, že je drželo pohromadě jen ono tabu. Tehdy mi nezbylo než se s touhle úvahou konečně konfrontovat: jestliže je náš vztah založený na tom, že se jedná o zakázané ovoce, co se stane, až zákaz padne?

Wesley a Siobhan si koupili hot dogy nacpané cibulí a přetékající omáčkami. Já jsem řekla, že musím na záchod, ale ve skutečnosti jsem jen potřebovala být chvíli sama. Zabloudila jsem až ke Smrtihadovi, opřela jsem se o zábradlí a sledovala vozíky klapající na kolejnicích, poletující vlasy a poslouchala jsem výkřiky nesoucí se ve větru. Takhle osamělá jsem se necítila od toho dne, kdy jsme se poznali.

„Maise,“ oslovil mě srdečný hlas.

Napřed jsem si myslela, že mám halucinace. Jak by se tady sakra ocitl? Ale opravdu šel ke mně, mrkal a překvapeně se usmíval. Ztělesněná krása, která se vynořila z rozmazané mlhy neonů a kouře. Měl na sobě svetr s vyhrnutými rukávy a vlasy mu rozcuchaně padaly do čela.

„Co tady děláš?“ užasl Evan.

„A co tady děláš ty?“

Hleděli jsme na sebe. Jeho překvapení se rozjasňovalo a přecházelo v radost.

„Je to poslední večer. Nemohl jsem si to nechat ujít.“

„Ani já ne.“

Nemohli jsme se tu ukázat spolu, ale stejně se to tak semlelo. Bylo to ve scénáři.

Evan si mě udiveně prohlížel. „Co to máš na obličeji. To jsou vousky?“

„Jsem lev.“

Zasmál se. „To víš, že jsi. Moje malá lvice.“

Všechna osamělost a zmatek, které mě sužovaly ještě před pár minutami, náhle zmizely.

„No, podle horoskopu jsem opravdu lev.“

„Jsi nádherná.“ Položil mi ruku na krk a přejel dolů po vlasech. Pak dodal tišeji:

„Tolik jsi mi dnes chyběla.“

„Evane, jsem tu s Wesleym,“ řekla jsem, ale už bylo pozdě.

Pár metrů od nás už vystoupila k zábradlí Siobhan, překrásná a tajemná se svou namalovanou maskou a v tmavých splývavých šatech, které se kolem ní vlnily jako prodloužení noční oblohy. Co měl znamenat její výraz? Překvapení? Podezření?

„Zdravím,“ řekla příjemným tónem.

„Maise, představíš mě kamarádovi?“

Evan se otočil, netušil, kdo to je. Nestihl se ode mě dostatečně vzdálit. A vzápětí se objevil Wesley, ohryzával obrovský preclík, a když nás uviděl, zvedl obočí.

„Pane učiteli Wilke! Co tady děláte?“

Udělala jsem od něj krok stranou, klekla jsem si a začala si upravovat tkaničku, která samozřejmě vůbec nepotřebovala utáhnout.

Siobhan se k němu s úsměvem přisunula.

„Takže tohle je ten slavný pan učitel Wilke.“

„Slavný?“ podivil se Evan.

Vstala jsem a její pohled se stočil z Evana na mě. Na chvíli na mně očima spočinula. Takže se mi to nezdálo. Sakra.

„Já jsem Siobhan Brownová,“ představila se a natáhla ruku. „Wesleyho matka. K jeho značné nespokojenosti.“

Evan se zdvořile zasmál a potřásl si s ní rukou. „Evan Wilke. Wesleyho učitel.“

„A taky Maisin učitel,“ dodal Wesley. Evan na mě letmo pohlédl. „Jistě.“ Pane bože. Nejradši bych vzala roha.

„To je tak zvláštní, potkat vás zrovna tady,“ povídal Wesley.

Cítila jsem, že musím něco říct, jinak bude moje zamlklost nápadná. „Proč? Myslíš, že učitelé nemají normální život?“

Všichni se na mě podívali a já jsem na chvíli znejistěla, jestli ze mě náhodou nevypadlo nemravné přiznání. Spíme spolu. To on je E. Přestaň tak blbě čumět.

„Zase tak moc ho nemám,“ poznamenal Evan s úsměvem. Neuvěřitelné na tom bylo, že se dokázal usmívat, jako bych byla jen obyčejná studentka, ale přitom jsem mu v očích viděla kraťoučký záblesk vřelosti, tajný vzkaz určený jenom mně.

Vážně rozený herec, pomyslela jsem si.

„Rád jsem vás viděl, děcka,“ řekl. „A moc mě těšilo, paní Brownová.“

„Počkejte,“ spustil Wesley a mával pahýlem preclíku, „vy už chcete jít?“

Nejradši bych mu jednu natáhla.

Siobhan měla na rtech lehký zadumaný úsměv. Ve spojení s namalovanou maskou působil trochu zlověstně a já jsem si poprvé uvědomila, jak nebezpečná žena to může být.

„Pokud vlastního života tolik nemáte, rádi vás zapojíme do našeho.“

„Pane bože,“ vydechla jsem.

„Vážně,“ souhlasil Wesley.

Podívala se na nás trochu vyčítavě. „Tihle dva si myslí, že jim bráním v zábavě, protože jsem rodič. Taková chyba v úsudku!“ Potom doplnila s potutelným výrazem: „Společnost pohledného svobodného mládence by snad mohla tenhle hrozivý přízrak rodičovské spořádanosti vykompenzovat.“

„Mami,“ zaúpěl Wesley, „prosím tě, neflirtuj s naším učitelem.“

Evan se od srdce zasmál, i když malinko nesměle. „Lichotí mi to, opravdu, ale musím jít domů opravovat úkoly.“

Vrhla jsem na něj varovný pohled. Vy přece nezadáváte úkoly a písemky, pane učiteli Wilke. Myslíte si, že jsou to všechno voloviny.

„Tak třeba někdy příště,“ zašvitořila Siobhan.

Evan se na každého z nás usmál, a když se pohledem loučil se mnou, kmitl očima dolů

k mojí ruce a pak zpátky na obličej. Mohli byste to ověřit se stopkami, že nestrávil pohledem na mě ani o milisekundu víc času, než kolik věnoval i jim. Ale stejně mi očima prozradil všechno. Sevřela jsem ruku a dotkla se prstýnku.

Odcházel pryč. Wesley si nacpal zbytek preclíku do pusy a zamyslel se: „Docela smutné, že se chodí bavit sem.“

„My jsme sem ale přece taky přišli za zábavou,“ připomněla jsem.

„Jo, ale my jsme lúzři.“

Siobhan nesouhlasně mlaskla. „Procento z tvého podílu připadne tvé sestře.“

„Mami,“ ohradil se. „To už jsi mi tenhle týden tvrdila asi pětkrát.“

Uchechtla jsem se. „Budeš mít bohatou sestru, Wesley. Měl by ses k ní začít chovat mileji.“

Siobhan se na mě usmála. Ale když jsme se obracely zpátky ke kolotočům, její oči se

střetly s mýma a věděla jsem, že je jí to jasné. Úplně všechno.

8

Jediný způsob, jak vyléčit posedlost, je zbláznit se do něčeho jiného. A to jsem taky udělala: přeorientovala jsem se na svůj pololetní filmový projekt.

V té době jsem byla okouzlená Terrencem Malickem, hlavně jeho nejnovějšími snímky Strom života a K zázraku, které evokovaly vyprávění z dávné éry němého filmu. Jsou fragmentované, vizuální, spíš proud vědomí než příběhy s jasnou dramatickou linií. Když se na ně díváte, nepodobá se to běžnému sledování filmu, ale je to jako ponořit se do něčích vzpomínek. Vířícím pásmem velmi detailních záběrů místy propluje prchavý úryvek dialogu. Hudba se přibližuje a mizí, jako když něco zaslechnete z projíždějícího auta. Ozvěny a stíny.

Vytvořila jsem si knihovnu videí, většina z nich byla ze St. Louis – šlo vlastně o vizuální suvenýry, vzpomínky, které dávají smysl jen dvěma lidem. Sluneční paprsky převalující se nad markýzou cukrárny, kde mi Evan koupil pralinky, kterými mě pak krmil. Sametem lemované zábradlí v kině Tivoli, kde jsem ho klidně líbala v davu lidí, protože už jsem se nemusela na nic ohlížet. Naše bosé nohy, když jdeme vedle sebe po nášlapných kamenech přes potok v parku

– voda byla otřesně studená a my jsme si pak sušili nohy v bledém podzimním slunci.

Řadila jsem je za sebou, aniž bych se příliš zdržovala střihem nebo upravováním. Chtěla jsem, aby to celé bylo neuspořádané, spontánní a obrazy se vzájemně překrývaly. Tu a tam jsem do obrazu připojila kousky textu, pustila jsem skoro neslyšně písničku a v průběhu sloky ji postupně zesilovala a později zase pustila jinou. Snažila jsem se současně hovořit několika jazyky: vizuálně,

verbálně a hudebně. Výsledkem byla změť barev a zvuků, které začaly být nesrozumitelné a rozplynuly se do dojmů z různých pocitů a nálad.

Bylo to vyčerpávající. Sundala jsem si sluchátka a promnula jsem si bolavé uši.

Jsi nějak potichu, napsala jsem Wesleymu, který seděl v počítačové učebně nedaleko ode mě. Dohodli jsme se, že si svoje projekty vzájemně neukážeme, abychom se neovlivňovali. Díváš se na porno?

Ha ha ha, odpověděl.

Jak to jde?

Fajn. Potom pauza. Chceš se kouknout?

Nvm jestli se mi to líbí.

Věř si, odepsala jsem mu, a překvap mě.

Říjen se mi zdál pomalý, zato listopad mi protekl mezi prsty. Jediné rozvleklé okamžiky paradoxně byly na Evanových hodinách, kde jsem seděla a sledovala, jak se

chová jako učitel a pozorovala jsem jemnou pavučinu trhlin, které se zkraje šířily po jeho masce. Poobědvala jsem s Wesleym a přinutila jsem se usmívat a chichotat, i když jsem si u toho připadala jako robot. Víkendy mi nestačily. Ve všední dny jsem Evana navštěvovala v jeho bytě, on mi povídal, jak je to nebezpečné, ale stejně mě pozval dovnitř a vzal mě do náručí, jako bychom se neviděli několik měsíců. Tyhle noci byly možná až příliš intenzivní, hraničily s hysterickou naléhavostí – pěstmi jsem mačkala prostěradlo, jeho ruce mě přitahovaly blíž, aby se do mě dostal co nejhlouběji, a ani jednomu z nás to nikdy nepřineslo víc než pár hodin úlevy. Zato víkendy v St. Louis byly něžnější a uvolněnější. Ironií bylo, že zběsilé město nás zpomalilo, ale vždycky v neděli se začaly hromadit obavy. Tlak na prsou se zvyšoval, až jsem se skoro dusila a nakonec jsem měla pocit, že náš život skončí, jakmile nasedneme

do auta. Zní to melodramaticky, ale svým způsobem to tak opravdu bylo. Život s ním mi opravdu připadal skutečnější než ten, který jsem žila sama.

A jeden den byl ještě skutečnější, než bych si přála.

Stáli jsme na rohu ulice v centru a chystali se přecházet silnici. Foukal pichlavý, ledově ostrý vítr a Evan prohlásil něco, co mě rozesmálo, a když jsem se na něj s úsměvem otáčela, setkala jsem se pohledem s řidičem elegantního šedivého mercedesu, který postával vedle nás. Obličej jako vytesaný ze dřeva tupou sekerou, s očima, které nikdy ani nemrknou. Quinn. Podíval se přímo na mě a okamžitě mě poznal, i když jsem byla zachumlaná v kabátu a šále. Jednou kývl a jel dál.

Evanovi jsem o tom neřekla ani slovo. Ale vzpomínka mi ještě dlouho tikala kdesi vzadu v hlavě jako hodiny, než se vyčerpala.

Když se dívám zpátky, jen stěží si vybavuju, co jsme v těch týdnech dělali. Mám videa a fotky, které dokazují, že se to opravdu dělo. Pamatuju si, jak opadávalo poslední listí. Déšť, který se měnil ve štiplavou plískanici. Svět se zbarvil do odstínů šedivé barvy. Ale když vzpomínám na to, co jsme dělali spolu, vybavuju si jen bolestnou touhu. Sužovala mě úzkost, chtíč a osamělost. I když jsem byla s Evanem, nemohla jsem z hlavy dostat to, jak málo času nám zbývá, než se vrátíme do města a do školy, kde budeme od sebe a budeme muset předstírat, že jsme v pořádku a netrápíme se. Myslela jsem na to, že se blíží konec pololetí, vyměním si předměty a budu ho vídat ještě míň. A říkala jsem si, jak to bude strašné. Tolik mě rozčilovalo, že spolu nemůžeme být jako dva normální lidé. Prostě chci být s tebou. A pak jsem začala myslet na to, co bych tomu byla ochotná obětovat.

Díkůvzdání jsem strávila u Brownových.

Na svátky přijela domů na návštěvu i Natalie – holka, která málem až naháněla strach svýma pronikavýma modrýma očima, vlčím úsměvem stejným jako Wesley a jízlivým ostrovtipem po mámě. Ke mně ale byla milá a spolčily jsme se proti Wesleymu. Dávaly jsme mu tak vydatně zabrat, až hrozil, že zavolá tátovi. Potom se ale spojenecké dohody pozměnily a Wesley se s Nat obrátili proti Siobhan. Já jsem zůstala neutrální a z ústraní jsem poslouchala jejich rodinné historky. Když nedodržovali večerku a chodili domů pozdě, Siobhan jim dala za vyučenou tak, že na ně jednou v noci čekala v setmělé kuchyni v bílé róbě s pořádným nožem v ruce. Nat jednou zatkla policie za to, že v obchodě ukradla láhev vodky, což byla podle Siobhan hned dvojitá pitomost, protože doma mohla čmajznout mnohem kvalitnější pití. Wesley si zlomil klíční kost, když si k helmě připevnil kameru a natáčel sám sebe, jak se pokouší na kole přeskočit

náklaďák. Kromě jeho kosti to odnesla i kamera za pět set dolarů (a taky se tím vysvětluje, proč od té doby odmítá jezdit na kole).

Dům byl naplněný svitem svíček a vůní skořice a sladkých brambor. Wesley mě cvrnkal do ucha, Siobhan mi pokládala ruku kolem ramen a Nat se mnou vtipkovala, jako bychom se znaly několik let, a já jsem si říkala, že tohle je moje skutečná rodina. Vymyslela jsem si představu, že mě jako mimino nešťastnou náhodou ztratili a vyrůstala jsem u pletichářské čarodějnice, která byla závislá na vlastních lektvarech. Teprve o mých osmnáctých narozeninách se vyjevila pravda o mém skutečném původu, protože pominula zlá kletba. Teď jsme se konečně šťastně shledali. Trochu jsem to přehnala s rumovým punčem a přišla na mě ubrečená nálada, tak jsem se omluvila, že na chvíli musím na čerstvý vzduch.

Siobhan mě doprovodila na terasu a zavřela za námi prosklené dveře. Přes ramena si přehodila háčkovaný šál.

„Není ti zima?“

Zakroutila jsem hlavou. Alkohol mě pořádně prokrvil, měla jsem pocit, že jsem se celá přelila pod povrch kůže.

Siobhan se usadila vedle mě do dřevěného houpacího křesla. Obloha byla tak jasná, že za stromy vykukovala tmavě kobaltová matná plocha posetá hrstkou stříbrných hvězd. Měsíc připomínal tenký bílý tesák. Od Halloweenu jsme spolu vlastně skoro nebyly samy a střízlivý koutek mojí mysli z toho byl trochu ustaraný.

„Jsem ráda, žes dnes přišla,“ řekla mi.

„Jsem ráda, žes mě pozvala.“

Usmála se a její oči mi nepokrytě přejížděly po tváři. „Chtěla jsem si s tebou o něčem promluvit.“

A sakra.

Siobhan se odvrátila. „Mám svoje děti ráda nade všechno na světě. Dokonce je mám radši než alimenty. A ty pro mě začínáš být jako vlastní dcera.“

Bušení srdce.

„Vím, že jsou věci, které před všemi skrýváš.“ Znovu na mě koukla. „A chci, abys věděla, že o tom nebudu nikdy s nikým mluvit, pokud mě o to vysloveně nepožádáš.“

Vydechla jsem. Z ramen mi spadla obrovská tíže, o níž jsem ani nevěděla, že ji tam mám.

„Chceš si o tom popovídat?“

„Nemůžu. Ne proto, že by to bylo špatné.

Jen prostě – nemůžu.“

Přikývla, jako by právě tuto odpověď čekala. Na jejích těžkých víčkách se zachytily malé srpky měsíčního světla. „Vyprávěl ti někdy Wesley o svém tátovi?“

„Ne.“

Siobhan se usmála a naklonila tvář k obloze. „Když mi bylo dvacet a byla jsem

strašně pitomá a strašně krásná, úplně jsem se zbláznila do našeho profesora ekonomie. Je to zřejmě jeden z nejmíň erotických předmětů vůbec, ale ten chlap dokázal o číslech vyprávět tak, že to bylo až nemravně sexy. Dost tomu pomáhalo i to, že byl neskutečný hezoun.“

Zasmála jsem se.

„Na přednášku se mnou chodil kluk, který si vždycky sedal vedle mě, a pod nějakou záminkou se dával do hovoru. Půjčoval mi svoje zápisky, když jsem celou hodinu prolelkovala a snila o panu profesorovi – a že to bylo hodně často.“ Na tváři se jí objevil ještě širší úsměv. „Ten kluk byl tak vytrvalý, že jsem s ním udělala takovou dohodu. Jestli se profesora na něco zeptá a on na to nebude schopný správně odpovědět, půjdu s ním na jedno rande.“

Přitáhla jsem si kolena k sobě, opřela o ně bradu a dychtivě čekala, jak to bude dál.

„Ten kluk o tom chvíli přemýšlel a pak se zeptal: ‚Půjde se mnou Siobhan dnes na večeři?‘ a profesor kategoricky odpověděl

‚Ne.‘ Takže ten kluk si připadal náramně chytře a ptal se mě, kam spolu vyrazíme. Odpověděla jsem, že mu dám vědět později.“ Když mluvila, odráželo se jí bílé světlo o zuby. „Po přednášce jsem se profesora zeptala jak to, že odpověděl takhle bez zaváhání. Víš, co mi na to řekl?“

„Co?“

„Řekl: ‚Protože dnes vás zvu na večeři já.‘ A tak jsem začala chodit s profesorem Brownem.“

Spadla mi čelist.

Siobhan se zasmála, tiché melodické tóny se snášely nocí jako okvětní lístky orchideje. Podívala se mi přímo do očí.

„Možná ti rozumím víc, než si myslíš.“ Recept na upřímnost: alkohol +

osamělost.

„Jak dlouho jsi s ním byla?“ zeptala jsem se.

„Pět let.“

„A kolik mu bylo?“

„Když jsem měla dvacet, jemu bylo jednačtyřicet.“

Překvapeně jsem mrkla. „A jaké to bylo s ním chodit?“

Siobhan znovu zvedla obličej k obloze a vzpomínala. „Nepopsatelné,“ odtušila zastřeným hlasem a já jsem se zachvěla. „Ne že by to bylo vždycky dokonalé, ale bylo to něco, co se může stát jenom jednou za život. Většina lidí tápe na prahu dospělosti spolu s někým, kdo je stejně starý a naivní. Zabijí kus mládí tím, že znova objevují kolo. Život se starším mužem tohle všechno změnil. Ovlivnilo mě to ve spoustě věcí.“

„Pozitivně?“

Zase na mě upřela oči. „Některé z toho byly dobré. Jiné ne. Občas jsem přemýšlela, kým bych byla, kdybych místo něj chodila

s tím spolužákem. Kdybych svět objevovala skrze pokusy a omyly, a ne prostřednictvím Jacka.“

„Ale ty jsi úžasná,“ vypadlo ze mě s otevřeností vyvolanou rumem a obdivem.

„Jsi tak vtipná a moudrá a krásná. Jsi úplně dokonalá.“

Siobhan se na mě pobaveně podívala. Potom se naklonila a hřejivými, suchými rty mě políbila na tvář.

„Jsi zlatíčko,“ řekla. „Zasloužíš si být šťastná.“

Zůstala jsem tam ještě chvíli poté, co se vrátila dovnitř. Dlaň jsem si tiskla na tvář tam, kde mi dala pusu, a snažila jsem se udržet si ten pocit, že mě má někdo rád.

V St. Louis nás zastihl první sníh.

Procházeli jsme se po bílém plyši, který zahalil centrum. Evan ve vlněném kabátu, já v botách s kožešinou a pletených punčochách

jako holčička. Připadala jsem si jako holčička a rozverně jsem se smála, když mi na obličeji ladně přistávaly sněhové vločky. Chytaly se mi na řasách, a když jsem se podívala na Evana, řekl mi: „Máš hvězdy v očích,“ a já jsem ho líbala na rty, které měl i v tom chladu hřejivé a sladké. Když jsme vydechli, obtáčely se kolem nás proužky páry jako šála. Na hladkém bílém koberci, který se před námi rozprostíral, se čeřila pastelová světla v éterických vlnách jako polární záře.

Rozhodla jsem se, že si nebudu dělat starosti s brzdícími luxusními auty ani s chlapy s bouchačkou.

Loft byl v zimě úplně vymrzlý, tak jsme se schoulili na gauči pod deku s hrnkem mátového čaje. Věčně jsem měla studený nos a Evan mi ho pořád pusinkoval. Nechal si trochu víc narůst vousy a já jsem mu je brázdila prsty – některé blonďato-kaštanové, tu a tam se objevil nějaký stříbrný.

„Skoro vánoční prázdniny,“ prohlásila jsem.

Zatím jsme se nedohodli, kam pojedeme. Možná do Chicaga. Tam jsem ještě nebyla. Důležité však bylo jenom to, že nás čekají dva týdny v kuse bez školy a bez nedělního loučení. Bude to trochu, jako bychom spolu bydleli. I po tomhle všem jsem ještě byla trochu nervózní. Padnou všechny zábrany, zmizí všechno, co nás jindy vyrušuje, a zůstaneme jen my dva spolu – trochu mi to nahánělo strach. Jací lidé z nás budou, když se vypaří všechno utajování a zoufalé toužení?

„Chci ti něco ukázat,“ řekl Evan.

Dívala jsem se, jak bere svůj notebook. Venku padal sníh a vrhal na nás stíny jako déšť a já jsem si vzpomněla na dešťové kapky stékající po skle v jeho autě před milionem let. Všechno se barvilo do modrošedých kovových odstínů, chladných, zamlžených jako voda, až loft připomínal potopenou loď. Celý

den mi v hlavě zněla písnička „Young and Beautiful“ od Lany del Rey a teď jsem ji slyšela znovu a něco mi rostlo v krku.

Evan seděl vedle mě a rukou mi pohladil koleno. „Už dlouho jsem to nikomu nepouštěl. Je to staré a teď už takový nejsem, ale chci, abys to viděla, protože to ke mně taky patří.“

Pustil video.

Byl to on, vysokoškolák chvíli po dvacítce, s dětským obličejem, vyšším hlasem a hubenější. Jeho herecká demo nahrávka. Jednotlivé ukázky byly hlavně ze studentských filmů: přehnaně vážné a důležité, všichni se až příliš snažili hrát, jenom on ne. Vypadal, jako by vůbec nehrál. Vypadal jako smutný, ztracený chlapec, který se omylem přimotal na scénu a pochopil, jak je to všechno falešné a absurdní – a pojal to fatalisticky, ale nenuceně. Kameru přímo magneticky přitahoval a zabírala jeho oči, rty, to, kolik dokázal vyjádřit sotva patrnou změnou

výrazu, jemným pohybem rtů nebo obočí. Ale nejvíc mě na tom zaráželo, jak vypadal naprosto osamoceně. I ve skupině lidí byl jaksi izolovaný. Občas se usmál, ale jeho pohled se obrátil někam jinam, kamsi dovnitř do sebe samotného.

Zvedla jsem oči od obrazovky.

„Zklamal jsem tě?“ zeptal se. Zakroutila jsem hlavou.

„Připadá ti divné vidět mě, když jsem byl ve tvém věku?“

„Trochu.“ Změním se tolik za deset let?

„Evane, ty máš fakt nadání. Vážně jsi dobrý. Proč jsi toho nechal?“

Zíral do prázdna. Světla slábla, sněhové vločky byly čím dál méně zřetelné – mušelínová pokrývka posetá vzdálenými hvězdami.

„Nebyl jsem tak šťastný,“ odpověděl.

„Nic víc?“

„To je všechno.“

Položila jsem mu ruku na zápěstí, nahmatala jeho široké kosti, žíly vinoucí se jeho paží. Bylo až zarážející, jak moc byl skutečný.

„A kdy dokážeš být šťastný?“

Nešlo mi o to, abych z něj vytáhla komplimenty. Opravdu jsem to chtěla vědět.

Ale on mě pohladil po tváři a já jsem věděla, co se chystá říct, a najednou jsem nechtěla, aby to vyslovil. Odvrátila jsem oči.

„Někdy tě nechápu,“ řekla jsem.

„Co nechápeš?“

„Proč já?“

Myslela jsem na Siobhan a jejího profesora a na všechny ty chlapy, které to ke mně táhlo a které jsem využila a odhodila a nikdy kvůli nim nepocítila ani nejmenší zahlodání lítosti. Co v nás viděli? Viděli nás jako dívky, které můžou učit všechno, o co se nemohli dělit při vyučování, v práci nebo kdekoliv jinde? Viděli jen pěkné tvářičky a hladká mladá těla? Naháněly jsme jim menší strach, protože jsme byly mladé a pitomé, ještě

nezatvrzelé zklamáním? Možná šlo spíš o ně samotné – chtěli dostat druhou šanci a být těmi muži, kterými zamlada nebyli. Tyhle úvahy mě zraňovaly. Bolela mě představa, že jsem možná pro Evana jen lekce, aby se naučil něco o sobě samém. Že možná jenom učím učitele.

„Mohl sis vybrat kohokoliv,“ řekla jsem.

„Kteroukoliv z těch žen, co si tě prohlížejí, když spolu jdeme ven. Paní učitelku Bisettovou ze školy. Nebo nedej bože i Hiyam. Proč zrovna já?“

Díval se na konferenční stolek, na němž se odrážel padající sníh jako poprašek moučkového cukru.

„Nemohla to být kterákoliv,“ odpovídal tiše. „Dlouho před tím, než jsem tě potkal, jsem měl pocit, že je můj život něco jako zkouška. Byl jsem v hluboké studené vodě, snažil se doplavat k pobřeží a ruce mi zmáhala únava a kůže mi tuhla chladem.

Na tom pobřeží na mě čekalo všechno, co jsem si přál: lepší práce, dům, rodina.“

Polknul, bylo poznat, jak mu hlas vázne v krku. „Ale jen tak tak jsem držel hlavu nad hladinou. Nakonec jsem to pobřeží ani neviděl, všude kolem dokola jen studená temná modř. Vím, že to zní jako klišé, ale když jsem tě poznal, otevřely se mi oči. Rozhlédl jsem se a došlo mi, že se můžu postavit, kdykoliv budu chtít. Pod nohama jsem měl pevnou zem. To pobřeží v dáli byla jenom iluze. Na krásném místě už jsem dávno byl.“

Hleděla jsem na něj a zdálo se mi, že moje plíce se nesnaží dělat vůbec nic, aby mě udržely naživu.

