J. A. REDMERSKI

Na hraně věčnosti 2.

KAPITOLA PRVNÍ

K dyž jsem před pár měsíci ležel v nemocniční posteli, nenapadlo by mě, že dneska budu ještě naživu. A už vůbec ne, že budu čekat dítě a mít snoubenku, co vypadá jako anděl s ďábelsky nevymáchanou pusou. Ale přesně tady jsem. Tady jsme, Camryn

a já, a táhneme spolu světem, i když jinak, než jsme si to představovali. Věci nedopadly zrovna tak, jak jsme si plánovali, jenže to je asi normální. A nikdo z nás by na tom, jak to dopadlo, nezměnil ani čárku, i kdyby to šlo.

Tohle křeslo miluju. Měl ho v oblibě můj táta, a je to jediná věc z jeho pozůstalosti, o kterou jsem stál. Jasně, zdědil jsem taky slušné peníze, ze kterých s Camryn můžeme nějakou dobu žít, a taky jeho chevelle, ale k tomu křeslu mám obzvlášť sentimentální vztah. Camryn ho nenávidí, ale neřekne proti němu ani slovo, protože bylo tátovo. Těžko jí to můžu mít za zlé. Je staré, smrdí a má propálený potah z doby, kdy ještě táta kouřil. Slíbil jsem jí, že aspoň někoho objednám, aby ho vyčistil. A taky to udělám, jen co se Camryn rozmyslí, jestli zůstaneme bydlet tady v Galvestonu, nebo se přestěhujeme do Severní Karolíny. Mně je to jedno, ale mám pocit, že Camryn se kvůli mně zdráhá dát najevo, co opravdu chce.

Slyšel jsem, že ve sprše přestala hučet voda, a vzápětí zaduněla bytem hlasitá rána.

Vyskočil jsem z křesla, až mi dálkový ovladač spadl z klína, a rozběhl jsem se ke koupelně. Cestou jsem se příšerně bolestivě praštil o roh konferenčního stolku.

Rozrazil jsem dveře koupelny. „Co se stalo?!“

Camryn zavrtěla hlavou a s úsměvem se sehnula na podlahu pro fén, který jí upadl na dlaždičky vedle toalety.

Vydechl jsem ulehčením.

„Ty seš ale paranoidní,“ zasmála se. „Ještě víc než já.“

Zadívala se na moji nohu, na to místo, které jsem si mnul konečky prstů. Položila fén na pult, přešla ke mně a políbila mě do koutku rtů. „Vypadá to, že bych si spíš já měla dělat starosti o tebe.“ Usmála se.

Chytil jsem ji za ramena a přitáhl si ji blíž, nechal jsem jednu ruku sklouznout na její trochu zakulacené bříško. Jen stěží se dalo poznat, že je těhotná. Myslel jsem, že ve čtvrtém měsíci už by měla připomínat hrošíka, ale co já o tomhle vím?

„To je možný,“ zabručel jsem a snažil jsem se nezrudnout. „Že tys to udělala naschvál, abys viděla, jak rychle se sem dostanu?“

Líbla mě ze strany na pusu a pak přešla k opravdovému polibku, přitiskla ke mně svoje mokré nahé tělo. Zasténal jsem jí do úst a objal ji.

Ale pak jsem se odtáhl dřív, než jsem stačil upadnout do téhle ďábelské pasti.

„Zatraceně, ženská, okamžitě s tím přestaň.“

Ušklíbla se na mě. „Ty vážně chceš, abych přestala?“ pronesla se zlověstným úsměvem.

Tak tohle už mě sakra vyděsilo. Když se naposledy usmála tímhle způsobem, tři dny se mnou pak odmítala spát. Tři nejdelší dny mého života.

„No, ne,“ vysoukal jsem ze sebe nervózně. „Myslel jsem jen… prozatím. Přesně za třicet minut máme bejt v ordinaci.“

Jen jsem doufal, že bude takhle nadržená až do konce těhotenství. Slyšel jsem přímo hororové historky o ženských, které to chtěly pořád a pořád, ale najednou jim narostlo břicho, a když se jich chlap dotkl, změnily se v soptící saně.

Třicet minut. Sakra. Kdybych ji ohnul přes umývadlo a hodně rychle –

Camryn se sladce usmála a strhla osušku, kterou měla přehozenou přes sprchovou zástěnu. „Za deset minut jsem hotová,“ pronesla dvojznačně. „Nezapomeň zalít Georgii. Už jsi našel ten svůj mobil?“

„Zatím ne.“ Začal jsem couvat ze dveří, ale zarazil jsem se a věnoval jí svůdný úsměv. „Ehm, třeba by se dalo –“

Přibouchla mi dveře před obličejem. Se smíchem jsem odešel.

Pak jsem začal pátrat po klíčích od auta. Hledal jsem pod polštáři a na všech divných místech, až jsem je nakonec našel pod hromadou staré pošty na kuchyňské lince. Vzal jsem do prstů jeden z dopisů, který mi Camryn nedovolila vyhodit. Byl to ten, který našla, když jsem tehdy před ní dostal záchvat, a ona potřebovala nadiktovat záchrance moji adresu. Asi měla pocit, že mi ten kus papíru zachránil život. Ve skutečnosti jí ta chvíle spíš pomohla pochopit, co mi je. Ten záchvat by mě nezabil, takových jsem už měl víc. Jeden třeba v hotelovém pokoji v New Orleansu, ještě předtím, než jsme se sestěhovali k sobě. Ale když jsem jí to zpětně přiznal, moc ji to nepotěšilo.

A pořád se bála, že se mi ten nádor vrátí. Myslím, že se toho bála víc než já. Jestli se vrátí, tak co? Spolu to zvládneme. Vždycky jsme spolu všechno zvládli.

„Už musíme vyrazit, kotě!“ zakřičel jsem na ni z obýváku.

Vyšla z naší ložnice oblečená do zatraceně úzkých džín a stejně obepnutého trička.

A na podpatcích. To myslí vážně? Podpatky?

„V těch džínách jí mačkáš hlavičku,“ upozornil jsem ji.

„Ne, nemačkám jí ani mu hlavičku,“ odsekla, popadla z gauče kabelku a přehodila si ji přes rameno. „Seš si nějak jistej. Však uvidíme.“ Chytila mě za ruku a zamířili jsme ze dveří. Nastavil jsem zámek a zabouchl za námi.

„Já vím, že je to holka,“ prohlásil jsem sebejistě.

„Chceš se vsadit?“ Otočila se na mě přes rameno a ušklíbla se.

Vyšli jsme do mírného listopadového dne. Otevřel jsem Camryn dvířka auta

a ukázal jí, aby si nastoupila. „Vsadit o co?“ zeptal jsem se. „Ty víš, že já jsem vždycky pro.“

Camryn vklouzla na sedadlo spolujezdce, já obešel auto a vklouzl za volant. Opřel jsem si o něj zápěstí a zadíval se na ni. Čekal jsem.

Usmála se a chvíli se zamyšleně kousala zevnitř do spodního rtu. Blond vlasy jí splývaly po ramenou a modré oči zářily vzrušením.

„To ty se pořád kasáš, jak jistě to víš,“ pronesla konečně. „Takže navrhni sázku, a já ti řeknu, jestli jsem pro.“ Zarazila se a namířila na mě prst. „Ale nic sexuálního.

Myslím, že tuhle oblast už jsme celkem úspěšně vyčerpali. Vymysli něco…,“ mávla před sebou neurčitě rukou, „já nevím… odvážnýho… nebo užitečnýho.“

Hm. Tak teď mě dostala. Strčil jsem klíček do zapalování, ale než jsem s ním otočil, ruka mi znehybněla.

„Tak jo. Když to bude holka, vymyslím jí jméno,“ řekl jsem s něžným, hrdým úsměvem.

Camryn trochu zacukala obočí. Vystrčila bradu. „Tak tahle sázka se mi nelíbí. Tohle je něco, co máme udělat společně, nezdá se ti?“

„No jo, ale copak mi nevěříš?“ Zaváhala. „Věřím ti, jenže –“

„Jenže ne tak, abych tě nechala pojmenovat naše dítě.“ Přísně jsem se na ni zadíval.

Věděl jsem, že jí jen dělám zmatek v hlavě.

Nedokázala se mi dívat do očí. Tvářila se rozpačitě.

„No?“ pobídl jsem ji.

Camryn zkřížila paže na hrudi a zeptala se: „A jaký jméno máš případně v rukávu?“

„Proč myslíš, že už jsem ho vybral?“ Otočil jsem klíčkem a chevelle se probral k životu.

Camryn se na mě ušklíbla a naklonila hlavu ke straně. „Ale prosím tě. Je jasný, že už sis něco vybral, protože jinak by sis nebyl tak jistej, že je to holčička, a nesázel se se mnou cestou na ultrazvuk.“

Odvrátil jsem se od ní, zařadil zpátečku a vycouval na silnici.

„Lily,“ řekl jsem a letmo se setkal s Camryninýma očima, když jsme vyjeli z parkovacího místa. „Lily Marybeth Parrishová.“

Koutky jí zacukal nepatrný úsměv.

„Vlastně se mi to líbí.“ Její úsměv byl pořád širší a širší. „Přiznávám, že jsem se trochu bála… ale proč Lily?“

„Nemám žádnej speciální důvod. Prostě se mi to líbí.“ Nevypadala přesvědčeně. Z legrace na mě přimhouřila oči.

„Myslím to vážně!“ zasmál jsem se mírně. „Probírám si v hlavě různý jména už od chvíle, kdys mi to řekla.“

Camrynin úsměv se proteplil. Měl jsem co dělat, abych se zachoval jako chlap a hloupě nezrudnul.

„Ty celou tu dobu vybíráš jména?“ Camryn vypadala příjemně překvapená. No jo. Nakonec jsem zrudnul. Jako idiot.

„Jo,“ přiznal jsem. „Pro kluka zatím žádný dobrý nemám, ale ještě je na to pár měsíců.“

Camryn se na mě dívala a celá zářila. Netušil jsem, co se jí odehrává v hlavě, ale došlo mi, že čím delší dobu mě takhle pozoruje, tím víc mi rudnou tváře.

„Co je?“ zeptal jsem se jí se smíchem.

Naklonila se ke mně, položila mi dlaň na tvář a prsty si přitáhla mou bradu k sobě.

A políbila mě.

„Bože, já tě miluju,“ zašeptala.

Teprve po chvíli jsem si uvědomil, že se křením tak, až mě bolí svaly ve tvářích. „Já tebe taky. A teď si zapni pás.“

Sklouzla zpátky a zacvakla poslušně sponu.

Když jsme jeli do ordinace, oba jsme pozorovali hodiny na přístrojové desce. Ještě osm minut. Pět minut. Tři. Myslím, že jí to došlo, když jsme zajeli na parkoviště

v budově. Za chvíli uvidíme poprvé našeho syna nebo naši dceru.

Jo. A před pár měsíci by mě ani nenapadlo, že ještě budu naživu…

„To čekání mě zabije,“ zašeptala Camryn, když se o mě opřela.

Bylo to tak zvláštní, sedět v čekárně gynekologa se všemi těmi těhotnými kolem. Trochu jsem se bál dívat se jim do očí. Některé vypadaly hodně naštvaně. Všechny časopisy pro chlapy na stolku měly na obálce rybáře na lodi, jak drží zdviženou rybu s palcem v její tlamě. Předstíral jsem, že si v nich čtu.

„Jsme tady teprve deset minut,“ zašeptal jsem jí. Odložil jsem magazín do klína a pohladil ji po stehně.

„Já vím. Jsem prostě nervózní.“

Z postranních dveří vyšla sestra v růžové ošetřovatelské uniformě a vyvolala Camrynino jméno. Šli jsme za ní dovnitř.

Posadil jsem se ke stěně a čekal, až se Camryn svlékne a natáhne si takovou tu nemocniční košilku. Dělal jsem si z ní legraci, že jí kouká nahý zadek, a ona předstírala, že jsem ji urazil, ale červenání ji prozradilo. Pak jsme tam seděli a zase čekali. Čekali jsme, dokud nepřišla jiná sestra. Pověsili jsme se na ni očima, zatímco si u umývadla drhla ruce.

„Vypila jste hodinu předem dost vody, jak jste měla?“ zeptala se zdravotnice Camryn, když jsme si vyměnili pozdravy.

„Ano, vypila,“ přikývla moje dívka.

Poznal jsem jí na hlase, že se bojí, aby s dítětem nebylo něco v nepořádku. Snažil jsem se ji ujistit, že všechno dobře dopadne, ale to ji starostí nezbavilo.

Podívala se přes místnost na mě a já se prostě musel zvednout a jít k ní. Sestra jí položila ještě pár otázek a natáhla si gumové rukavice. Snažil jsem se odpovídat taky, protože Camryn byla čím dál nervóznější a skoro nemluvila. Stiskl jsem jí ruku, abych ji trochu rozptýlil.

Když jí sestra rozmazala na břiše gel, Camryn se zhluboka nadechla.

„Páni, to je ale tetování,“ prohodila sestra. „Musí to být něco speciálního, když je to tak velký obrázek, a přes žebra.“

„Ano, je to speciální,“ odpověděla Camryn a usmála se na mě. „Je to Orfeus a Andrew má vytetovanou druhou část obrázku, Eurydiku. Ale to je na dlouhý vyprávění.“

Hrdě jsem si vyhrnul tričko, abych zdravotnici ukázal svoje tetování.

„Úžasné.“ Sestra těkala očima ze mě na Camryn a zpátky. „Něco takového se hned tak nevidí.“

Pak se začala věnovat své práci a jezdila sondou v gelu na Camrynině břiše. Ukazovala nám na monitoru hlavičku, loket a další části tělíčka. Cítil jsem, jak Camrynin stisk povoluje, když se sestra usmívala a říkala, že „všechno vypadá dobře“.

Díval jsem se, jak se Camrynina tvář mění z nervózní a strnulé na uvolněnou a šťastnou, a musel jsem se usmát.

„Takže myslíte, že si nemáme dělat starosti?“ ujišťovala se Camryn. „Doopravdy ne?“

Sestra zavrtěla hlavou a krátce se na mě podívala. „Ne. Zatím nevidím nic, co by opravňovalo k obavám. Plod se vyvíjí tak, jak má. Pohyby i tlukot srdce jsou normální. Myslím, že můžete být klidní.“

Camryn na mě zašilhala. Poznal jsem, že myslíme na totéž.

Potvrdila mi to, když se sestra zeptala: „Asi jste zvědaví na pohlaví?“ Oba jsme se zarazili a podívali se na sebe. Sakra. Camryn byla tak krásná. Nemohl jsem uvěřit, že je moje. Že nosí moje dítě.

„Přijímám sázku,“ promluvila najednou Camryn. Zaskočilo mě to. Zářivě se usmála, sevřela mi ruku a oba jsme se podívali na sestru.

„Jestli nám to můžete povědět…,“ začala Camryn.

Sestra posunula sondu tam, kam se potřebovala podívat, aby to ještě naposledy zkontrolovala.

„Je sice ještě brzy, ale zatím… to vypadá na holčičku,“ oznámila konečně. „Na dalším ultrazvuku, až budete ve dvacátém týdnu, to můžeme určit s jistotou.“

CAMRYN

KAPITOLA DRUHÁ

Vážně myslím, že jsem Andrewa ještě nikdy neviděla, aby se takhle usmíval. Možná ten večer, kdy jsem s ním poprvé zpívala v New Orleansu a on byl na mě tak hrdý. Ale tomu dnešnímu výrazu se podle mě stejně nic nevyrovnalo. Srdce mi vzrušením bušilo o žebra, zvlášť kvůli té jeho reakci. Poznala jsem, jak hrozně si přeje holčičku

a že má co dělat, aby se před sestrou nerozbrečel. Nebo přede mnou.

Mně bylo od začátku jedno, jestli to bude kluk, nebo holka. Asi jsem jako každá jiná nastávající máma – chci jen, aby dítě bylo zdravé. Tím nechci tvrdit, že pro Andrewa je pohlaví důležitější než zdraví miminka. To není a vím to moc dobře.

Naklonil se ke mně a políbil mě na rty. Zelené oči mu zářily všemi pozitivními city, jaké znám.

„Takže Lily,“ pronesla jsem souhlasně a políbila ho. Než se odtáhl, prohrábla jsem mu prsty krátké hnědé vlasy.

„Hezké jméno,“ kývla sestra. „Ale pro všechny případy si připravte jedno i pro chlapečka.“ Vrátila sondu na moje břicho a dopřála nám ještě chvíli radosti.

Andrew se najednou ozval: „Pokud na mým dítěti není vidět nádobíčko už teď, tak je to rozhodně holka.“

Potlačila jsem smích a protočila na sestru panenky. Nejlegračnější bylo, že Andrew to myslel vážně. Když si všiml mého pobaveného výrazu, naklonil hlavu ke straně.

Zbytek dne jsme strávili nakupováním. Ani jeden z nás tomu nedokázal odolat. Už předtím jsme spolu okukovali dětská oddělení obchodů, ale nic jsme nekoupili – nevěděli jsme, jestli růžové, nebo modré, a nechtěli jsme mít všechno pro miminko ve žluté. Pořád tady sice byla šance, že to bude kluk, ale Andrew byl už předtím tak přesvědčený, že je to holka, že jsem se rozhodla věřit tomu s ním. Jenže stejně nechtěl, abych toho nakupovala moc!

„Ještě počkej,“ prosil mě, když jsem vešla do další uličky pro novorozené holčičky.

„Víš, že moje máma chce udělat večírek na oslavu budoucího miminka, že jo? Tam hosté vždycky přinesou spoustu věcí.“

„Já vím, ale pár věcí snad koupit můžeme, ne?“ Položila jsem růžovou kombinézku do košíku. Andrew se zadíval na jeho obsah, pak na mě a našpulil rty. „Podle mě jich tam máš už rozhodně víc než pár, kotě.“

Měl pravdu, ale stejně jsem overal za devadesát dolarů přidala k ostatnímu nákupu.

No co – kdybychom nakonec měli kluka, můžu to vyměnit.

A tak jsme nakupovali a nakupovali a pak se jeli podívat za Andrewovou mámou, abychom jí tu novinku pověděli.

„To je nádhera!“ vyhrkla Marna a přitáhla mě k sobě. „A já si byla tak jistá, že to bude kluk!“

Když jsem se vymanila z jejího náručí, posadili jsme se s Andrewem ke stolu

a Marna zamířila k lednici. Vytáhla džbán s ledovým čajem a začala chystat sklenice.

„Večírek chci udělat v únoru,“ vykládala nám od kuchyňské linky. „Už mám všechno připravené. Stačí jenom, když dorazíš.“ Usmála se na mě a odsunula džbán.

„Díky.“

Postavila před každého z nás sklenici a sama se posadila na volnou židli.

Po domově se mi hodně stýskalo. Ale tady jsem si to zamilovala a Marna pro mě byla jako druhá máma. Nedokázala jsem Andrewovi říct, jak moc se mi stýská po mé mámě a po kamarádce Natalii. Tady jsem neměla žádnou holku, se kterou bych si mohla tak důvěrně popovídat. I když se zamilujete do nejúžasnějšího kluka na planetě jako já a on miluje vás, stejně to neznamená, že by vám nechyběli kamarádi.

Seznámila jsem se tady s jednou sousedkou, Alanou, která byla jen o něco starší než já a bydlela s manželem o patro výš. Jenže zatím jsme se nijak zvlášť nesblížily, a pokud si budu vymýšlet lži pokaždé, když mi zavolá, abych s ní někam šla, asi se ani nesblížíme.

Ale ten můj utajovaný smutek a stesk po domově asi souvisejí s těhotenstvím, aspoň myslím. Moje hormony šílí. A taky za to asi můžou všechny ty starosti. Dělám si je kvůli tolika věcem. No, svým způsobem to platilo i předtím, než jsem poznala Andrewa, ale co jsem teď těhotná, jako by se všechno mnohonásobně zhoršilo. Bude dítě zdravé? Budu dobrá máma? Nezkazila jsem si život… Sakra. Už to dělám zase. Jsem příšerná. Pokaždé když mi to bleskne hlavou, cítím se tak provinile. Miluju naše dítě a neměnila bych ani za celý svět, jenom… jenom si nemůžu pomoct, abych nemyslela na to, jestli jsem… jestli jsme to tím předčasným těhotenstvím nezkazili.

„Camryn?“ Andrewův hluboký hlas mě vytrhl ze zamyšlení. „Není ti něco?“ Vynutila jsem ze sebe věrohodný úsměv. „Ne, jasně že ne. Jenom jsem se zasnila –

jestli nebude lepší červená než růžová.“

„Já jí vymyslel jméno, tak ty můžeš vybrat barvy.“ Pod stolem mě chytil za ruku.

Usmála jsem se dojetím nad tím, že mu na tom všem tak záleží.

Marna odložila sklenici s ledovým čajem na stůl a zvědavě se na nás zadívala.

„Cože? Vy už jste vybrali jméno?“

Andrew přikývl. „Lily Marybeth. Marybeth je Camrynino prostřední jméno. Malá by se měla jmenovat po mamince.“

Ach bože. Srdce se mi svíralo dojetím. Já si toho kluka nezasloužím.

Marna se na mě usmála. Ve tváři měla štěstí, dychtivost a všechny další vřelé pocity, jaké žena na jejím místě mohla zakusit. Nejenže její syn překonal těžkou nemoc a utekl doslova hrobníkovi z lopaty, ale teď od něj bude mít ještě vnučku.

„To je krásné jméno,“ pronesla zasněně. „Myslela jsem, že Aidan a Michelle budou první, ale život je samé překvapení.“ Něco ve způsobu, jakým to vyslovila, jako by naznačovalo skrytý význam, a Andrewovi to neuniklo.

„U Aidana a Michelle se něco děje?“ zeptal se a napil se čaje.

„Nic, co by nepatřilo k manželství,“ pokrčila Marna rameny. „Ještě jsem nezažila pár, co by se vůbec nehádal, a oni už jsou spolu pořádně dlouho.“

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Od svatby pět let,“ odpověděla Andrewova máma, „ale předtím spolu léta chodili, takže dohromady už to bude tak devět.“ Ještě nad tím chvíli přemýšlela a pak přikývla, jako by si svůj odhad znovu odsouhlasila.

„Nejspíš za to může Aidan,“ prohlásil Andrew. „Jeho bych si teda vzít nechtěl.“ Zasmál se.

„Jo, to by bylo divný,“ potvrdila jsem.

„Michelle už se omluvila, že to na ten večírek nezvládne,“ oznámila Marna. „Musí se tou dobou účastnit nějakých konferencí a nevejde se jí to do rozvrhu – samozřejmě to komplikuje i to, že bydlí tak daleko. Ale určitě vám pošle něco hezkého.“ Usmála se na mě.

Odpověděla jsem jí stejně a napila se čaje, ale myšlenky už se mi toulaly bůhvíkde.

Vlastně ne bůhvíkde – myslela jsem na to, o čem mluvila před chvílí, že nezná manželství bez hádek. Už zase jsem sklouzla ke svým starostem.

„Ty máš narozeniny osmého prosince, viď, Camryn?“

„Vlastně, jo.“ Zamrkala jsem, abych se soustředila. „Slavný jednadvacátý.“

„Tak to musíme připravit taky narozeninovou oslavu.“

„Ale ne, s tím se netrap.“

Mávla nad tím, jako by moje námitky byly směšné, a Andrew tam jen seděl s tím svým ospale šťastným úsměvem.

Vzdala jsem to, protože s Marnou to prostě nemá smysl zkoušet.

Asi za hodinu jsme se vydali domů. Už se stmívalo. Byla jsem unavená, protože jsme od rána pořád někde chodili. A taky mě vyčerpalo to vzrušení s Lily.

Lily. Nemohla jsem tomu uvěřit. Tak já budu máma. Po tváři se mi rozlil úsměv. Vešla jsem do obývacího pokoje, odložila kabelku na konferenční stolek a svalila se bez bot na gauč. Vzápětí už u mě seděl Andrew s tím chápavým úsměvem ve svém krásném obličeji.

Marnu jsem možná dokázala svést ze stopy, ale jak jsem si mohla myslet, že to zamaskuju i před ním?

ANDREW

KAPITOLA TŘETÍ

Chytil jsem Camryn do náruče a zvedl si ji na klín. Chvíli jsme tak seděli, pevně jsem ji sevřel a obličej zabořil do prohlubně v jejím krku. Věděl jsem, že ji něco trápí. Cítil jsem to, ale napůl jsem se bál zeptat.

„Co se děje?“ Nakonec jsem to stejně vyslovil a zadržel dech. Podívala se mi do očí a ty její byly plné obav. „Prostě se bojím.“

„Čeho se bojíš?“

Mlčela a chvíli bloudila očima po pokoji, až se zadívala přímo před sebe. „Všeho.“ Natáhl jsem se po její bradě a otočil si její obličej k sobě. „Mně můžeš říct všechno,

Camryn. To přece víš, ne?“

Modré oči se jí zaplnily slzami, ale žádná nevyklouzla ven.

„Já… prostě s tebou nechci skončit tak jako většina lidí.“

Aha. Tak odtud vítr fouká. Chytil jsem ji kolem pasu a začal si ji k sobě otáčet, až na mně seděla obkročmo.

„Podívej se na mě.“ Vzal jsem ji za obě ruce. „Neskončíme jako většina lidí. Chceš vědět, jak to vím?“

Neodpovídala, ale na její reakci jsem nečekal. Věděl jsem, že chce. Z levého oka jí vyklouzla slza. Setřel jsem ji bříškem palce.

„Neskončíme, protože si na to oba dáme pozor,“ začal jsem. „Neskončíme, protože to byl osud, abychom se v tom autobuse v Kansasu potkali, a protože oba víme, co chceme od života. Možná jsme zatím nevyřešili detaily – to nepotřebujeme –, ale dobře víme, kam nechceme jít.“

Postavil jsem se. „Pořád můžeme cestovat po světě. Jenom to musíme trochu odložit. A zatím budeme žít tak, jak chceme. Žádná ta otravná každodenní monotónní otročina.“

Podařilo se mi z ní vyloudit nepatrný úsměv.

„A jak se tomu chceš vyhnout?“ zeptala se, zkřížila si paže na prsou a ušklíbla se na mě.

Tohle byla zase ta hravá, důvtipná Camryn, jakou jsem znal a miloval.

Přejel jsem jí rychle dlaněmi po stehnech. „Když budeš chtít pracovat, můžeš pracovat. Je mi fuk, jestli budeš smažit hamburgery, nebo vyvážet hnůj v zoo, dělej si, co chceš. Ale ve chvíli, kdy toho budeš mít po krk a začneš se cítit, že to je celej tvůj život, necháš toho. A jestli chceš radši jen sedět doma a nedělat nic, klidně můžeš, jak už jsem ti říkal. Víš, že se o tebe vždycky postarám.“

Věděl jsem, co přijde, a předem se proti tomu obrnil. Samozřejmě že ohrnula opovržlivě ret a zavrčela na mě: „V žádným případě nepočítej s tím, že budu sedět doma na zadku a nechám se od tebe živit.“

Je tak neodolatelná, když horuje pro nezávislost.

„Fajn, v pohodě. Jak chceš.“ Zvedl jsem ruce, jako že se vzdávám. „Jen se ti snažím vysvětlit, že je mi to jedno, hlavně když ty budeš šťastná.“

„A co ty, Andrewe? Nemůžeš mi jen tak tvrdit, že se nemusím bát monotónní otročiny, když tebe čeká přesně to. Musíme naše dítě nějak živit. To není fér.“

„Jo, to už jsi mi tvrdila tu první noc, kdy jsem zabořil hlavu mezi tvoje stehna.

A měl jsem s tím snad problém?“

Zrudla. A pořádně. Už jsme spolu byli takovou dobu a stejně jsem ji pořád dokázal přivést do rozpaků.

Naklonil jsem se k ní, vzal její obličej do dlaní a přitáhl si ho k polibku.

„Pokud budu mít tebe, Lily a svou muziku, nic jinýho nepotřebuju.“ Po tváři jí stekla další slza, ale už se usmívala. „Čestný slovo?“

„Jo, čestný slovo,“ odpověděl jsem odhodlaně a sevřel jí ruku. Přestal jsem se tvářit vážně a usmál se na ni znova.

„Promiň,“ omlouvala se a poraženecky si vzdychla. „Nevím, co to se mnou

v poslední době je. V jednu chvíli jsem veselá a šťastná, a najednou to na mě padne a jen fňukám.“

Zasmál jsem se. „Hormonální výkyvy nálad. Měla by sis začít zvykat.“ Pootevřela pusu a zasmála se taky. „Jo, asi se to dá tak brát.“

Najednou přestala a našpicovala uši. „Slyšíš?“ Slyšel jsem, ale předstíral jsem, že ne.

„No bezvadný,“ povzdychl jsem si. „Ještě i těhotenská schizofrenie.“

Zlehka mě plácla do hrudi a slezla mi z klína. „Ne, zvoní ti mobil. Já myslela, že ho nemůžeš najít a máš vybitou baterku?“

Ne… jen jsem vypnul zvonění a schoval ho, aby sis to myslela. Aspoň jsem byl přesvědčený, že jsem ho vypnul.

„Myslím, že si na něm sedíš,“ dodala.

Postavil jsem se a předstíral, že hrabu v polštářích pohovky. Konečně jsem ho vytáhl, objevil se obrázek Natalie (totiž, obrázek hyeny, který jsem si k jejímu jménu přiřadil, protože mi přišlo, že to sedí). Sakra. Začínalo to být pořádně trapné.

Camryn si všimla jména a chňapla po něm.

„Odkdy ti volá Natalie?“ zeptala se a vyškubla mi telefon z ruky.

Jo, rozhodně to bylo trapné, protože se netvářila ani trochu žárlivě. Smála se!

Vstal jsem a nervózně se podrbal na hlavě. Nedíval jsem se na ni, ale pokusil jsem se jí telefon sebrat.

„Na to zapomeň,“ varovala mě a ucouvla od gauče.

„No tak, vrať mi ho.“

Poskakovala kolem, když jsem se ohnul přes opěradlo pohovky a pokusil se po něm hrábnout.

„Dávej přece pozor! Jsem těhotná! Chceš mi snad ublížit?“ Odstrčila mě volnou rukou a chechtala se.

No ovšem, teď bude hrát „já ubohá, křehká chudinka“. Potvora jedna. Stiskla přijetí hovoru a přiložila si přístroj k uchu. Šklebila se na mě přitom. Vzdal jsem to. Na tyhle hry mě neužije.

„Čau, Natalie,“ pronesla do mobilu. „Tak ty se mi za zády vybavuješ s mým klukem?“

Poslouchala její odpověď a zavrtěla hlavou. Zřejmě chápala, co se děje, protože věděla, že já bych ji nikdy nepodvedl, a už vůbec ne s její nejlepší kamarádkou. Ne že by nebyla hezká, ale připadá mi jak jedna z těch zoufalých chudinek z televizních reality show.

Camryn přepnula telefon na reproduktor. „No tak, ven s tím. Oba,“ zavelela.

„Ehmmm… hmmm…,“ vypravila ze sebe Natalie.

„Ha, Natalie poprvé v životě nemá co říct. Jsem v šoku!“ Camryn se na mě podívala a čekala na odpověď.

„Promiň, Andrewe!“ vykřikla Natalie.

„Ty za to nemůžeš,“ ujistil jsem ji. „Nechal jsem zapnutý zvonění.“ Camryn si netrpělivě odkašlala.

„Mělo to bejt překvapení.“ Zamračil jsem se na ni.

„Jo! Přísahám, že s ním nic nemám!“

Při tom pomyšlení jsem sebou škubnul a Camryn se musela snažit ze všech sil, aby se nerozchechtala. Ale nikdy si neodpustí šanci mučit ty, které miluje, i když s těmi nejnevinnějšími úmysly.

„Nevěřím ti, Nat,“ odsekla vážně.

„He?“ Znělo to naprosto zaskočeně.

„Jak dlouho už to trvá?“ pokračovala Camryn přesvědčivě rozhořčeným hlasem. Přešla ke konferenčnímu stolku, odložila na něj mobil a zkřížila si ruce na prsou.

„Cam… přísahám Bohu, nic takovýho to není. Ježíši, nikdy, nikdy bych ti něco takovýho neudělala. Teda, Andrew je zatraceně pěknej, to jo, a nejspíš by mi připadal tak sexy jako Joseph Morgan, kdybyste vy dva nebyli spolu, ale –“

„Já ti věřím, Nat,“ přerušila ji naštěstí Camryn dřív, než se Natalie dostala do toho,

čemu Cam říká „v rauši“.

„Jo?“ zeptala se Natalie opatrně a pořád zmateně. Ne že by mě to překvapilo.

Camryn mi vrátila telefon a zatvářila se, jako by se chtěla zeptat, jestli to myslím vážně. Asi narážela na ten obrázek hyeny.

Pokrčil jsem rameny.

„Tak co se děje?“ zeptala se už vážně nás obou.

„Camryn,“ chlácholil jsem ji. „Vím, jak se ti stejská po domově. Všimnul jsem si toho už dávno, takže jsem před čtrnácti dny vylovil z tvýho mobilu Nataliino číslo a rozhodl se, že jí zavolám.“

Camryn přimhouřila oči. Přitáhl jsem ji do sedu na gauč vedle sebe.

„Jo, řekl mi, kdy seš objednaná na ultrazvuk, a já myslela, že bych mohla…“ Nataliin hlas se vytrácel, jak jí docházelo, že je po překvapení.

„Napadlo mě, že by pro naše miminko ráda udělala večírek, až zjistíme, jestli je to holka, nebo kluk. Nejdřív jsem zkoušel volat tvojí mámě, ale asi je ještě na Cozumelu.“

Camryn přikývla. „Jo, to asi je.“

„Ale teď už je do všeho zasvěcená,“ pokračoval z maličkého reproduktoru Nataliin hlas. „Tak trochu jsme to spolu naplánovali tobě za zády. Jenže dneska jsem se

nemohla dočkat, až mi tvůj koloušek zavolá, jak jste dopadli, takže jsem mu zavolala první, a všechno jsem to zkazila!“

„Ne, ne, Nat, nic jsi nezkazila,“ namítla rychle Camryn. Vzala telefon ze stolku, přitiskla si ho k uchu a opřela se o opěradlo gauče. „Vlastně je to takhle mnohem lepší, protože se už teď můžu těšit, že brzo pojedu za tebou a mámou do Severní Karolíny.“

„Už na to nebudeš muset čekat dlouho,“ ozval jsem se vedle ní, „protože vyrážíme v pátek odpoledne.“

Camryn vykulila oči a její úsměv se rozšířil.

Myslím, že přesně tohle potřebovala. Jako by tu posmutnělou ustýskanou holku během pár vteřin vyměnila jiná, šťastná. Takhle jsem ji viděl moc rád. Měl jsem to udělat už dávno.

„Čtvrtej měsíc, to je na mejdan pro miminko sakra brzo,“ prohlásila Camryn. „Ne že bych si stěžovala!“

„Možná je, a co?“ opáčila Natalie. „Hlavně že přijedeš domů!“

„To se ví,“ potvrdil jsem. „Proč nezabít dvě mouchy jednou ranou?“

„Tak já… se hrozně těším. A díky vám oběma,“ pronesla se širokým úsměvem Camryn.

„No, a jak to dneska dopadlo?“ vyhrkla Natalie.

Camryn se dlouze odmlčela, několik mučivých vteřin ji napínala, protože věděla, že tím kamarádku dohání k šílenství. Pak oznámila: „Je to holka!“

Natalie do telefonu zavřískla tak hlasitě, až jsem sebou trhnul a ucouvl od něj.

„Já to věděla!“ zaječela.

Tohle mi většinou stačilo k tomu, abych vzal zpátečku a šel udělat sendvič nebo si dát sprchu, ale teď jsem nemohl jen tak vzít nohy na ramena. Tohle „velké tajemství“ se týkalo i mě, takže jsem se přemluvil vydržet až do konce hovoru.

„Jsem tak šťastná, Cam! Vážně. Nemáš ponětí jak.“

„Podle mě má o tom dost slušný ponětí,“ připustil jsem. Camryn po mně loupla varovným pohledem.

„Děkuju, Nat. Já jsem taky moc šťastná. A už jsme se dohodli na jménu. Teda, technicky vzato ho vybral Andrew.“

„Cože?“ Nataliin tón klesl někam hluboko pod nulu. „Chceš říct, že ho vážně… vybral?“ ujistila se. Znělo to, jako bych se dopustil něčeho hodně nebezpečného.

Sakra, proč si všechny ženské myslí, že chlap neumí vybrat hezké jméno pro svou dceru?

„Lily Marybeth Parrishová,“ oznámila hrdě Camryn.

„Panebože, to se mi fakt moc líbí, Cam. Andrewe, to se ti povedlo!“

Ne že bych potřeboval Nataliino schválení, ale zasmál jsem se jako malý kluk radostí nad tím, že dokonce i jí se to líbí.

CAMRYN

KAPITOLA ČTVRTÁ

Včera to bylo dost vyčerpávající. Ale příjemným způsobem. Jako by se na mě ze všech stran valily dobré zprávy, a já z toho všeho byla pořád trochu otřesená. Takže o to víc vzrušující to bylo večer v našem oblíbeném baru v Houstonu.

S Andrewem jsme asi před měsícem začali tu a tam vystupovat v několika barech a já si to hrozně užívala. Než jsem ho poznala, nikdy by mě nenapadlo zpívat naživo

v baru. Ani nikde jinde. Nad něčím takovým bych prostě vůbec neuvažovala. Ale naše první představení na veřejnosti v New Orleansu nám jako by otevřelo bránu do nového světa. Samozřejmě to hodně souviselo s tím, že tam se mnou byl Andrew, což platilo pořád. Pochybuju, že bych to zvládla bez něj.

Vystupování mě moc nelákalo. Nejvíc mě lákalo vystupovat s Andrewem. Předtím jsem zavolala mámě a bavily jsme se o tom, že za pár dní přijedu domů.

Říkala, jak se na mě moc těší. Vyrazili si s Rogerem do Mexika! Trochu mě to zaskočilo, protože já se tam ještě nikdy nedostala. Ale když jsem nad tím uvažovala, došlo mi, že už mi jejich vztah přestal vadit. Jsou prostě spontánní, dělají si, na co mají chuť, a proč ne? Ty měsíce s Andrewem mě naučily, že být spontánní a osvobodit se od zajetých představ je vždycky dobré. Nakonec, kdybych se spontánně nerozhodla vyrazit autobusem přes Státy, dneska bychom nebyli spolu.

Datum svatby jsme ještě nestanovili. Jednou večer jsme o tom mluvili a shodli jsme se, že se vezmeme, až nám to bude připadat správné… a tam, kde se nám to v tu chvíli bude zdát nejlepší. Žádná data, žádné plánování. Žádné šaty za pět tisíc dolarů, které už bych nikdy nevzala na sebe, žádné květiny, které barevně ladí s výzdobou, žádní družbové a družičky. Tohle všechno nás stresovalo už ve chvíli, kdy jsme na to jen pomysleli.

Vezmeme se, až budeme oba připravení. Oba jsme věděli, že to nijak nesouvisí s tím, že bychom si nebyli jistí naším vztahem. Oba jsme to chtěli, o tom nebylo pochyb.

Slyšela jsem, jak Andrew odemyká dveře bytu, a rozběhla jsem se mu naproti.

Skočila jsem na něj, chytila ho kolem krku a nohama kolem pasu a políbila ho. Zavřel za sebou kopnutím a přitiskl si mě k sobě, aniž se odtáhl od polibku.

„Tohle je za co?“ zeptal se pak.

„Prostě se těším!“

Důlky ve tvářích se mu prohloubily.

Držela jsem ho kolem krku a on mě nesl přes obývací pokoj do kuchyně.

„Měl jsem tě vzít domů už dávno,“ přiznal a posadil mě na pult. Zůstal stát mezi mýma roztaženýma nohama a odhodil klíče na linku.

„Hlavně si nic nevyčítej,“ napomenula jsem ho a znovu ho krátce líbla. „Kdybych byla moc dlouho v Severní Karolíně, bude se mi zase stejskat po Texasu.“

Usmál se, ale nevypadal, že by ho to přesvědčilo.

„Nemusíš se rozhodovat hned,“ začal, „ale chci, abys rozhodla, kde budeme žít, a nechci, abys vybrala Texas kvůli mně. Mám mámu moc rád, ale nechyběla by mi tolik jako tobě ta tvá.“

„Proč myslíš?“

„Protože už nějakou dobu bydlím sám,“ připomněl mi. „To sis nikdy nevyzkoušela, než jsi odjela z Raleighu.“

Usmál se a o kousek couvl. „A kromě toho seš hormonálně nevyrovnaná a bláznivá a plačtivá, takže radši udělám všechno, co chceš, a nebudu se s tebou hádat.“

Zlehka jsem proti němu z legrace vykopla, ale úmyslně jsem minula.

Andrew se ke mně naklonil, vyhrnul mi tričko a políbil mě horkými rty na nahé břicho.

„Co Billy Frank?“ zeptala jsem se, když se narovnal. „Jestli zase odejdeš, třeba tě už nevezme zpátky do práce.“

Andrew se rozesmál a vydal se kolem pultu ke skříňkám kuchyňské linky. Přehodila jsem nohy na druhou stranu, abych k němu seděla čelem.

„Dělám pro Billyho Franka už od šestnácti,“ prohlásil a vyndal krabici s cereáliemi.

„Jsme spíš jako rodina, takže nejde jen o práci. Potřebuju ho víc než on mě.“

„Proč to pořád děláš?“ zeptala jsem se.

„Co, proč opravuju auta?“ Přikývla jsem.

Nalil si na cereálie mléko a uklidil krabici do lednice. „Rád se vrtám v motorech,“ odpověděl a strčil si do pusy vrchovatou lžíci. Ani nečekal, až to spolkne,

a pokračoval: „Asi se to dá brát jako koníček. A taky mi za to chodí prachy do banky.“ Připadala jsem si jako hloupé dítě, protože sama žádnou práci nemám. Vycítil to,

jako vždycky všechno u mě, a namířil na mě hrotem lžíce. „Nedělej to.“

Zkusila jsem nechápavý pohled, abych mu neposkytla to zadostiučinění, že jsem pro něj tak lehce čitelná.

Posadil se na barovou stoličku proti mně a zapřel si chodidla o spodní příčky.

„Dochází ti, že pracuješ, doufám?“ zeptal se a po straně se na mě zadíval. „Za minulej tejden jsme si hraním v Levy’s vydělali čtyři stovky. Čtyři stovky za jeden večer! To není špatný, ne?“

„Já vím,“ kývla jsem. „Jenže mně to nepřipadá jako práce.“

Tiše se zasmál a zavrtěl hlavou. „Nepřipadá ti to jako práce, protože tě to náhodou baví. A protože to nemusíš dělat denně.“

Měl pravdu, ale já ještě neskončila. „Kdyby to vyšlo a my byli na cestách, nemuseli bychom platit nájem a nečekali dítě, bylo by to jiný.“ Ostře jsem se nadechla, abych se dostala k jádru věci. „Chtěla bych mít nějakou práci, co by pro mě byla

zároveň koníček, jako máš ty.“

„Super,“ přikývl a naládoval si do pusy další lžíci. Pořád seděl proti mně a druhou rukou si nenuceně přidržoval misku. „A co bys ráda dělala?“ Zvedl lžíci ve zjevné snaze něco podtrhnout. „Všimni si, na kterým slově je důraz: ráda.“

Chvíli jsem nad tím uvažovala a zamyšleně špulila rty.