„Ty jsi tak plná života, Maise. Jsi tak bezprostřední, tolik umíš žít okamžikem, který je právě teď. Naučilas mě, že můžu být šťastný hned, a ne někdy v daleké budoucnosti. Bez přemýšlení dokážeš vylézt na vysokou horu, postavit se svým obavám, vrhneš se

do nebezpečí, ale ne protože bys byla lehkomyslná – jsi prostě odvážná a hrdá. Máš lví srdce. Nebojíš se žít.“

Třásla jsem se, i když jsem byla přikrytá dekou. Podle Wesleyho jsem sebedestruktivní. Evan to chápal. Nešlo o laškování se smrtí, jako to dělala máma. Jen jsem chtěla žít naplno, až nadoraz.

Ale jak mohl mít tenhle pocit, když tohle ve mně vzbuzoval on? Jak je možné, že se dvě zombie navzájem přivedou k životu? Než jsem ho poznala, tak jsem statečná nebyla a šťastná už vůbec ne. Suverénní a nevzrušené chování neznamenají odvahu ani hrdost – jsou to jen obranné mechanismy, které vám pomůžou zvládat těžké situace. Když jste zraněné zvíře mezi šakaly, můžete se buď skrčit a odevzdat osudu, nebo fingovat sílu. Vystavit vlastní krev jako rudý odznak odvahy. A právě to jsem dělala.

„Pusťme si něco,“ ozvala jsem se konečně. Evan na mě kouknul.

„Pusť mi Casablancu.“

Mlčky pustil televizi. Poletovala mezi námi nervózní energie. Něco má přijít. Cítila jsem to hemžení až v morku kostí, v kořenech zubů – elektřina a napětí. Věděla jsem, že se něco chystá, něco, co mě změní.

Seděl vedle mě na gauči a tvářil se, jako by chtěl něco říct. Ale pak jen pustil přehrávání. Burácení orchestru. Titulky přebíhají po mapě Afriky. Státy jsou větší a hranice jednodušší, než je známe po všech našich moderních válkách a genocidách. Příběh je komplikovaný: dva uprchlíci z nacistického Německa se pokoušejí dostat do Lisabonu přes Casablancu, jež patří vichistické Francii. Nacisti se pokoušejí zabránit tomu, aby představitel odboje Victor Laszlo a jeho žena Ilsa město opustili. V srdci Casablancy vede noční podnik muž jménem Rick, který vydělává jak na zoufalých uprchlících, tak na úplatných úřednících a hraje na všechny strany. Jeden Rickův známý se dostane

k nevýslovně cenným tranzitním dokumentům, s nimiž se dostane z Casablancy kdokoliv a bez jakýchkoliv průtahů. Dokonce i odbojář, po kterém pasou náckové. Těsně před tím, než ho zastřelí policisti, svěří dokumenty Rickovi. Laszlo a Ilsa se proto na Ricka obrátí s žádostí o pomoc, protože je teď jediný, kdo jim může pomoct odcestovat ze země. Samozřejmě se ukáže, že Rick Ilsu zná. Byli kdysi milenci v Paříži a ona ho nechala čekat na vlakovém nástupišti se zlomeným srdcem a dopisem na rozloučenou, jehož inkoust se rozpíjel v dešti.

Od začátku mě příběh zaujal, ale postupně mě úplně pohltil. V napínavých okamžicích jsem popadla Evana za ruku, nahlas jsem se smála u řízných a chytrých dialogů a navzdory svému ironickému instinktu jednadvacátého století jsem se nechala naprosto vtáhnout do děje. Opovrhovala jsem morální jednoduchostí většiny starých filmů, kde byli jasně daní padouchové a hrdinové. Ale celý

tenhle film byl postavený na šedých zónách a morální nejednoznačnosti. Rick lidem pomáhal, ale také vydělával na jejich zoufalství. Ilsa se pokoušela využít Rickovy lásky, aby zachránila sebe a svého manžela. Francouzský policejní kapitán využíval bezmocných děvčat, ale zároveň nechal Ricka, aby je doprovodil na svobodu. V každém bylo trochu dobra i zla.

Když Rick vzpomínal na dny s Ilsou v Paříži, začalo být to, co se ve mně předtím jen tak hemžilo, silnější, ostré a bodavé. Nemohla jsem si nevšimnout té podobnosti. Zakázaná láska rozkvétá, zatímco se okolo kupí temné síly. Hrůza z blížícího se konce. Věděla jsem, že to přijde, nevyhnutelně se budou muset rozdělit – dozvuky tohoto loučení se v kinematografii objevovaly celá následující desetiletí. Ale když k tomu došlo a Ilsa nastoupila na noční ranveji do letadla s Laszlem, zatímco Rick zůstal na letišti, rozbrečela jsem se. Pane bože, naposledy

jsem u filmu plakala jako děcko. Ale nemohla jsem přestat.

Evan televizi vypnul. „Jsi v pořádku?“

„Ne,“ odpověděla jsem a smála jsem se sama sobě. „Nevím, co se mnou je.“

Neviděla jsem ho příliš zřetelně, ale jeho oči zářily ve sněžném šeru a jeho hlas zněl pevně. „Co cítíš?“

„Já nevím,“ odkašlala jsem si. „Proč jí neřekl, aby s ním zůstala. Vždyť ji pořád miloval.“

„Právě proto. Nechal ji odejít, protože ji miloval.“

Pitomě jsem se rozplakala ještě víc. Ty slzy mě tak rozčilovaly, že jsem se dál zároveň i smála a zřejmě jsem vypadala jako úplný blázen. Nervy jsem měla tak napjaté, že jsem cítila, jak se zevnitř trhám. A kvůli čemu? Blbému starému filmu? Kdybych ho viděla před rokem, napadla by mě spousta inteligentních poznámek k nasvícení, kameře a tempu filmu. Místo toho jsem se

rozpouštěla do hromádky sladkého neštěstí. Evan na mě hleděl s údivem jako tenkrát, když jsem se tak nehorázně zlila na večírku.

„To je k smíchu,“ vyhrkla jsem a vážně jsem se pokoušela smát. „Nikdy u filmů nebrečím.“

„Protože jsi nikdy nebyla zamilovaná,“ odvětil.

Krev se mi divoce rozproudila víc než kdy předtím a pak se zklidnila. V tichu jsem vnímala každý úder svého srdce. Mrkala jsem, dokud jsem nezačala vidět jasněji, a pak jsem zjistila, že na mě upřeně hledí s pootevřenými rty, cítila jsem jeho hřejivý dech. V očích měl pořád stejný údiv. Svět venku se otřásl jako sněžítko a celý se blýskal křišťály a mrazem. Po kůži mi přejel záblesk vzrušení, měla jsem pocit, že se začnu chvět. Viděla jsem, že polkl a nadechl se a chystá se říct ta slova, na která čekám. Věděla jsem, že něco takového se může stát jenom jednou

za život a že se to děje tady, právě tady a právě teď.

„Maise,“ řekl, „miluju tě.“

A opravdu jsem se rozechvěla a všechno ve mně se změnilo v tutéž blyštivou bělost, která byla venku: na okamžik beztížně poletovala, prchavě zachytila světlo a roztála v té vteřině, kdy dosedla. Nemohla jsem mluvit. Hlavu jsem měla plnou sněhu a statické elektřiny. Dotkl se mé tváře a já se dotkla jeho, ale nepolíbili jsme se, jen jsme se na sebe dívali. Miluju tě, říkala jsem si. Dnes večer jsem byla jediná osoba, která skutečně žije, a vděčím za to tobě. To ty jsi zařídil, že svět pro mě ožil a já tě miluju, miluju, miluju. Ale bylo tak těžké dostat z plic vzduch ven a on mě pak políbil a já jsem se o to přestala pokoušet.

Moje tělo jako by ztratilo hmotu. Připadalo mi, že jsem z vrstvy průsvitného tylu seskládané tak, aby připomínala dívčí siluetu. Vzduch mnou protékal a krmil mě

kyslíkem. Líbala jsem ho a hrubost jeho tváří ve mně vzbuzovala záchvěvy mravenčení. A jak jsem ho líbala, ledové tkáně mého těla se zaplavily ohněm a krví a pak jsem vzala jeho obličej do dlaní a shlédla k němu, popadla ho za ruku a táhla ho po studeném betonu. To já jsem ho vlekla do postele a držela jsem mu obličej tak, abych ho mohla dál líbat a zajíždět mu jazykem do pusy. Rozepnula jsem mu knoflíčky na košili a svlékla mu ji. On tam seděl a nechal mě, abych se ho dotýkala: pevných robustních ramen, světle zlatavé kůže, jemně vyrýsovaných svalů, tak tvrdých a teplých, že připomínal dýchající kámen. Tiskla jsem mu obličej pod krk a vdechovala jeho vůni jako drogu. Do tohohle muže jsem zamilovaná, pomyslela jsem si. Jsem zamilovaná do svého učitele. Jsem zamilovaná do Evana Wilkeho. Bylo tak šíleně příjemné si to uvědomit a konečně si to připustit. Ale moje ústa to nevyslovila. Dokázala jsem mu jen přitisknout rty na kůži – žár se setkal

s žárem – a představovala jsem si, že se ta zpráva předá krví. Zavřela jsem oči. Všechny smysly jsem soustředila na konečky prstů a cítila jsem se, jako bych držela v rukách celý svět, jasný safír protkaný žilami světla, který se v záři slunce pomalu otáčí ve své nepopsatelné, nepředstavitelné nádheře.

Tak takovéhle je být zamilovaný, Wesley. Je to vděčnost. Vděčnost, že v tomhle zkurveném, překrásném vesmíru existuješ.

Filmy se obvykle drží struktury klasického řeckého dramatu. Začíná se expozicí: kdo, kdy, kde. Pak se posunete ke kolizi, při níž se stupňuje napětí (plány, vylomeniny, honba za něčím, co je pro příběh zásadní – slovy Alfreda Hitchcocka „MacGuffin“), až se dostanete k vyvrcholení – ke krizi (exploze, smrt padoucha, povede se najít

„MacGuffina“) a ta potom směřuje k rozuzlení (děvče získá milovaného muže,

všechno se s „MacGuffinem“ vyřeší) a končí to závěrečnými titulky (k tomu příšerný popový hit). Základní schéma dramatu odpovídá pyramidě.

Řecké tragédie však postoupily ještě o krok dál. Na krizi může navázat moment označovaný jako peripeteia. Tragický zvrat. Náhlá změna okolností či osudu. Tomu obratu často předchází anagnorisis, kritické odhalení. Zdá se, že se všechno vyvíjí určitým směrem, ale pak najednou bum a zápletka vybuchne jako bomba a všechno se nenávratně vychýlí z kurzu. Aristotelovým slavným příkladem je to, jak Oidipus zjistí, že zavraždil svého otce a oženil se s matkou. Mým oblíbeným příkladem je to, jak si Donnie Darko uvědomí, že aby zachránil svět a všechny, které miluje, musí se nechat rozdrtit kusem letadla.

Odhalení. Zvrat. Podstata tragédie.

Tyhle pojmy budou velmi důležité, milí studenti.

Celý týden před prázdninami sněžilo. Na parkovišti jsem házela sněhové koule po Wesleym, neustále jsem nosila bezprsté rukavice a široký připitomělý úsměv, a když jsem ve třídě uviděla Evana, byla jsem klidná, spokojená a prostě šťastná. Zamilovaná. Město se změnilo v drobounkou plastovou vesničku uvnitř sněžícího těžítka, z nebe se sypaly třpytky a ulice byly ozdobené lesklou cukrovou polevou. Sněhu bylo moc na to, abych jezdila na kole, a tak mě Evan vyzvedával a vozil k sobě do bytu. Tam jsme si ozdobili malý stromeček, na balkon zavěsili duhová světla a vzduch provoněli brusinkovým potpourri. Sníh a zimní kabáty byly kamufláž, která nám dodala odvahu. Neotáčela jsem se pořád dokola přes rameno. Pohledy jsem si šetřila pro něj. Máma odjela na pár dnů z města, tak jsem Evana pozvala, aby se přišel podívat do mého pokoje. Muchlovali jsme se na posteli, ale nechtěl

mít sex v našem domě, protože jsem tam prožívala dětství a vyrůstala. Tvrdila jsem mu, že to bude o to žhavější a zajela jsem mu jazykem do ulity ucha, ale on se jen zasmál a prohlásil, že jsem nenapravitelná. „A co mám dělat, abych se napravila?“ vyptávala jsem se. „Nauč mě to.“ Znova se smál a řekl, že to nejde, protože jsem ke všemu i nepoučitelná.

Wesley i já jsme měli své filmy promítat v pátek těsně před prázdninami, takže se nám poštěstilo vidět všechna díla spolužáků před námi. Některá z nich byla překvapivě povedená.

Hiyam natočila dokument o svých íránských rodičích a diskriminaci, jíž ve své zemi museli čelit. Jiná spolužačka měla úchvatnou stop-motion animaci z lega o klukovi, který se rozhodne stát superhrdinou. Jedna skupina natočila sci-fi detektivku o vraždě, která se odehrává v roce 2030 mezi prvními

osadníky na Marsu. Úplně mě ohromil ten záběr fantazie.

„Jsi nervózní?“ ptala jsem se Wesleyho ve čtvrtek na obědě.

Pokrčil rameny. Celý týden byl nezvykle zamlklý a já jsem usoudila, že je to právě kvůli filmovému projektu.

Cvrnkla jsem ho do ucha. „Nebuď takový mrzout. Tak jako tak na tvoje narozky přijdu. A vyřiď mámě, ať mi nekupuje nic k Vánocům. Vážně.“

Wesley civěl na bramborovou kaši a shrabával ji do načechraného pohoří.

„Maise.“

„Co je?“

Zvedl ke mně oči. „Jsi moje nejlepší kamarádka. Vědělas to?“

Srdce mi trochu škytlo, ale suverénně jsem řekla. „No nee, ty máš postřeh. Jsem přece tvoje jediná kamarádka.“

Naše pohledy se setkaly, ale nic neříkal. Wesley dával city najevo tak zřídka, že jsem

moc dobře nevěděla, na co se to teď dívám. A on to jako kluk zřejmě taky moc nevěděl. Ticho se protahovalo.

„Ty jsi taky můj nejlepší kamarád,“ řekla jsem tiše.

Sklouzl očima zpátky do talíře. Já jsem pokukovala z okna a cítila jsem nevysvětlitelnou nejistotu. Sníh se dál něžně řinul a jako zmizík zakrýval svět pod sebou, jako by se urputně snažil smáznout všechny naše chyby.

Nechci, abys mě hodnotil nějak jinak než ostatní, kladla jsem Evanovi na srdce a on mě v pátek poslechl.

„Maise O’Malleyová,“ vyvolal mě.

Když jsem vkládala flešku do počítače u projektoru, ruce se mi třásly. Při promítání filmu jsme měli sedět v zadní části třídy, kde by jindy při projekci seděl učitel. Evan seděl v publiku se zbytkem třídy. Což bylo dobře,

protože jsem si nebyla jistá, jestli bych se mu zrovna teď zvládla dívat do očí.

V listopadu jsem svůj úkol vyrovnat se s další fobií nezvládla, takže prosincová nálož by se měla počítat za dva. A ve skutečnosti by se to, co mělo přijít, mohlo počítat za celý zatracený rok.

Měli jsme zakázáno vysvětlovat nebo charakterizovat svoje filmy předem. Mohli jsme je jenom stručně uvést.

„Jsem Maise O’Malleyová,“ spustila jsem a sama sebe jsem překvapila tím, jak pevně můj hlas zněl, „a můj film se jmenuje Milý Ty.“

Evan mírně sklonil hlavu a já jsem spustila přehrávání.

Začínáme pohledem na trasu horské dráhy: její ocelová páteř se klene do oblouku a obratle pomalované neonově červenou a měsíčně bílou barvou září nocí. Kamera se s cuknutím posouvá dopředu a ozve se skřípání kovu. Můj hlas říká: Nehodlám tady

rozebírat celou tuhle metaforu s horskou dráhou a zamilováním. Tam nahoře jsem se do tebe nezamilovala. Je Halloween a já sedím vedle Wesleyho a předstírám strach, zatímco pro mě tyhle záběry natáčí, aniž věděl, že mi dělá asistenta. Záběr přeskočí na zlatá světla na parkovišti a chlapečka, který si kope do oblázků. Potom pohled na lunapark z římsy vodojemu, mrak světlušek. Pak zchátralá benzínka, kde můj stín sedí a čeká a přitom pohupuje nohama.

Zatímco se mění scéna za scénou, vyprávím příběh, který jsem vyprávěla vám. Občas začne hrát úryvek některé písničky, o němž jsem se zmiňovala, a zase se vytratí. Do obrazu naskakují slova, sama se napíší a potom vymažou a zmizí. Neviděli jste, že bych měla věčně kameru v ruce, ale bylo tomu tak. Lidi jsou tak zvyklí na mobilní telefony, že si už ani nikdo nevšimne, když něco natáčíte – a ani si neuvědomují, že sami natáčejí film. Paulova silueta se tyčí

na verandě jako strašák. Garyho ruka na mém zápěstí, zatímco jsem dělala, že někomu píšu zprávu. Wesleyho silueta u nasvíceného bazénu, když čekal, že ho políbím. A Evan – pořád dokola. Jeho ruce mi hladově hladí kůži, jako chlapeček se pohupuje na špičkách, jeho nadšení životem, které se přenáší i na mě. Ale nikdy tam není nic, podle čeho byste aktéry identifikovali. Žádné obličeje ani hlasy, jen nepřímé narážky a nejasné útržky. Všechny ty momenty jsem zachytila, zatímco jsem dělala, že je prožívám, ale nejsem si jistá, kde jsem byla, když se odehrávaly – nevím, jestli jsem byla sledující oko za objektivem, nebo ta kůže, které se někdo dotýká. O to přesně jde. Už si nejsme jistí. A se skutečným životem jsou tu propletené scény z filmů z mého soukromého doučování. Palubní počítač Hal 9000 a jeho strašidelné, nikdy nemrkající červené oko (paranoia). Velociraptoři si to štrádují kuchyní, drápy cvakají o dlažbu

a děti se schovávají pod stolem (skrývání). Rick přiopile pokřikuje na Sama, aby zahrál

„As Time Goes By“ (posedlost).

Jak proud vědomí plyne dál, je čím dál zaplněnější a chaotičtější. Obrazy a slova probleskávají příliš rychle, než aby se daly podrobně zkoumat – jako takové to filmové klišé, kdy někomu na pokraji smrti proběhne život před očima. Až na to, že tohle se neděje, když umíráte – děje se to během života. Všechno probleskává a mizí pryč. Prakticky to nestihnete procítit, než se to ztratí v nenávratnu. Úplně na konci obrazy zpomalují a jsme zpátky nahoře na horské dráze a svět dole vypadá jako pinballová hra v automatu plná hluku a světla. Můj hlas do toho říká: Zřejmě se ti snažím říct to, co jsem tehdy v noci nedokázala vyslovit. Klidně tomu říkej „láska“, nebo tomu říkej „volný pád“. Beztak je to skoro to samé. Miluju tě.

Vozík se vrací dolů. Světla se míhají. Střih, černo. Závěrečné titulky.

Pan učitel Wilke se ani nehnul. Někdo vstal a rozsvítil světla. Všechny hlavy se natočily ke mně. Wesley ne, jak jsem si všimla.

Evan si odkašlal. „Takže, třído? Máte nějaké komentáře?“

„To byl fakt intenzivní zážitek,“ ozvala se Rebecca, ta s animací z lega.

„Já to nechápu,“ řekl nějaký kluk.

„Byl to milostný dopis,“ prohlásil někdo jiný.

„Aha.“

„Já jsem myslel, že jako umřela a proběhl jí přitom život před očima.“

Smích.

„Ona se zabila na horské dráze?“

„Možná ten vozík naboural.“

„To je metafora, ty chytráku.“

„Byly tam pasáže z jiných filmů. Je to vůbec legální?“

„Krátké úryvky můžeš použít, to je jako když děláš remix.“

„Myslím, že tyhle pasáže byly o tom, co prožívá. Jako ti dinosauři třeba znamenali, že se bojí.“

„Čeho?“

„Že na ně někdo přijde.“ To byla Hiyam.

„Jak jako že na ně přijde?“

Hiyam na mě pohlédla a já jsem nereagovala.

„Co říkáte na tu techniku koláže?“ zeptal se Evan.

„Bylo to trochu jako videoklip k písničce,“ odpověděla Rebecca.

„Jo,“ přitakal kdosi. „Připomnělo mi to, že když si nasadím sluchátka a někam jdu, z celého života se stane klip.“

Zase smích, tentokrát souhlasný.

„Hraju v kapele,“ řekl spolužák-skejťák.

„Kdybys chtěla natočit opravdickej klip, tak ti za to normálně zaplatíme.“

Pokrčila jsem rameny a nevzrušeně se usmála. Překlad: To je sakra jasný, že bych chtěla!

Diskuse pokračovala, ale já jsem přestala dávat pozor. Nemohla jsem odtrhnout oči z Evana a Wesleyho. Ani jeden z nich se na mě nepodíval a Wesley k mému projektu neřekl ani slovo. Připadal mu tak hrozný? Žárlil kvůli tomu, co jsem přiznala? Pane bože, tak co?

Evan se postavil a přešel k tabuli. Známkoval sice přísněji, než jsem očekávala, ale nechal projít každého, kdo dal najevo aspoň špetku porozumění tomu, co jsme probírali. Nejlepší známku, áčko, dal zatím jednom dvakrát: Hiyam za její Žlutý prach a Rebecce za Když jsem se učil létat. Sledovala jsem, jak Evan píše Milý ty, potom se zarazil, fix se chvíli vznášel u tabule a nakonec něco rychle a rozhodně dopsal. Otočil se a konečně se na mě podíval.

Známka: A.

„Moc pěkná práce, slečno O’Malleyová,“ okomentoval. „Vidím, že máte pro film skutečnou vášeň. Když budete takhle pokračovat a dál svoje nadání tříbit, dotáhnete to daleko.“

Hlas se mu drobátko chvěl, ale ne tak, aby si toho všiml někdo jiný než já. Ale uvnitř jsem se rozzářila ultrafialovým světlem.

Jako omámená jsem se šla posadit na svoje místo a on udělal totéž. Poprvé za celou dobu našeho šíleného školního vztahu jsem z toho měla dobrý pocit. Ano, seděli jsme sotva dva metry od sebe a neodvážili se na sebe pohlédnout a skoro jsem slyšela, jak Hiyam nespokojeně skřípe zuby, ale bylo to v pořádku. Byla jsem do něho zamilovaná. A on to věděl. A byl zamilovaný do mě. To mi stačilo.

„A přichází řada na naši poslední oběť,“ prohlásil Evan. „Wesley Brown.“

Kdosi zhasl. Evan seděl jen ob dvě prázdné lavice ode mě, a když zhasínala světla,

nenápadně se na mě usmál. Taky jsem se usmála. Zdálo se mi, že prsten na mojí ruce tepe spolu s mým srdcem.

Wesley svůj film neuvedl. Jen beze slova zmáčkl „play“.

Černobílý záběr. Bokeh, extrémně rozostřená, překrývající se kola světel. Kamera pomalu zaostřuje na dívku, která sedí u piknikového stolu s…

Pane bože. To jsem já. Večer na pouti, ten náš první večer s Evanem, ještě předtím, než jsem se s Wesleym vůbec seznámila. Nebylo mi vidět do obličeje, ale poznala jsem oblečení, postavu a poletující tmavé vlasy, když ta holka pohodila hlavou, jak dopíjela pivo a plechovka se zaleskla v měsíčním světle.

Evan mě taky poznal. Periferním viděním jsem postřehla, jak mu ztuhla ramena.

Na černém pozadí se objevuje název filmu a k tomu hraje strohá a teskná melodie na klavír:

Posedlost.

Ježíši Kriste, pomyslela jsem si. Ale dobře, já jsem právě vyznala svým filmem někomu lásku, takže teď na oplátku uvidím totéž. Tohle by Wesley dělat neměl. Probírali jsme to. A jak to sakra vůbec natočil?

Střih, areál lunaparku. Kamera levituje vzadu na horské dráze a sleduje, jak se vozíky postupně zaplňují. Už jsou zabraná všechna místa kromě předního vozíku. Přichází tatáž dívka, rozhlíží se a pak nasedá. Připojí se k ní nějaký muž. Do tváře jim není vidět.

Střih na soutěž s vodními pistolemi, holka se otírá o tlusťochovu nohu.

Střih na siluety líbající se u auta. Chevrolet Monte Carlo.

(Střih na mě ve třídě: srdce mi zamrzlo, když jsem si uvědomila, že to nemá být o Wesleyho posedlosti mnou.)

Střih na dívku, jak ujíždí po silnici na kole, rozmazaný záběr na pleť bledou jako měsíc a vlasy jako noční květina.

Střih na…

V jednu chvíli jsem to přestala vstřebávat. Jen jsem zírala na plátno a vnitřnosti se mi obracely jako skleněné střepy. Nikde neukázal naše obličeje. Každý snímek byl mistrně oříznutý, odhaloval ruce, nohy, naše hlavy zezadu. Nejčastěji moje ruce. Vlastně byl celý tenhle zpropadený film o znakové řeči. O napětí, znepokojení a touze, které jsem vyjadřovala rukama. A pokračovalo to školním rokem. Čekám na kapotě Evanova auta. Naše ruce se spěšně propojí na chodbě. Oba společně odcházíme z jeho třídy po našem tajném líbacím dostaveníčku během čtvrté hodiny. Nedaly se rozpoznat žádné inkriminující detaily Wesley si dal neuvěřitelnou práci s tím, aby je pečlivě vystříhal , ale ten, kdo do téhle školy chodil, poznal, kde se to odehrává. A bylo zřejmé, že jde o učitele a studentku. A taky bylo poznat, že je ta studentka svým učitelem posedlá, neustále čeká, touží, propadá úzkosti. Byly

tam scény, které jsem si ani nepamatovala: působím zoufale a rozzlobeně, kopu do kola, mrskám planými jablky o cihlovou zeď, sedím na obrubníku s hlavou v dlaních. Kdy se tohle stalo? Bylo to jako dívat se na cizího člověka.

Poslední záběr: Halloweenský večer, u Siobhan v autě. Hledím z okna a nutkavě si na ruce otáčím prsten sem a tam, sem a tam.

Hudba se vytrácí. Náhlý střih, černé pozadí a titulky.

Někdo rozsvítil a já jsem si představila, že tam stojím s bouchačkou.

Evan ani nestačil vyzvat k diskusi.

„Ty jo,“ vypadlo z jednoho spolužáka.

„No teda!“ ozval se další.

„Takže,“ pokračovala jedna holka, „jaký je to žánr? Protože ono to vypadalo fakt, fakt… reálně.“

„Dokudrama,“ odpověděl Wesley bezbarvým hlasem.

Ty zasranej lháři, pomyslela jsem si.

„Takže je to vymyšlené?“

„Je to inscenované.“

„To se jako děje? Tady v Riverlandu?“

„Jsou to herci.“

Ihned se do toho vložily další hlasy.

„Ale je to teda založené na skutečnosti.“

„Ty jo, to se tady fakt stalo?“

„Hele, takovýhle věci se přece dějou pořád.

Nebuď naivní.“

Ani jsem se na Evana nepodívala. Nešlo to. Ale mluvil znepokojivě klidným hlasem:

„Zaměřme se na téma. Jakých dalších témat jste si ještě všimli kromě toho titulního?“

Málem jsem se rozesmála. Jak o tomhle vůbec můžeš debatovat? Vykopni je ze třídy? Pusť nás dnes domů dřív. Abych z něj mohla vymlátit duši.

„Osamělost,“ odpověděl někdo bez váhání.

„Deprese.“

„Chtíč?“

Následovalo chichotání.

„Sex.“

Každé z těch slov mnou projelo, jako když se zabodávají jehly do voodoo panenky. Tohle je do prdele můj život, o čem se bavíte, vy debilové. Nemá žádný blbý téma.

„Podle mě je to o lásce,“ prohlásila nesměle Rebecca, „ale… tak trochu chorobné.“

„Pochopilas, že je to učitel, ne?“ opáčil jeden z kluků.

„No a?“

„Takže je to trochu pedofilní.“ Rebecca opovržlivě vzdychla.

„Ale není,“ pokračoval někdo další.

„Na minulé škole jsme měli holku, která chodila s učitelem, a když jí bylo osmnáct, tak se vzali.“

„To je hnus.“

„Já bych do toho se sexy učitelkou klidně šel,“ tvrdil jeden kluk a nějaká holka se zeptala: „S Bisettovou?“

Třída se rozesmála.

„Měla jsem pocit, že se pozvracím. Začala jsem se zvedat a Evan po mě hodil varovným

pohledem. Poutat na sebe pozornost by zřejmě byl špatný nápad.

„Třído,“ oslovil je vyrovnaným hereckým hlasem, „zaměřme se na ten film.“ Pak se otočil na Wesleyho a mně poskočilo srdce.

„Wesley použil velmi efektivní vyprávění bez dialogů, a dokonce bez záběrů na obličeje. Proč si podle vás vybral tento styl?“

Protože je to srab, pomyslela jsem si.

„Aby ukázal, že to může být kdokoliv.“

„Aby skryl jejich identitu.“

„Podle mě proto, abychom se víc zaměřili na emoce,“ nadnesla Rebecca.

„Jaké emoce, prosím tě? Tohle je o poblouznění.“

„Já myslím, že ne,“ namítla Rebecca.

„Podle mě ho fakt miluje.“

„Jak to víš?“ dobíral si ji jeden spolužák.

„Mělas něco s učitelem?“ Smích.

„Zpátky k tématu,“ napomenul je Evan.

„Má pravdu.“

Hiyamin hlas. Jako by mi probodla srdce rampouchem.

„Souhlasím, že je to o lásce,“ povídala Hiyam. „Zajímalo by mě, co si o tom myslí Maise, protože její film byl taky o zamilování do učitele.“

Otočila jsem se směrem k ní. Dívala se na mě celá třída. Nemohla jsem mluvit. Najednou jsem si uvědomila ten prstýnek, celou dobu mám ten pitomý prsten na ruce. Teď jsem ho sundat nemohla, když na mě všichni viseli očima. Bože, ať si ho nevšimnou, modlila jsem se. Ať si nevšimnou, čím jim to celou dobu mávám před nosem.

„Tak co?“ vybízela mě Hiyam.

„Hiyam,“ ozval se Evan, „netlač na ni takhle.“

„To je dobře míněná otázka.“

„Ale nemusí na ni odpovídat.“

„Já jí na tu posranou otázku odpovím,“ odsekla jsem.

Nikdo vysloveně nezalapal po dechu, ale na chvíli se najednou rozhostilo ticho.

„Myslím, že je snadné někoho odsuzovat, když o něm nic nevíte,“ spustila jsem. „Třeba než jsem viděla tvůj film, myslela jsem, že jsi rozmazlená zkoksovaná kráva. Teď vím, že to není chyba tvých rodičů.“

„Maise,“ vydechl Evan tiše a vyplašeně.

Otočila jsem se na Wesleyho, který seděl ve stínu na stupínku vzadu.

„A o tobě jsem si myslela, že jsi fajn člověk.

Ale teď vidím, že jsi pošahanej magor.“

„Maise,“ napomenul mě Evan ostře. Znělo to jako šlehnutí bičem.

Nikdo se nepohnul. Hrobové ticho.

„Odejdi na chodbu.“

Zarazila jsem se jako opařená. Pak jsem se na něj obrátila, zdřevěnělá, vzteky bez sebe a zraněná. Na vteřinu se naše oči setkaly a pak se zadíval pryč.

Vstala jsem a odešla. Nepráskla jsem za sebou dveřmi, ale rozzlobeně jsem kráčela

chodbou a rozrazila jsem dveře na chlapecké záchody. Když se na mě kluk u pisoáru šokovaně ohlédl, zavrčela jsem: „Vypadni.“

Popocházela jsem sem a tam. Pak jsem se dlaněmi opřela o umyvadlo a měla jsem pocit, že bych ho dokázala vyrvat ze zdi. Pustila jsem studenou vodu a cákala si ji na obličej. Snažila jsem se napít, ale nakonec jsem ji vyprskla na zrcadlo. A zase jsem popocházela. Nemusela jsem čekat dlouho. Zazvonilo, vyšla jsem na chodbu a dívala se na studenty, jak odcházející ve skupinkách a špitají si.

Když jsem zpozorovala Wesleyho, přišla jsem k němu, popadla ho za košili a co nejsilněji škubla.

„Co to sakra děláš?“ obořil se na mě.

„Chceš to řešit tady, nebo o samotě?“

Skoro jsem nepoznávala vlastní hlas. Zněl nekompromisně a drsně, dopáleně. Jako škrtnutí sirkou, těsně před tím, než vzplane. Spolužáci po nás pokukovali.

Wesley se na mě chvíli úzkostně díval. Potom za mnou zamířil na záchody. Když vešel, kopla jsem do odpadkového koše u dveří a ten se před námi divoce roztančil. Wesley mě popadl za paži. Byl větší a silnější než já a za to jsem ho teď nenáviděla.

„Pojď sem, ať ti můžu jednu vrazit,“ řekla jsem.

„Ty ses zbláznila.“

„Ty zasranej zrádče. Kreténe blbej. Jak jsi mi to mohl udělat?“

Hleděl na mě vykulenýma očima, jako by ho to překvapilo. „Strašně to nafukuješ.“

„Do prdele, tys mě šmíroval, Wesley. Jsi na hlavu. A celou dobu jsi věděl, že je to on. To snad není možný, že jsem ti věřila.“

„Já nechápu, jak jsem mohl věřit já tobě,“ vyštěkl. „O všem jsi mi celou dobu lhala jako najatá.“

Pustila jsem ho a zabodla mu prst do hrudi. „Protože mi sakra nezbývá než o tom lhát. Kdyby se to kdokoliv dozvěděl,

přišel by o práci. Což se teď stejně stane. To se ti fakt moc povedlo, Wesley. To bude A plus. A posraná zlatá hvězdička k tomu.“

„Pane bože, přestaň ječet. Nikdo neví, že je to o tobě.“

„Hiyam nás viděla, ty idiote. A teď jsi jí dal důkaz.“

„Cože?“ zeptal se.

„Že. Nás. Kurva. Viděla.“

„Kde?“

„Kde asi?“ Máchla jsem pěstí do vzduchu a přála si, aby to byl jeho obličej. „Tam. V té blbé třídě.“

„Co viděla?“

Přiblížila jsem se tak, že jsme se dotýkali hrudníkem. „Co myslíš, že viděla? Nás. Spolu.“

Wesley poodstoupil. „Tys s ním byla ve třídě?“

„Ježíši,“ zamručela jsem.

„Vy jste to dělali v naší třídě?“

„Vůbec se neopovažuj mě soudit. Nemáš právo…“

„To je neuvěřitelný,“ stoupal mu hlas. „Tys to s ním dělala v naší třídě. To je ale fakt úchylárna, Maise. Co to s tebou sakra je?“

„Co to sakra je s tebou?“ zakřičela jsem.

„Jsi normální stalker. A zrádce. Prý ‚Jsi moje nejlepší kamarádka, vědělas to?‘ Běž s tím do prdele.“

Jeho hlas zněl bezcitně. „To ty jsi zrádkyně.“

Zasmála jsem se. „Proč, protože jsem tě připravila o iluze, ty naivní děcko? Musíš dospět. Takováhle je realita. Svět je ošklivý a zlý a zkažený a my všichni taky.“

Neuhnul pohledem. Trochu mu klesla brada, ale hleděl mi přímo do očí.

„Poslouchej, co říkáš. Přesně takhle vidíš sama sebe, když jsi s ním. Všechno je ‚ošklivé a zlé a zkažené‘. Přesně proto jsem to udělal.“

Kdybych měla po ruce jakýkoliv volný předmět, už by po něm letěl. Místo toho jsem si rukou hrábla do vlasů a zatáhla za ně.

„Pane bože,“ snažila jsem se nekřičet. „Ty si vážně myslíš, že mi dáš za vyučenou, ty arogantní parchante.“

„Jo,“ odpověděl chraplavě. „Ale zřejmě jsi moc pitomá na to, abys to pochopila. Naivní jsi ty. Vůbec nevidíš, co s tebou provádí.“

Se smíchem jsem rozhodila rukama. „Tak mi to prosím vysvětlete, pane profesore Browne.“

„Není takový, za jakého ho máš.“

„A jaký podle tebe teda je?“

„To nevím. Ale je strašně divné, že o něm není na internetu ani zmínka, která by byla starší než z roku 2011. Je jako duch. Vynořil se odnikud.“

Zvedal se mi žaludek. Můj vztek vychládal a zatvrzoval se a přecházel v nenávist.

„Nic o něm nevíš. Já ale vím, jakou má za sebou minulost,“ řekla jsem.

„Jo? A odkud teda je?“

„O tom ti nic povídat nebudu.“

„Kde učil, než nastoupil sem?“

„Zmlkni.“

„Kam pořád jezdí, když má volno? A proč sedí v autě a celé hodiny si povídá sám se sebou?“

Zírala jsem na něj. „Cože?“

Dveře zaskřípaly, narazily na odpadkový koš a dovnitř vrazil hlavu nějaký kluk. Oba jsme zaječeli: „Zmiz odsud!“ Hlava se ztratila.

Vrátila jsem se očima k Wesleymu. Dýchalo se mi těžce, v krku mi vyschlo a cítila jsem nepříjemnou pachuť, jako kdybych uběhla bůhvíkolik mil a úplně se odrovnala.

„Viděl jsem ho,“ opáčil Wesley. „Tak jo, šmíroval jsem ho. Klidně si mě za to zkus udat. Bál jsem se, že jsi v nebezpečí, Maise. Využívá tě. Snažil jsem se tě ochránit.“

„Ochránit tím, že mi zkazíš život?“ Zakroutila jsem hlavou. „Chováš se jako úchyl, jsi posedlý. O tom je ten tvůj film doopravdy. A ty tu ironii vůbec nechápeš.“

„No tak, prober se.“ Přisunul se blíž a já jsem musela zvednout hlavu, abych mu viděla do tváře. „Jo, jsem tak nějak posedlý. A fakt mě to mrzí. Tady ale o mě nejde. Ty vůbec nevnímáš, co s tebou ten chlap dělá. Nasadila sis růžové brýle a máš dojem, že jsi zamilovaná, ale to nejsi. Otevři už oči, Maise. Vidím, jak jsi pořád zoufalá, a tys teď měla možnost to vidět taky. Nenašel jsem jiný způsob, jak ti ukázat, co je opravdu zač.“

Stála jsem na špičkách a mluvila jsem šeptem. „Zradil jsi mě tím nejhorším možným způsobem,“ sykla jsem. „Je mi z tebe špatně. Už s tebou nikdy nechci mluvit.“

Odšoupla jsem koš, vyřítila jsem se pryč a přes slzy jsem neviděla ani ň, jen oslnivé rozmazané bokeh.

9

Přijď po vyučování ke mně.

Četla jsem si Evanovu zprávu a měla jsem chuť telefon roztřískat na kousky. Copak má smysl se ještě schovávat? Dravá zvěř nás našla. Celý den jsem strávila v temné mlze, neviděla jsem nic než krev a kosti a cestičku z vlastních rozsápaných vnitřností vinoucí se po třídě.

Prosím, dodal a mně v hrudníku něco zaškubalo, jako by zahrál na nějakou tklivou a rozladěnou strunu.

Neodpověděla jsem mu. Práskla jsem dveřmi skříňky.

Za dveřmi na mě čekala Hiyam. Infarkt myokardu.

„O’Malleyová,“ zavrněla, „hledala jsem tě.“

Překvapivé odhalení už proběhlo. Teď může následovat jedině dramatický zvrat.

„Pojďme se projít,“ navrhla.

Sice jsem ještě měla mít světovou literaturu, ale na poslední hodinu den před prázdninami stejně nikdo nešel. Budova ztichla a většina tříd potemněla. Prásknutí dveřmi znělo dlouhou ozvěnou. Škola už se změnila v kryptu.

„Mám hodinu,“ řekla jsem. „Co chceš?“

„Chci ti pomoct zachránit Evana Wilkeho před vězením.“

Tělo mi ztuhlo, celý buněčný metabolismus se zastavil. Měla dokonale vyrovnanou tvář, vystouplé lícní kosti a mandlové oči – jako krásná maska. Nedokázala jsem z jejího výrazu nic vyčíst. Zvedla úzké, vyrýsované obočí a kráčela pryč. Já jsem běžela za ní jako pitomá mladší ségra.

„Takže,“ pokračovala, když jsem ji dohnala, „jak ho oslovuješ, když jste sami? Evane, nebo pane učiteli?“

Polkla jsem. Nic nepřiznávat.

Otevřela dveře k únikovému schodišti a postrčila mě dovnitř. Měla jsem pocit, jako bych šla na vlastní popravu. Opřela jsem se o chladnou betonovou zeď a hleděla na zamřížovanou žárovku naproti nám, jako by mohla každou chvíli vybuchnout.

„Nahoru,“ nakázala Hiyam.

Vylezly jsme ven dvířky na střechu, nebyla zamčená.

„Uvidí nás na bezpečnostní kameře,“ namítla jsem.

„Že tě to nezastavilo, když šlo o Wilkeho.“ Kdybych zaskřípala zuby jen o trochu silněji, rozletěla by se mi hlava.

Když otevřela dveře, ovál nás ledový vítr. Tašky na střeše se potáhly diamantovým povlakem ledu, třpytily se na slunci jako kluzké šupiny. Jasná chrpově modrá obloha se táhla do nekonečna. Hiyam zamířila k římse a já jsem ji následovala a v hlavě jsem si vypočítávala pravděpodobnost smrti při pádu ze čtvrtého patra.

Zapálila si cigaretu. Když vydechla, kouř z jejích úst visel ve vzduchu jako průsvitná hadí kůže.

„Pořád přemýšlím nad jednou věcí,“ řekla.

„Proč zrovna ty?“

Stála jsem vedle ní s překříženýma rukama. Měla jsem na sobě pánskou flanelovou košili a legíny a pod kůži se mi zařezával mráz, ale držela jsem hlavu vztyčenou a odmítala se schoulit.

„Víš co,“ pokračovala Hiyam, „mohl by mít kohokoliv. Kdyby mě vzal k sobě domů, vykouřila bych mu ho už v autě. Vlastně ne, nechala bych se přivézt od svého řidiče tátovou limuzínou, nabrala bych ho a vykouřila ho tam.“

„A to se ptáš proč já?“ odvětila jsem suše.

„Proč jen to nebyla některá z vás trapných holčiček, co nemají vyřešené záležitosti se svým papá? Dobrá otázka.“

Zasmála se. Její kouř čmáral arabesky, které vypadaly jako perské písmo.

„Máš něco do sebe,“ připustila. „S ničím se nesereš. To je docela sexy.“

„To flirtování si nech od cesty,“ odpálkovala jsem ji. „Nejsi můj typ.“

Hiyam se znovu zasmála. „Ty jsi ale mrcha. A to se mi líbí, O’Malleyová. Teď ti vysvětlím, jak to bude fungovat.“ Posadila se na římsu. „Budeš moje dodavatelka. Seženeš všechno, co chci, v jakémkoliv množství a za pouliční cenu. Žádné smlouvání. Můj baba joon by byl hrozně zklamaný, kdyby věděl, že jsem nesmlouvala.“ V očích se jí objevil neústupný záblesk. „Na oplátku neřeknu řediteli ani policii, že šukáš s panem Wilkem. A neřeknu jim ani to, jak šukal se mnou.“

Zírala jsem na ni. „Cože?“

„To by totiž byl trestný čin. Protože je mi sedmnáct.“

Narovnala jsem ruce a postavila se před ni.

„O čem to sakra mluvíš?“

„Mluvím o tom, že umím docela přesvědčivě lhát.“

„Ty jsi zešílela,“ řekla jsem. „Tomu by nikdo neuvěřil. Nejsou žádné důkazy.“

„Že nejsou?“ podivila se. „Wilke byl viděný ve spoustě ošemetných situací. Jako když se objevil u mě na večírku. Nebo když se s tebou a pak i se mnou zamkl ve třídě, což Wesley působivě zachytil ve filmu. Můj baba si najme ty nejlepší právníky. Chudáčka jeho holčičku zneužili.“ Se smíchem mi vyfoukla kouř do obličeje. „Vidím, že přemýšlíš, jestli mě neshodit dolů. Ale neuděláš to. Ty totiž budeš dělat přesně, co ti řeknu. Protože mi teď patříš. Budeš moje hračka.“

Jestli existuje Bůh nebo Alláh nebo tak něco, měl by tuhle bestii srazit blesk. Prosím.

„O naší úmluvě se nebude debatovat,“ prohlásila Hiyam. „Pokud budeš spolupracovat, bude to výhodné pro obě strany. Pokud se pokusíš se mnou vyjebat, změníme to na vztah paní-otrokyně. Záleží na tobě.“

Oklepla cigaretu ze střechy.

„Na silvestra mám velké plány. Předtím se ti ozvu.“

Nechala mě tam stát a já jsem se dívala na doutnající nedopalek na asfaltu hluboko dole a říkala si: „Takhle na tom jsem. Na dně. To jsem já.“

Po minutě cigareta úplně vyhasla.

Zmrzlou rukou se mi nedařilo odemknout, ale to nevadilo. Jakmile Evan uslyšel cinkání klíčů, přišel mi otevřít, vtáhl mě dovnitř a vší silou mě zmáčkl v náručí.

„Bál jsem se, že nepřijdeš,“ řekl.

Přicházel soumrak – růžové a blankytné pruhy na nebi, něžná záhuba. Dorůstající měsíc mléčným pohledem nakukoval přes světlou záclonu. V bytě byla tma, vánoční světla byla zhasnutá. Stříbrné třásně v šeru pableskovaly ve vzduchu jako malinké jizvy.

Přišla jsem promrzlá na kost, Evan mi svlékl kabát, na gauči mě přikryl dekou

a postavil vodu na čaj. Nechala jsem ho, aby mě obskakoval a snažila jsem se uvnitř obrnit. Ale když si přede mě klekl, stiskl mi ruce a vzhlédl ke mně uslzenýma očima, nedalo se to ustát.

„Moc mě to mrzí,“ řekla jsem a rozplakala se. „Byla jsem hrozně neopatrná. Je to moje vina.“

„Neopatrní jsme byli oba. Není to ničí chyba.“

Konvice začala pískat. Počkal, až můj příval slz trochu ustane, a teprve potom se zvedl a šel pro ni.

Seber se, nakazovala jsem si. Nemanipuluj s ním. Udělej sakra aspoň jednou něco správně.

Usrkla jsem si horkého čaje a řekla:

„Potřebuju něco silnějšího.“

Vrátil se s dvěma sklenkami a lahví bourbonu Old Forester.

„Pořád nemůžu uvěřit tomu, že to Wesley udělal,“ řekla jsem, když jsme pili. V krku mě hřála chuť dubu a vanilky.

Evan seděl na podlaze z druhé strany konferenčního stolku.

Zahleděl se do hustého medového moku ve sklenici. „Po hodině jsem s ním mluvil.“

Ztuhla jsem.

„Řekl jsem mu, že nesejde na tom, co si myslí o mně, ale že vůči tobě to bylo nespravedlivé. Ty jsi nic neudělala. Budu mít jiné zaměstnání a jiné příležitosti a možná se mi povede je nepodělat, ale ty jsi v maturitním ročníku jen jednou za život.“

„A co on na to?“

„Nic. Ale myslím, že to pochopil.“ Evan vzdychl. „Vím, že to teď nechceš slyšet, ale podle mě mu na tobě fakt moc záleží.“

„Je to stalker a zrádce. Ať se jde vycpat.“ Evan ke mně zvedl tvář. Vypadal vyčerpaně. Poprvé se mi zdálo, že vypadá staře.

„Každopádně mi slíbil, že o tom nikomu nepoví.“

Ne že by na tom záleželo – díky Hiyam.

„Víš, co mě ale štve nejvíc ze všeho?“ zeptal se Evan. „Je to jasná známka toho, jak moc je moje současná situace zmrvená.“

„Co?“

„To, jak jsem tě vykázal ze třídy.“

Polkla jsem. Nepodívala jsem se na něj. Štiplavá chuť se mi v krku pomalu rozpouštěla na zkaramelizovaný cukr. „Chápu to. Chovala jsem se nevhodně. Musel ses zachovat jako učitel.“

„Měl jsem z toho špatný pocit.“

Utěšilo mě, že i pro něj to bylo tak nepříjemné.

Usrkla jsem další velký doušek a hrudník se mi zaplnil ohněm. Při nádechu jsem cítila chuť zimního rozkladu, sladké tlející listí a naštípané dříví, které leželo venku pod hromadou sněhu. Ze všech stran mě prostupovaly vjemy a dojmy, že něco končí. Vedle

mě na gauči seděl poník Louis a já jsem ho sevřela v náručí.

„Pořád nevěřím, že jsem to tak posrala,“ řekla jsem.

Tak namyšlená. Tak sebejistá. Neuvědomovala jsem si – tedy aspoň ne tím nejniternějším, nejsžíravějším způsobem –, jakému riziku Evan čelí. Jak jsem to jenom mohla dopustit? Měla jsem ho ochraňovat. Měla jsem být ta, která pohlídá jeho bezpečí.

Pod stolem mě zlehka kopl do nohy. „Nic jsi neposrala. Jsme tady, nebo snad ne? Možná to zní divně, ale je to skoro úleva. Tohle bychom moc dlouho dělat nemohli. Nelíbilo se mi, jak se to na nás podepisovalo.“

„A jak se to na nás podepisovalo?“

„Vzbuzovalo to v nás pocit, že něco dobrého je vlastně v nepořádku.“

Polkla jsem. To pálení v krku nebylo jenom z alkoholu.

„Poslouchej.“ Ve tmě jsem neviděla nic kromě skla a třpytu. Měsíční svit, který prostupoval sklenku bourbonu a vrhal tajuplné medově zlaté skvrny na koberec. „Dnes jsem udělal důležité rozhodnutí. Ať to dopadne jakkoliv, dávám výpověď.“

„Cože?“ zaskočil mě. „To ne.“

„Ano.“ Chodidly v ponožkách se dotýkal těch mých. „Na střední škole v Carbondale hledají někoho na dlouhodobý zástup. Někdo z učitelského sboru tam má rakovinu. Je to samozřejmě tragédie, ale život musí jít dál. Do toho, teriéři.“

Odložila jsem sklenku. „A na jaký předmět?“

„Není to jedno?“

„Jaký je to předmět?“

„Rétorika.“ Zkrabatila jsem čelo.

„Jde o to,“ pokračoval, „že už tě nebudu učit. Už žádná blbá nerovnováha sil. Žádné schovávání.“

„A co, budeme se vídat o víkendech? Carbondale je odsud aspoň hodinu. Budeš mít hrozného dojíždění. Měl bys tu zůstat a já se prostě…“

„Nastěhuješ se ke mně,“ dořekl za mě a na stole mi položil ruku na mou.

Zřejmě jsem ztratila pulz.

Ani jeden z nás nic neříkal. A pak jsme promluvili oba najednou.

„Vím, že je trochu brzo,“ řekl on, zatímco já jsem řekla: „To si děláš prdel?“

Zasmál se. Já ne.

„Myslím to vážně,“ dodal.

„Ale ne. To zní šíleně.“

„Myslím to šíleně vážně.“

Vstala jsem a Louis i s dekou sklouzl na podlahu. Udělala jsem pár kroků – nemuselo to nutně znamenat, že chci odejít, jen jsem se potřebovala hýbat. Evan se zvedl a vzápětí byl u mě. Popadl mě za ramena. V tuhle chvíli už jsem mířila ke dveřím s jistotou.

„Maise, počkej. Prosím.“ Čekala jsem.

„Vyděsil jsem tě? Je to moc? Moc brzo?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Ježíši. Pane bože.

Já nevím.“

Stál za mnou a přitiskl se ke mně. Ruce mi omotal kolem pasu. Dotýkal se mě lehce a něžně. Snadno bych mu mohla vyklouznout.

Do ničeho mě netlačil. Nekladl mi takové ty učitelské dotazy jako: Co si o tom myslíš? (Je to chyba.) Co cítíš? (Bojím se.) Jaké je hlavní téma této konverzace? (Špatná rozhodnutí.)

Jen mě objímal. Podporoval mě. Miloval mě. A já jsem začala povídat.

„Bojím se,“ povídala jsem stínům. „Mám hrozný strach. Ví o nás ještě další lidi. I když z naší školy odejdeš, pořád by po tobě mohli jít.“

„Kdo to ještě ví?“ zaznělo nade mnou.

Zavrtěla jsem hlavou, že to nebudu vysvětlovat. „Na tom nezáleží. A i kdyby to nevěděl nikdo, stejně bych se bála.“ Tak jo, je to tady. Chystám se říct nejtěžší věc ze všeho. Chovej se kruci jako lvice. Raz, dva, tři a zařvi to. „Miluju tě, Evane. Vím, že jsem to už řekla milionem způsobů, ale těžko se s tím vyrovnávám a těžko se mi to říká nahlas. Miluju tě. Bože, miluju tě, miluju tě a děsí mě to a úplně mě to pohlcuje, a když říkáš, že dáš výpověď a mám se k tobě nastěhovat, tak panikařím. Protože jsem ještě nedospěla. Uvízla jsem napůl cesty jako Petr Pan. Nevím, jak mám vést dospělý vztah, nevím, jak mám s někým žít, nevím, jak se mám vymanit z toho, že jsme učitel a studentka, a dnes jsem dokázala, jak zoufale mi to všechno nejde. Předstírám, že jsem tahle osoba, a přitom jsem uvnitř malá holčička, která čeká, až někdo schválí, že je to takhle v pořádku.“

Otočil mě k sobě a já jsem se na něj odmítala podívat. Položil mi ruku na bradu.