„No, ráda uklízím, takže bych možná mohla dělat pokojskou v hotelu,“ začala jsem.

„Nebo by asi bylo fajn dělat třeba ve Starbucksu.“

Zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že by tě bavilo uklízet hotelový pokoje. Máma to dělala, než táta rozjel svoji firmu. Lidi se v hotelu chovají jako hrozný čuňata.“

Otřásla jsem se. „Já už na něco přijdu. Jak budeme v Raleighu, něco si najdu.“

Andrewova ruka se lžící zůstala viset nad miskou. „Takže ses rozhodla vrátit se domů?“

ANDREW

KAPITOLA PÁTÁ

Nechtěl jsem, aby jí rysy tak strnuly. Odstrčil jsem misku stranou a přitáhl si k sobě po pultu Camryn. Položil jsem jí ruce na nahé nohy a s tím nejupřímnějším výrazem se jí zadíval do očí.

„Kotě, mně to vážně nevadí.“

„Určitě ne?“

„Určitě.“ Naklonil jsem se a políbil ji nejdřív na levé a pak na pravé stehno.

„O víkendu tam vyrazíme na večírek pro miminko, pak se sem vrátíme a všechno sbalíme.“

Chytila mě za ruce. „Ale jestli se přestěhujeme, musíme se určitě v únoru vrátit na ten večírek, co plánuje tvoje mamka.“

Usmál jsem se ještě víc. „Vypadá to, že máme plán.“ Překvapilo mě, že tak myslí na to, jak se bude cítit moje máma. „Tak domluveno. Naše nový domovský město bude Raleigh. Aspoň než se ho nabažíme.“

Camryn teď vypadala ještě šťastnější, než když mě předtím vítala u dveří. Natáhla se a chytila mě kolem krku. Postavil jsem se a zvedl ji z pultu, její hezounký zadeček jsem podpíral rukama.

„Promiň mi ty cereálie,“ zamumlala.

„Cože?“

Rozpačitě sklopila oči. „Když sis představoval, že se jednou oženíš, asi jsi chtěl manželku, co vaří tak, že by samotný Gordon Ramsay zblednul závistí.“

Pohodil jsem hlavou dozadu a rozesmál se. „Ne, o tom jsem doopravdy nikdy neuvažoval,“ ujistil jsem ji, když naše tváře byly jen pár centimetrů od sebe. „Ty umíš zase jiný věci, nad kterýma by zblednul závistí každej chlap.“

Sevřela mě stehny kolem pasu a zrudla. Políbil jsem ji na nos a zadíval se do jejích krásných modrých očí. Pak jsem sklopil pohled a ucítil na obličeji její mátový dech. Její jazyk se zlehka dotkl mého spodního rtu, jako by naléhal, aby se mu moje ústa otevřela. Ochotně jsem podlehl a dotkl se špičkou jazyka jejího, než jsem se ponořil do hlubokého polibku a pevně si ji přitáhl k sobě. Odnesl jsem si ji z kuchyně do ložnice, aniž jsem přerušil polibek, a pak si s ní užíval celou hodinu, než jsme museli vyrazit na vystoupení do Houstonu.

V pátek v poledne jsme dosedli na letiště v Severní Karolíně. Viděl jsem, jak Camryn už teď jiskří oči. Za poslední čtyři měsíce tady byla jen jednou. Vyzvedli jsme si tašky a zamířili ven do slunečního svitu najít Natalii a Blakea, kteří nás měli vyzvednout. Stejně jako poprvé jsem se musel obrnit proti setkání s Camryninou nejlepší kámoškou hyenou.

„Hrozně jsi mi chyběla, Cam!“ Natalie ji horoucně objala.

Blakeovi by se mohlo říkat BB, Blondýn Blake. Stál za Natalií s rukama v kapsách, s nahrbenými rameny a připitomělým úsměvem na opálené tváři. Bylo celkem jasné, kdo z těch dvou ve vztahu velí. Ten kluk předstíral tvrďáka, ale pod tím… v duchu jsem se tomu zasmál. Měl by se trochu pochlapit. Ale já mám tak co říkat…

„Andrewe!“ Natalie se vrhla ke mně a já si přitáhl k tělu neviditelný ochranný štít, když jsem jí oplácel nevyžádané objetí.

No tak jo. Přiznávám, že Natalii nemám moc rád. Ne že bych ji přímo nesnášel, ale rozhodně patřila k holkám, se kterými bych se normálně nebavil. A to, co jí předtím udělala – kvůli čemu vlastně Camryn nastoupila do toho autobusu a prchla od svého života –, mi pořád zanechávalo na patře divnou pachuť. Jistě, uměl jsem odpouštět. Jenže když mohla jednou udělat něco takového, pro mě to znamenalo, že si na ni budu dávat radši pozor. Musel jsem se hodně přemlouvat, abych jí před čtrnácti dny zavolal a pověděl jí o tom vyšetření na ultrazvuku a tak. Ale dělal jsem to pro Camryn, a to pro mě bylo nejdůležitější.

„Ráda tě zase vidím, Blakeu,“ pozdravila Camryn BB a přátelsky ho objala.

Věděl jsem od ní všechno, i to, že nejdřív stál o Camryn, než začal chodit s Natalií.

Jenže to mi nevadilo. Nic jsem proti němu neměl.

Potřásli jsme si rukama.

„Panebože, můžu se podívat?“ Natalie vyhrnula Camryn tričko, položila jí obě dlaně na břicho a zářivě se na ni usmála. Z hrdla se jí vydral slabý, pištivý zvuk. Přemítal jsem, jak vůbec může lidské tělo vyluzovat něco takového.

„Budu teta Natalie! Nebo kmotřička Natalie!“

Ehm… a co kdyby ne?

Usměvavá Camryn horlivě přikyvovala a já jen doufal, že nevyzařuju žádnou negativní energii, kterou by mohla zachytit. Tenhle slavný návrat domů jsem jí rozhodně nechtěl pokazit tím, že budu dávat najevo, jak Natalii snáším jen se skřípěním zubů.

CAMRYN

KAPITOLA ŠESTÁ

Večírek pro miminko, který přichystaly Natalie a moje mamka, dopadl bezvadně.

Dostala jsem úplně novou postýlku, chodítko, houpačku, krmicí stoličku, dvě vaničky – jednu růžovou a jednu modrou, pro všechny případy, 984 plen (to mi připadalo jako pořádná hora), spoustu dětských šamponů a pudrů, krém na

opruzeniny, který se jmenoval Antivlk, což je dost trapné, a… spoustu z těch věcí si už ani nepamatuju a o spoustě jsem neměla ani ponětí, k čemu mají sloužit.

Když jsem tak seděla v obývacím pokoji obklopená všemi kolem sebe, začala jsem se cítit trochu přehlcená dojmy. Nejraději bych to slavné shledání ukončila a naložila se do vany.

Trvalo ale ještě další dvě hodiny, než všichni kromě Natalie odešli a já si mohla napustit vodu s pěnou. Když jsem se do té vytoužené lázně ponořila, z druhé strany dveří se ozvalo zaklepání a Natalie se opatrně zeptala. „Cam?“ Zaťukala tiše ještě párkrát.

„Pojď dál,“ vyzvala jsem ji.

Dveře se pootevřely a Natalie nakoukla dovnitř. Ne že by to bylo poprvé, co mě uvidí nahou.

Vklouzla za mnou a posadila se na zavřené sedátko toalety.

„Takže je to pravda,“ prohlásila a ušklíbla se na mě. „V těhotenství rostou prsa.“ Přeháněla, jako vždycky.

Za trest jsem ji pocákala.

„Je ti dobře?“ zeptala se už vážně. „Vypadáš unaveně.“

„Jsem těhotná,“ pokrčila jsem rameny.

„Jasně, ale fakt nevypadáš dobře, Cam.“

„Dík.“ Upravila jsem si sponku, která držela moje vlasy na temeni, aby se mi nenamočily, a položila si paži na okraj vany.

„Neměla bys naopak celá zářit? To se o těhotných tvrdí.“ Zavrtěla jsem hlavou a opřela si ji o stěnu za vanou.

Spodní částí těla mi projela tupá bolest, ale zase rychle odezněla. Ušklíbla jsem se a poposedla si.

„Vážně ti nic není?“ Natalie se zatvářila zbytečně vyděšeně.

„Různě mě něco bolí a někde píchá. Normálka. Asi se to bude pořád zhoršovat, ale to není nic, kvůli čemu by ses měla plašit. Myslím, že je to normální.“ Nevím, proč jsem měla potřebu jí to tak zdůrazňovat, asi aby pochopila, že si s tím nemá lámat hlavu.

„Pořád žádný ranní nevolnosti?“ zeptala se. „Já se vsadím, že až budu těhotná, budu zvracet jako šílená.“

„Žádný,“ potvrdila jsem. „Ale nepřivolávej to, Nat.“

Kdybych byla upřímná, musela bych přiznat, že bych taky radši zvracela jako šílená, abych věděla, že je všechno normální. Ale asi mi to není dáno. Nejspíš budu patřit k těm málo šťastným, které se s ranní nevolností nikdy nesetkají. Neměla jsem ani žádné bláznivé chutě. Takže buď jsem zázrak přírody, nebo jsou všechny ty povídačky o kyselých okurkách se zmrzlinou jen vybájené.

Vylezla jsem z vany, zabalila se do osušky a objala Natalii na rozloučenou.

Pak jsem si vlezla do své postele. Teprve teď jsem si vybavila, jak byla vždycky pohodlná. Ale jinak jsem tenhle pokoj nijak zvlášť nepostrádala ani jsem neměla chuť vrátit se ke svému bývalému životu. Ne. „Starému“ životu jsem se chtěla dál vyhýbat velkým obloukem a měla jsem dost důvodů, proč s návratem domů váhat. Stýskalo se mi po mámě a po Natalii a přiznávám, že i po Severní Karolíně obecně. Ale ne tím způsobem, že bych chtěla žít stejně jako předtím. Měla jsem důvod, proč od toho života utíkám, a rozhodně jsem k němu nemínila utéct zpátky.

Místo abych šla s Natalií a Blakem večer ven, rozhodla jsem se zůstat doma a vlézt si brzo do postele. Připadala jsem si vyčerpaná, jako by mi z těla něco vysálo energii rychleji než normálně. Pořád mě bolelo v zádech. Ta bolest se v posledních hodinách vracela, ustupovala a zase se vracela.

Andrew si vlezl do postele ke mně a podepřel si hlavu rukou. „Připadám si, jako bych dělal něco zakázanýho, když jsem tady s tebou ve tvým dětským pokoji.“ Ušklíbl se.

Pousmála jsem se a zabalila se těsněji do pokrývky. Venku nebyla nijak zvláštní zima, ale já se celá třásla. Vytáhla jsem si deku k bradě a přidržela si ji tam oběma rukama.

„Kdyby byl doma táta, musel bys spát v Coleově pokoji,“ zasmála jsem se.

Posunul se ke mně a objal mě kolem pasu. Nejdřív to vypadalo, že se chystá využít situace, toho, že jsme konečně sami. Ale vzápětí jeho výraz ztvrdnul a jeho ruka se přesunula na moje čelo.

„Začínáš mi dělat starosti,“ podotkl. „Co jsem přišel domů s Blakem, chováš se divně. Co se děje?“

Posunula jsem se zase blíž k němu a vzdychla si. „Ty a Natalie, vy jste vážně dvojka.“ Zírala jsem mu do tváře z několikacentimetrové blízkosti.

„Cože, ona si toho taky všimla?“

Přikývla jsem. „Jenom mě bolí v zádech a vůbec si připadám jako hadr na podlahu.

Ale asi zapomínáte, že na to mám kvůli svýmu stavu nárok.“

Ani se neusmál. „Asi bys měla zajet k doktorovi a nechat se prohlídnout.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechci skončit jako ty paranoidní těhotný, co lítají s každou blbostí na pohotovost. Byla jsem na prohlídce minulej tejden a všechno bylo dobrý, aspoň doktorka to říkala.“ Naklonila jsem se k němu a políbila ho zlehka na rty.

Usmála jsem se, abych mu ukázala, že si nemá dělat starosti.

Usmál se taky a odhrnul pokrývku, aby se ke mně mohl přitisknout. Otočila jsem se k němu zády, abychom mohli udělat „lžičky“, a ucítila jsem jeho horké tělo. Tak příjemně mě hřálo, že jsem měla pocit, jako bych se v něm rozpouštěla. Věděla jsem, že za chvilku tvrdě usnu. Cítila jsem na krku jeho dech, když mě tam líbal. Zavřela jsem oči a vnímala ho u sebe: přirozenou vůni jeho těla, po které jsem vždycky

toužila, tvrdost jeho paží a nohou, horko jeho pokožky. Pochybovala jsem, že bych ještě někdy dokázala usnout jinak než v jeho náručí.

„Jestli se to zhorší, musíš mi to říct,“ připomněl za mnou tiše. „Já zase nechci, abys byla ta tvrdohlavá těhotná, co se nejde nechat prohlídnout, ani když je jasný, že je něco špatně.“

Pootočila jsem k němu hlavu a slabě se usmála.

„Myslíš jako někdo, kdo osm měsíců nešel k doktorovi, protože si byl tak jistej, že se jeho nádor nedá operovat?“

Andrew si povzdychl a já ucítila na rameni horkost jeho dechu. Chtěla jsem ho pobavit, ale zřejmě mu to zábavné nepřipadalo.

„Prostě mi to slib,“ naléhal a jemně mi stiskl ruku. „Jestli tě to bude dál bolet nebo budeš cítit něco divnýho, vzbuď mě a pojedeme do nemocnice.“

Vzdala jsem to, ne abych ho nedráždila, ale protože měl pravdu. Nikdy jsem těhotná nebyla, takže jsem nemohla tušit, co je v tomhle stavu ještě normální a co už by nastávající maminka cítit neměla.

KAPITOLA SEDMÁ

Byla neděle odpoledne a vypadalo to, že včera jsem se zřejmě potřebovala jen pořádně vyspat. Dneska už mi bylo trochu líp a bolest v zádech ustoupila úplně. Oblékla jsem se a šla si sbalit věci, abych byla připravená na odjezd s Andrewem na letiště. Měli jsme letět až večer a ještě předtím jsem měla strávit holčičí den jen

s Natalií. Těšila jsem se na to.

„Fakt ti nevadí, že budeš s Blakem?“ zeptala jsem se Andrewa, když si natahoval tmavomodré tričko přes vypracované břišní svaly. Postavil se k zrcadlu, aby se upravil – pokud se tak dá říkat tomu, že si prohrábl prsty vlasy. Nikdy mu moc nezáleželo na tom, jak vypadá, pokud mu vlasy zrovna netrčely do všech stran.

Otočil se ke mně. „Nevadí mi to. Blake je fajn. Zajdeme na kulečník a dáme si pár partií.“ Přešel ke mně a objal mě kolem pasu. „Nedělej si se mnou starosti. A užij si to s Natalií.“

Zasmála jsem se. „Víš, že jestli zjistí, jaký máš u ní obrázek v mobilu, vyškrábe ti oči?“

Andrew se usmál ještě víc. „Ty jsi tak statečná, Camryn Bennettová.“ Vzal mě za ramena a zavrtěl dramaticky hlavou. „Mě by tíha její osobnosti rozdrtila už za hodinu, kdybych s ní měl zůstat v jedný místnosti. Nebo bych si raději propíchl ušní bubínky hrotem tužky.“

Potlačila jsem smích a položila mu dlaně na hrudník. „Ty seš zlej.“

„To si piš, brouku. Jsem zlej,“ potvrdil s ďábelským výrazem.

Pak se naklonil a přitiskl mi rty k čelu. Chytila jsem ho za tričko a přitáhla si ho níž, abych ho mohla políbit na rty.

„Ještě není pozdě to odvolat, víš.“ Přimhouřil svoje zelené oči, jak zkoumal moji tvář, a vtáhl si spodní ret pod zuby.

„To teda sakra je,“ slyšela jsem Natalii ode dveří.

Odtáhli jsme se od sebe a otočili se k ní. Stála tam s pažemi založenými na prsou a tvářila se potutelně. Dlouhé tmavé vlasy jí splývaly po ramenou. Trochu jsem se lekla, co všechno slyšela.

Andrew potají protočil panenky. Chudák. Tak se pro mě obětuje.

Natalie vešla do pokoje a hupsla na kraj mé postele. Očividně neslyšela nic urážlivého, jinak by nám to už dala vědět. Tleskla ostře rukama a zavelela: „Šup, šup! Vyrážíme. Čeká nás manikúra a pedikúra a všechny možný další kúry.“

Z pohledu na Andrewovu tvář jsem pochopila, že jí chce vynadat za to, jak nás vyrušila. Ostře jsem se na něj zamračila, abych ho před tím varovala – ať se kouká jen usmívat a přikyvovat, nic víc.

„Je ti dneska líp?“ zeptala se Natalie.

Vklouzla jsem do mokasínů Rocket Dog, kterým Andrew říká „nejošklivější boty, jaké jsem kdy viděl“, a začala jsem si kartáčovat vlasy.

„Jo, už je mi líp.“ Dívala jsem se na Natalii do plochy zrcadla. „Pořád si připadám trochu mimo, ale je to lepší než včera.“

„Udělej pro mě něco. Dávej na ni pozor,“ oslovil Andrew Natalii. „Kdyby ji něco bolelo nebo si na něco stěžovala, hned mi zavolej, jo?“

Natalie přikývla. „Jasně. Nebylo by to poprvý, co tahle holka ignoruje svoje zdravotní problémy. Vloni dva dny hekala a skučela bolestí, než se odhodlala jít k zubaři. To bylo fakt nechutný.“

Přestala jsem se česat. „Hele, nevadí ti, že stojím vedle tebe?“

Natalie mávla rukou a otočila se k Andrewovi. „Jestli kejchne víc než čtyřikrát za sebou, volám.“

„Dobře,“ přikývl Andrew a otočil se na mě. „Slyšelas?“ zeptal se přísně. „Mám posilu.“

Odkdy se z těch dvou stal tým? Ještě před pár vteřinami tady proti Natalii brojil.

Zavrtěla jsem hlavou a vrátila se k česání. Zkušeně jsem si zapletla prsty cop a upevnila jeho konec gumičkou.

Andrew políbil mě i Lily na rozloučenou a vyrazil někam s Blakem. My s Natalií šly chvíli po nich. Doufala jsem, že se mi podaří prožít dnešní den bez bolestí v zádech nebo dalších potíží, které by mohly Natalii přimět k telefonátu Andrewovi, takže bych místo na pedikúře skončila v čekárně na pohotovosti.

Nejdřív jsme zašly do Starbucksu jako za starých časů a pak do obchodního střediska, kde Natalie už měsíc pracovala v obchodě s tělovou kosmetikou.

Představila mě manažerce a dvěma kolegyním, jejichž jména jsem okamžitě zapomněla. Nataliina nadřízená byla moc milá, dokonce mi nabídla, že kdybych

u nich chtěla pracovat, mám se jí ozvat. Natalie začala vysvětlovat, že se už dneska večer vracím do Texasu, a když jsem to okamžitě nepotvrdila, začalo jí být jasné, že něco tajím. Sotva jsem se stačila usmát a poděkovat manažerce za nabídku, moje kamarádka už mě vlekla ven.

„Vyklop to!“ vykřikla mi do obličeje s vykulenýma očima.

Popošla jsem k zábradlí kolem galerie a opřela se o ně. Šla za mnou a položila si k nohám kabelku i igelitku z obchodu.

Přemýšlela jsem, co jí mám odpovědět, protože jsem si nebyla jistá, jak to podat.

Kdybych jí řekla, že se stěhuju do Raleighu, Natalie by si to vysvětlila tak, že se vracím domů a všechno bude zase jako předtím. Jenže já to tak nemyslela. Chtěla jsem se vrátit jen proto, že mi chyběla máma a Natalie a s Texasem jsme si pořád nějak nepadly do noty.

Rozhlédla jsem se po obchodním centru a najednou se mi rozsvítilo. Všechny ty dny, kdy jsem ležela doma v posteli, zírala na strop a čekala, až se Andrew vrátí

z práce v autoservisu. Pořád jsem se snažila přijít na to, co to se mnou sakra je. Proč se mi tak stýská po domově, ale zároveň se nechci vrátit. Pamatuju se, jak jsme

s Andrewem poprvé přijeli do Texasu… i na to, když jsme se jen blížili k hranici Texasu. Nechtělo se mi tam. Měla jsem strach, že tam všechno skončí, že ten vzrušující život, který jsme spolu vedli na cestě, se stane jen vzpomínkou, sotva dorazíme do cíle. A ten cíl byl Texas.

A svým způsobem… to tak bylo.

Polkla jsem knedlík v krku a obrazně řečeno popadla dech.

Není to kvůli Lily. Tolik ji miluju a nikdy bych jí to nemohla vyčítat. Protože je pravda, že život nekončí těhotenstvím. Spousta lidí jako by si to myslela, ale záleží na tom, jak se to člověk rozhodne brát. Jasně, vychovávat dítě je jedna z nejtěžších věcí na světě. Ale není to konec světa. Neznamená to konec všem mým snům. Sny ničí něco jiného, to, co jsme s Andrewem nevědomky dělali: začali jsme být až moc spokojení. Takovou tou spokojeností, která na vás po pár letech skočí, praští vás zezadu do hlavy a zařve: Hej, pitomečku! Dochází ti, že posledních deset let života děláš pořád stejný sračky?!