„To je v pořádku.“

„Já se děsně bojím. Jsem uvnitř ještě dítě, Evane.“

„Já taky.“ Hladil mě po vlasech. „Maise, já jsem taky dítě. Nikdo neví, jak má být dospělý. Jenom to na sebe vzájemně hrajeme. Některým lidem trvá celý život, než přijdou na to, co ty už víš.“

Ze všeho, co mě Evan Wilke kdy naučil, je tohle nejdůležitější: nikdo ve skutečnosti úplně nedospěje. Rosteme a stárneme, ale část našeho já si navždycky nechá to malinké dětské srdíčko, které se potají zběsile chvěje úžasem a hrůzou. Není v tom žádná ironie. Žádná sémantika ani podtext. Jenom červená krev, zelená tráva a stříbrné hvězdy.

„Neboj se,“ řekl Evan. „Jsme v tom spolu.

Ruku v ruce, proti zbytku světa.“

Opravdu mě držel za ruku a já jsem myslela na ten okamžik v srpnu, kdy jsme

vrávorali třicet metrů nad bezvědomím, a můj strach se šířil nocí a chystal se mě spolknout. Myslela jsem na to, jak jsem ho tehdy chytila za ruku a strachu se vysmála do očí.

„Podívej se na mě, holčičko,“ řekl. A políbil mě.

A pak jsme spolu žili šťastně na věky věků.

Až do následujícího rána.

Probudila jsem se brzo, řekla mu, že mám nějaké pochůzky a z hřejivého útočiště jeho postele jsem se vydala do nehostinného mrazivého světa tam venku. O Hiyam jsem se nezmiňovala. O tom, jak jí nemůžu věřit, že bude držet jazyk za zuby, ani když jí seženu, co chce. Nebo o tom, jak se mi dělá zle při představě, že kvůli mně bude Evan muset před soud. Už tak jsem ho vystavila dost velkému nebezpečí.

To nejlepší, co teď můžu udělat, je odejít.

Zpřetrhat pouta.

Zakázala jsem si myslet na to, že je to naposledy, protože jinak bych vůbec nedokázala vyjít ze dveří. Myslím, že když Ilsa odlétala, taky nemyslela na to, že by to mohlo být poslední setkání. Nikdy takhle neuvažujeme. Kdyby ano, všechny aerolinky by zkrachovaly. Vždycky když ústa říkají sbohem, v srdci zní na shledanou.

Domů jsem šla s podivným pocitem, zároveň mi bylo u srdce lehko i těžko. Stála jsem v obýváku ve dveřích tam, kde tenkrát po maturiťáku stála máma, a dívala jsem se na gauč. Věděla jsem už ten večer, že jsem do něj zamilovaná, ale on mě to nenechal říct. Lidi svoje pocity znají mnohem dřív, než je vědomě přijmou.

Kdy jste si uvědomil, že mě milujete, pane učiteli Wilke?

Dveře do máminy ložnice se otevřely bez nejmenšího zavrzání. Svoje nindžovské

schopnosti jsem si na ní trénovala už od dětství. Ležela hlavou dolů na polštáři, a i když její chrápání tlumilo deset cenťáků bavlny, stejně znělo, jako když pila zajíždí do letitého dubu. Po špičkách jsem cupitala k nočnímu stolku a popadla její telefon.

O pět minut později už jsem měla dohodnutou schůzku s pozdní snídaní.

„Moc rád tě zase vidím, Maise,“ uvítal mě Gary Rivero.

Nechala jsem si od něj stisknout ruku. Dopadalo na nás namodralé světlo, sice jasné, ale chladné. Bílý ubrus se třpytil jako sníh. Quinn od sousedního stolu přikývl na pozdrav a přes kraťoučký vojenský sestřih mu prosvítala kůže na temeni.

„Děkuju, že jste pro mě poslal taxíka,“ řekla jsem.

Gary zdvořile mávl rukou. Dnes na sobě měl tmavošedý oblek a růžovou košili. Jeho

vlasy připomínaly lesklý stříbřitý kov. Oči v barvě hluboké mořské zeleně jako by se usmívaly, i když na rtech úsměv vidět nebyl.

„Překvapila jsi mě a zároveň potěšila, že ses ozvala,“ prohlásil.

Restaurací znělo melodické cinkání stříbrných příborů. Z kuchyně se linuly hutné lahodné vůně pražící se slaniny a másla. Usadili nás tak, aby kolem nás byly volné stoly, Gary se evidentně s personálem znal.

„Přemýšlela jsem o našem rozhovoru,“ pokračovala jsem. Věděla jsem, že nemám mluvit příliš konkrétně. Pracovní debaty s těmito lidmi se vyznačovaly uměním nenápadnosti a dvojsmyslů. „A možná vím, jak vyřešit ten problém, o kterém jste se zmínil.“

„To zní dobře,“ podotkl Gary a usrkl si doušek kávy. „Ale můžeme si o tom promluvit později.“ Usmál se, postavil šálek na stůl a zkoumavě si mě prohlížel. „Rád bych tě lépe poznal, Maise.“

Rozmíchala jsem si v šálku cukr. „Co byste o mně rád věděl, pane Rivero? Jak vypadám nahá? Kolik vás bude stát, abyste se se mnou vyspal?“ Oklepala jsem lžičku a odložila ji.

„Nic z toho se nestane. Mám svoje hranice. Je to jasné?“

„Myslím, že mi tak úplně nerozumíš. Kdybych něco z toho chtěl, tak by na to došlo, drahoušku. Ale já nechci. Opravdu tě jen chci poznat blíž jako člověka.“

Doufala jsem, že neviděl, jak jsem nervózně polkla. Lokla jsem si své sladké, smetanově krémové kávy.

„Takže si prostě popovídejme jako normální lidi,“ řekl. „Jaká jsi povaha?“

„Spolehlivá.“

„To o sobě tvrdí každý,“ prohlásil Gary kysele. „Je to stejné, jako kdybys mi o sobě prozradila, že dýcháš.“

Myslela jsem na Wesleyho podraz, na tu skličující tíži, kterou ve mně zrada zanechala.

„V mém případě to platí. Můžu to dokázat.“

„A jak?“ zeptal se Gary a mávl na číšníka.

„Tím, že vám ukážu, jak umím udržet tajemství.“ Nadechla jsem se. „Už několik měsíců střežím jedno obzvlášť velké. Nebezpečné. Mohlo by někoho dostat do vězení.“

Gary znova zvedl ruku, ale tentokrát číšníkovi pokynul, aby nás nerušil. Oči měl na mě upřené intenzivně a soustředěně jako laser. „O jaké tajemství jde, zlatíčko?“

Připadalo mi neuvěřitelné, že první osoba, které to budu oficiálně vyprávět, má být zrovna nějaký zatracený drogový magnát, ale kde se v mém životě něco podobalo normálu, že.

„Stýkám se se svým učitelem,“ začala jsem.

A pověděla jsem mu celý příběh. Prostě to ze mě vypadlo, jako bych čekala a umírala touhou se o to s někým podělit. I když jsem se tak trochu sama sebe bála, byla

nepopsatelná úleva to konečně někomu vyklopit. Tohohle chlapa můj život nijak zvlášť nezajímal. Bylo to jako svěřit se psychiatrovi nebo knězi. Setsakramentsky se mi ulevilo. Wesleyho a Hiyam samozřejmě nepočítám. Když jsem domluvila, Gary dopil svou vychladlou kávu a opřel se. V očích měl teď jiný výraz.

„Mám dceru v tvém věku,“ prohlásil.

„Kdyby jí tohle někdo udělal, zabil bych ho.“ Někteří tátové takto vyhrožují, aby dali najevo, jak jim na dětech záleží. V případě pana Rivera jsem si byla vcelku jistá, že to je myšleno doslovně.

„Už mi věříte?“ zeptala jsem se.

„Jestli věřím, že se na tebe dá spolehnout? Ne.“ Bubnoval prsty do stolu. „Důvěru si musíš vysloužit činy, a ne slovy. Ale věřím, že dokážeš mlčet, a to mi vyhovuje.“ Znovu zamával na číšníka a dodal: „Nikdy neprobírám práci, když mám hlad, Maise. Takže si dejme něco k jídlu.“

Celý den jsem vydržela nečíst Evanovy zprávy. Ale večer jsem se v posteli cítila, jako bych měla ke kůži připnutý milion drátů, které mě táhly každý jiným směrem. Oblekla jsem si mikinu a vylezla na lehce se svažující střechu nad mým oknem a položila se na záda. Ve sluchátkách mi hrála pořád dokola písnička „Beloved Freak“ od Garbage. Pod hlavou led a nade mnou explodující vodík a čerstvě zrozené galaxie.

Hiyam vyhrála. S Evanem to skončilo, než bych se nadála – během jediného apokalyptického odpoledne.

Praštila jsem pěstí o střešní tašku a nervy mi proletěl ohnivý výboj. Zvedla jsem ruku: ve světle hvězd to vypadalo, že mi z ní prýští černá krev. Vykřikla jsem na nebe – neartikulovaný, nic neznamenající řev plný surové živočišné bolesti. Hvězdy se otřásly hrůzou.

K čertu s tím vším, říkala jsem si. K čertu s tím, jak jsem přišla o všechno, co v životě za něco stálo. K čertu s tím, jak mě každý využije, opustí a odhodí. K čertu s tím, jak využívám a opouštím já je, protože to jinak neumím.

Dnes večer jsme měli být v Chicagu, v báječném stříbrném městě u jezera.

K čertu s tebou, Wesley. A k čertu s tebou, mámo, a k čertu s tebou, táto, a k čertu s tebou, Hiyam.

K čertu s tebou, Siobhan, že jsi svého syna nevychovala líp.

A k čertu s tebou, Evane. K čertu s tebou za to, že jsi můj učitel. K čertu s tebou za to, že jsi ve mně vzbudil lásku. K čertu s tebou, že vůbec existuješ.

Už jsem nedokázala ležet klidně. Postavila jsem se, opatrně jsem v ponožkách na namrzlé střeše udržovala rovnováhu a přesouvala se k okraji, abych si prohlédla zahradu v měsíčním světle: dvojtónovou krajinu

modrých stínů a bílého mrazu, nad kterou se v prázdnotě vznášel můj duch jako zjevení. Tráva vypadala měkce jako temný samet. Pravděpodobnost, že se zabiju při pádu z šesti metrů, byla docela mizivá. Proč ne, říkala jsem si. Proč bych nemohla skočit a důvěřovat Zemi, že mě chytí. Proč nepodstoupit riziko, že si způsobím subdurální hematom a umřu ve spánku. Sladké sny navěky, holčičko.

Máš lví srdce. Nebojíš se života.

Sakra, měl pravdu.

Seděla jsem na okraji střechy, pohupovala jsem nohama nad zahradou, srdce se mi vznášelo zavěšené nad nekonečnem a zpívala jsem sama sobě a tiché noci.

Ten týden jsem se zahrabala do přihlášek na vysokou a ignorovala jsem telefon. Jediná osoba, které jsem hodlala odpovědět, byl Gary. Evan posílal esemesky, volal, psal maily a ve středu se nakonec objevil u nás. V ponožkách a pyžamu jsem vyšla

na verandu a bez slz jsem mu oznámila, že už se s ním nemůžu vídat. Tichým srdcervoucím hlasem se mě zeptal, jestli bych si chtěla jít někam promluvit, a já jsem odmítla (zřejmě se mi i povedlo, že to bylo souvislou a smysluplnou řečí) a zavřela dveře. Povedlo se mi vrátit až zpátky do pokoje k pracovnímu stolu, i když jsem se celou cestu třásla. Tam jsem se sesypala.

Středa a čtvrtek se slily do rozmazané šmouhy. Byla jsem kvantová mlha pravděpodobnosti. Teoretická možnost toho, že jsem mladá dívka, která si vyplakává oči.

V pátek jsem to nevydržela a vypravila se k němu do bytu, ale jeho auto bylo pryč. Několik hodin jsem v zimě čekala a bránila se mu zavolat. Napřed jsem byla naprosto odhodlaná a stoicky klidná, ale později jsem se začala tak nudit, a tak jsem dělala andělíčky ve sněhu a házela mu koule z rozbředlého sněhu na balkon. Z nějakého důvodu jsem měla utkvělou představu, že mu

musím všechno vysvětlit mezi čtyřma očima. Telefonování mi připadalo nevhodné.

Postupovala jsem totiž podle následující logiky: nelogiky.

V sobotu ráno jsem přišla znovu a auto bylo pořád pryč. Určitě jel do St. Louis.

Gary mi dal drobný příspěvek na „služební výdaje“. Taxíkem jsem vyrazila do Carbondale, kde jsem strávila celý den v nákupním centru a pozorovala bledé zákazníky s nepřítomným pohledem a poslouchala hudbu ze sluchátek, a pak jsem si počkala na půlnoční autobus.

Cestou jsem usínala, opakovaně vplouvala do snění o tom, že se k sobě vrátíme. Že se mu omluvím, povím mu o tom vydírání a přijdeme na nějaký báječný plán, jak dál zůstat spolu. Většinou jsem se zaměřovala na to, jaké by bylo se ho znovu dotýkat a nechat se objímat ztělesněnou vřelostí a voňavým kouřem. Snažila jsem se představovat si jeho obličej, ale byly to jen stíny

a mlha. Když jsem vystoupila na autobusovém nádraží v St. Louis, připadala jsem si, jako bych kráčela po Měsíci: všechno bylo zamrzlé a až příliš zářivé a moje tělo se vznášelo nad chodníkem. Celou cestu taxíkem jsem se chvěla. Z ulice jsem viděla, že světla v loftu jsou rozsvícená a ze srdce se mi odvalil obrovský balvan.

Pane bože, děkuju.

Běžela jsem k výtahu, uvnitř jsem ho celý zamlžila svým dechem. Když jsem otevírala dveře do loftu, srdce mi zběsile bušilo.

Filmové klišé: Přistihnu ho s jinou ženou.

Skutečnost: Přistihnu cizího chlapa s jinou ženou.

Z gauče na mě šokovaně hleděl týpek, kterého jsem nikdy v životě neviděla. A za ním se nějaká žena otočila zády a urovnávala si šaty.

„Ehm,“ stála jsem tam jako idiot, „omlouvám se.“

Chlápek vstal a svižně se vydal ke mně. Byl docela malý, ne vyšší než já. Opálený Asiat se střapatými černými vlasy a drobnou kozí bradkou. A taky byl docela nabušený, pod obepnutou hedvábnou košilí a džínami se mu jasně rýsovaly svaly.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se s poněkud strojenou zdvořilostí.

„Omlouvám se,“ zopakovala jsem.

„Hledala jsem Evana.“ Zamračil se. „Koho?“

„Bývá tu na víkendy,“ vysvětlovala jsem zoufale a začala jsem couvat ven. „Většinou jsme tady a myslela jsem…“

Rozzářily se mu oči. „No jo, sakra. Ty jsi Ericova holka, že?“

Přestala jsem couvat. Když to jméno vyslovil, celý mozek do posledního neuronu se mi prudce rozžehl.

Eric.

„Přesně tak,“ řekla jsem pomalu. „Jsem od Erica Wilkeho.“

V hlavě mi zněl Evanův hlas. Když už nemá jiné dítě než mě…

Chlápek začal vypadat uvolněněji. „Říkal mi, že tenhle víkend ve městě nebude. Netušil jsem, že přijedeš.“

„Asi jsme se špatně domluvili,“ odpověděla jsem nenuceně. Sama jsem žasla, jak vyrovnaně zním, přestože mi mozek skřípe napětím. „Mrzí mě, že jsem vám narušila večer.“

Ta žena se postavila za něj a dotkla se jeho ramene. „Parku?“

„Všechno je v pohodě, zlato,“ řekl Asiat.

„Jenom nedorozumění. Tohle je přítelkyně mýho kamaráda…“

Tázavě se na mě zadíval.

„Maise,“ představila jsem se. „Je mi to líto, já…“

„Pojď dál,“ pozval mě a poodstoupil od dveří. „Prosím. Já jsem Park. Jmenuju se Junyeong, ale všichni mi říkají Park. A tohle je Kara.“

Kara byla opálená odbarvená blondýnka, které z pouzdrových šatů bez ramínek přetékala obrovská prsa, takže vypadala, jako když zmáčknete tubičku zubní pasty. Měřila si mě pohledem. Musela jsem vypadat zuboženě – rozechvělá, urousaná a vyčerpaná z několikadenního pláče a drtivé úzkosti. Hotová hrdinka viktoriánského románu. Ale přesto si mě prohlížela, jako bych jí každou minutu mohla přebrat jejího kluka a zmizet s ním pryč.

Zaměř se na Karu a její komická prsa. Zaměř se na cokoliv kromě té hrůzy, která se v tobě hromadí.

Park mě zavedl do kuchyně. „Kakao,“ nabídl mi, „čaj, kávu? Nebo tu mám trochu bourbonu…“ Otočil se na mě a trochu nedůvěřivě se na mě zadíval. „Kolik ti je, můžeš už pít?“

„Jednadvacet,“ prohlásila jsem bez zaváhání.

Kara zdvihla obočí. Sama nevypadala o moc starší než na jednadvacet.

„Jaký máš oblíbený jed?“ zeptal se Park.

„Čaj, prosím.“ Zoufale bych si dala panáka, ale opíjet se ve společnosti cizích lidí nikdy není rozumné.

Kaře zazvonil telefon. Odešla z kuchyně, aby ho mohla vzít.

„Opravdu se moc omlouvám,“ řekla jsem Parkovi. Můj hlas zněl jako z nahrávky, plechově a tlumeně. „Nechtěla jsem vám zkazit večer.“

„Upřímně řečeno,“ zašeptal, „doufám, že jí volá ‚kamarádka‘, která ‚s něčím urgentně potřebuje pomoct‘.“ Vypoulil oči.

Kara na něj zavolala. Položil hrnek na kuchyňskou linku.

„Promiň.“

Nahřívala jsem si o šálek ruce. Měla jsem pocit, jako by moje hlava byla rozbitý hrnek, který někdo ne moc zdařile slepil lepidlem, a teď z něj vytékalo něco horkého.

„Budu muset jít,“ sykla Kara dost hlasitě na to, abych to slyšela i já. „Jen má nějaký problém a potřebuje s tím urgentně pomoct. A navíc mě nebaví dělat chůvu puberťákům.“

„Jasně, zlato. Mrzí mě to. Zavolám ti.“ Mlaskavé zvuky líbání. Kara zasténala –

předpokládám, že kvůli mně.

Bouchly dveře, Park se vrátil do kuchyně a s výrazem velké úlevy obrátil oči v sloup.

„Nejsi rád se svojí holkou?“ podivila jsem se.

„Už asi tři týdny se to pokouším nějak ukončit.“

„A jak dlouho s ní jsi?

„Tři týdny.“

Zasmála jsem se, možná až moc pronikavě.

Park si nalil rum s kolou a posadil se ob židličku ode mě. „Máte s Ericem nějaké potíže?“

Pane bože, pokaždé mi to přijde, jako by mi srdcem proletěla kulka. „Proč myslíš?“

„No, objevila ses tu bez něho. A nevěděla, že je na víkend v Chicagu.“

„Nevím, co se děje,“ přiznala jsem znaveně.

Park si lokl, podíval se na mě, znova si lokl a pak se zeptal: „Kolik ti je doopravdy?“

„Osmnáct.“

„A sakra,“ řekl. „Jsi na střední?“

Po tomhle dotazu mě obestřela skutečná hrůza. „Záleží na tom snad?“

Podrbal se rukou vzadu na krku. „Jak že jsi říkala jeho jméno, když jsi sem přišla?“

„Čí?“ řekla jsem. „Ericovo?“ Možná si to nevybaví.

„Říkalas jiné jméno.“

Obrátila jsem se na toho cizího chlapa. Cítila jsem jeho kolínskou, silnou, čistou a trochu alkoholickou vůni. I když byl pořádně namakaný, ve tváři měl cosi nevinného a něžného. Něco, co mi bránilo lhát.

„Říkala jsem mu Evan,“ odpověděla jsem.

Park mě rychle přejel pohledem. „Máš potíže?“

„Jaké potíže?“

„Jsi těhotná?“

Zatvářila jsem se tak překvapeně, že mi obočí vyletělo až ke stropu.

„Ne. Co je to proboha za dotazy?“

„Promiň. Musel jsem se zeptat.“ Nalil si další sklenku. „Přijela jsi autem?“

„Autobusem.“

Přikývl. „Dobře. Je už docela pozdě. Já vyrazím domů, mám ještě byt v centru. Dnes tady můžeš přespat.“ Vytáhl mobil. „Dám ti na sebe číslo. Pro všechny případy.“

Dokonce se ujistil, jestli mám dost peněz na to, abych se ráno dostala zpátky domů. Asi tolik ke kamarádovi, co se „občas chová jako kretén“. Nejspíš další lež. Když se na mě Park díval, měl v očích něco jako smutek. Odmítla jsem si to vykládat jako lítost.

Potom jsem osaměla v bytě, kde jsem se zamilovala do muže, který neexistuje.

Napřed jsem se schoulila do postele, ale měla jsem pocit, že začnu zvracet. Tak jsem si odnesla přikrývku na gauč, jenže tam jsme spolu taky spali. A taky v koupelně, v kuchyni a v podstatě úplně všude na celém tomhle zatraceném místě.

Stála jsem uprostřed loftu obklopená vzpomínkami a rozbrečela jsem se.

Ne. Seru na to.

Spustila jsem počítač, který byl v malé pracovní části loftu. Přihlásit jako host. Otevřít prohlížeč. Vyhledat na Googlu: eric wilke westchester illinois.

Jeho obličej.

Stovka jeho různých fotek: kolem třicítky, kolem dvacítky i mladší. Jako středoškolák: debatní klub, dramatický kroužek (o tom, že byl šprt, mi nelhal). Studium na Northwestern University (taky nelhal). A pak zase na střední škole jako učitel. Ocenění. Čestná uznání. Regionální soutěže. A za co? Jaký předmět učil?

Herectví.

Žádný bratr neexistoval. Ani jednovaječné dvojče. Tohle není žádná „Pošta pro tebe“ se ztracenými sourozenci. To on býval Eric. A teď je Evan.

Proč? A proč mi o tom lhal? Co dalšího ještě byly lži?

Kam pořád jezdí, když má volno? A proč sedí v autě a celé hodiny si povídá sám se sebou?

Ježíši, copak je to nějaká šílenost jako v Mlčení jehňátek?

Chci vůbec vědět, co je Eric/Evan Wilke zač?

Ano. Samozřejmě že chci.

Chci si promluvit, napsala jsem mu v pondělí. Můžu se zastavit?

Ano. Mám tě vyzvednout autem? Přijdu pěšky.

Dala jsem si načas. Jestli mi jít za Hiyam připadalo jako vydat se na popravu, tohle bylo jako cesta na vlastní pohřeb. Byla jsem si vcelku jistá, že až přistoupím k rakvi a nakouknu do ní, uvidím tam tu velkou krvavou rudou věc, která mi právě teď tluče v hrudi.

Když jsem přišla do jeho bytu, měla jsem na botách sníh a ten se vpíjel do koberce jako kaluže inkoustu. Vybavil se mi Ilsin dopis a inkoust roztékající se v dešti.

Muž, který mi otevřel dveře, měl neupravené vousy, kolem očí velké černé kruhy jako objektiv fotoaparátu a do dálky rozostřený pohled vyděšeného chlapečka.

Otoč se a utíkej pryč, říkala jsem si. Tohle bude bolet. Nemá to smysl.

Vešla jsem dál.

Příznaky deprese: ve dřezu naskládané špinavé nádobí jako věž jenga, na stolku v obýváku špinavé skleničky vedle prázdné láhve Old Forestera, to, že na sobě máte

ve dvě odpoledne pyžamo a jste zarostlí tak, že připomínáte ježuru.

„Žiješ tu jako v chlívě, Ericu,“ poznamenala jsem.

Ani sebou necukl. Jen zkrabatil čelo a oči se mu rozněžnily do toho nádherného výrazu. Odvrátila jsem se.

„Mluvila jsem s Parkem,“ pokračovala jsem.

„Já vím.“

„Tak do toho,“ vyzvala jsem ho. Procházela jsem okolo, šťouchala do věcí, polechtala jsem ozdobné řetězy na vánočním stromku a ten se s hebkým zašuměním zachvěl.

„Poslechneme si ten tvůj dojemný příběh. Mám udělat popcorn?“

„Napřed ti musím něco říct,“ spustil. „Nikdy jsem…“

„Nech toho,“ otočila jsem se k němu a odhodlaně se mu dívala do očí. „Nesnaž se mi mazat med kolem pusy. Prostě to vybal.“

Přiblížil se ke mně se sepjatýma rukama, jako by prosil. V tom chladném odpoledním světle vypadal tak absurdně a rozhozeně a srdceryvně.

„Není to tak jednoduché, Maise. Je spousta…“

„Tak to zjednodušíme,“ odvětila jsem a překřížila jsem ruce. „Pověz mi, proč jsi lhal o svém jméně.“

Otevřel pusu a zakroutil hlavou. Polkl. Začal zase mluvit a vzápětí se zarazil. Bože, jak s tímhle hodláš učit rétoriku, pomyslela jsem si.

„Nelhal jsem,“ řekl nakonec. „Nechal jsem si ho úředně změnit.“

„Kvůli tomu jsi byl tenkrát u soudu?“

„Ano.“

„Proč ses nechal přejmenovat?“

Zase polkl. „Je tu taková událost, od které jsem se potřeboval oddělit.“

„Ježíši, přestaň se takhle motat v kruhu a prostě mi řekni…”

„Měl jsem vztah se studentkou.“

Ruce se mi samy od sebe svěsily. Rubín v hrudníku se v tu chvíli roztříštil. Stála jsem tam ve spoustě unikajícího světla a krve a stovce karmínových střepů.

„Bylo to před dvěma lety,“ navázal. „Když jsem poznal tebe, bylo to už dávno skončené. Ale dopadlo to špatně a ta studentka se mnou měla nějaké… problémy.“

Ta studentka. Ta studentka.

„Středoškolačka,“ odtušila jsem.

„Ano.“

„Kolik jí bylo?“

Dlouze a hluboce vzdychl. Ramena se mu prohnula do obranného oblouku. „Sedmnáct, když to začalo. Osmnáct, když to skončilo.“

O její věk mi ve skutečnosti nešlo. Snažila jsem se přijít na to, o jaké „problémy“ šlo.

„Co se stalo.“

Mluvil s podlahou. „Zamilovala se do mě. A já jsem udělal obrovskou chybu a opětoval jsem to. Pořád jsem si říkal, že je to jenom

takové pobláznění, platonická záležitost, a nikam dál to nezajde. Ale to jsem si jen nalhával. Nechal jsem to dojít do bodu, kdy jsme to mohli uskutečnit a taky jsme to udělali. Jednou.“

„A někdo na to přišel?“ zeptala jsem se. Samotnou mě překvapilo, jak jsem distancovaná.

„Ne.“

„Tak proč…” Zůstala jsem stát s otevřenou pusou. V tu ránu mi to došlo.

„Ona otěhotněla.“

„Do hajzlu,“ vypadlo ze mě hlasem, který byl pro tuhle smutnou scénku až příliš hlučný. „Takže ty máš dítě?“

„Ne,“ řekl. „Nemám, Maise.“ Dařilo se mu hledět na mě jen trhanými letmými pohledy. Byly jako říznutí nožem.

„Co se s ním stalo?“

„Samovolně potratila.“

Myslela jsem, že hodím šavli. „Ježíši. Do prdele. Evane. Ericu. Nebo kdo kurva jsi.“

„Já jsem ji ale neopustil,“ doplnil rychle.

„Když se to stalo, bylo jí osmnáct. Promluvili jsme si o tom a já jsem jí řekl, že udělám cokoliv, co bude chtít. Byl jsem připravený nést jakékoliv následky. Ať šlo o její rodiče, školu, policii, to je jedno. Ale ona mě úplně odstřihla a já jsem myslel, že tím to skončí. Dal jsem výpověď. Odstěhoval jsem se. A ona mi to pak začala dávat sežrat. Její kamarádi o tom věděli a pokoušeli se mi udělat ze života peklo. Jako bych ho už neměl.“

Zasmála jsem se – suše, chraplavě a krutě.

„Takže sis změnil jméno a začal jsi tady od píky, jen abys to mohl udělat celé znovu.“

„Ne,“ ohradil se odhodlaně. „Copak to nechápeš. Proto jsem byl s tebou tak opatrný. Vyptával jsem se, kolik je ti let.“

„Tebe můj věk nezajímal,“ odsekla jsem.

„Dával sis jen pozor, aby ses neudělal do mě.“

Sklonil hlavu a přivřel oči, jako by ho něco rozbolelo.

„Pane bože,“ řekla jsem. V jednom šíleném okamžiku jsem měla chuť zlomit vánoční stromek a rozcupovat ho na kousíčky. Zničit něco krásného tak, jako by to udělalo dítě.

„Jsem taková kráva. Vážně jsem si myslela, že k sobě máme blízko. Myslela jsem, že mě vidíš takovou, jaká opravdu jsem. Jsem tak zasraně naivní, že jsem sama sebe fakt přesvědčila, jak jsem výjimečná.“

„Ale ty jsi výjimečná,“ řekl tiše.

„Ne. Jsem jenom mladá. Vzala jsem do ruky jednu z vánočních ozdob – třpytivě červenou, křehkou a studenou jako led – a mačkala ji a mačkala, dokud nepraskla a do kůže se mi nezabodly střepy. „Víš ty co? Fakt jsi úžasný herec. Nikdy jsem ani nezapochybovala, že jsi vážně ten člověk, na kterého si hraješ.“

„Chápu, že je pro tebe těžké tohle všechno strávit,“ podotkl.

Znovu jsem se zasmála. „To máš pravdu.

Jel jsi za ní? Proto ses vydal do Chicaga?“

„Ne.“

„Tak proč jsi tam byl? Kam jsi pořád jezdil, když jsi nebyl se mnou?“

Pokrčil čelo.

„Wesley tě viděl,“ pokračovala jsem.

„U tebe v autě. Jak mluvíš sám se sebou.“

„On mě sledoval?“

„Ale prosím tě. Zrovna teď budeš kvůli tomuhle dotčený.“

„Zkoušel jsem si proslov,“ řekl, aniž by se mi podíval do tváře. „Chtěl jsem si promluvit s matkou. Díky tobě jsem si uvědomil, že tu temnotu nechci nosit v sobě po zbytek života. Kroutil hlavou, ale ani při tom se mi nepodíval do očí. „A Wesley mě šmíroval a podával ti o tom zprávy. To je super. To je opravdu normální a zdravé chování, Maise.“

Střepy se mi zaryly hlouběji do dlaně. „Já jsem to do prdele nevěděla. Ale že zrovna ty máš co povídat, co je normální a zdravé, Ericu.“

„Myslím, že bychom měli být na chvíli od sebe a tohle všechno strávit.“

„Tím myslíš, že já mám jít na chvíli od tebe, zatímco ty se tu budeš litovat, že jsi svedl další studentku.“

„Nevěděl jsem, že ještě chodíš do školy.“

Udělala jsem pár kroků k němu a mrštila zakrvácené střepy na koberec. „Neměla to třeba být první věc, na kterou se zeptáš? Ahoj, jsem učitel a zbouchl jsem studentku. Nechodíš náhodou na střední?“

Teď se na mě podíval, ale v obličeji měl jen a jen sebelítost. „Nevypadala jsi tak mladě. Když jsem s tebou mluvil, připadalo mi to, jako bych tě znal celý život.“

„Pane bože. Stejnou balicí hlášku jsi použil na ni?“

„Žádnou blbou hlášku jsem na ni nepoužil,“ vyštěkl.

Výborně, pomyslela jsem si. Rozzuř se. Ukaž mi, že máš i jiné emoce než lítost, že se na to přišlo.

„Ona sbalila mě, Maise. Netvrdím, že já na tom žádnou vinu nenesu, ale nebylo to vyrovnané. Ne jako mezi náma dvěma. Ona chtěla někoho, kdo by ji zbožňoval, a moje ego se vymklo kontrole. Byla to chyba. S tebou to nikdy chyba nebyla.“

Už jsem nechtěla slyšet nic dalšího. Chtěla jsem odejít domů.

Vydala jsem se ke dveřím a tentokrát nehnul ani prstem, aby mě zastavil. Ani nehlesl. Zarazila jsem se s rukou na chladné klice a prudce jsem dýchala.

„Něco bych ti ještě chtěla říct,“ prohlásila jsem, aniž bych se otočila. „Tohle je to nejdůležitější, co se mi kdy stalo. Ty a tohle všechno. Změnil jsi mi život. I to, jaká jsem. Jak myslím, co cítím a jak vidím svět,“ vydechovala jsem přerývaně. „Ale pro tebe jsem jenom další studentka, kterou jsi ojel. Ta, kterou jsi nezbouchnul. Řekla bych, že to je ten důvod, proč by nám to nikdy nefungovalo. Protože si nejsme rovní.“

Práskla jsem za sebou dveřmi tak, jak jsem to chtěla udělat tenkrát ve třídě. Nějak se mi podařilo sejít ze schodů, aniž bych zakopla nebo se z nich vrhla, projít dveřmi, aniž bych pěstí rozmlátila sklo, a dostat se do svého pokoje a do postele, aniž bych cestou ublížila sobě nebo někomu jinému. Až tam jsem ucítila, že mě něco pálí v dlani, podívala jsem se na změť červených třpytek a krvavých střípků a konečně se rozplakala.

Černé dny. Dny, kdy jsem zůstala vzhůru do čtyř nebo do pěti ráno, spala jsem do odpoledne a vstala jsem jenom proto, abych se dostatečně vyčerpala na to, abych mohla až do svítání zase podřimovat. Nechtěla jsem být vzhůru. Být vzhůru znamenalo brečet jak malá holka, změnit se na ubohou roztřesenou loužičku slané vody a kůže. Wesleypedie mi kdysi řekl, že srdce a mozek tvoří ze 73 procent voda. Dokonce

i kosti jsou jí plné. V tom případě dávalo smysl, že jsem nemohla přestat slzet. Moje tělo toho bylo plné. Plné vodíku, té samé látky, kterou hvězdy spalovaly, aby mohly zářit, třískaly atomy o sebe, dokud se nesloučily do oslnivého návalu světla. Měla jsem pocit, že totéž provádí moje srdce se vší tou vodou uvnitř mě.

Na silvestra pro mě Hiyam poslala svého řidiče. V jejím pokojíčku plném broskvového saténu, bílých proutěných doplňků a panensky něžné flóry dívčích parfémů jsem jí prodala tři gramy koksu po dvou stovkách. Tvrdila, že se ji snažím obrat, ale potom si přede mnou dala lajnu z kapesního zrcátka a oči se jí rozzářily jako žárovky – zářivé a prázdné. Duté sklo.

„No to mě poser!“ Se smíchem se opřela v křesle. „Ty vole, O’Malleyová. Sežeň mi tohohle víc.“

Vrátila jsem se domů a příchod Nového roku jsem prospala.

První den po prázdninách jsem stála s Hiyam a pár dalšími spolužáky před učebnou 209, když zvonilo na třetí hodinu. Ve třídě byla tma a dveře byly zamčené. Visela na nich cedulka:

Kurz filmové vědy byl přerušen. Dohodněte se se svým studijním poradcem na výběru nového volitelného předmětu.

Hiyam se na mě jízlivě usmála. V alternativním vesmíru jsem ji strčila ze střechy.

Po vyučování jsem se vydala do jeho bytu. Auto na parkovišti nebylo. Jmenovka ze schránky byla seškrábaná. Z balkonu zmizela vánoční světla.

Byl pryč.

Jako ve snách jsem šla domů a ani bych si nevšimla, co sedí na rohožce, kdybych do toho omylem nekopla. Louis, smutný malý poník, ke mně zarmouceně vzhlížel svýma příliš lidskýma očima.

Vzala jsem ho, sesunula jsem se na kolena a vší silou ho stiskla v náručí.

10

Leden.

Otupělost. Šeď. Mrtvo.

Polední přestávky jsem trávila v knihovně a sepisovala jsem písemné práce k přihláškám na vysoké školy. Občas se ke mně připojila Britt. Někdy se mě bázlivě zeptala na pana Wilkeho. Kdesi slyšela, že odešel učit na jinou školu. Prý jí vždycky připadal moc milý. Civěla jsem na ni, jako kdyby mluvila o cizím člověku.

A taky že ano.

S Hiyam jsme skončili na předmětu Kritika výtvarného umění. Když se mě zeptala, jestli chci po škole vyrazit někam ven, vysmála jsem se jí nahlas cynicky do očí a ona na chvíli vypadala, že ji to opravdu zamrzelo. Pak se usmála a poznamenala: „Ty

jsi ale mrcha,“ což znělo uštěpačně i obdivně zároveň.

Tu a tam jsem na chodbě narazila na Wesleyho. Zarytě se díval do země, ale se svou výškou se nemohl schovat. Dívala jsem se na něho a nic jsem necítila. Ani nenávist, ani lítost. Jen mrtvou, šedivou otupělost.

Hiyam mě tlačila k tomu, abych jí opatřovala čím dál větší množství kokainu. Gary mě na tohle připravoval: pokud mě někdy chytí, musí se to dát uhrát na držení pro osobní potřebu, ne úmysl distribuovat. Trestné bylo oboje, ale držení by pro prvně trestaného pachatele zřejmě skončilo jenom podmínkou. Jakékoliv větší množství než tři gramy by mohlo zavánět distribucí. Navíc mi s větším množství peněz ve formě bílého prášku stejně nedůvěřoval.

„Jsi moc chytré děvče, zlatíčko,“ řekl mi tehdy v restauraci, „a proto ti nedůvěřuju. Obrala bys mě a zmizela pryč a jsi dost rafinovaná na to, aby se ti to povedlo.“

Ptal se, co si o jeho zboží myslím, a já mu odpověděla, že nemám ani tušení, protože to neberu. Zatvářil se udiveně. „Opravdu velice chytré děvče.“

Teď, když můj pokrytecký učitel i se svými tajemstvími zmizel, mohla bych s dýlováním přestat. Hiyam už pro mě nebyla hrozbou. Ale něco ve mně si říkalo: Nasrat! Na žádný z pracovních inzerátů se mi neozvali. Wesley, jehož rodina měla peníze a který měl luxus šmírovat mě drahou kamerou, brigádu našel. Já jsem měla prd a mámu, která mi ukradla úspory na vysokou. Jak se zdálo, vesmír si usmyslel, že mi nabídne jen velice specifické a nechutné možnosti. Asi bylo na čase, abych to přijala.

V jistém děsivém okamžiku jsem pochopila, jak moje matka dospěla k některým rozhodnutím. Někdy vám život kydá sračky do obličeje tak vytrvale, až prostě zahodíte lopatu a řeknete si: Do hajzlu s tím, najdu si nějakou jinou cestu.

Seděla jsem na vyučování s očima upřenýma na bezútěšnou hnědou krajinu zasypanou sněhem a hnijící zevnitř. S Ním byla zima samý třpyt a polární záře a nadýchané sněhové vločky sypající se z nebe. Teď byla rozbředlá a špinavá, naprosto banální. Rez a rozklad a nekonečná šeď.

Co jsem neočekávala od svého maturitního ročníku:

Že se stanu dýlerkou.

Že budu jako moje matka.

Že najdu a ztratím svou životní lásku.

Jednou v sobotu jsem přišla dolů do obýváku a tam seděl Wesley.

„Co to má kruci znamenat?“

„Holčičko,“ ozvala se máma, „prý se ti chce omluvit.“

„Maise,“ zavolal na mě Wesley.

Otočila jsem se a vracela se zpátky do pokoje. „Co,“ řekla jsem. Neznělo to jako otázka. Pode mnou zaskřípělo zábradlí.

„Vím, že máš právo mě nenávidět. To, co jsem udělal, nebylo v pořádku, jasný? Bylo to fakt, fakt špatně. Mrzí mě to. Můžeme si spolu, prosím, promluvit?“

Máma nás se zájmem pozorovala.

„Tohle není telenovela,“ vyštěkla jsem na ni. „Běž se bavit někam jinam.“

Nebezpečně přimhouřila oči, ale Wesleyho úpěnlivý pohled ji obměkčil. Zalezla do kuchyně.

„Tak mluv,“ pobídla jsem ho.

„Tady?“

„Chtěl bys snad ke mně do pokoje? Chceš mě hladit po vlasech a objímat mě a povídat mi, že všechno bude v pořádku. Prostě vybal, co mi chceš.“

Wesley se zamračil a pokrčil rameny, pořád ještě v teplém vlněném kabátu.

„Hele, chápu, že pro to neexistuje omluva, jo? Ale chci, abys věděla, že mě to mrzí a připadám si hrozně.“ Ztišil hlas. „Myslel jsem, že tě využívá. Že ti ubližuje. Asi jsem to tak chtěl vidět a chtěl jsem, abys to tak viděla i ty. Bylo to špatné a mrzí mě to, Maise.“

Zírala jsem na tapetu na stěně u schodiště. Normální rodina by tu měla vystavené fotky. Máma a táta. Babička a dědeček. Milovaná dcerka. Naši tapetu zdobil jenom zažloutlý povlak z cigaretového kouře.

„Proč jsi tenkrát v létě byl v lunaparku?“

„Měl jsem tam o prázdninách brigádu ve stánku s šipkama.“

Zasmála jsem se. Nejspíš jsem se dívala přímo na něj a vůbec jsem si to neuvědomovala.

„Proč jsi mi to neřekl?“ koukla jsem na něj. „Celou dobu jsi věděl, že to byl Evan.“ Pořád jsem ho měla zafixovaného jako Evana. Podle Googlu to bylo jeho druhé

křestní jméno.

„Já nevím,“ vzdychl Wesley. Nafoukly se mu tváře a pramínky vlasů mu spadly do očí.

„Protože to bylo tvoje tajemství. Chtěl jsem, abys mi ho svěřila sama. Abys mi v tom důvěřovala.“

„Ty sis ale moji důvěru nezasloužil,“ namítla jsem.

Zadíval se na schody.

„Ale konec diskusí. Musím se jít učit.“ Wesley si utřel rukou tváře.

Pane bože, on fakt brečí?

„Mělas pravdu,“ řekl a pořád hleděl do země. Hlas měl hluboký a roztřesený.

„Mělas pravdu, že jsi moje jediná kamarádka. Jsi jediná, na kom mi kromě rodiny záleží. Nečekám, že mi ještě někdy budeš věřit, ale moc mě to mrzí. Chybíš mi. Mámě taky chybíš. Byla hrozně naštvaná – neboj, o Wilkem jsem jí nic neříkal. Ale asi milionkrát mi vynadala, jaký jsem pitomec.“ Popotáhl. „Kdybych to tak mohl nějak napravit. Všem jsem předhodil tvoje

soukromí. Myslel jsem si, že tě zachraňuju, ale bylo to úchylný. Úplně mimo. Teď už to vím. A je mi to líto.“

Konečně zvedl hlavu, ale ještě se nedokázal podívat na mě, jenom na zábradlí. Oči se mu leskly a tváře měl mokré.

„Není to omluva, ale mělas pravdu. Jsem mladší než ty, Maise. Mnohem mladší. Ty jsi o spoustu let přede mnou. A já jsem ti nechtěl ublížit ani to s ním takhle všechno zvorat. Jsem jenom debilní děcko.“

Polkl. Ohryzek se mu zhoupl.

Taky jsem polkla. V krku a vzadu v očích jsem cítila nepříjemné napětí.

„Siobhan ti určitě neříkala, že jsi pitomec. Znám ji. Nejspíš řekla, že pitomé bylo to, cos udělal.“

„No nee. To jsem snad právě řekl, ne?“ mumlal si nešťastně.

Hleděla jsem na něj. „Ne,“ rozesmála jsem se. „To jsou úplně jiné věci, ty ufňukanej trumbero.“ Smích zmizel stejně rychle, jako

se objevil. „Mezi mnou a Evanem jsi nic nezvoral. Vlastně jsi o něm měl pravdu.“

Wesley se na mě konečně podíval.

„Není to ten člověk, za jakého jsem ho měla. A já asi taky nejsem taková, za jakou jsem se považovala.“ Zakroutila jsem hlavou.

„Víš, co jsem zač?“

„Co?“

„To, co ty. Debilní děcko.“

Postupně během několika týdnů jsme se s Wesleym zase začali kamarádit. Společně jsme obědvali, a když byly silnice prohrnuté, chodili jsme na dlouhé procházky mezi poli zakrytými souvislou bílou peřinou a povídali jsme si, co budeme dělat po maturitě, a od pusy se nám vinuly stužky páry. Siobhan mě pozvala na valentýnskou večeři a já jsem jí roztála v náručí a měla jsem co dělat, abych nebrečela. O Evanovi neřekla ani slovo, ale věděla jsem, že všemu rozumí. A úplně mi

stačilo být s ní – s touhle úžasnou ženou, ke které jsem tak vzhlížela a která taky přežila románek s učitelem.

„Na jedinou lásku, která trvá navždy,“ řekla, když jsme pozvedli skleničky s šampaňským k přípitku. „Na lásku naší rodiny a přátel.“

Přiťukla jsem si, ale cinknutí mojí sklenky na rozdíl od jejich znělo dutě.

Hiyamina troufalost neznala mezí.

„Na jarní prázdniny mám velké plány,“

oznámila mi, když jsme za sebou seděly vzadu na hodině kritiky umění a čekaly, až zazvoní.

„Potřebuju, abys pro mě dělala, na čem jsme se domluvily.“

Zahákla se lokty o opěradlo mojí židle a naklonila se mi k uchu. „Sežeň mi kilo.“

Vyprskla jsem smíchy. „Ty jsi fakt vtipná.“

„Myslím to smrtelně vážně, do prdele,“ sykla a škrábla mě nehtem po bradě. „Uvědomuješ si, jakou z toho budeš mít provizi? Klidně by ses mohla i s tím svým podivínským klukem odstěhovat do Hollywoodu.“

Mým podivínským klukem myslela Wesleyho.

Otočila jsem se na ni. „Neexistuje žádná realita, paralelní ani jiná, ve které bych se do tohohle pustila. Asi ses úplně pomátla.“

„Zklamalas mě, O’Malleyová. Myslela jsem, že představa, jak se konečně dostat pryč z téhle díry, by tě mohla oslovit.“

„To jo. Ale tolik peněz nemáš ani ty. Tomu prostě nevěřím.“

Zatvářila se potutelně a prohnaně. „To se právě pleteš.“

„Jasně. Tvůj papá tě určitě nechá, aby sis z úspor jen tak vybrala dvacet litrů.“

„Už několik let si vybírám po malých částkách. Mám stranou třicet litrů a on o tom vůbec neví.“

Obrátila jsem oči v sloup. „To je mi jedno. Nebudu riskovat život kvůli tvým fantaziím, co jsi viděla ve Zjizvené tváři.“

„Měla by sis to promyslet,“ naklonila se ke mně. „Jinak bych si já musela promyslet, jestli naše dohoda funguje tak, jak má.“

Zahleděla jsem se jí upřeně do očí. „Je pryč. Několik měsíců jsem ho neviděla. Ty výhružky už na mě neplatí.“

„Ale já jsem nemyslela to, že by šel sedět on,“ odvětila Hiyam s úsměvem. „Teď mluvím o tobě.“

„Hiyam mě zase vydírá,“ přiznala jsem Wesleymu, když jsme spolu seděli na bednách nahoře na vodojemu. „Vyhrožuje, že mě udá protinarkotickýmu.“

Povyprávěla jsem mu všechno, co se týkalo Evana včetně vydírání a dýlování. Poslouchal mě bez odsuzování. Prohlásil, že by to byl neuvěřitelný námět na film. S tím jsem

nemohla nesouhlasit. Několik hodin jsme vymýšleli, jak by se mohl jmenovat. Zasněžené město. Světla každý večer. Nepoučitelná. Svým způsobem to bylo něco jako jeho pokání za to, jak mě dřív šmíroval: teď jsem se s ním dělila o tajemství, která jsem v sobě tak dlouho dusila. Nechával mě vyplakat, poslouchal, jak se směju, zuřím i vzdychám. Konečně jsem mohla otevřeně mluvit s někým, kdo mě zná a ví, co jsem musela schovávat. S Evanem jsem se neviděla už pár měsíců a začala jsem zapomínat, jaké bylo se ho dotýkat, ztrácel se ten chemický trans, který ve mně vyvolal, a nejvíc ze všeho mi prostě chybělo to, jak jsme spolu trávili čas. Jak jsme sledovali filmy. Procházeli se po St. Louis a hráli si na filmové postavy. Celou noc až do rána si povídali v posteli. Jak jsme mlčky seděli v autě nebo v kině a pak jsme postřehli něco zábavného, mrkli na sebe a usmáli se. Jak jsme se na sebe dívali ve třídě, potýkali se

s absurditou života a nezbývalo nám než vzdychnout a myslet na to, že večer už si budeme ležet v objetí.

Ty nejobyčejnější věci mi chyběly nejvíc. Ty vzácné drobnosti, které jsem brala jako samozřejmost.

Wesley se ptal, proč pořád nosím ten prsten Claddagh, když už to skončilo. Zkoumala jsem svůj prsteníček a sama jsem vlastně nevěděla. Prsten jsem si sundala, ale schovala jsem si ho do kapsy a občas se ho dotkla jako talismanu.

„Jak tě může chtít udat, když od tebe sama kupuje?“ zamyslel se Wesley a vyfoukl mi do obličeje hřebíčkový dým.

Botou jsem odkopávala sníh přimrzlý na dřevě. Mrzlo tak, že jsem měla pocit, jako by se moje řasy proměnily v řádku drobných rampouchů a mohly se každou chvíli ve větru zlomit. „To nevím, ale musím se z toho nějak dostat. Připadám si jako hrdinka Mafiánů.

Tohle už je moc vážné, nemůžu takhle žít, Wesley.“

Svět odsud vypadal jako Malevičova „Bílá na bílé“: bílá země, bílé nebe a na něm zvlněné, tlumeně lesklé mraky jako stříbřitá perleť. Ze země sálalo průzračné napětí, jak čekala, že se tohle všechno roztříští. Všechno živé, co bylo pohřbené pod bledou krustou, se dychtivě toužilo osvobodit a znovu nadechnout. Já jsem cítila totéž. Už mě unavovala ledová kukla a zmrzlé slzy. Chtěla jsem se probojovat ven. Chtěla jsem znovu cítit slunce.

Wesley si jako volitelný umělecký předmět vybral kurz počítačové animace. Už neměl věčně u oka přilepenou kameru teď pro změnu všude tahal notebook a propadl kinetické typografii: textům, které se rozbalovaly a překrývaly a přetáčely. Slova se prolínala se slovy a vytvářela vizuální poezii. Byla jsem přesvědčená, že se přeorientoval kvůli mně

a té záležitosti se šmírováním. A věděla jsem, jak mu pohled na svět přes objektiv chybí.

„Hele,“ řekla jsem mu, „právě mě něco napadlo.“

„V očích ti srší takový ten šílený irský záblesk.“

Naklonila jsem se k němu a co nejvěrněji jsem imitovala Garyho Rivera: „Mám pro tebe prácičku, zlato.“

„Maise, jsme sice kamarádi, ale nedám se kvůli tobě na pašování ilegálních látek.“

„Ne,“ vysvětlovala jsem, „jde mi o jisté nadání, které máš. A co je ještě důležitější, o šmírácké schopnosti.“

Nejistě pokrčil rameny. „Co přesně tím myslíš?“

Březen. Dopisy o přijetí na vysoké školy. Na soukromém bankovním účtu mi narůstají drobné úspory. Sním o svobodě na sluníčku v jižní Kalifornii.

A celou dobu mám v kapse, na kůži a kdesi vzadu v hlavě, kde dřív býval on, pocit prázdnoty. Prázdný kruh tam, kde jsem mívala nasazený prstýnek. Karmínové šmouhy a nános rubínového prachu na tom místě mezi žebry.

Pro tenhle pocit sice existují slova, ale žádné z nich nedokáže vyjádřit tu bolest, co sahá až do morku kostí a drtí jednu buňku za druhou. Moje tělo se smršťovalo do sebe, zevnitř mě polykala černá díra a měnila mi kosti na koncentrovanou těžkou hmotu stejně jako gravitron. Když už jsem myslela, že se zhroutím sama do sebe, došlo mi, že ta síla, která mě přitahuje, je on. Kůže se mi pevně napínala. Srdce se mi tisklo přímo na žebra. Ležela jsem ve sněhu, dívala se na hvězdy a ani Země neměla dost síly, aby mě udržela. Táhla mě silnější gravitace. A táhla. A táhla.

Byla to zvláštní budova, připomínala spíš firmu zaměřenou na kosmický výzkum než střední školu: ocelové podpěry se klenuly k nebi a evokovaly rozevírající se křídla. Školní areál byl rozlehlý a procházela jsem po něm skoro hodinu, než jsem našla auto, které jsem hledala. Měla jsem na sobě vlněné legíny, sukni a tenký kabát a bylo mi chladno. V okně auta jsem zahlédla svůj odraz: kosti na obličeji vystupovaly příliš výrazně a ostře a prohlubně vypadaly nafialověle. Moc jsem nejedla. Moc jsem nespala. Pronikal do mě chlad, protože mezi kostmi a kůží bylo poloprázdno, visely tam jen napjaté nervy jako stříbrné, tenké, netknuté pavučiny.

Seděla jsem na kapotě jako tenkrát před strašně dávnou dobou. Po parkovišti se hemžili studenti, pokřikovali a smáli se. Okolo prošly dvě roztleskávačky, jedna s tmavou pletí, druhá opálená, obě s ultrabílými fluoridovými úsměvy. Teriéři,

do toho, pomyslela jsem si. On kráčel zamyšleně a všiml si mě, až když byl jen pár kroků ode mě.

Zarazil se, napětí se trochu rozvolnilo, až tam stál ve vláčném ochablém šoku. Džíny, košile, sako. Hladce oholený, vlasy sestřižené do kratšího účesu než obvykle. Tvář, kterou jsem vídala ve snech.