Pořád jsem bloudila očima kolem sebe, když jsem odpověděla: „Já nevím, jak to všechno bude, Nat.“ Konečně jsem se na ni podívala. „Teda, jo, vracím se domů, ale…“

Její temná obočí se tázavě povytáhla. „Ale co?“

Zase jsem se odvrátila. Když jsem neodpovídala dost rychle, vyhrkla: „Ale ne, nechceš mi říct, že Andrew sem s tebou nepude? Holka, děje se mezi váma něco?“

Prudce jsem se k ní otočila. „Ne, nic takovýho, Nat, a rozhodně se přestěhuje se mnou. Já prostě nevím… těžko se to vysvětluje.“

Natalie stiskla rty, koutky se jí trochu zvedly a chytila mě za loket. „Máme celý odpoledne, kdy nad tím můžeš hloubat. Tak pojď do salonu a můžeš si začít namáhat mozek.“ Sklonila se na zem pro tašku a kabelku, pověsila si je na volné zápěstí

a vyrazily jsme k nejbližšímu východu z obchoďáku.

Za pár minut jsme už byly v salonu, kde měli plno jako obvykle o víkendech. Usadily jsme se na vysoká pedikérská křesla a dvě dívky se začaly věnovat našim bosým nohám. Už dlouho jsem na pedikúře nebyla, takže jsem doufala, že moje prsty nevypadají moc odpudivě.

„Víš, Cam, žes mi nikdy neřekla, proč jsi odjela?“ Natalie se na mě podívala.

„Prosím… že to nebyla moje vina?“

„Nebyla to ničí vina,“ potvrdila jsem. „Prostě jsem se odsud potřebovala dostat na

čas pryč. Bylo mi tady děsně.“

„Já bych asi nikdy nic tak spontánního neudělala, ale uznávám, že to nakonec dopadlo úžasně.“

Musela jsem se usmát. „To teda jo, viď?“

„Absolutně,“ potvrdila nadšeně. „Skončila jsi s normálním sexuálním bohem –“ dívka u jejích nohou vzhlédla, „– se zásnubním prstenem a rozkošným děťátkem na cestě.“ Natalie se rozesmála. „Příšerně ti závidím!“

Taky jsem se zasmála, ale ne tak nahlas. „Tak zaprvý, proč bys mi měla závidět, když máš Blakea? A zadruhý, jak můžeš vědět, že naše dítě bude rozkošný?“

Natalie našpulila rty a podívala se na mě, jako bych pomalu chápala. „Copak byste vy dva mohli zplodit ošklivý dítě?“ Moje pedikérka protočila panenky a vyměnila si pohled s tou druhou. „A nezávidím ti Andrewa, ale to, že já nejspíš skončím jako moje máma – skoro nikdy nevytáhnu paty ze Severní Karolíny. Ale to mi nevadí. Dlouhý cesty autobusem mi nic neříkají a mám klaustrofobii, když jsem na malým prostoru

s fůrou lidí. Jenže ti stejně závidím.“

Chvíli jsem nad tím přemýšlela, ale rozhodla jsem se, že to nebudu dál rozvádět.

Zase mě začalo bolet v zádech. Pokusila jsem si poposednout tak, abych nepohnula nohama. Taky mě píchalo v boku, asi z toho chození předtím.

„Tak už jsi na to přišla?“ ozvala se Natalie.

„Na co?“

Zamrkala, jako by ji překvapilo, jak rychle jsem dokázala zapomenout na náš rozhovor v obchodním centru. Jenže já na něj nezapomněla. Jen jsem se tomu tématu snažila vyhnout.

„Pravda je…“ Představila jsem si Andrewovu tvář, „že nechci zůstat v Texasu ani se nechci přestěhovat sem. Totiž, jsem tady ráda, ale taky se bojím, že skončím jako tvoje máma.“ Nikdy bych její matku nepoužila jako odstrašující příklad, ale připadalo mi, že tak tomu Natalie bude líp rozumět, zvlášť když to srovnání sama před chvílí použila.

„Jasně, já tě chápu,“ přikývla moje kamarádka. „Ale co jinýho chceš dělat? Moc možností zrovna nemáš, zvlášť s dítětem na cestě.“

Bože, proč to musela říkat? Tiše jsem si povzdychla a snažila se na ni nedívat, aby si nevšimla mého nesouhlasného výrazu. Je to moje kamarádka, ale vždycky jsem věděla, že prožije celý život v bezbarvé bublině a probere se, teprve až bude moc pozdě to změnit. Teď mi to jen znova dokázala svou poznámkou, kterou naznačovala, že mít dítě znamená konec legrace a začátek uspokojivě odpovědného života. Věděla jsem, že mě nikdy nepochopí, takže jsem na to ani nijak nereagovala.

„Cam? Není ti nic?“

Zadržela jsem dech a podívala se na ni. Bokem mi projela další ostrá bolest

a najednou mě polil pot. Přestala jsem brát ohledy na dívku, která mi dělala pedikúru, přitáhla jsem si nohy k sobě a chytila se za područku, abych se zvedla z křesla.

„Musím na záchod.“

„Cam?“

„To je dobrý, Nat. Promiňte,“ dodala jsem k pedikérce a vyrazila uličkou mezi křesly do chodby, kde svítila cedule WC. Snažila jsem se tvářit, že mě nic nebolí, protože jsem nechtěla, aby za mnou Natalie chodila. Jenže jsem věděla, že to stejně udělá.

Opřela jsem se chvíli dlaněmi o dveře kabinky, než jsem je otevřela, vklouzla dovnitř a zamkla se. Teď už jsem nemusela předstírat, že mi nic není. Pod nosem i na čele se mi perlily velké kapky potu. Něco rozhodně nebylo v pořádku. Sice to bylo moje první těhotenství, ale cítila jsem s jistotou, že tohle není normální. Rychle jsem použila toaletu, vyšla z kabinky, kde se mi udělalo ještě hůř, a zamířila k umývadlu.

To přece ne…

Ruce se mi neovladatelně třásly. Ne, třáslo se mi celé tělo. Natáhla jsem se

k dávkovači mýdla, ale než jsem ho stačila použít, dolehlo to na mě s plnou vahou. Zkroutila jsem se prudkou bolestí a přidržela se okraje umývadla. Pak bolest pominula, ale… možná jsem jen paranoidní. Jo, to je ono. Paranoia. Už mě nic nebolelo, tak jsem přece v pořádku, ne?

Zhluboka jsem se nadechla a pak ještě několikrát, než jsem zvedla hlavu sklopenou mezi svěšená ramena a zadívala se na sebe do zrcadla. Setřela jsem si z obličeje pot

i zbytky slz. Už se mi ulevilo natolik, až mi došlo, že stojím na veřejných toaletách bosá.

Dveře se otevřely a dovnitř vešla Natalie.

„Hele, fakt ti nic není? Ne, zapomeň, že jsem se ptala, je jasný, že ti něco je, takže co přesně? Jdu hned zavolat Andrewovi.“ Zamířila z toalet pro mobil, ale já ji zarazila.

„Nat, ne, počkej.“

„Sakra,“ zavrčela podrážděně. „Za šedesát vteřin volám Andrewovi, takže tolik času máš na vysvětlení.“

Vzdala jsem to, protože i když jsem tolik toužila uvěřit, že jsem v pořádku, někde hluboko jsem věděla, že to není pravda.

„Bolí mě v zádech a v boku a… špiním.“

„Špiníš?“ Podařilo se jí zamaskovat lehké znechucení ve tváři jako obavy, ale ty jsem tam zřetelně viděla taky. „Chceš říct… že krvácíš?“ Vrhla na mě podezíravý pohled a neuhnula s ním, dokud jsem to nepotvrdila. „Jo.“

Už neřekla ani slovo. Dveře toalet se za ní přibouchly a byla pryč.

V životě někdy přicházejí okamžiky, kdy musíte čelit něčemu tak strašnému, a víte, že po tomhle už nikdy nebudete stejným člověkem jako předtím. Jako by se po vás shora natáhla temná ruka a sebrala vám všechno štěstí, které jste kdy měli, a vy se na to můžete jen dívat, cítit to, a uvědomovat si, že tohle už nikdy nepůjde vrátit, ať uděláte v životě cokoli. Každý si něčím takovým jednou projde. Vůči tomu není nikdo imunní. Jen jsem nechápala, jak to, že jeden člověk si tím může projít tolikrát, že by to vystačilo pěti lidem… a za tak krátkou dobu.

Ležela jsem na lůžku na příjmu v nemocnici, schoulená pod dekou. Natalie seděla vlevo ode mě na židli. Nemohla jsem mluvit, na to jsem byla až moc vyděšená.

„Proč jim to, sakra, trvá tak dlouho?“ vztekala se Natalie na adresu lékařů. Vstala a začala přecházet po pokoji, její podpatky tiše klapaly na dlaždicích.

Pak se zastavila a změnila tón. „Když si s tím tvým vyšetřením dávají tak na čas, třeba si myslí, že si není s čím dělat starosti.“

Tomu jsem nevěřila, ale nemohla jsem se přimět, abych to vyslovila nahlas. Tohle bylo teprve podruhé, co jsem se ocitla na pohotovosti. Poprvé jsem se málem utopila, když jsem skočila z útesu do jezera, a tehdy mi připadalo, že jsem tam strávila asi šest hodin. A to jsem jen potřebovala zašít bok, který jsem si roztrhla o kameny.

Otočila jsem se k ní zády a zůstala ležet na boku. Zírala jsem do zdi. O chvíli později se otevřely skleněné posuvné dveře. Myslela jsem, že je to doktor, a obrátila se, ale byl to Andrew. Srdce mi vynechalo pár úderů. S Natalií si vyměnili pár tichých slov.

Předstírala jsem, že neposlouchám.

„Ještě tady nikdo nebyl, jenom jí dali vyplnit papír a položili jí pár otázek.“

Andrew se na mě zadíval a ve tváři jsem mu viděla obavy, které se přede mnou ani nesnažil utajit. Věděl stejně dobře jako já, co se stalo, ale nechtěl to vyslovit ani tomu uvěřit dřív, než to lékaři potvrdí.

Ještě chvíli se tiše bavili. Pak Natalie přešla k posteli a objala mě.

„Smí tady s tebou zůstat jen jedna osoba,“ vysvětlila mi, když se odtáhla. „Půjdu si sednout do čekárny k Blakeovi.“ Vynutila ze sebe úsměv. „To bude dobrý, uvidíš.

Jestli se na tebe rychle nepřijde někdo podívat, udělám jim tady z toho kůlničku na dříví.“

Trochu jsem se usmála. Byla jsem Natalii vděčná, že ze mě v tuhle nejtemnější hodinu mého života dokáže vykouzlit úsměv.

U dveří se zastavila a zašeptala Andrewovi: „Prosím, dej mi vědět, až se něco dozvíš.“ Pak vyklouzla ven a posuvné dveře se za ní zavřely.

Srdce mi pokleslo, když se na mě Andrew znova zadíval, protože teď se soustředil jen na mě. Přitáhl si prázdnou židli k posteli, posadil se a vzal mě něžně za ruku.

Trochu ji stiskl.

„Vím, že je ti příšerně, takže se ani nebudu ptát.“ Pokusila jsem se usmát, ale nešlo to.

Chvíli jsme se na sebe dívali. Jako bychom věděli, co uslyšíme. Ani jeden z nás se neodvažoval věřit, že možná, možná, je všechno v pořádku. Protože nebylo. Jenže Andrew mě chtěl utěšit, takže nemohl plakat ani se tvářit moc vyděšeně. Věděla jsem, že si kvůli mně nasadil masku. Věděla jsem, jak moc ho to bolí.

Zanedlouho potom přišel doktor se sestrou a já ho napůl jako ve snu slyšela říkat, že neslyší srdeční činnost. Měla jsem pocit, že svět někam zmizel. Viděla jsem jen Andrewovy oči potažené skelným povlakem slz, když se díval na doktora. A doktor říkal to, co se mi vpíjelo do pozadí mozku.

Lilyino srdíčko už netluče.

A myslím… že v tu chvíli přestalo i moje…

ANDREW

KAPITOLA OSMÁ

Byli jsme v Raleighu už dva týdny. Nebudu zacházet do podrobností toho, co jsme si museli – co si Camryn musela – za tu dobu prožít. Lily byla mrtvá a my oba zničení. Nedalo se nic, vůbec nic dělat, já se s tím ze všech sil snažil nějak vyrovnat, ale Camryn byla od toho dne jako vyměněná. Začínal jsem si říkat, jestli ještě někdy bude stejná jako dřív. S nikým nemluvila. Ani se mnou, ani se svou mámou nebo

s Natalií. Totiž, ne že by vůbec nemluvila, jen odmítala mluvit o tom, co se stalo. Nemohl jsem to unést, vidět ji s tou maskou „já-jsem-naprosto-v-pořádku“, když jsem moc dobře věděl, jak trpí. A cítil jsem takovou bezmoc, že s tím nemůžu nic udělat.

Camryn byla zrovna ve sprše, už hodně dlouho, zatímco já ležel na její posteli a zíral do stropu. Na nočním stolku vedle mě zazvonil můj telefon.

„Ano?“

Byla to Natalie. „Potřebuju s tebou mluvit. Seš sám?“

Zaskočila mě, takže chvíli trvalo, než jsem odpověděl. „Kvůli čemu? Jo, Camryn je ve sprše.“

Podíval jsem se na dveře. V koupelně pořád hučela voda.

„Neříkala ti její máma… něco?“ zeptala se podezíravě Natalie. Začal jsem z toho mít divný pocit.

„Nechceš to trochu rozvíst?“ navrhl jsem. Už teď mě ten hovor míchal. Ztěžka si povzdychla. Zmocňovala se mě čím dál větší netrpělivost.

„Tak jo, poslouchej. Cam očividně není ve svý kůži,“ začala (jo, to teda kruci není),

„a měl bys s ní promluvit, aby zase zašla ke svýmu psychiatrovi. Co nejdřív.“ K psychiatrovi?

Slyšel jsem, jak sprcha ztichla, a podíval se na dveře.

„O čem to mluvíš, k jakýmu psychiatrovi?“ ztišil jsem hlas.

„No, k jednomu chodila, a –“

„Počkej,“ zarazil jsem ji ostrým šepotem.

Dveře koupelny se otevřely. Slyšel jsem, jak Camryn míří chodbou ke svému pokoji.

„Už se vrací,“ vyhrknul jsem rychle. „Zavolám ti potom.“

Zavěsil jsem a položil telefon na noční stolek dřív, než Camryn v růžovém županu a s vlasy omotanými ručníkem vstoupila dovnitř.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji a založil si ruce za hlavou.

V tu chvíli jsem chtěl jen jedno: zavolat okamžitě zpátky Natalii a pořádně ji vyzpovídat. Ale místo toho jsem se rozhodl jít rovnou ke zdroji. Koneckonců, já před ní taky nic netajím. Jasně, měl jsem před ní tajemství, ale znova už bych to neudělal.

Usmála se na mě, stáhla si ručník z hlavy a začala si vysoušet vlasy.

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„No jasně.“ Narovnala se z předklonu a nechala své mokré dlouhé blond prameny splývat po zádech županu.

„Tys chodila k psychiatrovi?“

Úsměv jí zmizel z tváře a nahradil ho kamenný výraz. Přešla ke skříni a otevřela ji.

„Proč se ptáš?“

„Protože zrovna volala Natalie a myslí, že bych tě měl přesvědčit, abys tam zase zašla.“

Zády ke mně zavrtěla hlavou a začala se probírat šatstvem na ramínkách. „Tak Natalie ze mě dělá blázna?“

Vstal jsem z postele jen v boxerkách, nechal pokrývku spadnout na zem a vydal se k ní. Zezadu jsem jí položil ruce na boky.

„To, že někdo chodí k psychiatrovi, neznamená, že je blázen,“ řekl jsem. „Možná bys tam měla zajít. Popovídat si o tom s někým.“

Nechápal jsem, proč ten někdo nemůžu být já, ale to teď nebylo podstatné.

„Andrewe, já budu v pořádku.“ Otočila se, sladce se na mě usmála, položila mi konečky prstů na bradu a políbila mě na rty. „Čestný slovo. Vím, že si ty a máma a Nat o mě děláte starosti, a nevyčítám vám to, ale nepůjdu ke cvokaři. To je směšný.“

Stáhla z ramínka jednu košili. „Tihle lidi stejně jen chtějí, aby sis od nich vzal recept a šel po svejch. A já nebudu brát žádný léky na duševní poruchy.“

„Nemusíš brát léky na duševní poruchy, ale podle mě by ti třeba pomohlo, kdyby sis s někým popovídala. Třeba by ses s tím pak dokázala líp vyrovnat.“

Strnula. Zase už ke mně stála zády, ale paže jí klesly k tělu a ruka s košilí se jí křečovitě sevřela. Vzdychla si a po chvíli jí klesla napjatě zatažená ramena. Obrátila se ke mně a zadívala se mi přímo do očí.

„Nejlepší způsob, jak se s tím můžu vyrovnat, je zapomenout.“ Její slova mi roztrhla srdce v půli. „Když mi to nebudete den co den připomínat, bude to dobrý. Čím víc se všichni snažíte ,promluvit si‘ –“ naznačila prsty uvozovky, „ – a čím dýl mě budete pozorovat tím pronikavým, soucitným pohledem, sotva vejdu do dveří, tím dýl mi bude trvat, než dokážu zapomenout.“

Na něco takového nemůže zapomenout nikdy, ale neměl jsem to srdce jí to vykládat.

„Tak dobře…“ Ucouvl jsem od ní a bezcílně se vydal k posteli. „Jak dlouho tady ještě zůstaneme? Ne že bych už spěchal zpátky.“ Byla to jen jedna z mnoha otázek, které jsem jí chtěl položit, ale do žádné z nich se mi nechtělo. V uplynulých dvou týdnech byl každý rozhovor jako tanec mezi porcelánem.

„Já se do Texasu nevrátím,“ odpověděla nenuceně a vylovila ze skříně džíny. Střepy. Všude byly střepy.

Ze zoufalství jsem se podrbal na hlavě.

„To nevadí,“ odpověděl jsem. „Tak já se vrátím sám a všechno to tam sbalím. Ty tady pro nás zatím můžeš najít s Natalií nějaký bydlení. Vyber, co se ti bude líbit. Nechám to na tobě.“ Opatrně jsem se na ni usmál. Chtěl jsem jen, aby byla šťastná. A udělal bych pro to všechno.

Tvář se jí rozsvítila. Měl jsem pocit, že mám vidiny… buď to, nebo se Camryn opravdu usmála. Teď to šlo opravdu hodně těžko poznat.

Přešla k posteli a zatlačila mě na ni dlaněmi opřenými o hrudník. Vzhlédl jsem k ní.

Normálně už bych ji stáhl k sobě, ale nepřipadalo mi to správné. Věděl jsem, že to chce. Aspoň myslím… ale bál jsem se jí dotknout. Bylo to ještě tak brzo po potratu.

Posadila se na mě, sevřela mě stehny kolem pasu. Sice jsem se bál na ni sáhnout, ale zároveň mi všechny instinkty velely, abych ji k sobě přitáhnul. Opřela se mi

o ramena a dívala se přímo do mých očí. Kousl jsem se zevnitř do tváře a zavřel oči, když se ke mně naklonila, aby mě políbila. Líbal jsem ji taky, ochutnával jsem sladkost z jejích rtů a nasával do plic její dech. Ale pak jsem se odtáhl a podržel ji

v pase, abych jí zabránil dál se ke mně tisknout.

„Kotě, nemyslím, že –“

Zatvářila se ohromeně a naklonila hlavu ke straně.

„Nemyslíš co?“

Nebyl jsem si jistý, jak to formulovat, takže jsem vyslovil to první, co mi přišlo na mysl.

„Je to teprve čtrnáct dní. Ne – nejseš ještě –?“

„Jestli ještě co? Nekrvácím? Ne. Ani mě nic nebolí. Už jsem ti říkala, že jsem v pořádku.“

To nebyla ani náhodou. Ale měl jsem pocit, že kdybych se ji o tom snažil přesvědčovat, vrátí se mi to i s úroky.

Sakra. Možná bych měl nechat hrdost plavat a promluvit si s Natalií.

Camryn mi sklouzla z klína, ale vstal jsem s ní a pevně ji objal, přitáhl si ji na nahou hruď. Opřel jsem se tváří o její mokré vlasy na temeni.

„Máš pravdu,“ souhlasila a odtáhla se ode mě, aby se mi zadívala do očí. „Měla bych… zase začít brát antikoncepční prášky. Přece nebudeme tak pitomí a nebudeme to znova riskovat.“

Poodešla ode mě.

Tohle jsem rozhodně na mysli neměl. Totiž, bylo určitě v pořádku, abychom teď byli opatrnější, po všem, čím si zrovna prošla. Jenže upřímně, kdyby chtěla, hodil bych ji na postel a rychle ji oplodnil znova. Kdyby si to přála. Poprvé jsem toho ani na chvíli nelitoval a udělal bych to klidně podruhé. Ale musel bych vědět, že to Camryn chce. Jenže kdybych o tom začal mluvit, mohla by to brát tak, že to chci já, a cítit vinu nad tím, že potratila moji Lily, a třeba by chtěla znova otěhotnět jen proto, abych

se já cítil líp.

Camryn ze sebe shodila župan, odložila ho na postel a začala se oblékat.

„Jestli to tak chceš,“ měl jsem na mysli ty antikoncepční pilulky, „tak já jsem pro.“

„A ty to chceš?“ Přestala se oblékat a podívala se na mě.

Pozor, tahle otázka je chyták. Našlapuj opatrně, Andrewe.

Pomalu jsem přikývl. „Cokoli bude pro tebe dobrý. A teď si myslím, kvůli tobě, že to tak asi bude nejlepší.“

Emoce v jejích očích byly absolutně nečitelné. Znervózňovalo mě to.