Když šel ke mně, polkla jsem. Nepřestal mi hledět do očí. Čím víc se blížil, tím vyjeveněji vypadal a mě napadla nesmyslná myšlenka, že mě nepoznal. Ale pak odhodil tašku na zem a otevřel náruč a já jsem sklouzla z kapoty a divoce jsem ho objala. Dlouho jsme tam jen tak stáli. Měla jsem zavřené oči. Dýchala jsem nepřirozeně hluboce, opájela se tou známou vůní a jako v pomatení smyslů jsem si ji chtěla udržet v sobě a uchovat. Jeho hrudník stoupal a klesal proti mému a připomínal mi létem vyhřátou hlínu, ze které vám do kostí přechází

nashromážděný sluneční žár. Už jsem se nikdy nechtěla odtáhnout.

Po minutě nebo dvou se zaklonil a podíval se na mě, pořád s tím vyjeveným výrazem.

„Ahoj,“ pozdravil tiše, z poloviny to byl hlas a z poloviny jenom dech.

Poslední tři měsíce mého života vylétly do vzduchu a rozplynuly se jako mlha.

„Ahoj,“ odpověděla jsem.

Bázlivě mě pohladil po vlasech a pak nechal ruku klesnout. Znovu mě přitiskl k sobě, pak se zaklonil a dotkl se mé tváře. Jako by nemohl přijít na to, kde leží hranice.

Správná odpověď: Žádná hranice nebyla. Odemkl dveře na straně spolujezdce,

koukl na mě a já jsem nastoupila. Znova jsem zavřela oči, on sebral ze země tašku a nastoupil z druhé strany. Auto jím bylo provoněné: hřejivá vůně jako semiš a hořící svíčky. Jako domov.

Slibovala jsem si, že nezačnu plakat dřív, než prohlásím něco příhodně dramatického, ale tenhle slib se nedal dodržet.

Evan se v autě usadil pořád ještě uchvácený/vyjevený/ohromený a uviděl můj pohled. Naklonil se ke mně.

Potom jsem několik minut jen nesrozumitelně blábolila a z celého srdce jsem vzlykala. Přilepila jsem se na něj a s brekem vyžblebtla: „Promiň, ničím ti sako,“ a když se nádherně, vlídně zasmál a řekl mi, ať ho klidně zničím, že je celé moje, přijala jsem jeho pozvání a brečela ještě víc.

Z nějakého důvodu je mnohem jednodušší být smělejší, když jste ubrečená hromádka neštěstí. Když se přívaly slz zastavily, opřela jsem se, ponořila obličej do kapesníku a všechno bylo milionkrát trapnější. Úplně jsem zapomněla, proč tam jsem. Prostě jsem ho jenom chtěla – ne, potřebovala – vidět, dotknout se ho a přesvědčit se, jestli existuje. A to se mi povedlo, že. Co sakra teď?

Zdálo se, že to Evan vycítil. Nastartoval motor, chvíli jen tak bezcílně jezdil a občas se na mě koukl s výrazem blaženého zmatení.

„Dala by sis kávu?“ navrhl.

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. Výmluvný pohled do očí.

Jeho pohled na mě ještě na chvíli spočinul.

Potom se vrátil na čelní sklo a tam zůstal.

Zastavil u bytového komplexu. Šla jsem za ním po schodech nahoru. Nemluvili jsme. Ušmudlané bílé stěny, krabice na podlaze. Jako by tu nikdo nebydlel. Šel rovnou k ledničce, vytáhl dvě láhve piva Blue Moon a opřel se o ni. Já jsem stála proti němu a opírala se o linku. Oba jsme si lokli, současně sklenice položili a setkali se uprostřed kuchyně. Vzal můj obličej do dlaní, palci mi přejížděl po tvářích a pevně mě držel. Začal mě líbat – neskutečně něžně, jako by přimkl rty k pampelišce a bál se, aby náhodou nerozfoukal semínka.

Potom přestal a díval se na mě.

Na tři měsíce jsem zapomněla, jaké to je, cítit v žilách ten sladký, horký příval krve. Jak živé je moje tělo, nejen v těch zřejmých místech, ale až do rudého, činorodého morku kostí, chladivého mravenčení na kůži a zaťatých prstů na nohách. Bez něj jsem otupěla, jako kdybych sama šňupala všechen ten koks. Když se mě Evan dotkl, pocítila jsem hedvábně hladké doteky na holeních, jemné chloupky vztyčené na předloktí a jeho ruce, které mi soustředěně rozepínaly knoflíky na kabátu, skoro jako kdyby opatrně sundávaly náplast.

„Počkej,“ zastavila jsem ho. „To ne.“ Ruce mu poklesly.

Bože, co to dělám? Co to má znamenat? Udělala jsem krok dozadu, vyšla jsem z kuchyně a procházela jsem bytem. Vypadalo to tady jako v galerii bez exponátů. Na bílých stěnách a masivním dřevě se povalovaly geometrické vzory světla a stínu. Ve všech místnostech jsem pátrala

po známkách života. Matrace na koberci v ložnici. Prázdné lahváče vyskládané na parapetu. Šampon, zubní kartáček, břitva. Můj odraz v zrcadle v koupelně – opuchlé rty v barvě bordó, řasy slepené slzami – živější než cokoliv jiného v tomhle bytě.

„Tohle jsi chtěla vidět?“ ozval se Evan za mnou. „Že je můj život jako prázdná skořápka?“

Obrátila jsem se na patě a prošla okolo něj. Prázdnými pokoji se hlučně nesla ozvěna mých kroků. Kdybych promluvila hodně nahlas, možná by se začalo tříštit sklo.

„Nepřišla jsem se ti vysmívat,“ řekla jsem.

„A proč jsi teda přišla?“

„Já nevím,“ obrátila jsem se zase a zalomila rukama. „Abych viděla, jak se ti daří. Jestli se ti líbí v nové práci.“

„Jestli jsem už na tebe přestal myslet.“ Ano. „Ne.“

Přistoupil ke mně. V obličeji neměl žádný čitelný výraz, slova zněla jako tiché mručení.

„Nepřestal jsem na tebe myslet. Zdá se mi o tobě každou noc. Pořád dokola si pouštím to zatracené video, jen abych slyšel tvůj hlas. Jsi spokojená? Stačí ti to jako důkaz, že mi na tobě záleželo?“

To bylo poprvé, kdy vypadal, že se na mě vážně zlobí. „Ne, nejsem spokojená. Jsem úplně na dně. Můj život je jako blbý vtip.“

Udělal pár kroků pryč, chvíli přešlapoval a zase se vrátil.

„Tohle mi nedělej,“ řekl. „Neměla ses vracet, jestli si se mnou chceš takhle zahrávat. Nemůžeš zkoušet něčí lásku tím, že ho opustíš.“ Pohupoval se na špičkách, střídavě zatínal a povoloval pěsti. „Bylo pro tebe tak jednoduché to skončit. Tak proklatě jednoduché. Kdybych tě neznal líp, myslel bych si, žes mě využila. Pobavila ses hraním na dospělou a pak, když to začalo být složitější a děsivější, ses vypařila.“

Ruka sevřená v pěst se mi třásla v kapse kabátu. „Já jsem se nevypařila. Nikam jsem

neodešla. To ty jsi zmizel.“ Smutně jsem se rozesmála. „A složité a děsivé to bylo od začátku, Evane. Wesley měl pravdu. Viděl, jak jsi rozhozený.“

Evan se taky zasmál, ale chladněji.

„Říkalas, že nevíš, jak mít dospělý vztah. Takže tady máš první lekci, Maise. Když se něco zkomplikuje, tak od toho hned neutíkej.“

„Poučování si šetři pro studenty. Můj učitel už nejsi, sakra.“

Dívali jsme se na sebe zuřivě a rozhorleně, prostor mezi námi rozsekávala čepel horkého světla z kuchyně. Se soumrakem zaplňovaly byt stíny a připomínaly tmavnoucí modřiny. Kdybych tu byla autem, vyběhla bych ven. Zavolat si taxíka by bylo mnohem míň dramatické.

„Co to děláme?“ zašeptal najednou hořce.

„Chováme se jako idioti,“ odpověděla jsem.

„To jo.“

V kapse jsem rozevřela ruku a nechala jsem prstýnek, aby se mi vykutálel z dlaně ven. Třela jsem si drobnou rýhu, kterou mi tam zanechal.

„Mám příšerný hlad,“ dodal Evan. „Dala by sis večeři?“

„Ano.“

Usadili jsme se na dece v obýváku a jedli jsme čínu z improvizovaného stolu z kartonových krabic. Evan musel vybalit lampu. Podělili jsme se o krabičku hovězího čou mein a dopili piva, potom jsme si otevřeli další. Seděli jsme naproti sobě a dotkli jsme se jenom tehdy, když mi podával láhev, a mně se přitom zachvěla ruku, jako bych se praštila do brňavky. Bezpečná témata: jeho nový předmět (zajímavý – hlavně o tom, jak se vyrovnávat s trémou), moje nová hodina (nudná – hlavně o tom, jak se vyrovnávat s nudou). Pověděla jsem mu o svém podivném „kamarádství“ s Hiyam a on mi vyprávěl o svých nových studentech, z nichž

jeden byl skoro jako Wesleyho dvojník („Možná je právě teď venku a natáčí si o nás skandální dokument,“ řekla jsem. Se smíchem jsme nakukovali přes žaluzie a on mi přejel rukou po noze.). Smáli jsme se nenuceně a uvolněně. Všechno to bylo úplně absurdní. Vlastně jsme vůbec neměli na výběr. Zbytky jsme odnesli do kuchyně, a když jsem tam stála s rukama namočenýma v dřezu, Evan se postavil za mě a ve vlasech jsem cítila jeho dech. Ani jsem se nehnula. Na kůži jsem cítila studenou vodu a na krku jeho horký dech. Měla jsem pocit, že moje páteř je vodič přenášející výboje přímo do mozku. Otočila jsem se a on mi zvedl bradu a políbil mě a já jsem ho nechala a mokré ruce mi spadly podél boků. V hrudníku se mi zvedala vlna tíživého napětí. Pustil mě, osušila jsem si ruce a znova ho políbila, tentokrát vášnivěji. Pivo a mandlové sušenky. Zářivky bzučely a pod botami nám mlaskalo linoleum. Lopatkami jsem se přimkla k ledničce.

Líbali jsme se čím dál divočeji a pak jsme se v jednu chvíli oba současně zarazili a odtáhli se od sebe.

„Co to děláme?“

„Chováme se jako idioti.“

Nezněl přesvědčivě. Polkla jsem.

„Měla bych jet domů,“ řekla jsem, ale přála jsem si, aby mě požádal, ať zůstanu.

Neříkal nic.

V taxíku jsem svírala prsten tak usilovně, že se mi málem zařezával až do kostí. Už jsem byla skoro doma, když mi zavibroval telefon.

Přijeď o víkendu ke mně, napsal mi. Bez váhání jsem odpověděla: Ano.

Když jsem v sobotu odpoledne dorazila, Evan s Parkem právě dovnitř stěhovali gauč. Běžela jsem jim podržet dveře. Evan mě pozdravil skoro neslyšně, ale Park se zazubil a mrkl na mě. Navigovala jsem je nahoru

po schodech. Park šel vepředu a předstíral, že při tom usíná nudou. Potom prudce otevřel oči a zvedal svůj konec gauče, jako by vzpíral činky. Rozesmála jsem se.

„Vejtaha,“ okomentoval to Evan zadýchaně.

V bytě to teď opravdu začínalo připomínat skutečné místo k bydlení: stolky, židle, zarámované plakáty na stěnách. Evan vysvětloval, že si nechal nábytek ve skladišti, protože si nebyl jistý, jak dlouho tu bude bydlet. Na okamžik se naše pohledy střetly a pak jsem zašla do kuchyně pro piva. Ti dva stáli v paprscích slunečního světla v rozvířeném prachu, zpocená trička se jim lepila na tělo a v záklonu chlemtali svoje lahváče. Já jsem se usadila na přepravku a se zájmem je sledovala. Park se smál a vystřihl několik kulturistických póz, na zaťatých svalech mu nabíhaly žíly, a pak zmizel do sprchy.

„Takže tady budeš bydlet,“ pronesla jsem směrem k Evanovi.

„Ještě nevím jistě. Ale myslím, že tady zkusím chvíli žít, a ne jenom přežívat.“

Zadívala jsem se jinam a usrkla si ze svého piva. Druhou rukou jsem hluboko v kapse tiskla prstýnek.

Park se osprchoval po vojensku. Byl zpátky za tři minuty, úplně vydrhnutý a připravený do boje. „Půjčil jsem si tričko, E,“ oznámil.

„Beztak mi sluší víc než tobě.

S Evanem jsme na sebe koukli a usmáli se.

„E“ se k němu hodilo. Nové i staré v jednom.

Park se vydal do St. Louis a já jsem většinu dne pomáhala Evanovi se zařizováním. Celou dobu jsem sama sobě připomínala: „Pověz mu to. Pověz mu to, než si začne zvykat. Pověz mu, že se chystáš pryč.“ Ale nešlo to. Začínal se zase podobat svému starému já. Byl uvolněný, čas od času mě nečekaně překvapil zářivým úsměvem, při kterém něco ve mně ztuhlo úžasem. Světlo sláblo, ale lampu jsme nerozsvítili. Seděli jsme na pohovce v posledních špetkách soumraku. Položila

jsem mu hlavu na hrudník a nechala se lehce pohupovat jeho dechem, jako by mě unášely drobné vlnky.

„Nemůžu poznat, jestli je to začátek, nebo konec,“ podotkl.

„A jak ti to připadá?“

„Jako oboje naráz.“

Objednali jsme si pizzu Margherita a popíjeli Chianti. Vsedě na podlaze jsme se dívali na indie filmy, dokud nás líbání nezačalo zajímat víc než obrazovka. Taky to bylo úplně uvolněné, nemělo to směřovat k ničemu dalšímu. Naše rty se dotýkaly a oddělovaly pomalu, jemně a něžně, jako bychom se líbali úplnou náhodou, a při tom jsme si šeptali.

„Proč jsi mě nechala?“ ptal se, když jsem si klekla nad něj obkročmo s koleny kolem jeho pasu. Jediné světlo v místnosti byla namodralá záře počítače, která nám ze strany zbarvovala tváře. Vlasy se mi stáčely v tmavých pramíncích po jeho krku.

„Protože jsem nás viděla tak jako všichni ostatní. Připadalo mi, že jsem pro tebe jenom prototyp. Studentka. Mladá holka.“

„Učitel,“ dodal sám o sobě. „Starší chlap.“ Zakroutila jsem hlavou a vlasy se mi rozvl—

nily. „Proč jsi mě nechal odejít?“

„Nechtěl jsem.“ Jeho hlas zněl měkce, jen jako mírně ohraničený dech. „Ale všechny důvody, proč si tě udržet, byly naprosto sobecké. A když jsem měl slabou chvilku, pustil jsem si Wesleyho film a viděl jsem, co jsem ti provedl.“

„To jsi neudělal ty. To bylo tou situací. A provedla nám to oběma.“ Hlasitě jsem polkla. „Toho dobrého ale bylo víc než špatného, Evane. Mnohem víc.“

Hladil mě po tváři a nad námi poletoval stín jeho paže. „Proč ses vrátila?“

Protože tě miluju, pomyslela jsem si. Ale za pár měsíců tě opustím. Tentokrát nadobro.

Chystala jsem se mu to říct. Opravdu. Ale on mě přitáhl k sobě a líbal mě a ve vší té lehkosti mi jemně začal vyhrnovat tričko a já jsem ho ze sebe shodila, jako by to byl mizející dým. Potom jsem si stáhla legíny, rozepnula mu košili a otevřela poklopec. V ruce jsem cítila jeho tvrdé a horké péro a zase mě zaplavil ten starý známý pocit, jeho pevnost ve mně aktivovala nálož připravenou k výbuchu, jak jsem se náhle začala chvět. Nechal mě, abych ho hladila. Oči měl zavřené, slabounce vzdychal, jako by se postupně vzdával a nechával se přemoct neviditelnou silou. Byla jsem v transu. Chtěla jsem ho, ale zároveň jsem se ocitla mimo sebe a pozorovala, jak se to samovolně děje. Přitom jsem to ale dělala já. Moje tělo na jeho, moje nohy se rozevíraly, moje prsty se mu zarývaly do ramen, to já jsem si ho brala dovnitř do sebe. Vycházely ze mě vzdechy plné bolesti i jakési nesnesitelné úlevy, protože mi tak strašně chyběl. Nebylo to šukání,

ale ošetřování bolesti, konejšivě jsem ho kolébala v tom pohmožděném, něžném místě uvnitř sebe. Pomalu jsem na něm klouzala a nahými koleny jsem se třela o studenou dřevěnou podlahu. Pořád měl na sobě džíny a ty se mi bolestivě otíraly o vnitřní stranu stehen. Světlo počítače vrhalo naše stíny na stěnu, a když jsem natočila hlavu, viděla jsem štíhlou zvlněnou siluetu svého těla, jak se propojuje s jeho, vlnící se křivku své páteře a vlasy, které se plazily a šlehaly sebou jako nějaká podivná pavoučí stvoření. Cítila jsem ho v sobě a byl tak mohutný a obrovský, že mě celou stlačoval až k okrajům kůže, až k mezím, kde se moje tělo setkávalo se světem, kde se realita mísila s vnitřní fikcí, a já už jsem si ani nebyla jistá, kdo jsem – vnímala jsem jen prázdnotu a naplnění, bolest a úlevu, které se neustále střídaly. Bylo to po tak dlouhé době, že jsem se nedokázala ovládat a s přicházejícím orgasmem jsem na něj zírala s nepochopitelným

překvapením. Jeho výraz byl poklidný, zasněný a jediná změna spočívala v tom, že mě jeho ruce na bocích sevřely pevněji, když se udělal.

Nehnutě jsme na sebe hleděli. Něco se mi za námi zablýskalo a roztříštilo se o jeho nahou hruď, zůstala jen jiskřivá jizva, Malinký diamant. Pak další. A další.

„Maise,“ řekl a hladil mě po mokré tváři.

Nemohla jsem přestat. Odsunula jsem se od něj, zkřížila jsem vsedě nohy a cítila jsem, jak mi mezi stehny stéká jeho horké sperma. Zakryla jsem si obličej rukama. Posadil se, přitáhl si mě k sobě a objal. Za chvíli jsem ucítila teplé bodnutí na temeni, které se mi řinulo do vlasů, a došlo mi, že on pláče taky.

Potom to bylo všechno jiné. Popřála jsem mu dobrou noc, aniž bych mu dala pusu. Snažila jsem se usnout na gauči, sledovala jsem, jak se v pokoji pomalu hemží stíny, jak se Země

otáčí pod hvězdami. Ale když jsem ve dvě hodiny ráno pořád nemohla usnout, vplížila jsem se za ním do ložnice. Taky byl vzhůru a seděl potmě na posteli. Mezi žaluziemi dovnitř pronikalo mdlé světlo jako světélkující dech, jako povzdychnutí nočního vzduchu. Vlezla jsem si k němu na matraci a nedotýkala jsem se ho, ale seděla jsem vedle.

„Nemůžu spát,“ řekla jsem.

„Já taky ne. Pořád jsem myslel na to, že tam jsi, a přál jsem si, abys byla se mnou.“

V hrudníku mi třepotala křídly maličká světluška. Představovala jsem si, že z mého srdce tepe lehounká načervenalá záře.

„Přání splněno,“ řekla jsem. Něžně jsem ho kopla do nohy. „Vzpomínáš si na ty kameny v potoce v St. Louis?“

„Hráli jsme si, že jsme průkopníci na oregonské stezce.“

„Přišel jsi o všechny náboje a zásoby jídla.

Musel jsi sníst voly.“

„Jo, ale ty jsi umřela na úplavici.“

Zasmála jsem se. „Žít naplno, zemřít mladý a nechat po sobě zplundrované tělo.“

Taky mě na oplátku šťouchl nohou. „Už se ti ozvali z nějaké vysoké?“

Hluboký nádech. Otočila jsem se na něj.

„Přijali mě na Univerzitu jižní Kalifornie.“

Evan se prudce napřímil. Obrátil se ke mně, nevěřícně se smál, nahmatal mou ruku a zmáčkl ji tak, že to bolelo.

„Vlastně mě vzali na několik škol,“ pokračovala jsem. „A Wesleyho taky. Ale na tuhle chci nejvíc.“ Další nádech. „Stěhuju se do Los Angeles, Evane.“

„Jsem na tebe strašně pyšný.“ Mluvil hlasitým šepotem a usmíval se.

„Slyšel jsi, co jsem řekla?“

„Ano, slyšel.“

„Tak proč se raduješ? Odjíždím pryč.“

„Já vím.“

Vykroutila jsem svou ruku z jeho. „Takže z toho máš radost? Je ti jedno, že budu pryč?“

Pohladil mě po holé noze. Neměl na sobě tričko a jeho tělo vypadalo v přízračném mléčném světle jako vytesané z mramoru.

„Není mi to jedno,“ odpověděl. „Znamená to pro mě víc, než si myslíš. Ale jsem šťastný, že se ti to podařilo. Splní se ti sen, Maise.“

To byla pravda. Ale měla jsem ještě jeden sen – že mě někdo bude milovat celým srdcem takovou, jaká jsem. Moje tělo i duši. Chyby i přednosti. Obavy i sny.

„Mohl bys ale aspoň předstírat morální konflikt,“ namítla jsem.

Zasmál se. „Nikdy bych po tobě nemohl žádat, aby ses kvůli mně připravila o svou budoucnost. A ty bys to stejně neudělala.“

„To sice ne, ale občas je příjemné vědět, že by někdo o něco takového požádat chtěl. Kvůli tomu pocitu, že tě potřebuje.“

Konečky jeho prstů se mi sunuly po stehnech a nervy se mi z toho příjemně třepotaly. Potom mě vzal znovu za ruku, tentokrát jemněji.

„Nehodlám vytahovat náš věk, přísahám. Ale věřím jedné věci. Člověk by měl něco milovat, dokud to má – milovat to celým srdcem a bez zábran, i když ví, že o to jednoho dne přijde. Dřív nebo později všechno ztratíme. Když se snažíš ztrátě vyhnout, nemá cenu se ani znova nadechovat nebo nechat svoje srdce, aby dál tlouklo. Protože všechno jednou končí.“ Jeho prsty se přivinuly k mým. „Život není nic jiného. Nádech, výdech. Je to jen prostor mezi nimi.“

Wesleypedie mi kdysi řekl, že člověk se za život nadechne sedm milionkrát. Až doteď pro mě to číslo nic neznamenalo. Teď jsem začala počítat každičký z nich.

„Pojeď se mnou do LA,“ řekla jsem. Evan se usmál a sklopil oči.

„Myslím to vážně,“ dodala jsem.

„Já vím.“

Teď jsem tiskla silněji já jeho ruku. Sevřela jsem jeho prsty v dlani. „Tohle je skutečná věc. Pořád jsme zamilovaní a strašně mi chybíš, Evane. Chybí mi to, jak s tebou poznávám svět. Chybí mi tvoje tělo, tvůj hlas a tvůj smích a to, že se s tebou cítím jako dítě

– v tom nejlepším slova smyslu. Že se bojím a zároveň mě všechno naplňuje úžasem a připadám si plná života. Teď ti bez jakýchkoliv zábran přiznávám, že tě miluju. Pojeď se mnou do LA. Pojeďme spolu najít štěstí.“

Už když jsem to vyslovovala, věděla jsem, že to není úplně přesné vyjádření. Nikam jsme jezdit nemuseli, abychom našli štěstí. Byl právě tady a teď, a i kdyby to mělo v červnu, až nasednu do letadla, skončit, jediné rozhodování se týkalo současného okamžiku. Budeme právě teď šťastní, nebo se budeme soužit?

„Nespěchejme na to,“ řekl. „Teprve jsme se zase našli.“

Zamračila jsem se, odvrátila jsem se a on mi obličej zase jemně natočil zpátky k sobě.

„Ale máš pravdu. Pořád tě miluju.“

Žádný polibek. Žádná bombastická romantická píseň, která by se rozezněla ze skrytých reproduktorů. Jen jednoduché vyznání ve ztemnělém pokoji, kde pomalu začínalo svítat.

Opřela jsem se o zeď a zbytek noci jsme si povídali. Přála jsem si, aby ráno už nikdy nepřišlo.

„Kde jsi byla o víkendu?“ ptal se mě Wesley.

Strčila jsem si do pusy poslední kousek grilovaného sýra a dlouze jsem se na něj zadívala. V jídelně byl hluk, všichni byli rozjívení a nemohli se dočkat jarních prázdnin, které měly začít příští týden.

„V Carbondale,“ přiznala jsem.

„S Evanem.“

„Spali jste spolu?“

„Ano.“

Wesley si mě upřeně prohlížel. „Platí pořád, že jedeme do LA?“

„Ano,“ přikývla jsem a dala jsem si loka 7 Up. „Nezahodím svoji budoucnost kvůli chlapovi.“

„Ani kvůli chlapovi, do kterého jsi zamilovaná?“

„Ani kvůli chlapovi, do kterého jsem zamilovaná.“

Pokrčil rameny. „Tak to jsem asi větší romantik než ty. Já bych se kvůli pravé lásce vlastní budoucnosti vzdal.“

„To není romantika, ale pitomost. Zníš jako ty holky, co nemají jiné ambice než se stát ženou v domácnosti.“

„Rád narušuju genderové stereotypy,“ prohlásil Wesley a já jsem se zachichotala.

O něco později jsem ho v laboratoři zatáhla stranou. „Jak jsme na tom s natáčením?“

„Docela slušně. Ale ještě čekám na tvůj zlatý hřeb.“

„V pátek,“ řekla jsem. „Hop, anebo trop.“

„Tak snad klapne to první.“

„Můj návrh je následující,“ řekla jsem Garymu, když jsme spolu seděli v zadní části restaurace. „Jestli to s mojí kamarádkou vyjde, bude s vámi Yvette vyrovnaná a já končím.“

Gary se prohnaně usmál a přimhouřil oči.

„To říkají všichni, zlato. Bude to dělat jenom tak dlouho, dokud si nevydělám X. Jakmile budu mít X, jdu od toho.“ Usrkl ze sklenice skotské. „Dostane se ti to pod kůži, ať tak, nebo onak. Buď si vybuduješ závislost na zboží, nebo na penězích.“

„Možná, ale já jsem jiná. Mě nezajímá ani jedno.“

„Už sis vydělala slušnou sumičku, nebo ne?“

„Ano, ale ne pro sebe.“

Když pil, prohlížel si mě přes obroučky brýlí. Poznala jsem, že to v něm vzbuzuje zvědavost. Že je někdo v mém věku takhle odhodlaný a praktický.

„Tvoje volba,“ uznal. „Ale kdybys pro mě pracovala přes prázdniny, mohla bys odjet do Hollywoodu s hezkou rezervou na horší časy.“

To jsem věděla. Pokušení bylo silné a mučivé. Každou noc jsem to zvažovala. Že bych vysála z Hiyam a Garyho a jim podobných, co by se dalo, a odjížděla bych do Kalifornie s nacpanými kapsami bez stresu z toho, že musím stejně jako ostatní zelenáči s vypětím všech sil brát podřadnou práci a bydlet v ještě podřadnějších bytech? Jak by Evan mohl odmítnout, kdybych mu řekla, že má rok na to, aby si našel práci a mezitím bychom si mohli vést klidný život na sluníčku? Jenže to nešlo. Tohle nebyla zkratka, nýbrž past. Čím víc peněz člověk vydělá, tím

hlouběji do toho padá s tou chátrou. Najdou si na tebe špínu. Potom se z toho stává nekonečná hra blafování, v níž jsou všichni neustále připravení odrovnat ostatní – jako Hra o trůny. Nemáte na výběr, než se snažit dál šplhat nahoru, dokud vás někdo nesvrhne. Tenhle princip máma nikdy nepochopila. Že tady vždycky musí někdo tratit, aby jiný získal. Jakýkoliv výdělek je pokaždé na úkor někoho jiného. To nejlepší, v co můžete doufat, je, že přežijete a budete moct hrát ještě chvíli.

Nebo se můžete sebrat a odejít dřív, než do toho zabřednete příliš hluboko.

„Vím, co dělám,“ prohlásila jsem.

Gary mě počastoval tím svým žraločím úsměvem. „A víš, že ti to občas i věřím, zlatíčko?“

Hiyam se na své poměry oblékla konzervativně – srdcovitý výstřih jí lemoval saténově

bronzový dekolt a v uších se blýskaly kruhové náušnice. Cestou v taxíku do restaurace mě napadlo, že bych ji mohla dát dohromady s Parkem a při té představě jsem se rozesmála. Byla přesně jeho typ: Űbersexy alfakočka s egem astronomických rozměrů. Nejpozději po dvou minutách by se s ní nejspíš už rozcházel.

„Co je tu tak vtipnýho, O’Malleyová?“

„Nic.“

„Tak to bys měla radši držet hubu, než začnu mít pochybnosti.“

Nasadila jsem vážnější výraz. „Hiyam?“

„Co?“

Podívala jsem se jí přímo do očí. „Zítra jedu za Evanem a budeme šukat jako šílení. Stejně jako minulý víkend.“ Nevinně jsem se pousmála. „Mám ho od tebe pozdravovat?“

Zamračila se. Tohle pro ni zřejmě bylo matoucí – když dá otrok najevo troufalost a takhle odhodlaně se k něčemu přizná. Vůbec nechápala, že nemám důvod se jí bát.

„Ty se s ním ještě scházíš?“

„Ano.“

„Takže je to vážný. Nebylo to teda jenom

‚Píchejte mě, pane učiteli!‘, co?“

„No,“ odpověděla jsem líně, „tohle mu říkám dál.“

Když jsem uviděla její výraz, musela jsem vyprsknout smíchy.

„Ty jsi fakt šílená mrcha,“ kroutila Hiyam hlavou napůl s nejistotou a napůl s obdivem.

Než jsme si v restauraci sedly, Quinn nás obě v rychlosti prohledal přes šaty, což Hiyam připadalo současně urážlivé i erotické.

Vyměnila jsem si letmý pohled s vysokým tmavovlasým klukem ve vypůjčené uniformě číšníka. Hiyam – vzhledem k tomu, že to byla Hiyam – si ho ani nevšimla. Byl to jenom poskok.

„Pane Rivero,“ řekla jsem. „Ráda bych vám představila svou kamarádku Hiyam Farhoudiovou.“

11

St. Louis ještě klimbalo s končící zimou: trávníky přešlé mrazem, nebe mdle namodralé a Mississippi bahnitě zelená, zlenivělá, ale nezadržitelná. Mrakodrapy pronikavě pableskovaly a zrcadlily chladné bílé slunce.

Park nás vzal do klubu, kam pouštěli i mládež pod jednadvacet, a jeho kamarád barman se otočil jinam, když jsem upíjela z Evanovy skleničky. Dívali jsme se, jak Park flirtuje s nádhernou mulatkou, která měla skořicovou pleť a rozesmáté oči. Vrátil se ale s nepořízenou a zamračeně nám sděloval, že po něm chtěla Evanovo číslo. Málem jsem se zadusila. Když jsem Evana políbila, chutnal jako whisky s kolou, o kterou jsme se dělili. Vzal mě na parket a Park se k nám připojil a tančili se mnou oba. Evanovy oči mě hypnotizovaly, lehce se usmíval a naše těla se

čím dál víc přibližovala, ale pak mi Park omotal svou neskutečně namakanou ruku kolem pasu, popadl mě a protočil. Evan se smál a pustil mě. Chvíli jsem tancovala s cizími lidmi, až vklouzl za mě, pusu mi přitiskl k uchu a na zadku jsem ucítila jeho erekci. „Všichni jsou do tebe zamilovaní,“ zašeptal mi. Dívalo se na mě několik chlapů a taky jedna hezká holka s rošťácky rozčepýřeným účesem, a tak jsem se usmála. Kužely světla v divokých barvách mi zářily do obličeje – jasně červená, fialová, temně modrá. Byla jsem přiopilá částečně z whisky a částečně z likéru vůní potu a kolínské.

Chytili jsme si taxíka a vydali se do loftu. Evan mě tiskl na měkkou kůži sedačky a zajel mi rukou do klína, až jsem hlasitě vzdychla a taxikář vyhrožoval, že nás vysadí. Dala jsem mu dvojité dýško a spěchali jsme nahoru. Ve výtahu jsem vyjekla, protože jsem zapomněla, že tam straší, a Evan se smál

a líbal mě. Když jsme konečně byli vevnitř, vzal mě do náručí a točil se se mnou dokola.

„Co to vyvádíš?“ ptala jsem se.

„Jsem zamilovaný,“ odpověděl.

Znova jsem ho začala líbat a on mě postavil na zem, abychom se na to mohli nerušeně soustředit. Pustili jsme se a bezcílně pobíhali po bytě – s neklidnou nabuzenou radostí jsme si hráli s různými věcmi a blikali vypínači. Pořád to tam všechno je, říkala jsem si. Všechno, čeho jsme se dotýkali, a všechno, co jsme cítili. Bylo to neuvěřitelně intenzivní být nablízku jeden druhému, kroužili jsme po místnosti a pobíhali mezi tím vším, co nám stálo v cestě.

„Co když je to všechno?“ zeptal se u okna. Za ním se rozprostíralo bezhvězdné noční nebe jako olejomalba v tmavých, vířivých odstínech modři a prozářené ulice kreslily po městě světelnou mapu.

Seděla jsem na opěradle křesla s překříženými kotníky.

„Co když je tohle všechno, co máme?“ přiblížil se ke mně. „Co když odjedeš do Kalifornie a už tě nikdy neuvidím?“

„Pak o tom budu do konce života natáčet filmy. O holce, co se zamiluje do učitele, pak o něj tragicky přijde a už nikdy nikoho nedokáže milovat.“

Podíval se na moji nataženou ruku, na prsten Claddagh se srdcem natočeným k mému.

„Proč se mnou nechceš do LA?“ zeptala jsem se tlumeně.

Zhluboka se nadechl. Dál hleděl na prstýnek. „Život ti teprve začíná, Maise. Máš toho tolik před sebou, čeká tě tolik nových věcí. A už teď jsi cynická víc než dost. Nehádej se se mnou, je to tak.“

Semkla jsem rty a přimhouřila oči.

Usmál se. „Nechci tě o to připravit. O vzrušení z toho, že sama objevuješ něco nového. Nebo o pocit, že svět je úplně svěží a celý jenom pro tebe.“

„Ale přitom je to přesně naopak.“ Najednou jsem se začala chvět a třást. Cítila jsem, jak po dlouhém, namáhavém odhalování dospívám k porozumění. K objevu. „Máš pravdu, že jsem bývala cynická. Myslela jsem si, že všechno vím, že je svět vulgární a drsný a dají se v něm najít jenom laciná vzrušení. Nemůžu s tebou být otrávenější, než jsem byla, když jsme se seznámili.“ Nechala jsem paže, aby se mi svěsily, a držela mě jenom štíhlá a tenká páteř. Jak mohla tolik let nést takovou dávku cynismu? „Tys to změnil. To díky tobě je pro mě svět jako nový. Kdybych tě nepoznala, odešla bych na vysokou s přesvědčením, že je všechno stejné. Zatvrdila bych se a postavila kolem sebe hradby a…“ Byla bych jako matka. „Byla bych prázdná. Dokonalá schránka, ve které se neskrývá vůbec nic.“

„Maise,“ pokusil se mě Evan zastavit.

„Nevidíš, jak jsem teď jiná? Copak jsi to neviděl v mém filmu? Ten rozdíl mezi dny,

které jsme strávili spolu a bez sebe? Když jsem s tebou, je svět nový.“ Vzala jsem ho za ruce. „A taky jsem viděla, jak se ty rozzáříš, když jsi se mnou. Na tebe to působí stejně. Oba jsme spolu jako děti a svět existuje jenom pro nás. Takže tohle není důvod říct ne.“

„Říkám snad ne?“

„Ale neříkáš ano.“ Přitáhla jsem ho k sobě.

„Vážně chceš celý život učit na střední škole v posraným jižním Illinois?“

Podíval se na mě svým klasickým výrazem se svraštělým čelem.

„A kromě toho,“ přitiskla jsem se ještě blíž a ztišila jsem hlas, „opravdu si se mnou nechceš každý den vrznout v našem kalifornském domě plném slunce a vánku ze Santa Any?“

Rukama mi sjel do pasu a vsunul je pod tričko.

„Chci si s tebou vrznout teď hned.“

Tak pojď, radila jsem mu očima. Prosím, prosím, pojď na to!

Vzájemně jsme se svlékli, po kůži nám klouzal chladivý vzduch a hřejivé ruce. Položil mě na postel na ledové hedvábné prostěradlo. Zdálo se, že nás gravitace sráží k sobě, a taky že ano. Pevně jsem ho objímala, když do mě pronikal tvrdě a hluboce a s neodbytností, která byla čímsi konečná. Naprosto a bez výhrad jsme se jeden druhému odevzdali. Žádná budoucnost, žádná minulost, jenom nekonečná přítomnost. Když jsme potom leželi s propletenýma rukama a nohama a hleděli na potrubí pod stropem, projela mnou znovu jeho slova. Co když je tohle všechno, co máme? Tahle blízkost, prostor mezi nádechy a výdechy, kdy se navzájem držíme, jako držíme vzduch v plicích a do krve se nám vhání kyslík ve vzrušujících, pomíjivých návalech.

Copak by tohle mohlo někdy stačit?

„Jak sis užila jarňáky?“ ptala se mě Hiyam s úsměvem od ucha k uchu.

„Nejlíp v životě,“ opětovala jsem jí úsměv.

„A ty?“

Protočila oči, prohrábla si vlasy, zaklonila hlavu, a odhalila mi tak svůj hebký měděný krk. Zasmála se na strop. Spolužáci, kteří seděli poblíž, se začali ohlížet.

„Kurevsky skvěle,“ odpověděla. Překlad: totálně sjetá od rána do noci.

Usmívala jsem se dál, ale ona si zřejmě nevšimla, že pohled mi mírně ztemněl.

„Hej,“ řekla jsem, „jakou máš další hodinu?“

„Americké dějiny.“

„Tak ji zatáhni a přijď za mnou do 209.“ Zvědavě sklonila hlavu. „Proč?“

„Něco pro tebe mám,“ prohlásila jsem a poplácala jsem si na kapsu.

Hiyam se zasmála svým pronikavým smyslným smíchem. „Ty úchylačko.“

Máme zelenou, napsala jsem Wesleymu po hodině.

Hiyam se ke mně připojila na schodech do druhého patra, a aniž by to tušila, nechala se vést na hodinu, která jí měla změnit život. Část mě ještě pořád očekávala, že otevřu dveře do jeho učebny a narazím na něj, jak s úsměvem pokukuje od stolu. Líbala jsem se tam s ním a měla jsem dokonce v úmyslu se nechat úplně ovládnout, dovolit mu, aby mě opřel o tabuli a ošukal. Pane bože, uvažovala jsem, tohle je fakt můj život? Teď mi to připadalo jako sen. Jako film.

Evan v tmavé třídě nebyl. Zato na stupínku vzadu seděl Wesley s notebookem. Projektor byl spuštěný, jeho lampa žhnula jako kvazar.

Hiyam těkala očima od Wesleyho ke mně.

Pletichy, podezření, ale žádný strach.

Zatím.

„Nevěděla jsem, že šprty to taky baví,“ prohlásila.

„Co myslíš?“ zeptala jsem se a čekala jsem, až vejde dovnitř, abych mohla nenápadně zamknout.

„Že se taky rádi sjedete.“

„To ani ne,“ odvětil Wesley a přejížděl kurzorem po plátně.

„My se spíš radši mstíme,“ doplnila jsem.

„Posaď se.“

Hiyam byla tak neskonale sebejistá a zvyklá, že jí všechno projde, že se jenom zasmála, posadila se do své někdejší lavice a dala si nohu přes nohu. Jako bychom měli zase hodinu filmové vědy a soupeřili jsme o pozornost pana učitele Wilkeho. Teď už oba věděli, že jsem vždycky vyhrávala já. Sedla jsem si na učitelskou židli a dala nohy na stůl.

„A přichází řada na naši poslední oběť,“ napodobila jsem Evanova slova. „Hiyam Farhoudiová.“

Wesley spustil video.

Viděla jsem ho nejmíň desetkrát, tak jsem se většinu času soustředila na Hiyamin obličej. Významně kroutila hlavou a při prvním záběru se jí lehce stočily koutky úst: rezidence Farhoudiových, silvestr. Hiyam ve své princeznovské ložnici šňupe ze zrcátka.

„Ty malá čubko,“ vyhrkla, aniž by odtrhla oči od plátna.

Střih na černé pozadí, z nějž vystupuje název jako u Wesleyho prvního filmu. Tento se však jmenuje Závislost.

Hiyamin domýšlivý úsměv se vytratil.

Snímek nedoprovází žádná hudba, jen živá audionahrávka. Hiyamin smích. Cvakání kreditky o sklo zrcátka. Hlasitější odfrknutí a potom tišší šňupání. Na sračky sjetá se usmívá do kamery a ani netuší, že ji natáčíme. Přesvědčuju ji, aby mi ukázala těch svých třicet litrů na tajném účtu. Všude po pokoji má poschovávané pilulky a balíčky s trávou. Zbožňuje pozornost. Klidně Wesleymu přiznává, že mě vydírá. Sleduju, jak si olizuje

prst a strká si ho do nosní dírky se spoustou bílého prášku. Hledí do objektivu a zpitoměle povídá: „Už jsi někdy nějakýmu typovi šňupala koks z jeho péra? Je to ještě lepší než ho vykouřit!“ Propuká v hlučný smích.

A potom konečně můj zlatý hřeb.

Hiyam se v restauraci usmívá na Garyho Rivera, naprosto netečná vůči Wesleymu a jeho skryté kameře. Mikrofon v mém rukávu zachycuje, jak si objednává půl kila kokainu.

Film končí. Závěrečné titulky nemá.

„Takže, třído,“ ozvala jsem se a uvolněně pokyvovala nohama, „nějaké komentáře nebo postřehy?“

Hiyam s kovovým skřípěním odsunula židli.

„Posaď se,“ pokynul jí Wesley. „Ještě jsme neskončili.“

„Drž do prdele hubu,“ odpověděla mu.

Natočila jsem se na židli tak, abych se jí dívala přímo do očí. „Zajímalo by mě, co si o svém filmovém debutu myslí naše hvězda.“

„Ty blbá píčo,“ sykla a vydala se ke mně.

„Neuděláš ani hovno. Můj táta by tě zničil.“

Postavila jsem se a klidně jsem čekala, než dokráčí až za mnou. Připadala jsem si úplně jako učitelka – měla jsem v rukách všechno vědění a moc.

„To pochybuju,“ ohradila jsem se tiše.

„Totéž video jsme mu totiž poslali už před hodinou. Sama jsi mi ten nápad vnukla svým filmem. Bylo vidět, že tátovi na tobě fakt záleží. Určitě by nechtěl, aby sis zkazila život fetováním. Nejspíš ti brzo zavolá.“

„Ty!“ vykřikla na mě. Nic jiného: jen zájmeno, žádná nadávka.

„Nech mě hádat, co chceš říct. ‚Tohle ti neprojde a budeš toho litovat.‘“

Naklonila se blíž. Dech jí voněl sladce svěží vůní libavky. „Budeš toho litovat. O to se postarám.“

Taky jsem se naklonila. „Víš, je mi tě líto, Hiyam. Máš tolik peněz a možností a přitom jsi tak zoufalá. Chceš žít tak, abys nic necítila. Proč se vůbec životem obtěžovat, když se musíš takhle otupovat? Já jsem to měla těžší, než ty kdy budeš mít, ale nevyměnila bych to ani za celý svět.“

Měla dost důstojnosti na to, aby zůstala zticha. Hleděla na mě svýma temnýma očima s vražedným výrazem. Potom se obrátila a hnala se ke dveřím. Chvíli trvalo, než jí došlo, že je zamčeno. Wesley se snažil zamaskovat, že vyprskl smíchy.

Hiyam se na mě koukla a řekla: „Píchali jste tady spolu tenkrát vůbec?“

Lítostivě jsem se na ni usmála. Práskla za sebou dveřmi.

„Ty jo,“ oddechl si hlasitě Wesley. „Zabralo to?“

Třásla jsem se. Ani jsem nevěděla, kdy to přesně začalo.

„Nevím,“ přiznala jsem. „To asi brzo zjistíme.“

Vlastně jsem nechtěla nic jiného, než aby mě a Evana nechala na pokoji. Ať si pro mě za mě kupuje koks přímo od Garyho a třeba si vygumuje mozek. Jejímu tátovi jsem řekla, že mi jde jenom o to, aby tohle skončilo – chtěla jsem jít dál, nastoupit na vysokou, a ne pořád žít s mečem visícím nad hlavou. Modlila jsem se, aby to pochopil.

„Aspoň to nejtěžší máme za sebou,“ poznamenal Wesley.

Jenže tohle nebylo to nejtěžší. S touhle feťačkou to bylo snadné. Musela jsem se postavit čelem ještě jedné, a ta se nehodlala vzdát, dokud nepoteče krev.

Seděla jsem v kuchyni a čekala jsem jako už tolik večerů předtím, když jsem bývala malá, vyhládlá a nudila jsem se sama dma. Jak jsem myslela na své takzvané dětství,

vybavovala jsem si hlavně tohle: malá rusalka s rozčepýřenými vlásky a drzýma zelenýma očima kope bosýma nohama o kuchyňskou židli a čeká. Čeká. A čeká. Ta holčička měla běhat po lese s klukem, vyrývat tajné vzkazy na stěnách starého vlčího doupěte, výt, hrát si s ním na honěnou a užívat si divočení a volnosti. Ne sedět s kručícím žaludkem v místnosti, která je cítit marihuanou a čističem odpadu. Dobré večery byly ty, kdy máma přinesla jídlo. Papírový pytlík byl celý průsvitný a třpytil se olejem z hranolek, nebesky voněl a já jsem šla do postele se sladce slanými rty a spala jako zabitá. Špatné večery znamenaly, že přišla domů zkouřená nebo s chlapem nebo nepřišla vůbec. Tyhle noci jsem toho moc nenaspala. Poslouchala jsem, kdy v zámku zašramotí klíč nebo kdy se přes zeď ozve pochrupování a vrzání postele. Jednou k mým dveřím dodusal pár těžkých bot. Ležela jsem v posteli vyděšená a dočista ochromená.

Myslela jsem, že ten člověk konečně odešel, když vtom se dveře rozletěly. Ječela jsem a máma přiběhla, i když ještě byla opilá, a bušila ho do zad, dokud neodešel.

Od té doby jsem se v pokoji vždycky zamykala.

Ty, říkala jsem si souběžně s tikáním hodin. Ty. Ty. Ty.

Přišla o půlnoci. Málem jsem necítila zadek a srdce taky ne. Bezvýrazně jsem se na ni podívala. Máš obličej jako já. A co jsi to s ním provedla. Vypadá tak staře a smutně.

„Co se děje, holčičko?“ zeptala se a vytáhla si z lednice plechovku piva.

„Sedni si, mami. Prosím.“

Zasyčení, cvaknutí a zabublání. Slyšela jsem, jak loká a svlažuje si vyschlý, rozpálený krk. Posadila se naproti mně.

„Gary říkal, žes všecko zařídila,“ prohlásila.

Přikývla jsem.

„Jak se ti to sakra povedlo?“

„S tím si nedělej starosti. To je moje záležitost.“

„Tvoje záležitosti jsou i moje, holčičko.“

„Ne,“ naklonila jsem se dopředu a podívala se jí do očí. „Tohle je moje věc.“

Na chvíli vypadala, že se pustí do hádky, ale to, že má vyrovnaný dluh, ji zřejmě dočasně uklidnilo. Místo toho si hrála s kroužkem na plechovce.

„Mami.“ Čekala jsem, než se na mě zadívá.

„Dostala jsem se na vysokou do Los Angeles. Odjíždím druhý víkend v červnu.“

Nic neříkala. Upřený otupělý pohled, ani nemrkla. Znovu si lokla.

Poprvé jsem si uvědomila, že na mě moje máma možná žárlí. Na můj nezkažený život, všechny možnosti, které mám, aby ze mě ještě něco bylo.

Hluboký nádech.

„Něco jsem si našetřila. Dost na to, abych si vynahradila ty úspory po babičce.“

Rozložila jsem na stole list papíru a pošoupla ho k ní. Ještě před vteřinou nic neznamenal.

Oči jí přeskakovaly z papíru ke mně. „Co to je?“

„Přečti si to.“

Četla v duchu, ale pohybovala přitom rty. Zarazila se u slov Centrum pro léčbu závislosti.

„Stálo mě to zbytek peněz, co jsem měla, ale vezmou tě tam na dva měsíce. Je to dobrá klinika, mami. A nechají tě nastoupit už prvního června.“

Dívala se na mě, jako bych byla kytka v květináči, která právě začala mluvit lidskou řečí. „Co to má sakra znamenat?“

„Snažím se ti pomoct,“ řekla jsem přepjatým hlasem.

Postrčila papír zpátky ke mně a odsunula se na židli. „Co to má být, nějaká blbá promluva do duše?“

„Je to dobrovolné.“

„Ty mě nebudeš do ničeho nutit, děvenko.

Tady rozhoduju já. Jsem tvoje máma.“

Bouchla jsem dlaní do stolu a prsten hlučně zacinkal.

„Právo říkat si moje máma jsi ztratila už před pár lety. O tomhle se nebudeme vybavovat. Máš tady poslední možnost dát si svůj posraný život do pořádku dřív, než budeš moc stará a vypatlaná na to, aby sis vzpomněla, že to kdysi bývalo jinak.“ Postavila jsem se a shlížela na ni seshora. Tahle ženská na mě působila tak, že se mi vracel obhroublý přízvuk, ale nechala jsem ho, ať klidně ovládne můj hlas. „Nabízím ti tuhle pomoc, mami. Ber to, nebo nech být. Když vydržíš na detoxu do konce a zůstaneš čistá, přijedu za tebou na Vánoce. Když ne, ztratím se ti ze života navždycky.“ Znovu jsem praštila do stolu, tentokrát jemněji. „Rozumíš tomu? Už mě nikdy neuvidíš.“

Dýchala rychle a mělce. Civěla mi kamsi doprostřed obličeje, ne přímo do očí. „Takhle

jsem tě vychovala? Abys mi vyhrožovala, že se mě zřekneš?“

„Ne,“ odpověděla jsem tiše. „Takhle jsem se vychovala sama.“

Do světa se pomalu zpátky vkrádala zeleň a probouzela ho a zrovna tak se probouzelo moje tělo. Jarní víkendy jsem trávila s Evanem v St. Louis, procházeli jsme se po nábřeží dlážděném kočičími hlavami a poslouchali jsme, jak svět taje. Jestli to bylo všechno, co jsme měli, pak jsem to dokázala všechno bezvýhradně milovat. Když jsme se zastavili a sledovali lodě, opřela jsem se o jeho tělo, hlavu jsem si mu položila na rameno a obličej vystavila slunci. Cítila jsem, jak mi prohřívá kosti. Chladivý větřík k nám nesl závany bahna a ryb od vody a rackové skřehotali a ozvěna jejich výkřiků se trochu strašidelně odrážela od kamenných oblouků mostu Eads Bridge. Chodili jsme

na slunci a stínem a zase na slunci. Naše stíny byly protáhlé a hubené a dosahovaly daleko za okraj nábřeží.

Téma LA jsem znovu nevytahovala. Svoje karty už jsem vyložila na stůl. Teď byl na tahu on.

V den předávání maturitních vysvědčení nebe zářilo neposkvrněnou azurovou modří. Slavnost probíhala na fotbalovém hřišti, z bujné trávy se linula vůně deště a naše královsky modré pláště se leskly na slunci.

Hiyam s námi nebyla. Rodiče ji vzali ze školy domů a na zbytek školního roku jí zařídili soukromou výuku. Dle očekávání chyběla i moje máma. Ale Brownovi přišli všichni – Siobhan, Natalie i profesor Jack. Byl to pán po šedesátce, ale pořád fešák na způsob Clinta Eastwooda s vysokým čelem a hluboko posazenýma očima pod rouškou stříbrných vlasů. Seděl vedle

Siobhan a společně se chichotali vtípkům, kterým rozuměli jen oni dva. Jednou jsem zahlédla, jak jí Jack položil ruku na záda pod pasem a zadíval se na ni s výrazem dávných něžných citů.

„Tátova současná přítelkyně má dvaadvacet,“ zašeptal mi Wesley během Brittina projevu na rozloučenou. „Prosím tě, slib mi, že s takovým dinosaurem ty nikdy chodit nebudeš.“

Cvrnkla jsem ho do ucha – a tentokrát pořádně.

Vzadu v davu shromážděných hostů byl Evan. Vyvolávali naše jména a my jsme postupně chodili na pódium, abychom si převzali vysvědčení. Když přišel na řadu Wesley, křičela jsem jako smyslů zbavená. Brownovi pro změnu hlasitě fandili, když zaznělo moje jméno, ale já jsem neviděla nikoho jiného než Evana: stál vzadu, slunce se mu opíralo do vlasů a obkreslovalo jeho siluetu. Tleskal

mi tak hlasitě, že to přehlušilo všechny ostatní.

Potom nás čekala klasická fronta gratulantů a objetí od příbuzných. Když jsme proklouzli a dostali se k Evanovi, byl už obklopený polovinou semináře filmové vědy a všichni mu dychtivě líčili svoje plány. Rebeccu přijali na uměleckou školu v Georgii. Několik spolužáků se chystalo studovat divadelní obory v New Yorku. Na všechny udělalo dojem, když jsme s Wesleym řekli, že míříme do LA. Chvíli jsme se vyhřívali na výsluní zájmu a přitom jsem se pohledem setkala s Evanem a něco se mi začalo vinout v hrudníku jako popínavá rostlina. Kluci Evanovi třásli rukama a holky ho objímaly. Když jsem se na řadu dostala já, zašeptala jsem mu do ucha: „Změnil jste mi život, pane učiteli.“

Stiskl mě pevněji a šeptem odpověděl: „Ty mně taky.“

Wesley se na nás kouknul a pak se zahleděl jinam.