Konečně přikývla a odtrhla ode mě pohled. Natáhla si džíny a začala prohrabávat zásuvku, aby našla ponožky.

„Jestli mě moje doktorka zítra vezme, zajdu tam a nechám si je předepsat.“

„Tak dobře,“ přikývl jsem.

Camryn přešla ke mně, sladce se usmála, jako bychom za sebou právě neměli to našlapování po minovém poli, a líbla mě na rty.

„A pak se můžeš zase chovat jako normálně,“ prohlásila.

„Jak to myslíš?“

„Ale no tak,“ ušklíbla se. „Co se to stalo, nechceš se se mnou milovat.“ Zasmála se

a přejela pohledem po mém nahém hrudníku. „Musím říct, že mi můj sexem posedlej Andrew Parrish dost schází. Poslední tři dny jsem si to musela pořád dělat sama.“ Naklonila se ke mně, přesunula rty k mému uchu a kousla mě zlehka do lalůčku, než zašeptala: „Zrovna teď jsem si to musela dělat ve sprše. Škoda žes tam nebyl se mnou.“

Po zádech mi přeběhl mráz a projel mi až do špiček prstů. Tak proč mě nezavolala, abych ji udělal? Z ničeho bych neměl větší radost. To přece ví.

Sevřel jsem její obličej do dlaní a líbal ji, zatímco ona mi hrábla do rozkroku

a chytila mého ptáka. Ani nevím jak, ale najednou jsem zase ležel na její posteli a ona si vylezla na mě. Její prsty zaváhaly u elastického pásku mých boxerek, zatímco mi

s ďábelským výrazem přejížděla pohledem zpod přimhouřených víček po celém těle.

Panebože, jestli mě vezme do pusy…

Ani jsem si neuvědomil, že zavírám oči, když mi vklouzla prsty do trenýrek. Začala mi je stahovat a mně se totálně zatemnil mozek.

Pak se ozvalo moje svědomí a hned jsem ji zarazil. Podepřel jsem se o lokty, nadzvedl se na posteli a vyhrkl: „Kotě, teď ne.“

Našpulila pusu a pak nasadila další výraz, který mě dostával – oči smutného štěněte. Muselo se jí nechat, že věděla, jak na mě.

„Chci tě… věř mi… hrozně tě chci.“ Zasmál jsem se sám sobě, protože důkaz už přece měla v ruce. „Ale radši s tím počkáme. Každou chvíli má přijít tvoje máma a –“

Camryn naklonila hlavu ke straně a usmála se na mě. „No jo. Taky bych nerada, aby mě máma přistihla, jak ti ho kouřím.“

Právě jsem odmítl kouření? Ta holka nemá ponětí, jak moc má moje koule v rukou.

Obrazně řečeno. A radši jí to nebudu vykládat, nebo svoje výsadní postavení zneužije… ale co to plácám. Chci, aby ho zneužila. Chci ji. Protože ji šíleně miluju.

Camryn pak odešla s mámou. Podařilo se jí objednat se narychlo ke své bývalé gynekoložce. Byl jsem v pokušení odtáhnout si její matku stranou a zeptat se na to,

o čem mluvila Natalie, ale neměl jsem příležitost. Musely do hodiny odejít, aby stihly to vyšetření u gynekoložky, a působilo by dost hloupě, kdybych se na tu hodinu zavřel v pokoji s Camryninou matkou. Okamžitě by jí došlo, že mluvíme o ní.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Camryn mi půjčila svoje auto. Stačil jsem se jí ještě zeptat, proč tehdy posledního července neodjela v autě a místo toho si koupila jízdenku na autobus, a ona mi odsekla: „Proč tys jel autobusem?“ Musel jsem se hodně přemáhat, abych se nasoukal za volant maličké červené Toyoty Prius, ale nakonec jsem se překonal a vyrazil do Starbucksu, kde jsem si dal schůzku s Natalií.

Ta schůzka mi připadala nebezpečná a nečestná, a vůbec ne nějakým vzrušujícím způsobem… spíš tak, že jsem měl chuť smýt ze sebe ten pocit ve sprše mýdlem.

Natalie přišla bez Blakea a zamířila kavárnou ke mně. Dlouhé tmavé vlasy měla stažené do copu. Sedl jsem si ke stolu co nejdál od vysokých oken, aby mě zvenčí nikdo nezahlédl. Bylo mi fuk, že mě tady vlastně neznají – šlo o to, že jsem dělal něco, za co jsem se styděl. Snažil jsem se z Natalie všechno vytáhnout po telefonu, ale ta holka trvala na tom, že se musíme sejít.

Posadila se na volnou židli a hodila na desku stolu svoji kabelku.

„Já nekoušu,“ upozornila mě s úšklebkem.

Možná ne, ale –

„Nemusíš předstírat, že mě máš rád,“ přerušila moje úvahy. „Cam tady není a já nejsem tak blbá, jak si myslíš.“

Připouštím, že mě překvapila. Vážně jsem doufal, že se mi to povedlo zamaskovat. Je to nejlepší kamarádka mé snoubenky, ale před pár měsíci jí vážně ublížila, když jí nevěřila, že po Cam vyjel Nataliin tehdejší kluk Damon. To byl pro mě největší kámen úrazu.

Naklonil jsem se přes stůl k ní a založil si ruce na prsou. „Tak když už jsme k sobě upřímní, řekni mi, co máš, sakra, za problém?“

To ji zaskočilo. Vykulila oči překvapením a pak je přimhouřila. Připadalo mi, že se kouše zevnitř do tváří, jak usilovně přemýšlí.

„Co tím myslíš?“ Zkřížila ruce a naklonila hlavu ke straně, až jí dlouhý cop sklouzl na bok.

„Ty víš, co tím myslím,“ ujistil jsem ji. „Leda bys byla tak blbá, za jakou tě mám.“

Nemohl jsem si pomoct v tom, jak se k ní chovám. Nejspíš bych ji dokázal tolerovat a neříct proti ní ani slovo, ale ona to tady vytáhla na světlo. Může si za to sama.

Žárovka nad hlavami nám problikla a já viděl, jak v Nataliiných hnědých očích problesklo porozumění. Přesně věděla, na co narážím.

„Jo, zasloužila jsem si to,“ prohodila a odvrátila se ode mě. „Budu toho, co jsem Camryn udělala, litovat nejspíš navěky. Ale ona mi to odpustila, a nechápu, proč se ty musíš chovat jako kretén. Nic o tom nevíš. Tenkrát jsme se ani neznali. Pořád mě neznáš.“

Ne, to neznám, v tom měla pravdu. Ale vím tolik, kolik potřebuju. Aspoň ji s tím teď můžu konfrontovat. S tím Damonem, nebo jak se jmenoval, je to jiná záležitost. Škoda že tady nesedí místo ní, abych mu mohl vrazit zuby do krku.

„Ale tady nejde o mě,“ pokračovala Natalie, „takže mi laskavě dovol, abych ti nejdřív vysvětlila, proč jsem se chtěla sejít.“

Přikývl jsem.

„Jsme s Camryn nejlepší kamarádky už hezky dlouho. Byla jsem s ní, když jí umřela babička, když umřel Ian, když její brácha Cole zabil autem člověka a šel sedět.

Nemluvě o tom, že jsem byla s ní, když si její táta našel milenku a opustil její mámu a když se pak rozvedli.“ Naklonila se přes stolek ke mně. „Tohle všechno se stalo během posledních tří let.“ Zavrtěla hlavou, zkřížila ruce na prsou a opřela se. „Tyhle

věci převrátily její život vzhůru nohama, Andrewe. Fakt si myslím, že ta chudák holka dostala pořádnou dávku smůly.“ Rozhodila rukama a dramaticky pronesla: „Ale nedej bože, že bych tohle mohla říct jí. Když jsem to minule zkusila, málem mi ukousla hlavu. Jo, nesnáší soucit. Nenávidí ho. Pořád má pocit, že ať se jí stane cokoli příšernýho, pořád jsou lidi, co jsou na tom mnohem hůř.“ Protočila panenky.

Věděl jsem přesně, o čem mluví. Když jsme byli s Camryn na cestě, taky se přede mnou snažila zlehčovat svoje problémy, takže to znám z první ruky. Jenže Natalie neví, že já dokážu Camryn z té její ulity vždycky vytáhnout. Pousmál jsem se, když se mi hlavou mihlo, že za pár týdnů se mi povedlo víc, než dokázala její takzvaná nejlepší kamarádka za celý život, co se znají.

„Takže se s tím vždycky smíří,“ pokračovala. „Pokaždý. Ale říkám ti, že má v sobě tolik potlačenýho smutku a hněvu a zklamání a čeho si vzpomeneš, že se s tím nejspíš nikdy nedokáže vypořádat. A teď, po tom, co se stalo s tím dítětem…,“ polkla a hnědé oči se jí naplnily nejistotou, „… vážně se o ni bojím, Andrewe.“

Nečekal jsem, že moje setkání s Natalií skončí tak, že budu mít o Camryn ještě větší obavy. Ne že bych je neměl už předtím. Ale čím delší dobu ta holka mluvila, tím to bylo horší.

„Řekni mi o tom psychiatrovi,“ vyzval jsem ji. „Ptal jsem se jí na to, ale nechtěla o tom ani slyšet.“

Natalie si přehodila nohu přes nohu a povzdychla si. „Když Ian umřel, její táta jí domluvil terapii. Cam tam chodila jednou za tejden a připadalo mi, že jí to fakt prospívá. Ale spíš bych řekla, že nás všechny houpala. Nevezmeš prostě najednou nohy na ramena a nenasedneš do prvního autobusu, kdyby všechno bylo tak

v pořádku, jak tvrdila.“

„Její táta ji k tomu přemluvil?“

Natalie přikývla. „Jo, vždycky měla blíž k tátovi než k mámě – Nancy je fajn, ale občas se chová trochu střeleně. Když se její táta sbalil a odstěhoval se ke svý přítelkyni do New Yorku, myslím, že se to pro Camryn všechno podělalo ještě mnohem víc.

Jenže to samozřejmě nikdy nepřizná.“

Zhluboka jsem se nadechl a přejel si rukama po hlavě. Cítil jsem se provinile, že se tohle všechno dozvídám od Natalie. Jenže musel jsem brát, kde se dalo, protože Camryn by mi očividně nic z toho sama nepověděla.

„Říkala něco o lécích,“ vzpomněl jsem si. „Že nebude brát žádný prášky na duševní poruchy, protože –“

„Jo, brala antidepresiva,“ přerušila mě Natalie, „ale nevím jak dlouho, protože pak najednou přiznala, že už je před měsícema vysadila. Vůbec jsem to netušila.“

Musel jsem se dostat k jádru věci. „A proč přesně ses se mnou chtěla sejít?“ zeptal jsem se. „Doufám, že ne proto, abys mi vyslepičila její tajemství.“ Byl jsem rád, že to vím, ale nedokázal jsem nemyslet na to, jestli mi to Natalie neříká jen proto, aby se vypovídala. Snad ne. Myslím, že jí na Camryn upřímně záleží. Ale taky je to prostě Natalie – na to člověk nesmí zapomínat.

„Protože si myslím, že bys ji měl hlídat,“ odpověděla a získala si tak mou okamžitou pozornost. „Když Ian umřel, měla opravdu vážný deprese. Vůbec jsem ji nepoznávala. Nebrečela, nebyla smutná, jak bys v takový chvíli čekal, ona… byla stoická, lepší slovo mě nenapadá.“ Podívala se na mě. „Přestala se scházet se mnou. Přestalo jí záležet na škole. Odmítla jít na vysokou. Měly jsme plány, jak spolu půjdeme na vejšku, dělaly jsme si je už od prváku na střední. Ale když dostala ty deprese, univerzita bylo to poslední, na co by myslela.“

„A na co myslela?“

Natalie pokrčila lehce rameny. „To nevím, protože o tom skoro nemluvila. Ale občas mluvila o divnejch věcech, třeba že si chce hodit na záda batoh a jezdit po světě. Už si to přesně nepamatuju, ale rozhodně to nebylo nic z normálního života. Občas se zmínila, že by chtěla zase něco cítit. Připadalo mi divný, že by člověk moh nic necítit, ale co já vím?“ Mávla rukou a mluvila dál. „A pak potkala tebe a byla to zase ona. Ale o sto procent pozitivnější. Poznala jsem to, když mi tenkrát volala z New Orleansu, že se něco změnilo. Vážně, nikdy jsem ji neviděla tak šťastnou jako s tebou.“ Odmlčela se. „Podle mě jsi to nejlepší, co ji kdy potkalo. Promiň, že o tom mluvím, ale kdybys umřel…“

Netrpělivě jsem na ni kývl, aby pokračovala, ale neudělala to. Uhnula očima, jako by to nejradši vzala zpátky.

„Kdybych umřel, tak co?“

„Nevím,“ zamumlala, ale nevěřil jsem jí. „Prostě si myslím, že bys ji měl hlídat. Asi ti nemusím vykládat, že teď tě potřebuje víc než kdy předtím.“

Ne, to nemusela. Ale po všem, co jsem si od ní vyslechl, jsem získal pocit, že bych měl být s Camryn, teď a kdykoli potom, každou vteřinu, ve dne v noci. Málem jsem Natalii nenáviděl za to, že mi to pověděla. Ale zároveň jsem to potřeboval vědět.

Vstal jsem od stolu a zastrčil si ruce do kapes černé bundy. Nohou jsem přišoupl židli ke stolu.

„To už chceš jít?“

„Jo,“ potvrdil jsem a díval jsem se, jak vstává. „Už jsem toho slyšel dost.“

„Prosím, neříkej jí –“

Zvedl jsem ruku, abych ji zarazil. „Nechápej mě špatně, já oceňuju, že jsi mi to všechno řekla. Ale jestli se Camryn zeptá, povím jí, že ses se mnou chtěla sejít a co všechno jsem se od tebe dozvěděl. Takže ode mě nečekej, že jí to budu tajit.“

Vydechla. „Taky dobře.“ Sebrala ze stolu svoji kabelku. „Nechtěla jsem, abys jí to povídal, jen kvůli tomu, jak by se mohla cítit, kdyby se o tom dozvěděla. Ne proto, že bych měla strach, jestli se na mě naštve.“

Přikývl jsem. Připouštím, že tentokrát jsem jí věřil.

Posedával jsem na pohovce v obýváku a koukal se na televizi, když Camryn a její máma přijely od gynekoložky. Přistihl jsem se, že sedím legračně zpříma. Nedělalo mi moc dobře, že jsem v domě její mámy. Odložil jsem ovladač na dubový konferenční stolek a vydal se Camryn naproti do chodby.

„Tak jak to šlo?“ Rozpačitá otázka. Rozpačitý postoj. Všechno to bylo rozpačité a já přitom rozpaky nenáviděl. Musíme se brzo přestěhovat do vlastního bytu. Nebo aspoň do hotelu.

Camrynin pohled zněžněl, když mě uviděla. Políbila mě na tvář.

„Šlo to dobře,“ ujistila mě. „Mám, co jsem potřebovala. A jak ses měl dneska ty? Určitě sis užíval jízdu v mým šarmantním autíčku ve stylu New Age, že jo?“ Levý koutek se jí zvedl k úsměvu.

Trochu jsem zčervenal.

Její máma se na mě pousmála, když procházela kolem nás do kuchyně. Byl to jeden z těch výrazů, o kterých ráno mluvila Camryn – Ona je tak křehká a Je mi vás tak líto. Začínal jsem chápat, proč to Camryn tak vadí.

„Nic moc jsem nedělal, ale vydržel jsem čtvrt hodiny konverzace ve Starbucksu se Shenzi.“

„Se Shenzi?“

Usmál jsem se. „Tys nikdy neviděla Lvího krále? To byla jedna z hyen.“ Mávl jsem rukou. „No tak dobře, s Natalií. Chtěla se mnou mluvit o tobě. Dělá si vážně starosti.“

Camryn se zatvářila naštvaně a zamířila chodbou ke své ložnici. Šel jsem za ní.

„Umím si představit, co ti vykládala,“ vyhrkla, sotva vešla do pokoje. Odložila kabelku a nákupní tašky na postel. „A pěkně mě míchá, že ti volala za mýma zádama.“

„Možná jsem se s ní neměl scházet,“ uznal jsem. Zůstal jsem stát na prahu. „Ale hodně na mě tlačila a upřímně, chtěl jsem si vyslechnout, co mi poví.“

Camryn se otočila tváří ke mně. „A co ti to setkání přineslo?“ Lehce nesouhlasný tón její otázky mě bodl jako žihadlo.

„Jen mi povídala, že máš za sebou hodně –“

Camryn zvedla ruku a vyčítavě zavrtěla hlavou. „Andrewe, poslouchej mě, a vážně, jo?“ Popošla ke mně a vzala moje ruce do svých. „Právě teď mě ze všeho nejvíc trápí to, jak si o mě všichni dělají starosti. Vzpomeň si – bavili jsme se o tom ráno. A teď se na mě podívej.“

Podíval jsem se. Už jsem se na ni díval tak jako tak.

„Chodím tady a fňukám?“ Ne, nefňukáš. „Kolikrát jsi mě za poslední tejden viděl, jak se usmívám?“ Vlastně mockrát. „Slyšel jsi mě někdy mluvit tak, že by z toho bylo zřejmé, jak moc trpím, ale mistrně to maskuju?“ Ne, to asi ne. Ne.

Naklonila svou krásnou blonďatou hlavu ke straně, natáhla ruku a jemně mě pohladila po tváři konečky prstů. „Chci, abys mi něco slíbil.“

Normálně bych bez váhání odpověděl „cokoli“. Teď jsem zaváhal. Naklonila hlavu na druhou stranu a odtáhla ruku z mé tváře.

Konečně jsem zdráhavě odpověděl. „Záleží na tom co.“ Nevyčetla mi to, ale ve tváři se jí objevilo zklamání.

„Slib mi, že se vrátíme k normálu. Nic víc nechci, Andrewe. Chybí mi to, jaký to mezi náma bylo předtím. Chybí mi všechny ty bláznivý chvíle, bláznivej sex, tvoje bláznivý dolíčky, tvůj bláznivej, energickej, dychtivej přístup k životu.“

„Chybí ti cestování?“ zeptal jsem se a z její tváře najednou zmizelo všechno světlo.

Jako bych vyslovil kletbu.

Uhnula přede mnou očima a připadala mi jako ponořená hluboko v myšlenkách.

„Camryn… chybí ti cestování?“ opakoval jsem důrazně. Potřeboval jsem odpověď na tuhle otázku ještě víc než před chvílí, kvůli té její nečekané reakci.

Po několika dlouhých vteřinách ke mně zase zvedla oči a já zjistil, že se v nich topím… ale ne tím správným způsobem.

Neodpověděla mi. Jako by… nemohla.

Netušil jsem, co se jí děje v hlavě, ale toužil jsem na to přijít. Po chvíli jsem prohodil: „Teď to můžeme podniknout.“ Položil jsem jí dlaně na paže pod rameny.

„Třeba právě tohle potřebuješ… potřebujeme.“ Sotva jsem to vyslovil, začalo se mě zmocňovat čím dál větší vzrušení. Já a Camryn, na cestě. Žít svobodně, ze dne na den, jak jsme si to plánovali. Zjistil jsem, že se zeširoka usmívám, tvář zalitou vzrušením. Sakra, to je přesně ono! Proč mě to nenapadlo už předtím?

„Ne,“ odpověděla monotónně. Její odmítnutí mě vytrhlo z pocitu blaženosti, z toho skoro snového stavu.

„Ne?“ Nemohl jsem tomu uvěřit. Ani to pochopit.

„Ne.“

„Ale… proč ne?“ Camryn se odtáhla a poodešla ode mě stranou. „Teď už nemusíme nic odkládat.“

Pochopil jsem to ve chvíli, kdy jsem to vyslovil. Ale nemusel jsem to říkat, udělala to za mě.

„Andrewe,“ pronesla něžně a hlasem plným lítosti, „kdybychom to teď podnikli, pořád bych musela myslet na to, že to můžeme dělat jen proto, že nemáme žádný dítě. Takže se na to zrovna teď necítím. A ještě hodně dlouho nebudu.“

„Tak jo.“ Popošel jsem k ní a usmíval se na ni tím láskyplným způsobem, který ji měl ujistit, že ať bude chtít cokoli, já stojím vždycky za ní.

„Tak jak velkýho cvoka ze mě Natalie udělala dneska?“ Camryn se tiše zasmála a začala vybalovat věci z nákupní tašky, kterou si přinesla.

„Toho nejhoršího,“ ujistil jsem ji. „Ale ukázalo se, že ona je sotva o příčku vejš.“ Usmál jsem se na ni. „Jenže to ty víš, že jo?“

Usmála se na mě, vytáhla z tašky balíček spodních kalhotek a začala si odtrhávat samolepky z látky.

„Určitě ti vykládala, jak jsem měla deprese a jakou mám v životě smůlu,“ pokusila se napodobit Nataliin hlas. Přimhouřila na mě oči. „No jo, prošla jsem si tím, ale byla to přechodná fáze a už je to za mnou. A vůbec, copak je na světě někdo, koho nepotká žádný úmrtí blízkých, rozvody a další špatný věci? Je to směšný, že –“

„Kotě, co jsem ti říkal v New Orleansu?“

„Tam jsi mi říkal spoustu věcí.“ Posbírala cenovky a odnesla je do koše.

„Že nejsou žádný závody v utrpení.“

„Jo, pamatuju se.“ Začala sbírat kalhotky z postele, ale předešel jsem ji a popadl troje shora dřív, než mi je stačila vyhrábnout. Růžové krajkové jsem si podržel před obličejem, ty druhé dvoje si přitiskl na prsa.

„Sakra, ty se mi líbí,“ prohlásil jsem, než mi je vyškubla.

„To je fuk,“ ozvala se Camryn, když jsem se zmocnil dalšího páru a zase si je přiložil k hrudi. „Už o tom nechci mluvit, ano?“ Vytrhla mi i tyhle kalhotky a šla si je uklidit do zásuvky v prádelníku.

Pak se vrátila ke mně a vylezla mi na klín. Koleny se zabořila do přehozu postele.

Hladil jsem ji po stehnech, kterými mě svírala.

„Chci si večer někam vyrazit,“ oznámila mi. „Co myslíš?“

Skousl jsem si zuby spodní ret. „To vypadá skoro jako plán,“ prohodil jsem. „Kam chceš jít?“

Sladce se na mě usmála, jako by si tohle už dlouho promýšlela. Hrozně rád jsem ji viděl, jak se takhle usmívá. A ten úsměv byl zatraceně skutečný, takže Natalie možná přeháněla.

„Chci jít do Podzemí s Natalií a Blakem.“

„Není to ten klub, kde tě ten hajzl na střeše líbal?“

„Jo,“ pronesla zpěvavým hlasem. Sakra, jestli se na mně nepřestane takhle pohybovat… „Ale ten hajzl je na rok v base. A Natalie o to moc stojí. Psala mi esemesku, ještě než jsem dorazila domů.“

„Nechce to jen proto, že má před tebou špatný svědomí?“

„Možná,“ Camryn pokrčila rameny, „ale stejně to může bejt dobrý, ne? Bylo by fajn zase pro změnu poslouchat muziku v publiku než stát na pódiu.“

Lehla si mi na hrudník. Natáhl jsem se a vzal do dlaní její dokonale tvarovaný zadeček. Trochu jsem stiskl. Políbila mě a já přesunul paže výš a objal ji kolem trupu.

„Tak jo,“ souhlasil jsem tiše, když jsme přerušili polibek. „Půjdeme do Podzemí.

A zejtra poletím do Texasu a sbalím naše věci.“

„Nevadí ti, doufám, že nepojedu s tebou.“

„Ne, v pohodě.“ Políbil jsem ji na čelo. „Víš, ještě jsi mi neřekla, jestli budeš s Natalií hledat ten byt pro nás.“

Nazdvihla se, narovnala v zádech a chytila mě za ruce. Naše prsty se propletly.

„K tomu se taky dostanu,“ slíbila. „Ale všechno popořadě a zrovna teď je dalším krokem připravit se na večer.“

Přikývl jsem a usmál se na ni. Pak jsem jí stiskl ruce a znova ji k sobě přitáhnul.

„Jsi můj celej svět,“ zašeptal jsem jí a pomalounku zahýbal jejími boky na svém klíně.

Sklonila se ke mně, a než se naše rty spojily v polibku, řekla: „Kdybych na to náhodou z nějakýho důvodu zapomněla, doufám, že vymyslíš, jak mi to připomenout.“

Prohlížel jsem si její rty, hladil ji bříšky palců po tvářích. „Spolehni se. Vždycky,“ odpověděl jsem a začal ji hladově líbat.

KAPITOLA DESÁTÁ

Bylo to už dost dlouho, kdy jsem šel naposledy do klubu, jako je Podzemí. Sakra, je mi pětadvacet, ale na tom místě jsem si připadal jako stařík. Asi jsem svoje pařby

v barech a klubech absolvoval spíš na poklidnějších místech, jako třeba v New Orleansu, takže jsem skoro zapomněl, že taky existuje heavy metal. Ne že bych ho neměl rád, ale každopádně dávám přednost starší muzice. S Camryn jsme strávili večer s Blakem a Natalií, poslouchali jsme kapelu s názvem Šedesát devět – ohromně originální –, jak vrže na kytarách jednu notu za druhou, zatímco zpěvák troubí do mikrofonu jako los v říji.

Ale publiku se to zřejmě líbilo. Možná proto, že většina z těch lidí byla opilá nebo zfetovaná. Nejspíš obojí.

Normálně bych pil taky, ale souhlasil jsem, že budu dělat řidiče, a nevadilo mi to. Chtěl jsem, aby se Camryn pořádně pobavila a užila si to. Už to potřebovala. A byl jsem na ni hrdý, že to zkouší, protože jsem popravdě spíš čekal, že ji bůhvíjak dlouho nevytáhnu z domu. Ne že bych sám nad Lily netruchlil. Ale Camryn byla živá a zdravá a měl jsem pocit, že na tom teď záleží ze všeho nejvíc.

Když jsme vyšli ven, chladný listopadový vzduch byl po třech hodinách v dusném zakouřeném klubu příjemným osvěžením.

„Můžeš jít?“ zeptal jsem se Camryn, když jsem ji odváděl s rukou obtočenou kolem jejího pasu.

Položila mi hlavu na rameno a schovala si dlaně do rukávů bundy.

„Je mi fajn,“ odpověděla. „Dneska jsi mě odtamtud dostal včas, takže mě nebudeš muset celou cestu nýst v náručí jako tenkrát v New Orleansu.“ Cítil jsem, jak zvedla hlavu, a zkusil jsem se jí podívat do očí, ale zároveň jsem taky sledoval cestu, protože chodník nebyl moc osvětlený. „Pamatuješ si to, že jo?“

„To víš, že pamatuju.“ Chytil jsem ji pevně kolem pasu. „Není to tak dlouho, a i kdyby bylo, nikdy na tu noc nezapomenu.“

Usmála se na mě a pak se zadívala na cestu.

„Byla jsi fakt nezapomenutelná,“ ujistil jsem ji.

„Vím, že jsem se jednou vzbudila,“ vzpomínala. „Seděla jsem vedle záchodový mísy a nechápala, jak jsem se tam dostala. A pak jsem ucítila, jak seš za mnou a zvedáš mě, a nechtělo se mi vstávat. Ne proto, že jsem byla ještě napůl opilá a hlava mi škubala, jako by ji někdo nacpal do skartovačky, ale protože tys byl se mnou.“

„Jo, vzpomínám si…“ Na chvíli jsem se ponořil do hloubi paměti.

Šli jsme vedle sebe po chodníku asi deset minut a tiskli se v chladu k sobě, až jsme dorazili k benzince, kde stálo na opuštěném parkovišti naše auto. Zapnul jsem topení naplno a vyrazil v tom holčičím autíčku zpátky do domu Camryniny mámy. Když jsem zajel na příjezdovou cestu a uviděl auto její matky parkovat před námi, zase jsem zatoužil po tom, abychom radši bydleli v hotelu. Nancy je fajn, ale rád chodím doma

v boxerkách nebo úplně nahý, a to tady moc nešlo.

Pomohl jsem Camryn z auta a držel ji dál kolem pasu pro případ, že by na ni alkohol teprve teď začal působit. Jenže vypadala v pohodě. Trochu stříknutá, ale

v pohodě. Zamkl jsem za námi a Camryn ze sebe hned shodila bundu a pověsila ji na věšák v rohu haly. Napodobil jsem ji.

Dům byl ponořený do ticha. Jediné světlo představovala oranžová noční lampička v hale a druhá nad kuchyňským pultem, která osvětlovala bar.

Camryn mě překvapila, když jí ruce vyjely výš po mém hrudníku a přitiskla mi tvrdě prsty na prsa, takže mě přirazila ke stěně. Vklouzla mi jazykem do pusy a já ji zlehka kousl do spodního rtu, než jsem ji políbil. Její pravá ruka mi sklouzla

k poklopci džín. Snadno vytlačila knoflík z dírky a rozepnula zip. Začal jsem ji líbat tvrději a zasténal jí do úst, když mi zajela rukou do boxerek a sevřela mě.

Bože, už je to tak strašně dlouho…

Tiskla se ke mně, až mě znovu přirazila zády na stěnu.

Odtáhl jsem se od jejích rtů jen na chvíli, abych stačil vyslovit: „Strašně moc tě chci, ale musíme nejdřív do tvýho pokoje.“

Její polibky byly čím dál divočejší a pak pronesla se rty těsně u mých: „Máma tady není.“ Kousla mě do rtu tak tvrdě, až to pálilo, ale jenom jsem ji začal chtít ještě víc.

„Dneska jela do práce v Rogerově autě.“

Dál jsem jí drtil rty svými, když jsem ji zvedl do náruče, abych ji odnesl do jejího pokoje. Nešlo to dost rychle, takže mi stáhla tričko ještě dřív, než jsem ji pronesl dveřmi a hodil na postel. Strhal jsem z ní zbytek oblečení a nechal jí jenom kalhotky. Zůstala sedět na kraji postele a stáhla mi džíny a trenýrky. Vyhoupl jsem se na ni, nadlehčil svoje tělo na jedné ruce a druhou ji dráždil, přejížděl jsem jí prsty po krajkové látce kalhotek nad jejími vlhkými pysky. Svíjela se pode mnou se zavřenýma očima a zakloněnou hlavou, takže se její ňadra zvedala výš ke mně.

Vstal jsem z postele a jediným pohybem prostředníčků jí stáhl kalhotky. Líbal jsem ji na vnitřní stehna a nemohl jsem se ubránit tomu, abych neupadl hlouběji mezi její stehna, protože už jsem to tak strašně dlouho nedělal. Teď už jsem nemyslel na to, jak ji vzrušit, protože jsem byl sám napůl šílený.

Horečnatě jsem ji lízal a ona se snažila popolézt na posteli dál, aby se vyhnula mým ústům. Chytila se křečovitě pokrývek a hlava jí zůstala viset z postele na druhé straně. Pevně jsem ji uchopil za stehna a přitáhl si ji zase blíž, moje prsty se zarývaly do její kůže. Začal jsem jí sát klitoris ještě tvrději, až už to nemohla vydržet a sevřela mi stehny hlavu.

Poznal jsem, že už nemá daleko k tomu, aby se udělala, když mě chytila za vlasy a prudce mě od sebe odtáhla.

Zíral jsem na hladké křivky jejího těla z rozkroku a ona se dívala na mě. Její prsty se mi probíraly ve vlasech. Čekal jsem, protože jsem netušil, co se jí honí v hlavě, proč mě zastavila.

Jako by na něco čekala, ale já nevěděl na co. Dokázal jsem myslet jen na to, jak strašně už chci do ní. Stálo mě to všechny podělaný zbytky sil, abych se udržel, abych si ji pod sebou neobrátil, nezvedl ji na ruce a kolena a nechytil ji za vlasy tak, až by to bolelo, abych…

Camryn naklonila hlavu ke straně a studovala můj obličej, jako by zvažovala další pohyb. Její tvář byla okouzlující. Bylo v ní něco záhadného a křehkého, co jsem tam dřív neviděl. Pak mi naznačila rukama, abych si lehnul na postel, a já se instinktivně natáhl na záda. Vylezla si na mě, políbila mě na břicho, na žebra, na hrudník, až se otřela kundičkou o mého ptáka. Zasténal jsem slastí, když jsem ucítil její horkou vlhkost. Sladce a nevinně se na mě usmála, i když jsem moc dobře věděl, že k obojímu má daleko. Pak mě uchopila do ruky a začala si mě mučivě pomalu zavádět do sebe,

z toho se mi protočily panenky.

Nechal jsem ji, aby mě šukala, jak dlouho měla chuť, ale měl jsem co dělat, abych se neudělal dřív než ona. A v posledním okamžiku se stalo něco, co bych nikdy nečekal. Vnitřně jsem zpanikařil a doufal jsem, že to Camryn necítí, když jsem ve zlomku vteřiny činil zásadní rozhodnutí, jestli ho z ní mám vytáhnout dřív.

Camryn

Srdce mi rychle bušilo. Byla jsem udýchaná a na čele mi vyrazil pot, i když v pokoji bylo chladno. Když jsem začala vrcholit, Andrew se zatvářil, jako by se ho zmocnila panika, a vytáhl se ze mě. Trochu mě to překvapilo, ale nedala jsem to na sobě znát. Naklonila jsem se tak, že se naše hrudníky jen zlehka dotýkaly, a dodělala ho rukou.

Když jsem se na něj zhroutila s tváří přitisknutou na jeho prsa, koleny jsem se pořád opírala o matraci podél jeho těla a měla klín zabořený v jeho. Slyšela jsem, jak mi do ucha hlasitě buší jeho srdce. Andrew roztáhl paže přes postel a chytil dech. Pak mě objal. Cítila jsem, jak mi tiskne rty do vlasů.

Ležela jsem tam a přemýšlela. O tom, co se právě stalo a co se nestalo. Myslela jsem na to, jak krásně voní a jak horká je jeho kůže. Myslela jsem na to, jak se krotil. Jako by se pořád bál, aby mi neublížil – fyzicky, emocionálně, snad i duševně, pokud to vůbec jde. Milovala jsem ho za to. Milovala jsem ho za to, že mě tolik miluje. Jenom jsem doufala, že se tak ochranitelsky nebude chovat už napořád.

Zatím jsem to nechala plavat. Asi mu budu nejdřív muset dokázat, že jsem zase sama sebou, než kolem mě přestane kvokat. To jsem respektovala.

Zvedla jsem obličej a usmála se na něj.

Zajímalo mě, jestli mi zkusí nějak vysvětlit, proč se ze mě vytáhl… možná řekne, že si nebyl jistý, jestli už může… Ale nezačal s tím. Možná čekal, že začnu já. Jenže já

o tom taky mlčela.

Abych přerušila to ticho a ovzduší nejistoty, zhoupla jsem se na něm a tiše se zasmála.

„Musíš počkat, až se trochu vzpamatuju, kotě.“ Usmál se na mě a plácl mě dlaněmi po zadku.

Přehnaně jsem vyjekla a předstírala, že to doopravdy bolelo. Pak jsem se na něm zavrtěla znova.

„Koukej toho nechat,“ varoval mě. Dolíčky ve tvářích se mu prohloubily. Udělala jsem to znova.

„Myslíš, že si dělám srandu? Zkus to udělat ještě jednou a budeš litovat.“

Samozřejmě že jsem to zopakovala, a v duchu se obrnila proti jeho pomstě.

Sáhl mezi naše těla, chytil mě za bradavky a tvrdě je zmáčknul, až mi přejel mráz po zádech. Měla jsem pocit, že kdybych se jen trochu pohnula, utrhne mi je.

„Auuu!“ zavyla jsem se smíchem. Když jsem se mu pokusila vykroutit, štípl mě ještě tvrději.

„Já tě varoval,“ pronesl vážně a zavrtěl hlavou. Udělalo na mě dojem, jak přesvědčivě dokáže zahrát pana učitele. „Měla jsi mě poslechnout.“

„Prosím, prosím, prosím, pusť mě!“ Olízl si suché rty. „A budeš hodná?“

Asi desetkrát za sebou jsem rychle přikývla.

Přimhouřil na mě ty svoje ďábelské zelené oči. „Slibuješ?“

„Slibuju při památce svýho dávno zesnulýho psa Beebopa!“

Naposledy mě štípl do bradavek, až jsem zamrkala bolestí a zaskřípěla zuby,

a pustil mě. Potom se nadzvedl na posteli a obtočil si moje nohy kolem pasu. Sklonil hlavu a každou bradavku mi horce olízl špičkou jazyka. Pak je políbil.

„Už je to dobrý?“ zeptal se s pohledem upřeným do mých očí.

„Dobrý,“ zašeptala jsem. Políbil mě na rty a něžně jsme se milovali, dokud jsme někdy kolem třetí ráno neusnuli schoulení k sobě.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Ráno jsem měla mnohem příšernější kocovinu než jindy. Včera to bylo poprvé po dlouhých měsících, kdy jsem se napila. Ale nestěžovala jsem si. Přetočila jsem se na bok a na budíku si přečetla čas – bylo o hodinu a půl později, než měl Andrew dorazit na letiště. Vytřeštila jsem oči a posadila se na posteli.

„Andrewe!“ zatřásla jsem s ním.

Zasténal a otočil se na záda. Pootevřel na škvírku oči. Natáhl se po mně a pokusil se mě přitáhnout k sobě a zase usnout, ale odstrčila jsem ho.

„Vstávej. Uletělo ti letadlo.“

Jediná část jeho těla, která se pohybovala, byly oči. Teď se prudce vykulily, jak mu to došlo, a zbytek těla se přidal.

„Do prdele, do prdele, do prdele!“ Vyskočil z postele a zůstat stát nahý uprostřed pokoje.

Nikdy mě neomrzí dívat se na něj – nahého nebo oblečeného, to je jedno. Pořád jsem ještě nechápala, jaktože jsme my dva skončili spolu. Andrewovy ruce vyletěly k hlavě a uhladily vlasy. Na pažích se mu napjaly svaly a z hrudi mu unikl dlouhý poraženecký povzdech.

„Zkusím chytit další let.“

Vylezla jsem z postele a sebrala z podlahy župan, abych se s ním vydala do sprchy.

„Ne že by mi vadilo zůstat s tebou o pár hodin dýl,“ dodal Andrew a vykročil ke mně.

„Já ti nevím, Andrewe.“ Oblékla jsem si župan a pevně ho v pase převázala. „Já už se docela těšila, že se tě konečně zbavím.“ Stála jsem zády k němu a usmívala se.

V pokoji zavládlo ticho.

„To myslíš vážně?“

Jeho ohromený hlas byl prostě neodolatelný. Nešlo to nevybuchnout smíchy. Otočila jsem se k němu a políbila ho na rty.

„Sakra, ne, nemyslím to vážně. Třeba jsem já včera vypnula alarm na budíku. Třeba jsem to udělala schválně.“

Jeho úsměv se rozšířil. Políbil mě a šel sebrat svoje boxerky, které ležely vedle postele.

„Udělalas to schválně?“

„Ne, ale je to dobrej nápad. Nechám si ho v záloze na příště. Chceš se osprchovat se mnou?“

Vzápětí se ozvalo zaklepání na dveře. Andrewovi došlo, že je to nejspíš máma, a strnul. Svezl se na kraj postele a přitáhl si na sebe cíp pokrývky.

Otevřela jsem dveře a za nimi stála v celé své peroxidové blond nádheře moje mamka.

„Už jsi vzhůru?“ zeptala se.

Ne, mami, jsem náměsíčná. Někdy je vážně legrační.

Viděla jsem, jak loupla očima po Andrewovi. Už mi stihla vyjádřit obavy, že by pro mě bylo nebezpečné zase rychle otěhotnět. Ale snad nečekala, že se vůbec nebudeme milovat? No, jestli čekala, tak má prostě smůlu.

Slabě se usmála a zeptala se: „Chceš jít se mnou dneska za Brendou?“

Rozhodně ne. Tetu Brendu miluju, ale nehodlala jsem se napůl udusit v jejím domě plném cigaretového kouře.

„Ne, máme něco domluvenýho s Natalií.“ Což byla sice lež, ale co.

„Aha, dobře. No tak…“ Oči jí opět zalétly k Andrewovi a pak ke mně. „Já myslela, že měl dneska ráno odletět do Texasu?“

Utáhla jsem si pásek županu a zkřížila ruce na prsou.

„Zaspali jsme, ale chce chytit další letadlo.“

Mamka přikývla a naposledy nakoukla do pokoje. Nepatrně se na Andrewa usmála a on jí odpověděl stejně. Trapas. Andrew se jí líbil, ale máma prostě nebyla zvyklá na to, aby se mnou v mém dětském pokoji spali kluci, i když už jsme tady byli přes dva týdny. Kdyby mi nebylo skoro jednadvacet a nebyli jsme zasnoubení, rozhodně by to nedovolila. Zároveň věděla, jak moc se máme rádi, a když jsme přišli o děťátko, přála mi, abych měla Andrewa vedle sebe. Jenže to stejně bylo trapné. Pro nás všechny. Jo, musíme si s Andrewem rozhodně rychle najít vlastní bydlení.

Vlastní byt… tady v Raleighu. Najednou jsem měla pocit, jako by mi na hruď dosedlo něco těžkého.

Máma nás konečně nechala na pokoji a já se otočila na Andrewa. Tvářil se rozpačitě, když tam tak seděl s pokrývkou obtočenou kolem boků a nervózně se mračil.

„Osprchuješ se se mnou?“ navrhla jsem znova, ale už jsem na něm viděla, že se mu do toho moc nechce.

Trhnul sebou. „Ne, asi pudu až po tobě.“

Zasmála jsem se jeho chlapecké stydlivosti a pak se nad ním smilovala. „Tenhle víkend začnu hledat nějaký byt. Slibuju.“

„Jestli chceš, abych to dělal s tebou, tak klidně počkej, až se vrátím,“ navrhl.

„Myslel jsem, že bys to mohla dělat s Natalií, jen pro případ, že by ses zatím chtěla něčím zabavit. A taky, abyste se vy dvě mohly poradit, jaký záclony a potahy a závěsy a tyhle krávoviny.“

Hlasitě jsem se rozesmála. „Nebudu vybírat žádný závěsy,“ ujistila jsem ho.

„Záclony možná, ale závěsy jsou dobrý leda pro bytový architekty nebo bohatý starý panny.“

Andrew zavrtěl hlavou nad mým komentářem a já se vydala do koupelny.

Připadala jsem si jako Jekyll a Hyde. Pořád. Před Andrewem se tvářím šťastně

a nepředstírám to… jsem šťastná. Aspoň myslím. Ale sotva jsem sama, proměním se

v někoho jiného. Jako by za mnou pořád stál někdo neviditelný a přepínal mi v mozku spínač. Zapnout. Vypnout. Zapnout. Vyp – ne, prosím, ne. Nechat zapnuto.