Nejšílenější na tom bylo, že po tom všem, co se dělo, o nás stejně nikdo nevěděl. Nikdo si nás divně neprohlížel, nikdo se netvářil podezíravě. Vzrušeně si povídali o Hollywoodu a New Yorku. Vyptávali se Evana na jeho studia. Jakmile Hiyam přestala drby o nás šířit, samy postupně odezněly. Teď byl prostě učitel a já normální studentka jako každá jiná. Odplula jsem přes trávník a nechala jsem ho tam na sluníčku a v záři jejich zájmu. Zavřela jsem oči a nechala jsem světlo, aby do mě vstoupilo, prohnalo se mou neonově rudou krví a zaslepilo mě.

Wesley vyrazil do Kalifornie už další den společně s Natalií. Já jsem měla v plánu odletět následující týden. V Carbondale maturovali až týden po nás.

Když Wesley a Nat odjeli, navštívila jsem Siobhan. Míchaly jsme si koktejly Manhattan, zdobily si je likérovými třešničkami a na terase za domem jsme si povídaly ještě dlouho po západu slunce. Měla v plánu, že bude cestovat, když teď odešel z domu i Wesley. Chtěla vidět Evropu, napsat román a chodit s mladým Italem („Aspoň třikrát mladším než já,“ upřesňovala, „abych trumfla Jacka.“) a na nějakou dobu bydlet ve vile u moře. Věděla, že čekám na Evanovu odpověď.

„Nejsem tak moudrá, za jakou mě máš,“ řekla a posouvala si brýle dolů z očí. O obroučky se odrážel svit hvězd a maloval jí jiskřičky v očích. „Ale něco ti řeknu: neodkládej svůj život kvůli někomu jinému, jinak se jednou probudíš sama v prázdném domě, zjistíš, že je ti dvaačtyřicet, máš až děsivou svobodu, ale chybí ti energie nebo naivita, aby sis ji pořádně užila.“

Strašně moc jsem ji chtěla obejmout.

„Jestli ti Wesley nebude volat každý den, vymlátím z něho duši.“

„Bít bys ho možná měla tak jako tak v rámci preventivních opatření.“

Rozesmála jsem se, ona se potutelně uchechtla a opíjely jsme se pod listím a hvězdami.

Když jsem přišla domů, objevila jsem dvě šokující věci.

Za prvé: máma byla pryč.

Naškrábala vzkaz na zadní stranu obálky a nechala ji na kuchyňském stole. Stálo v něm jejím dětským kostrbatým písmem: Nastupuju do léčebny. Promiň, že jsem máma na prd a taky moc neumím vyjadřovat, co cítím. Přišel ti tenhle dopis.

Rychle jsem zamrkala, abych se zbavila těch slz, co se mi najednou objevily v očích –

byla jsem opilá, to bylo pochopitelně jediné možné vysvětlení – a obrátila jsem obálku.

Bylo na ní nadepsané moje jméno zdobným písmem. Odesílatel: Javad Farhoudi.

Šokující věc číslo dva: Hiyamin táta mi píše dopis.

Když jsem obálku otevírala, srdce mi tlouklo světelnou rychlostí. Třepotavě vylétl ven malý papírek. Zaměřila jsem se na druhý, větší.

Rád bych vyjádřil hluboký vděk za Vaši diskrétnost a starostlivost týkající se mé dcery. Oběma jste nám dala druhou šanci. Doufám, že Vám tato drobná pozornost pomůže, aby nová fáze Vašeho života byla co nejkrásnější.

Ten menší proužek papíru byl šek. Na deset tisíc dolarů.

Rozesmála jsem se bláznivým smíchem, sotva jsem popadala dech a pak jsem vyskočila a vystřihla si něco na způsob vířivého dervišského tance po kuchyni.

Přitom jsem provolávala: „Děkuju tisíckrát, Ježíši, krucifix, jak já tě miluju!“ a nemohla jsem se přestat smát hysterickou radostí a úlevou.

A teď už mi zbýval jenom on.

Ten poslední týden jsme trávili v St. Louis. Léto už bylo v plném rozkvětu, město bylo zdivočelé a prodchnuté barvami a chodníky mi teple vydechovaly pod sandály. Ze všech sil jsem se snažila užívat si přítomnosti. Nemyslet na to, že zbývá pouhých pět dní a možná se navždycky rozloučíme. Potom čtyři. Pak jen tři. Ale tenze tu byla celou dobu. Byla jsem čím dál našponovanější, neviditelný drát mi napínal končetiny a krk jako loutce. Když jsem se podívala na oblouk, říkala jsem si, že si připadám přesně tak. Jako děsivá věc, kterou něco táhne nahoru, pryč z pevné země.

Jednou večer si Evan v loftu naléval v kuchyni pití, když najednou odložil láhev, přišel ke mně a klekl na kolena. Objal mi nohy, přitiskl mi obličej k holeni a strništěm se mi třel o jemnou kůži. Byla jsem z toho celá paf, a když řekl „Bože, co to dělám?“ proměnil se můj zmatek ve strach. Nejistě jsem ho hladila po vlasech a ptala se, co se stalo. Podíval se nahoru s panikou v očích a prohlásil: „Tohle ti nemůžu udělat. Nevíš, do čeho bys to šla, Maise. Musíš si užívat života, a ne dávat dohromady zničeného chlapa.“ Zhrozeně jsem na něj hleděla a rozbrečela jsem se, protože mi došlo, co mi to povídá. V mžiku jako by zmáčkl vypínač a najednou to byl on, kdo mě utěšoval, omlouval se a konejšil mě tím, že je jenom unavený, vystresovaný a nedokáže uvažovat normálně. Ale později v noci jsme oba leželi v posteli a mlčky zírali do stropu. Přemýšlela jsem: Kdo vlastně dává dohromady zničené lidi? Můžou to dělat jenom jiní zničení lidi,

kteří už si sami zažili, co znamená být zlomený? A je vůbec potřeba, aby nás někdo dával dohromady? Vždyť nás poháněla právě ta neuspořádanost a bolest z minulosti, tatáž bolest, která nás propojovala hluboko pod kůží, ty jizvy, které jsme měli vepsané tak hluboko v buňkách, že už jsme je ani neviděli, jen jsme je dokázali poznat u druhého.

Dva dny.

Na obědě se dráty nakonec přetrhly.

Seděla jsem na zahrádce restaurace před talířem něčeho, co jsem ani nedokázala pojmout jako jídlo. Oslepovalo mě sluneční světlo odražené o beton. Blýskající příbory. Samé ostré hrany. Všechno bylo zářivé a nepochopitelné.

Vidlička mi cinkla o talíř a upoutala Evanovu pozornost. Malinko se opálil a jeho či byly na slunci tak jasně modré, že už pro jejich barvu tohle označení ani nestačilo víc by se hodilo azul, jméno pro barvu Tichého oceánu v Mexiku, tak intenzivní

odstín, že skoro bolí se na něj dívat. Odložil příbor. Jak tam seděl, vypadal tak krásně. Rašící vousy jako zrníčka písku rozsypaná po tvářích a slunce mu zalévalo vlasy zlatozlatým nádechem.

„Přestaň hrát,“ řekla jsem mu tiše.

„Přestaň předstírat, že se nebojíš.“

„Bojím se,“ přiznal stejně tiše.

„Zvládli jsme to nejhorší, Evane. Školní rok skončil. Teď by to mělo být už jenom snadnější.“ Krví mi proudilo letní slunce a prozařovalo ven skrze kůži. „Proč sám sobě nedovolíš dělat to, při čem bys byl šťastný?“

„To není tak jednoduché.“

„Ale je. Nech těch volovin a řekni ano nebo ne.“

Uhnul pohledem a zvážněl. „Že je to komplikované, ještě neznamená, že jsou to voloviny.“

„Přesně tohle to znamená.“

„Víš ty co?“ podíval se na mě znova. „Mluvíš jak hrozně moudrá osoba, co už si prošla vším, ale občas jsi pěkně naivní.“

Spadla mi čelist. Měla jsem pocit, jako by mi dal pěstí. Polkla jsem a řekla: „Je mi do prdele osmnáct. Tak mi promiň, že jsem naivní.“

Evan se naklonil přes stůl a ztišil hlas: „To je pravda. Tobě je osmnáct. Mně třiatřicet. Jsem dospělý chlap, Maise. O patnáct let starší, to znamená o patnáct let víc problémů a hořkosti a pochybností. Tohle nemáš zapotřebí. Ne když můžeš začít s čistým štítem v Kalifornii.“

Tělem mi tryskal adrenalin. Najednou jsem byla studená a ruce a nohy mě brněly. Takže je to tady. Teď všechno vypluje na povrch.

„Jako že já nemám dost vlastních starostí?“ vypálila jsem na něj. „Co moje feťácká matka a neexistující otec? A ti chlapi, se kterýma jsem se scházela před tebou

jenom proto, aby se mi někdo trochu věnoval?“ Zlomil se mi hlas. Znova jsem polkla.

„A to, jak mě Wesley šmíroval a Hiyam vydírala, a všechny ty šílenosti, co se mi letos staly?“

„Co se dělo s Hiyam?“ zamračil se.

Kruci, takové pitomé prořeknutí. O vydírání jsem mu předtím povídat nechtěla, protože by to použil jako další příklad toho, že mi ničí život. Tenhle příběh jsem si nechávala na jindy.

„Jde o to, že nic jako čistý štít nemám. Všechny tyhle sračky zůstanou se mnou. Patří k tomu, jaká jsem. Tvoje problémy byly vždycky součástí tebe samotného a já jsem je tak brala. Teď se na tom nic nemění.“

„Jsi mladá, Maise,“ řekl něžně a podíval se na mě tak žalostně, že mě to převálcovalo.

„Tomuhle ještě nerozumíš.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Nemohla jsem uvěřit, že potom všem nakonec stejně

vyrukuje se zasraným věkem. Že mě zkrouhne na pouhé číslo.

„Jdi do prdele.“

Zvedla jsem se. Lvice ve mně chtěla převrhnout stůl, poslechnout si tříštění skla a porcelánu, prohlédnout si šokované obličeje, ale to by jenom doložilo, jak jsem mladá a nevyzrálá. Otočila jsem se a šla jsem pryč. Neměla jsem ponětí, kam jdu, ani kde nebo kdo vlastně jsem. Byla jsem jen nesmyslná změť červených krvinek vznášejících se nad doběla rozpáleným betonem. Věděla jsem, co tím sleduje. Snaží se mě naštvat a dostrkat mě k tomu, abych to s ním skončila sama. Ty zasranej srabe, říkala jsem si. Jestli si myslíš, že mi tak strašně škodíš, tak si za tím stůj a nech mě, ať si vyberu sama. Nesnaž se nasměrovat mě k tomu, co je pro mě nejlepší. Nesnaž se mě poučovat.

Skončila jsem v jednom z mnoha městských parků, které se v centru nacházely. Tenhle byl plný širokých pásů zelené

sametové trávy a uprostřed na prostranství lemovaném stromy se nacházelo docela velké jezírko. V jeho středu stála bronzová socha olympijského běžce zamrzlého v pohybu a ze stran na něj stříkaly obláčky bílé vody. Za sochou bylo vidět starý soud a oblouk – jako zhmotněnou časovou osu dějin města. Usadila jsem se na římsu, ponořila ruku do chladivé vody a osvěžila si krk. Dýchej, radila jsem si. Vůně mokrého kovu. Na hladině se třpytily úlomky slunečního svitu.

Evan mě za nějakou chvíli našel. Zastavil se pár kroků ode mě, ruce mu splývaly volně podél boků a světlá košile s krátkým rukávem se leskla na slunci. Stál tam a já jsem se dívala na jezírko.

„Jsi tak krásná,“ řekl mi. „Tak krásná a tak daleko.“

Udělej něco, pomyslela jsem si. Skoč do vody, požádej mě o ruku, řekni, že se stěhuješ do Jihoafrické republiky. Hlavně mě nenech jen tak odejít.

Ale on tam jen postával a lámal mi srdce na kousky.

Vstala jsem. Zamířila jsem k jeho autu ulicí podél parku a šaty mi při rychlé chůzi pleskaly o nohy. Evan mě doběhl dřív, než jsem přešla ulici, položil mi ruku na rameno a já jsem se zastavila uprostřed silnice.

„Neodcházej takhle.“

Svaly na krku se mi stahovaly jako oprátka. „Ale jak jinak, Evane? Takhle to skončí. Ne romanticky někde na runwayi o půlnoci. Skončí to na ulici plné lidí za bílého světla ztichni!“ zařvala jsem na auto, které za mnou troubilo. „Lidi se ženou okolo nás, aby si vyzvedli prádlo z čistírny. Takhle sis to představoval? Takhle má podle tebe konec vypadat?“

Utrápeně se na mě podíval a zastřeným hlasem řekl: „Já ale nechci, aby to skončilo.“

„To nestačí,“ odvětila jsem. Auto nás objelo a uhánělo pryč. Všechno se v horkém vzduchu nepříjemně tetelilo. I když možná to

tetelení bylo něco v mých očích. „Pokud se mnou nenasedneš do toho letadla, tak je po všem. A já nehodlám vyčkávat dál, abych se dozvěděla, jak to bude. Letíš se mnou, nebo ne?“

A on mi na to řekl tohle: Nic.

Ani slůvko, aby mě zastavil nebo vysvětlil svoje důvody, byť by byly jakkoliv nicotné.

Jen ten bolestný, něžný pohled, který mě drásal a trhal na cucky.

„Dej mi klíče,“ řekla jsem. „Dej mi kurva

ty klíče.“ Podal mi je.

Automatický pilot aktivován. Otevřela jsem kufr auta a vytáhla svoje zavazadla. V loftu jsem ještě měla pár kousků oblečení a drobností jako kartáček a krém. Nic, na čem by mi záleželo. Ne že by mi teď vůbec na něčem záleželo.

„Maise,“ vydechl Evan, „prosím.“

Hodila jsem věci na zem. Auta zase troubila a sunula se kolem nás. Ignorovala jsem je. Klekla jsem si, abych rozepla jednu z tašek, vylovila jsem pitomého plyšového poníka, kterého jsem vyhrála skoro před rokem, a mrštila jsem ho po něm. Sbohem, Louisi. Potom jsem se vyhoupla nahoru a zamávala na taxíka.

„Maise,“ zopakoval Evan.

Nedívala jsem se na něj. Taxík sjel k okraji silnice, otevřel kufr a já si tam hodila tašky. Sebe jsem hodila na zadní sedadlo a práskla jsem dveřmi. Necítila jsem vůbec nic. Mozek zaregistroval sluncem rozpálenou kůži, ale tělo jsem měla úplně znecitlivělé.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Hlavně už jeďte,“ odpověděla jsem.

„Chvíli mě jen tak vezte po městě, prosím.“

Rozjel se a já jsem vydržela celých osm vteřin, než jsem propukla v pláč – naprosto šíleně a bez zábran, pak jsem sklonila hlavu a zahalila se temným závojem vlasů. Lem

šatů se mi promáčel slzami tak, že byl průhledný.

Taxikář nic neříkal.

Mozek má neuvěřitelnou schopnost zvládat spoustu úkolů najednou. V tutéž chvíli, kdy ho probodávají rozpálené jehly trápení, dokáže chladnokrevně plánovat, zvažovat eventuální možnosti, spřádat budoucí scénáře a úplně srát na to, jestli se opravdu odehrají. V den, kdy budu umírat, bude nejspíš promýšlet, co povečeřet, i když ho budou bombardovat bolestivé signály z mých amputovaných nohou nebo z dosluhujícího srdce. Takže sotva jsem dobrečela, utřela jsem si nos a vytáhla mobil.

Během šedesáti vteřin jsem mohla řidiči nadiktovat adresu.

Park na mě čekal v chladném zeleném stínu jilmu před svým domem. Vzal mi tašky a já jsem zaplatila.

„Všechno se to urovná,“ řekl mi řidič.

Zasmála jsem se a vzlykla. „Děkuju. Určitě ano.“

Park mě mlčky vedl nahoru. Měl byt v jednom z vyšších pater – lesklé třešňové dřevo a luxusní moderní nábytek, bodové osvětlení, malby na nezarámovaných plátnech, všechno v odstínech šedé a s chromovými prvky. Z obrovitánského okna výhled přímo na oblouk.

„Tudy,“ pokynul mi ještě s taškami v ruce.

Ukázal mi, kde je koupelna. Byla tak bělostná a v zrcadlech se odráželo prudké světlo, že jsem musela přimhouřit oči. Vypadalo to tam jako v ložnici pro androidy. Umyla jsem si obličej, učesala si vlasy a snažila jsem se vylovit odněkud stopy lidskosti, abych přestala vypadat jako zhroucená tulačka.

Když jsem vyšla ven, Park popíjel pivo v kuchyni z žulových desek. „Něco k pití?“

„Vodu prosím. Moc se omlouvám, že jsem tě takhle přepadla.“

Rychle mávl rukou, podal mi sklenici a prohlížel si mě se zdrženlivou zvědavostí. Chlapi, pomyslela jsem si. Nikdy se nezeptají, i když umírají touhou dozvědět se, o co jde. Patnáct let. Opravdu se to celé smrsklo jenom na tohle? Strávila jsem s Evanem většinu uplynulého roku, tak proč by teď najednou měl být věk takový problém? Nejspíš proto, že by v tom teď byl závazek. Musel by znovu vytrhnout život i s kořeny, opustit přátele, nekomplikované zaměstnání a levné bydlení, a to všechno kvůli životu ve městě zničených snů a bláznivé osmnáctce, která už ho dvakrát pustila k vodě.

Zhluboka jsem se nadechla a napila se. Když jsem nad tím tak přemýšlela, nemohla jsem mu to mít za zlé.

„Když jsme se poprvé potkali,“ spustila jsem, „myslel sis, že to celé začalo nanovo, co? Totéž jako s tamtou holkou.“

Park zamžoural. Zamyslel se, než odpověděl, a napřed si lokl piva. „Přišla

za mnou s brekem a s prosíkem. Myslel jsem, že potřebuje pomoc. Ale všechno to jenom hrála. Eric…,“ zadrhl se. „E se cítil tak provinile, že to odmítal vidět. Hele, udělal chybu. To bez debat. Uvědomil si to a snažil se to napravit. Ale o to jí nešlo. Chtěla mu ublížit, a to je taky dost špatná věc.“

Neklidně jsem se zavrtěla.

„Každopádně já jsem se zrovna stěhoval do St. Louis za prací a nabídl jsem mu, ať zkusí začít od znova.“

„Jak dlouho ho znáš?“

„Od vysoké. Byli jsme spolubydlící na koleji.“

„Proč mu ta holka chtěla ublížit?“

Park pootočil lahví na pultu. „Cítila se bezmocná. Snažila se vybojovat si sílu takhle, jenže v takové situaci nikdo nevyhraje. Prostě to muselo skončit.“

Možná dělám totéž. Možná jsem jenom zhrzená, pošahaná, posedlá malá holka, která se snaží nějak nad ním získat moc.

„Víš,“ pokračoval,“ znám E půl života. Je jako brácha. I moje matka ho zbožňuje a na tu je skoro nemožné udělat dojem. To jsem po ní asi nezdědil.“ Zakřenil se a pak se mu postupně zase vracel vážnější výraz.

„Strašně se změnil za tu dobu, co tě poznal. Zase mluví o tom, že by se pustil do hraní. Chtěl by ti pomáhat s prací u filmu. Od vysoké jsem nezažil, že by takhle mluvil o budoucnosti. Konečně se zase dívá dopředu, a ne zpátky.“

Měla jsem chuť řvát. Měla jsem chuť brečet. Místo toho jsem tam ale jen stála se zaťatými pěstmi a překypovala nesnesitelným pocitem marnosti. Ve filmovém zpracování mého života by tahle slova říkal Evan. Stál by dole pod oknem, křičel je na mě a celé město by se zastavilo a poslouchalo.

Ale nejsme v nějakém blbém filmu. Tohle je můj život. Žádný scénář neexistuje. Scény jsou neuspořádané a občas nesmyslné, dialogy jen zřídka oduševnělé a dílčí zápletky se

někdy zamotají a nikam nevedou. Evan není můj princ na bílém koni v oslňující zbroji s dokonalým načasováním a neposkvrněnou minulostí a já koneckonců nejsem kráska v nesnázích, která potřebuje zachraňovat. Jsme jenom dva lidi se spoustou starostí, kteří nedospěli k happy endu. Šťastné konce jsou jen ve filmech a v pohádkách.

„Může o budoucnosti básnit, jak chce,“ poznamenala jsem trpce, „ale ona se nevyřeší sama, pokud pro ni nic neudělá.“

Park se zachechtal. „Mluvíš jako moje máma. Taky by ses jí líbila.“

Šel se osprchovat a já jsem koukala z oken na oblouk klenoucí se nad třpytivou modrou stužkou Mississippi jako stříbrná tkanička. Můj vztek se brzo oslabil a začal se vytrácet. Nedokázala jsem si představit, jak přežiju následující dva dny. Ne v tomhle strašidelném městě, ne se smějícím se duchem holky, která si myslela, že jí všechno projde. Je ironické, jak jednoduché bylo být šťastná,

když jsme se společně postavili proti zbytku světa. Přece jen to možná stálo právě na tomhle.

Vytáhla jsem telefon.

Když se Park vrátil, oznámila jsem mu:

„Přesunula jsem si let. Odlítám už dnes večer. Mohl bys mě tam hodit?“

„Jasně,“ přikývl, ale v očích se mu mihla podivná nejistota.

Zkontrolovala jsem si tašky a pak je ještě překontrolovala, napsala jsem esemesku Wesleymu, že přijedu dřív, a dívali jsme se s Parkem na televizi na jeho nesmyslně obrovské obrazovce. Odlet byl v devět večer a cesta na letiště byla dlouhá.

„Asi bychom měli vyrazit,“ navrhla jsem, když se nebe začalo měnit do levandulové barvy.

Park se s mými taškami zastavil u dveří:

„Jseš si jistá? Možná by bylo lepší počkat a vyspat se na to.“

„Čekám už několik měsíců,“ podotkla jsem, ale ve skutečnosti jsem chtěla říct, že čekám celý život. Byla jsem si tak jistá, že tohle je úplně jiné, že je to ta láska, o které se točí filmy a píší knihy, ale nakonec to bylo jenom cosi od jednoho léta do druhého, opojný závan jasmínu a whisky a hořících svíček. Nádech, zadržet dech, výdech.

Park mi cestou na letiště vyprávěl vtipné hospodské historky a já jsem se smála, ale připadala jsem si, jako bych sama sebe pozorovala zvenčí. Kamera sleduje dívku. Doprovodil mě dovnitř do terminálu a pak až k odbavení, protože by podle něj nikdo neměl být na letišti sám.

To mě málem rozbrečelo. Řekl, že Evanovi vyřídí, že jsem v pořádku odcestovala. Objala jsem ho na rozloučenou a on na mě mrkl.

Letiště Lambert International bylo chladné a světlé jako nemocnice, všechno tu bylo sterilně bílé. Mrzla jsem, ale kráčela jsem k odletové bráně pomaličku a poslouchala

jsem, jak se z reproduktorů ozývají s obřadnou úctou pronášená hlášení o změnách a zpožděních, protože jsem to celé ještě chtěla natáhnout. Tady se mění životy, příběhy začínají a končí. Někde se poprvé potkali milenci, kteří se seznámili na inzerát přes internet, a teď se s úžasem dotýkali tváře toho druhého. Veterinářka, která přiletěla z Afghánistánu ještě s pískem v botách, se objímala s manželem a s dítětem. A jedna holka se vydávala do Kalifornie za zapadajícím sluncem bez muže, kterého miluje. Bylo to tak surreálné. Přece jen to tedy skončí na letišti jako Ilsin příběh. Pročítala jsem si nápisy na cedulích, jména měst, ale byla jsem pohroužená do sebe. Do této zóny je povolen vstup pouze bez lítosti.

Odbavila jsem se, sedla jsem si a pozorovala letadla pableskující na večerní obloze, elegantní pomalovanou ocel na pozadí hořícího nebe. Poslouchala jsem „Leaving on a Jet Plane“ v podání Sophie Barkerové,

dokud jsem nedosáhla maximální úrovně smutku a pak jsem si pustila „Maps“ a ukázalo se, že můžu být ještě smutnější. Začala jsem se zoufale smát sama sobě a pak nás vyzvali k nástupu na palubu.

Tak dobře, říkala jsem si, když jsem procházela tunelem k letadlu. Tady to končí.

Sbohem, Ricku. Sbohem, kapitáne Renaulte.

Sbohem, Ericu Evane Wilke.

Proboha, snad se zvládneš dostat k sedadlu, aniž by ses rozbrečela, Maise O’Malleyová.

Seděla jsem v první řadě turistické třídy na sedadle u okna. Když jsem si zapínala pás, najednou jsem si vybavila první vozík na Smrtihadovi a začaly mi slzet oči. Obrátila jsem se k okýnku a nutila jsem se zaostřit a dívat se skrz svůj odraz. V čím dál temnějším soumraku světla na runwayi připomínala světlušky z lunaparku tenkrát během srpnové noci a z dálky vypadala překrásně.

Přál bych si, abys tu byla. Někdo se usadil vedle mě a já jsem se snažila, aby mi neviděl do tváře. Bože, to poslední, co bych teď potřebovala, je, aby si někdo myslel, že brečím, protože mám na těle připoutanou bombu. Už za pár minut se mi naskytne nejbáječnější výhled na jediné místo, kde jsem kdy žila a milovala, a já ho budu sledovat úplně sama.

Pořád jsem na oblečení a na kůži cítila Evanovu vůni, jako kdyby byl ještě se mnou. Sakra, měla jsem se celá převléknout.

Kapitán promluvil do mikrofonu a uváděl náš let, jako kdyby se chystal vysílat film. Dnes vám promítneme snímek Zbytek tvého mizerného života. Nemohla jsem odtrhnout oči od okna, chtěla jsem vstřebat tolik St. Louis, kolik se do mě vejde, protože jsem věděla, že jedno z těch nepatrných světýlek je on. Přemýšlela jsem, jestli se podívá nahoru, uvidí letadla křižující oblohu jako meteority

a uvědomí si, že jedním z těch světýlek jsem já.

„Jste vážně statečná,“ řekl ten chlap vedle mě, „,určitě jste veteránka, když sedíte sama takhle vepředu.“

Vesmír se otřásl v základech. Letěla jsem volným pádem.

Otočila jsem se.

Viděla jsem jen rozmazanou zlatou změť a lehký doufající úsměv a blikotající mlhu osvětleného města v okně přes uličku. Nemohla jsem mluvit. Dokázala jsem jen vnímat plíce a srdce pulzující uvnitř mého těla, které mě celou zaplnily, až jsem nebyla nic, jenom dech a krev.

Kamera zabírá detaily zářících očí a rozechvělých rtů. On se usmívá, ale oči má vlhké. Ona pláče, ale v srdci cítí nezměrnou lehkost. Zvuk v pozadí ustupuje a hudba postupně zesiluje.

Oba spontánně a ve stejnou chvíli chytí toho druhého za ruku.