Posadila jsem se do vany, skrčila kolena pod bradu a nechala na sebe proudit horkou vodu. Myslela jsem na ten byt, který musím najít, na to, jak jsem si to včera užila v Podzemí, na tu hromadu špinavého prádla, se kterou už bych měla něco

udělat, na to, jak na vrcholku mýdla rychle bledne logo. Když voda začala chladnout, probrala jsem se z toho podivného denního snění a došlo mi, jak dlouho už tady jsem. A to jsem se ani neoholila. Vypustila jsem vodu a vylezla ven. Úmyslně jsem si dávala pozor, abych si nestoupla na předložku, protože jsem nesnášela, když se jí moje chodidla dotkla. Zabalila jsem se do čisté osušky, zůstala tam stát a zírala na sebe do zrcadla. Bezmyšlenkovitě jsem začala počítat stříkance zubní pasty na umývadle.

Přestala jsem u čtrnácti.

Otevřela jsem skříňku nad umývadlem, kde byla lékárnička, a hledala brufen. Na kocovinu mi naštěstí vždycky stačilo pár tablet na bolení hlavy. Když jsem ho našla, zahlédla jsem za ním oranžovo-hnědou lahvičku nějakého léku na předpis a zvědavě ji povytáhla. Na etiketě stálo Percocet 7,5 – k tlumení bolesti, v případě potřeby 1 tabletu po šesti hodinách. Nancy Lillardová. Netušila jsem, že máma má prášky na bolest, ale očividně je moc nebrala. Ale vím, že měla problémy se zády, tak asi konečně zašla ke specialistovi. Anebo jako zdravotní sestra zneužívá svého přístupu

k předpisům a obstarává si takhle léky sama.

Ne, to je asi blbost. Podle etikety tady tu lahvičku měla už měsíc a skoro nic z ní neubylo. To se mi ulevilo, že máma je pořád ta stejná ženská, která kromě neškodných, volně prodejných léků odmítala užívat na bolest cokoli silnějšího.

Chtěla jsem lahvičku vrátit do police, ale pak jsem se zarazila. To mi přece nemůže ublížit, ne? Bolí mě hlava a tohle je lék na bolest, ne? Jo. Odšroubovala jsem víčko

s dětskou pojistkou, vyklepla si do dlaně jednu tabletku, spolkla ji a zapila vodou z vodovodu. Pak jsem si oblékla župan, pevně ho převázala páskem a vydala se do

svého pokoje, abych se oblékla. Slyšela jsem, jak se Andrew baví s někým v kuchyni, ale jeho tlumený tón mi napověděl, že ne s mámou. Asi telefonuje. Když jsem zaslechla jméno jeho mladšího bratra, Asher, moje tušení se potvrdilo. Soustředila jsem se na oblékání.

Myslela jsem na to, že až se uvidím s Natalií, musím ji ze všeho nejdřív přetrhnout.

Ať se kouká přestat strachovat a domlouvat se za mými zády s mým klukem.

Pustila jsem se do česání mokrých vlasů a vydala se do kuchyně za Andrewem.

„Chápu, brácho, ale teď to není zrovna nejlepší nápad,“ slyšela jsem Andrewa

a zarazila jsem se ještě v chodbě, abych ho nevyrušila. „Jo. Jo. Je jí líp. Rozhodně už není tak zničená jako první tejden. Uhm.“ Nakoukla jsem do kuchyně a zjistila, že stojí u linky, jednou rukou si tiskne mobil k uchu a druhou má položenou na barovém pultu. Přikyvoval a poslouchal toho na druhém konci. Hádala jsem, že to je jejich třetí bratr, Aidan, a nepletla jsem se, protože Andrew vzápětí prohlásil: „Vyřiď Michelle, že děkuju za pozvání. Možná k vám vyrazíme tak za měsíc nebo dva, jestli bude mít Camryn čas – ne, asi až na jaře. V zimě je na mě v Chicagu příšerná kosa.“ Andrew se zasmál. „Hele, proč myslíš, že jsem radši bydlel v Texasu?“ Znova se zasmál. Obešla jsem roh kuchyňského koutu, takže mě konečně uviděl.

„Já bych jela ráda,“ prohlásila jsem.

Andrew na mě chvíli zíral. Pak řekl Aidanovi do telefonu: „Vydrž prosím tě chvilku.“ Zakryl mikrofon dlaní. „Ty chceš jet do Chicaga?“ Vypadal trochu překvapeně.

„Jasně,“ potvrdila jsem s úsměvem. „Pobavíme se, ne?“

Vypadal, jako by si to musel nejdřív přebrat. Možná mi nevěřil, nebo myslel na to, že tam touhle dobou leda můžeme koukat z okna na vichr a sníh. Ale tvář se mu trochu rozjasnila a pomalu přikývl. „Tak jo.“ Zaváhal a přiblížil si telefon k uchu.

„Aidane, já ti za chvíli zavolám zpátky, jo? Dobře. Díky. Tak zatím.“

Přejel prstem po displeji mobilu a ukončil hovor. Pak se zase zadíval na mě. „Myslíš to vážně? Já to pochopil tak, že chceš teď na čas zůstat tady.“

Přešla jsem k lednici a vytáhla z ní láhev pomerančového džusu. „Ne, myslím to vážně.“ Napila jsem se. „Vypadá to, že to byl Michellin nápad.“

Andrew přikývl. „Jo, Aidan říkal, že si o tebe dělá starosti. Takže nás zve na pár dní na návštěvu, jestli chceme.“

Znova jsem se napila a postavila džus na linku. „Tak ona si dělá starosti? To je od ní hezký, ale doufám, že neodjedu tak daleko, abych tam skončila ve stejný situaci jako tady s Natalií.“

Andrew zavrtěl hlavou. „Ne, Michelle taková není.“ Po chvíli to ještě zdůraznil.

„Michelle vůbec není jako Natalie.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Já vím, já vím,“ chlácholil mě. „Ale ona je fajn, vážně.“

Protože jsem Michelle sama znala, nemusel mě o tom přesvědčovat.

Najednou na mě začaly působit ty pilulky. Hlava jako by mi visela volně na ramenou. Celé tělo od špiček nohou až po hlavu mě brnělo a pár vteřin mi trvalo, než jsem začala vidět jasně. Ruce mi sklouzly k okraji barového pultu a pevně jsem se ho přidržela.

„Sakra.“ Polkla jsem a několikrát zamrkala. Andrew se na mě pozorně zadíval. „Není ti něco?“

Přiměla jsem se k úsměvu a cítila, jak mě vzduch v místnosti zastudil do zubů. „Ne, jsem úplně v pohodě.“

Naklonil hlavu ke straně. „No… takhle ses neusmívala od chvíle, co jsem ti navlíknul ten prstýnek.“ Nejistě se pousmál, ale v jeho výrazu vítězila zvědavost.

Zvedla jsem prsteníček a obdivovala kroužek, který nestál ani sto dolarů a žádná budoucí nevěsta by ho nejspíš nepovažovala za hodna zásnub. Kdysi jsem ho zahlédla v jednom krámku v Texasu a zmínila jsem se před Andrewem, jak hezký mi připadá.

„Je kouzelnej,“ prohlásila jsem a naklonila ho proti slunečnímu světlu.

„Jednoduchej, a přitom zvláštní.“ Vrátila jsem ho prodavačce ve stánku a ta ho položila zpátky do skleněné vitríny.

„Takže ty nejseš ten typ ,diamanty jsou nejlepší přítel ženy‘?“ zajímal se Andrew.

„Nechceš mít zásnubní prsten tak velkej, že bys ho musela vízt na kolečku?“

„Ani náhodou,“ odpověděla jsem a zasmála se. „Vlastně jde o cenovku. Sám jsi to

říkal.“

„Co jsem říkal?“

Usmála jsem se a vklouzla rukou do jeho. Vyšli jsme z obchodu a zamířili ke kavárně. „Že jednoduchost je sexy.“ Naklonila jsem hlavu k jeho rameni. „Tenkrát u tvýho táty doma, jak jsi mi držel kázání, že se nemusím hodinu líčit a foukat si vlasy.“

Vzhlédla jsem k němu a viděla, jak se usmívá. Pak si mě přitáhl blíž.

„Takhle jsem to řekl? Že jednoduchost je sexy? Tak… tak to asi je.“

„A taky je krásná,“ doplnila jsem.

Den nato Andrew přišel domů právě s tím prstýnkem a podal mi ho. Totiž… udělal to přesně tím staromódním, i když o něco dramatičtějším způsobem než normálně.

„Camryn Marybeth Bennettová, nejkrásnější ženo na téhle planetě a matko mého dítěte, poskytneš mi tu čest a staneš se mou manželkou?“

Dívala jsem se na něj, jak přede mnou klečí, a usmívala se.

„Jenom na týhle planetě?“

Zamrkal. „No jo. Kočky z jinejch planet jsem zatím neprozkoumal.“ Rozesmáli jsme se, oba najednou. Ale pak zvážněl a já ho napodobila.

„Vezmeš si mě?“

V tom okamžiku my vytryskly slzy. Začali jsme se líbat a při tom polibku jsme spadli na koberec, a já řekla ano… asi milionkrát.

Požádal mě o ruku už ten den, kdy jsem mu řekla, že jsem těhotná, ale tentokrát to bylo oficiální. A já na to nikdy nezapomenu, dokud budu žít.

„Hej – dejcháš vůbec?“ Andrew mi zamával rukou před obličejem.

Probrala jsem se ze vzpomínek zpátky do přítomnosti. Nejspíš za to mohla ta mámina pilulka, že jsem se tak zasnila. Ale došlo mi, že se musím rychle vzpamatovat, aby Andrew nezačal mít podezření, že se něco děje.

ANDREW

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Říkal jsem si, že ty těhotenské změny nálad asi trvají… no, ještě nějakou dobu po tom, co už je těhotenství minulostí. Camryn se během chvilky dokázala přesunout z reality do Země-Nezemě… ale byla tam šťastná, tak proč, sakra, ne?

Jen jsem nechápal to její rozhodnutí odjet z Raleighu někam jinam, i když jen na víkend. To bylo vážně divné, takže jsem se jí musel zeptat: „Proč tak brzo? Teda, já proti tomu nic nemám, ale myslel jsem, že chceš zůstat tady, hledat nám byt a tak…“

„No, to chci…,“ pořád se tak neurčitě usmívala. Připadalo mi to dost zvláštní. „Jen jsem si říkala, že bychom tam měli zajet, dokud máme čas. Až budu pracovat, bude asi dost těžký najít si pár volnejch dní.“

Přitiskla si ruce na břicho a já impulzivně vyhrknul: „Není ti –“ ale hned jsem se zarazil. Dělal jsem přesně to, co si přála, abychom nedělali – aby se jí v jednom kuse někdo neptal, jestli jí nic není. Místo toho jsem se usmál a prohodil: „Zavolám Aidanovi, že příští víkend dorazíme.“

Čekal jsem, jestli to Camryn odsouhlasí. Když nic neřekla, dodal jsem: „Takže

s cestou do Texasu nemusím spěchat – stačí tam zaletět, až se vrátíme z Chicaga.“ Vlastně to byla spíš otázka. Přiznávám, že se mi ze vší nejistoty ohledně našich příštích dní začala točit hlava. Když je člověk na cestě a žije jen přítomností, je to něco jiného. To je prostě spontánnost v prapůvodním smyslu toho slova. Teď jsem měl pocit, že prostě nevím, co můžu čekat.

Camryn přikývla a přitáhla si kuchyňskou židli, na kterou si nesedala jindy než při snídani. Měl jsem pocit, že si prostě potřebuje sednout.

„Počkej,“ zarazil jsem se. „Ten byt… vyhovuje ti to tak? Jestli chceš, můžeme si klidně koupit dům. A nejen tady. Kdekoli.“ Asi to byl můj způsob, jak se jí zeptat: Co je to s tebou?

Camryn zavrtěla hlavou. „Ne, byt tady je v pohodě. Mně to tak vyhovuje. A taky nechci, abys utratil celý dědictví po tátovi za barák někde, kde ani nechceš žít.“

Přitáhl jsem si židli k ní a opřel se loktem o stůl. Pak jsem se jí zadíval do očí.

„Půjdu tam, kam půjdeš ty. To přece víš. Teda pokud nebudeš chtít koupit iglú na Aljašce nebo se přestěhovat do Detroitu. A dědictví má člověk od toho, aby ho rozházel. Na co jinýho by bylo? Koupit dům zní sakra rozumně. Tohle lidi s dědictvím obvykle dělají.“

Když táta umřel, odkázal mi 550 000 dolarů. Stejně jako bráchům. To je spousta peněz a já žiju celkem skromně. Tak co bych s tím dělal? Kdybych nepotkal Camryn, stačil by mi byt s jednou ložnicí v Galvestonu, kde bych si zalíval vařící vodou instantní nudle a jedl je u televize. K životu mi stačilo to, co jsem si vydělal v servisu u Billyho Franka, protože miluju vůni motorů. Camryn má stejně skromné nároky jako já, taky proto je náš vztah skoro dokonalý. Jen mi někdy připadá, že pořád

odmítá pochopit, že moje peníze jsou její peníze. Nedovolila mi ani poslat je na její kreditku, ze které si platila výlohy na té cestě autobusem. Měla ji od táty a bylo na ní šest set dolarů, pro naléhavé případy. Jenže se svou pověstnou tvrdohlavostí trvala na tom, že si to zaplatí sama, a posílala si tam svou polovinu našich výdělků za vystoupení v baru Levy’s.

Jestli mě na ní něco míchá, tak zrovna tohle. Chci se o ni starat, ať se jí to sakra líbí, nebo ne. A ona se s tím bude muset smířit.

„Tak si užijeme pár dní v Chicagu, a až se vrátíme, koupíme si tady dům. Spolu.“ Postavil jsem se, jako bych jí chtěl dát najevo, že tohle je bez debaty.

Zatvářila se překvapeně, ale ne příjemně překvapeně.

„Ne, dům si koupíme, až našetřím –“ Bouchnul jsem oběma rukama do pultu.

„Přestaň bejt tak zatraceně tvrdohlavá!“ okřiknul jsem ji. „Jestli ti tolik jde o tvou

,půlku‘, můžeš mi to splácet sexem a striptýzama!“

„Cože?!“ Snažila se tvářit uraženě, ale moc se jí to nedařilo. „Nejsem žádná děvka!“ Postavila se a taky praštila rukama do pultu, ale spíš kvůli rovnováze než na protest.

Ušklíbl jsem se a zamířil pryč z kuchyně. „Hele, to nikdo netvrdí.“ Když už jsem byl skoro v obývacím pokoji, otočil jsem se k ní. Překvapilo mě, že se nehádá, ale asi byla v šoku. „A seš to, co já budu chtít!“ houkl jsem na ni tónem macha. „Co je špatnýho na tom, bejt moje děvka?“

Koutkem oka jsem zahlédl, jak se po mně žene. Rozběhl jsem se do obýváku, přeskočil opěradlo pohovky jako nějaký nindža a vyběhl zadními dveřmi ven z domu, zatímco Camryn mě vytrvale pronásledovala. Její křik a smích se nesl za mnou, zatímco se mě snažila dohonit.

Naše letadlo přistálo na O’Hareově letišti v Chicagu v pátek pozdě odpoledne. Na zemi naštěstí neležely závěje. Když jsem Camryn říkal, že se můžeme přestěhovat, kamkoli bude chtít, jednu věc jsem jí zatajil. Kdyby si vybrala nějaké místo, kde jsou tuhé zimy se sněhem a mrazem, protestoval bych. To nesnáším. Spíš nenávidím.

Takže jsem byl ve stejné euforii jako Camryn v úterý, když jsem zjistil, že je všude sucho a teploměr ukazuje dvanáct stupňů nad nulou. Na tuhle roční dobu to

v Chicagu bylo teplé počasí a já si rozhodně nestěžoval. Jestli je tohle globální oteplování, tak sem s ním. Má svoje výhody.

Aidan na nás čekal v letištní hale.

„Dlouho jsme se neviděli, brácho.“ Podal jsem mu ruku a objal ho. Poplácal mě po zádech a otočil se ke Camryn.

„Rád tě vidím.“

Pevně ho objala. „Já tebe taky,“ odpověděla, když se odtáhla. „Díky, že jste nás pozvali.“

„To musíš poděkovat mojí tvrdohlavý ženě,“ prohodil a nazdvihl obočí. „Ne že já bych o to nestál, jasně.“ Mrknul na ni.

Začervenala se a já ji vzal za ruku.

Když jsme dorazili k nim domů, Michelle nám připravila pozdní oběd. Ta ženská ale umí vařit. A má stejné chutě jako Aidan a já, takže mě nepřekvapilo, že máme tučné cheeseburgery se sýrovou omáčkou a pivo. Ocitl jsem se v kulinářském ráji.

Seděli jsme v obýváku, jedli, dívali se na film na Aidanově ploché televizi se šestipalcovou obrazovkou a během nudných pasáží si povídali o různých hloupostech. Když jsme dorazili, měl jsem strach, že se Aidan a Michelle třeba jen nepřímo dotknou zakázaného tématu Camrynina potratu. Ale v hloubi duše jsem věděl, že to neudělají. Když jsem je pozoroval, ani mi nepřipadalo, že by se tím nějak zaobírali

v duchu. Aidan na to nejspíš skoro nemyslel. Ten se vážným věcem vždycky vyhýbal.

A Michelle se chovala naprosto přirozeně, snažila se, aby se Camryn cítila příjemně a ani slůvkem nenarazila na to, nač Camryn toužila zapomenout.

A připadalo mi, že Camryn se ani s Natalií nebaví tak uvolněně jako s mojí švagrovou, takže to bylo fajn. Tenhle nečekaný výlet byl nakonec přínosnější, než jsem čekal.

Během našeho rozhovoru Aidan v jednu chvíli zaklonil hlavu a hurónsky se rozesmál. Sakra. Nikdy jsem ani s jedním z bratrů tak bezstarostnou zábavu nezažil.

„Jo, Andrew byl úplně namol, když k němu tenkrát v mým baru přišel ten scout z modelingový agentury,“ vykládal Camryn, zatímco já protáčel panenky.

Ale Aidan jí dál přehnaně dramaticky líčil celou tu scénu. Camryn se usmívala od ucha k uchu a bezpochyby jí dělalo radost i to, jak se vedle ní kroutím.

„Ten chlapík si sednul vedle Andrewa na stoličku a prohlásil, že ,vypadá úplně přesně‘.“ Aidan zavrtěl hlavou. „Ale než stačil říct něco dalšího, Andrew se na něj podíval s výrazem šílence a povídá: ,Tys mi sněd moje buráky, kámo?‘ Měli byste vidět, jak se ten naháněč zatvářil! Sjel ze stoličky a začal couvat, nejspíš měl strach, že ho Andrew praští.“

Camryn a Michelle se rozesmály.

„Pak vytáhnul vizitku, opatrně mu ji podal a povídá: ,Uvažoval jste někdy o kariéře v modelingu?‘ Andrew se na ni jen podíval, nevzal si ji.“

„Vzal jsem si ji,“ namítl jsem.

„Jo,“ Aidan se na mě ušklíbl, „ale ne dřív, než jsi mu podrobně vysvětlil, proč nikdy nemůžeš dělat modela, protože to je pro chlapy bez koulí, a –“

„No tak jo, Aidane,“ přerušil jsem ho a napil se piva. „Už to zkrať.“

„Jak to, že jsem tě nikdy neviděla tak opilýho?“ otočila se ke mně Camryn. Pořád se zeširoka usmívala, doopravdy se bavila, takže jsem se musel usmát taky. Natáhl jsem ruku a vzal do prstů koneček jejího copu.

„Tak zaprvý,“ začal jsem, „od tý doby jsem už vyrost.“ Michelle se zachechtala.

„Hej,“ ukázal jsem na ni, „ty máš tak co mluvit, Chelle. Pamatuju se, že když jsem tady byl naposledy, opila ses tak, žes nám tancovala na baru a dělala striptýz.“

Brada jí klesla. „Žádnej striptýz jsem nedělala, Andrewe!“

Aidan se zasmál a přitáhl si pivo. „No nevím, ale kdybych u toho tu noc nebyl, už jsme asi rozvedený.“

Michelle ho plácla polštářkem, který si vytáhla zpoza zad.

„Nesvlíkla jsem se!“ chechtala se. Aidana její útok nijak nezaskočil a smál se dál.

A Camryn taky. Chvíli jsem se v tom jejím úsměvu ztratil. Byl jsem šťastný, že se tak dobře baví.

„Jste hrozný pitomci, vy dva, když jste pohromadě,“ obvinila nás s bratrem Michelle.

„Protože sis jednoho z těch pitomců vzala, asi to dokážeš posoudit.“

„A buď ráda, že tady není ještě Asher,“ dodal Aidan. „On taky není takový neviňátko, jak si o něm myslíš.“

To rozhodně není. Náš bratříček je taky číslo, když chce.

Michelle se zvedla z pohovky, kde seděla se zkříženýma nohama, a začala sbírat ze stolu prázdné talíře a příbory. Camryn se zvedla taky.

„Já si to nemyslím,“ ujistila Michelle manžela a podala Camryn talíře. „Jsem Parrishová už dost dlouho, abych vás prokoukla.“ Začala sbírat špinavé ubrousky a prázdné láhve od piva.

„Proč taky něco neřekneš, Camryn?“ zeptal se jí z pohovky můj bratr. „Sice sis mýho bráchu ještě nevzala, ale už jste spolu dost dlouho, abys na to taky měla nějakej názor.“ Zvedl k ní láhev s pivem, jako by jí připíjel, a potměšile se uculoval.

Chytrý bráška. A kdyby nebyl taková obluda, políbil bych ho za to na rty. Nechtěl, aby se Camryn z naší zábavy cítila vyloučená.

Ušklíbla se na něj. „Jen si říkám, jak je dobře, že na mě zatím nic nevíš.“

„Zatím,“ zdůraznil a vážně pokýval hlavou. „Takže se ještě můžeme těšit na spoustu nelítostnýho popichování v budoucnu, že jo?“

Camryn na něj nakrčila svůj půvabný nosík a odešla za Michelle do kuchyně.

CAMRYN

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Jsem tak ráda, že jste nás sem pozvali,“ řekla jsem Michelle, když jsem vyhodila prázdné láhve do koše na sklo.

Michelle naskládala talíře do dřezu a začala je oplachovat, než je dá do myčky.

„Hele, já jsem taky ráda,“ usmála se na mě. „Už jsem potřebovala společnost.

V poslední době je to tady… dost napnutý.“ Sklonila se k myčce s dalším talířem.

Popošla jsem blíž a opřela se o linku. Založila jsem si ruce na prsou a přemýšlela, jestli je tohle svolení, že se můžu zeptat. Těžko říct… ale cítila jsem se s ní tak dobře, že jsem to riskla.

„Máš to těžký v práci?“ Ve skutečnosti jsem se chtěla zeptat: Je mezi tebou

a Aidanem všechno v pořádku?, protože jsem si vzpomněla, jak Marna na něco narážela. Ale připadalo mi to na začátek jako až moc důvěrná otázka.

Michelle se usmála a dál rovnala nádobí do myčky. „Ne, na klinice je to spíš oáza.“ Mlčela jsem a čekala, jak bude pokračovat.

„Ten bar dává Aidanovi zabrat,“ prohodila potom. „Ale dělá si to sám. Má tam dost zaměstnanců, který by zvládli spoustu věcí za něj, jenže on to stejně chce všechno řešit sám, i věci, za který platí někomu jinýmu.“

Zvědavě jsem se na ni zadívala. „A proč?“

Zabouchla myčku a obrátila se k oblouku, za kterým začínal obývací pokoj. Andrew a Aidan se hlasitě bavili, smáli, každou chvíli padaly výrazy „ale hovno“ a „to kecáš“. Michelle se obrátila ke mně a tišším hlasem řekla: „Protože má na mě vztek.“ Natáhla se pro utěrku, která visela na háčku nad linkou, a utřela si do ní ruce.

Vztek? Počkala jsem, protože jsem myslela, že je to jen úvodní věta, ale když Michelle už nic dalšího neříkala, znejistilo mě to. Pak se najednou ozvala: „Promiň. Neměla jsem o tom začínat, po tom, co máte s Andrewem za sebou.“

„Ne, Michelle, to je v pohodě,“ zavrtěla jsem hlavou. „Prosím, klidně povídej.“ Kupodivu mě její narážka na to, čím jsme si „prošli“, nerozrušila tak jako obvykle.

U Michelle jsem cítila, že to neříká proto, aby mě přiměla ke svěřování, nebo že by nevěděla, jak se ke mně chovat. Sama měla problémy a já jí toužila nějak pomoct, aspoň tím, že ji vyslechnu.

Zaváhala a znova se podívala k obýváku. Pak si povzdychla. „Chce děti,“ řekla a mně se sevřelo srdce, ale snažila jsem se to na sobě nedat znát. „A já taky, samozřejmě – ale ne hned teď.“

„Chápu,“ přikývla jsem a na chvíli se zamyslela. „No, ale to ještě není tak hrozný, jako kdyby měl milenku nebo si vařil ve sklepě fet, ne?“

Michelle se krátce zasmála a odložila utěrku na linku.

„Máš pravdu,“ řekla a její hnědé oči se trochu rozsvítily. „Takhle jsem nad tím ještě neuvažovala. Prostě chci, aby mi dal ještě aspoň tři roky. Jsem na klinice s dětmi od

rána do večera, ale to je v pohodě. Chtěla jsem se stát pediatričkou, protože děti miluju. Jinak se tahle práce dělat nedá. Jenže při ní právě člověk vidí, jak hrozně velká je to zodpovědnost někoho vychovávat. Aidan to vidí jinak – představuje si jen odvozy na trénink baseballu a výlety do přírody, jestli víš, jak to myslím.“

Tiše jsem se zasmála. „Jo.“

Něco ve mně mi říkalo, jestli o tom Michelle se mnou nemluví proto, aby mi pomohla otupit moji bolest – tím, že mi vysvětlí, jak tvrdá práce je mít dítě. Možná ano, ale spíš jsem měla pocit, že si to jen namlouvám. Že se mi prostě chtěla svěřit, co se děje mezi ní a Aidanem, a v souvislosti s tím asi bylo těžké neudělat tuhle poznámku.

„No, tak to prostě je… a jak pokračuje Andrewova fyzioterapie?“

Když jsme se dostaly z nebezpečného minového pole tématu „děti“, atmosféra v kuchyni jako by se trochu odlehčila.

„Ze začátku měl bolesti ve svalech, ale teď už se cítí úplně dobře. Vlastně na fyzioterapii přestal chodit.“

Michelle přikývla a posadila se na židli ke stolu. Přitáhla jsem si tu sousední a sedla si k ní. „Tak to zní dobře,“ prohlásila a obě jsme se odmlčely.

Rozpačité ticho přerušili Aidan a Andrew, když přišli do kuchyně za námi. Aidan zamířil do lednice a Andrew se mi posadil na klín.

„An-dre-we!“ zaúpěla jsem se smíchem. „Měl bys něco shodit! Sakra, zlato, rozmačkáš mě!“

Otočil se ke mně a zadíval se mi ze strany do očí. Pak mě vzal oběma rukama za hlavu a políbil mě na kořen nosu.

„Tak – už – vstaň!“ vykřikla jsem a on konečně poslechl. „Ty máš ale kostnatej zadek.“ Zamnula jsem si rukama stehna. Samozřejmě to nebyla vůbec pravda, ale výraz v jeho obličeji za tu lež stál.

„Jako malí kluci,“ poznamenala od dřezu Michelle. Ani jsem si nevšimla, že vstala.

Aidan zavřel lednici a s dalším pivem se posadil na židli, kterou jeho manželka právě uvolnila. Andrew mě zvedl do vzduchu, jako bych nic nevážila, vklouzl na mou židli a přitáhl si mě na klín.

„To už je mnohem lepší,“ pochválila jsem ho.

Objal mě kolem pasu. „Tak jsme si s Aidanem říkali…“ Ehm. Moc se mi nelíbilo, jak to zní.

„A co?“ zeptala jsem se opatrně. Dívala jsem se na Aidana, protože k Andrewovi jsem seděla zády.

„Začíná to zajímavě,“ zažertovala Michelle od dřezu. Stála čelem k nám a opírala se bokem o linku.

Aidan odložil pivo na stůl. „Nechtěla bys zejtra večer vystupovat u mě v baru? V sobotu je to tam nejrušnější. A ty písničky, co spolu hrajete, našim obvyklým zákazníkům přesně sednou.“

Jen jednou jsem byla takhle vynervovaná z představy, že bych měla někde vystupovat – tehdy před naším prvním veřejným hraním v baru Old Point v New Orleansu. Asi mě tak rozrušilo, že bych měla vystupovat před jeho rodinou. Jsem

zvyklá zpívat před lidmi, které neznám a které už nejspíš v životě neuvidím. Jenže teď se mi žaludek sevřel tak, že jsem se nemohla ani nadechnout.

„Já nevím…“

Andrew mě zezadu jemně stiskl. „Ale no tak!“ houkl na mě povzbudivě, i když jsem cítila, že nechce moc naléhat.

A proč ne? Přitlač, Andrewe! Přestaň se chovat tak zatraceně opatrně! Buď jako tenkrát, když jsi chtěl, abych s tebou v dešti vylezla na střechu auta, nebo když jsi mě přinutil vyměnit tu zatracenou pneumatiku!

„No tak,“ opakoval po bratrovi Aidan a zaklonil hlavu. „Andrew říkal, že zpíváš ohromně.“

Zrudla jsem. „Andrew není objektivní, takže ho nemůžeš brát vážně.“

„Podle mě je to výbornej nápad,“ vložila se do toho Michelle a šla se posadit na Aidanův klín. Hravě ji plácl dlaněmi do stehen a mě napadlo, jak často mi tohle dělá Andrew. On a Aidan si fyzicky nebyli tak podobní jako Andrew s Asherem, ale jinak toho měli dost společného. Asi i nezasvěcený pozorovatel by uhodl, že jsou bratři.

Chvíli jsem o tom přemýšlela a otočila se na Andrewa, který seděl za mnou. Objala jsem ho kolem krku a propletla si prsty. Šklebil se od ucha k uchu. Copak mu můžu něco odmítnout?

„Tak jo,“ přikývla jsem. „Udělám to. Ale vyberu muziku.“ Aidan přikývl na souhlas.

„Cokoli budeš chtít,“ ujistil mě Andrew.

„Jak dlouho máme hrát?“ chtěla jsem vědět.

„Jak dlouho chcete,“ odpověděl Aidan. „Klidně jen jednu písničku. Je to na vás.“

Zahráli jsme si párkrát ve čtyřech pořádně soutěživou kanastu a pak jsme šli

s Andrewem do postele. Měli jsme hostinský pokoj naproti jejich ložnici, ale nějak to nepůsobilo tak trapně jako bydlet v mámině domě. Až na to, že z jejich pokoje se neozývaly žádné zvuky podobné těm, které se určitě nesly z toho našeho. Snažila jsem se sténat jen potichu, jenže při tom, co se mnou Andrew dělal, to nebylo zrovna snadné.

Když Andrew usnul, ležela jsem vedle něj asi tři hodiny a nemohla spát. Slyšela jsem hluk aut z ulice i jeho tiché oddychování. Každou chvíli se pokojem mihla záře reflektorů projíždějícího auta a zase zmizela.

Nedokázala jsem usnout. Měla jsem problémy se spaním už… no, už pár týdnů.

Snažila jsem se moc nepřevalovat, abych Andrewa nevzbudila. Vypadal tak pokojně, jak tam tak ležel.

Konečně jsem tiše vylezla z postele a začala hledat v kabelce ty prášky. Máminy prášky na předpis, o kterých jsem zjistila, že mi pomáhají usnout. Líbil se mi ten pocit, co jsem po nich měla, protože mi umožňovaly cítit i něco jiného než bolest. Ale byla jsem opatrná. Nemám sklony k závislostem a nikdy v životě jsem nebrala drogy. Totiž, párkrát jsem ještě ve škole hulila trávu, ale kdo ne?

Jenže teď jsem začala uvažovat o tom, co budu dělat, až mi ty tablety dojdou…

Vyklepla jsem si jednu do dlaně a zaváhala. Možná bych si měla vzít dvě, abych se pořádně vyspala. Chci být zítra na to vystoupení v Aidanově baru čerstvá. Jo, udělám to tak. Jedna pilulka navíc určitě nevadí.

Zapila jsem prášky vodou z lahvičky, kterou jsem našla na nočním stolku, a lehla si k Andrewovi. Zase jsem zírala do stropu a čekala, až léky začnou působit. Andrew ucítil, že se vedle něj pohybuju, a v polospánku se ke mně otočil na bok a položil mi paži kolem pasu. Schoulila jsem se k němu a jemně pohladila nakreslenou Eurydiku na jeho boku. Hladila jsem ji, dokud jsem nezačala cítit, že je moje hlava čím dál lehčí. Oči mi zaplnily stovky motýlků, kteří mě šimrali křídly do víček a kroužili mi kolem spánků.

A pak… Andrew

Camryn spala ještě dlouho po poledni. Když se mi ji konečně podařilo vzbudit, měla migrénu a příšernou náladu. Roztomile příšernou, ale stejně. Včera měla sotva dvě piva, ale vypadala, jako by do sebe vyklopila deset panáků. Ležela na posteli

s hlavou přikrytou polštářem.

„Přinesl jsem ti brufen,“ oznámil jsem jí a posadil se vedle ní na kraj postele.

„Nemáš tumor na mozku?“

Kopla mě kolenem do stehna. „To není vtipný, Andrewe.“

Mně to vtipné připadalo.

„Na, vem si to.“ Odtáhl jsem jí polštář z hlavy a ona zaprotestovala, než se vzdala.

Nazvedla se na posteli, aby mohla prášky zapít vodou, a zase se zhroutila na matraci. Zavřela oči a mnula si spánky konečky prstů. Vrátil jsem jí polštář, aby se pod něj mohla schovat.

„Myslel jsem, že čím víc piješ, tím víc toho pak sneseš, ne naopak.“

„Měla jsem jen dvě piva,“ zamumlala zpod polštáře. „Je to jen migréna. S pivem to nejspíš vůbec nesouvisí.“

Naklonil jsem se a políbil ji na nahé bříško. Mihlo se mi hlavou, že tohle jsem naposledy udělal, když byla ještě těhotná. Rozesmutnilo mě to, ale potlačil jsem to jako vždycky.

„Jestli chceš, budu tady s tebou,“ navrhl jsem.

„Ne, to bude dobrý,“ ujistila mě. Její ruka se vynořila z pokrývek a zašátrala po mně. Přistála mi rovnou v rozkroku, a když jí došlo, kam mi sahá, přemístila se na koleno. Jindy bych si ji tam vrátil, ale teď jsem ji nechal.

„Tak já jdu dolů za Aidanem.“ Zvedl jsem se. „Snad ti bude brzo líp. Rád bych s tebou večer zpíval.“

„Já taky,“ zaskuhrala a natáhla ke mně ruku.

Chytil jsem ji, sklonil se nad ní a políbil ji na klouby. Pak jsem šel dolů a jel s bratrem do města, kde měl nějaké vyřizování.

Když jsme se brzo večer vrátili, Camryn už byla oblečená a bolest hlavy zřejmě pominula. A tak jsme všichni čtyři zamířili do Aidanova království piva, oříšků a živé hudby.

Aidan tvrdil, že v baru bude rušno, a když jsme ani ne v sedm večer prošli dveřmi dovnitř, viděl jsem, že nepřeháněl. Ještě jsem nezažil, aby tady bylo takhle narváno, a to jsem tu strávil hezkou řádku pátečních a sobotních večerů za těch šest let, co to

Aidanovi patřilo. Z reproduktorů u stropu a na stěnách se linula hudba, něco jako folkrock, což byla i moje a Camrynina parketa. Kdyby se mě před pár lety někdo zeptal, co bych chtěl hrát s vlastní kapelou, tenhle žánr by mě určitě nenapadl. Sám jsem dřív zpíval v barech a klubech klasické rockové písničky od Rolling Stones

a Zeppelinů, ale co jsem potkal Camryn, něco se změnilo. Většinou jsme zpívali písničky The Civil Wars, protože ty byly psané pro dvojici. Ale měli jsme v repertoáru i pár klasických rockových kousků.

K našim nejoblíbenějším patřil Hotel California od Eagles. Technicky vzato to byla první písnička, kterou jsme společně zazpívali. Tenkrát, když už jsme spolu nějakou dobu cestovali autem, a tehdy jsme to zpívali jen z legrace, ale už to s námi nějak zůstalo. A taky Smál jsem se, až jsem málem umřel od Stounů, kterou se Camryn chtěla naučit.

Jenže ona měla ráda novější kousky a hlavně milovala The Civil Wars, takže jsme většinou zpívali tohle.

Stejně jako dneska večer.

Měl jsem pocit, že Camryn vybere Špičku jazyka a Ptačí pírko, protože tyhle dvě písničky si užívala nejvíc. Hrozně rád jsem ji vedle sebe na jevišti pozoroval, když je zpívala, protože při tom byla tak živá a hravá a sexy jako ďáblice. Ne že by jindy nebyla, ale jako by se při zpěvu projevovala její odvážnější a odvázanější stránka.

A nebyl to jen zpěv, bylo to vystoupení se vším všudy. Myslím, že v ní vždycky byla schovaná herečka. Vyprávěla mi, že ve škole vystupovala v představeních dramatického kroužku, a bylo jasně vidět, že na to má talent.

Měl jsem pocit, že když se mnou zpívá, je šťastná, a proto pro mě byl dnešní večer tak důležitý. Bude to naše první vystoupení od chvíle, kdy přišla o dítě, a já doufal, že by to na ni mohlo působit jako terapie.

Propletli jsme se davem a dostali se k jevišti, kde jsme se začali chystat. Ne že by to byla moc náročná příprava – měli jsme jen kytaru (bohužel ne moji) a dva mikrofony. Ale měli jsme vystoupit až za patnáct minut.

„Jsem tak nervózní!“ zakřičela mi Camryn do ucha, aby přehlušila hudbu.

Udiveně jsem si odfoukl. „Proč, proboha? Já myslel, že už tě to přešlo. Už jsme to zpívali tolikrát!“

„No jo, ale teď to budeme zpívat před Aidanem a Michelle.“

„Brácha nezazpívá ani tón, takže na jeho názoru ti nijak záležet nemusí.“

Usmála se. „No, nejsem nervózní tak, že bych to chtěla vzdát. Vlastně je to docela příjemný vzrušení.“

„Moje holka,“ pochválil jsem ji a naklonil se k ní, abych ji políbil na rty.

„Ty dvě holky vepředu u stolku vlevo,“ zakřičela Camryn, ale nepodívala se tam.

„Vsadím se, že si zrovna představujou, jak s nima šukáš!“ Slabě jsem se zasmál a zavrtěl hlavou.

„A ten chlápek, co stojí s tou holkou v červený košili,“ pootočil jsem se k nim, „tě v duchu vidí s roztaženýma nohama od chvíle, kdys vylezla na jeviště.“

„Takže dneska pro ně?“ zeptala se.

„Dneska pro ně,“ potvrdil jsem.

„Udělej jim to pořádně, zlato,“ vybídla mě a potměšile se na mě usmála.

„Jen se neboj,“ odpověděl jsem stejným stylem.

S tímhle jsme začali hned druhý večer v Levy’s: vybrali jsme si v publiku kluka

a holku, kteří k nám vysílali ty vibrace typu chci-s-tebou-šukat. Začali jsme si jich víc všímat ještě předtím, než jsme se dostali ke zpěvu – takové ty třívteřinové pohledy, které jim měly napovědět, že je vnímáme víc než zbytek publika. Camryn už rozehrála svoje představení a „její“ chlapík ji pozoroval s připitomělým úsměvem. Podívala se na mě a mrkla. Přehodil jsem si přes rameno popruh kytary a pomalu se obrátil

k dívkám. Musím říct, že byly moc hezké. Nejdřív jsem navázal oční kontakt

s brunetkou, chvíli ji držel v šachu pohledem a pak se přesunul k její kamarádce. Sotva jsem se odvrátil, hlavy jim sklouzly dohromady a začaly se chichotat a mluvit spolu. Usmál jsem se a prohrábl struny kytary. Camryn zaťukala prstem na mikrofon a přešla ke straně pódia, aby přinesla dvě barové stoličky, na které jsme si tak na jednu písničku sedli. Vyhoupla se na tu svoji a zkřížila nohy. Ty sexy černé střevíčky

s vysokými podpatky stačily už samy o sobě vyvolat dojem, o který stála. Byly pokryté stříbrnými cvočky. Sakra, některé věci, co ta holka nosí, mě vážně přivádějí

k šílenství.

Na jeviště vyšel mladý moderátor, aby nás uvedl. Hlasy v baru se ztišily, a když jsem začal zpívat, utichly úplně. A když se ke mně přidala Camryn, její hlas byl tak smyslný, že si okamžitě získala plnou pozornost.

Zazpívali jsme čtyři písničky pro neobyčejně vstřícné publikum, které tancovalo, popíjelo a občas se i snažilo zpívat s námi. Atmosféra byla úžasná, taková, jakou mám rád.

Camryn sešla po třech schodech z jeviště a s mikrofonem v ruce zamířila ke své oběti. Než píseň skončila, zatančila si s ním pár kroků. Ten chlap byl na vrcholu blaha, ale když se jeho ruce dostaly moc blízko partiím, kterých se smím dotýkat jen já, Camryn se jako pravá profesionálka usmála, pokračovala ve zpěvu, ale odtáhla se od něj.

Pak jsme si dali krátkou přestávku.

Camryn mě odtáhla do zadní části jeviště. Všude kolem nás zvučely hlasy hostů.

„Potřebuju na záchod,“ řekla mi do ucha.

Stáhl jsem si kytaru z ramene a opřel ji o stěnu.

„Dojdu nám pro něco k pití,“ nabídl jsem. „Co si dáš?“ Usmála se. „Cokoli, to je jedno.“

„S alkoholem?“

Zase přikývla a políbila mě, ale bylo vidět, že už hodně spěchá, aby se nepočůrala.

„A co kdybys další písničku zazpíval sólo?“ navrhla.

„Cože? Proč?“

Přešla ke mně a položila mi dlaně na hruď. „Protože ty ji sám zpíváš úplně nejlíp, a myslím, že já už jsem dneska pořádně unavená. Ráda bych jen tak seděla

a poslouchala tě.“ Líbla mě na rty. Na těch podpatcích byla tak vysoká, že se mi dívala přímo do očí.

Jestli to tak chce, proč ne? Nechtěl jsem ji k ničemu nutit.

„Tak jo, zazpívám to sám,“ slíbil jsem. „Aspoň se mi ty dvě budou líp svádět.“

Zasmála se a lehce prohodila: „Hlavně to nepřežeň, Andrewe. Vzpomeň si, jak to skončilo minule.“

„Já vím, já vím.“ Mávl jsem na ni, ať už jde. Otočila se a já ji na cestu plácl po zadečku.

CAMRYN

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Na toaletách už před kabinkami čekala fronta žen. Dech byl nasycený alkoholickými výpary, voňavkami a pachem šatů nasáklých cigaretovým kouřem. Každých pár vteřin se s bouchnutím rozletěly dveře některé z kabinek a ženy se v nich střídaly. Nejdřív jsem si musela umýt ruce. Vtiskla jsem se mezi dvě opilé holky, které seděly na pultu s umývadly. Naštěstí měly obě příjemnou opici, protože s hrubostí bych si asi dneska večer neporadila. Omluvily se mi, že překážejí, a trochu se posunuly, aby mi udělaly místo.

„Díky,“ řekla jsem jim a pustila vodu.

„Hele, ty seš od toho zpěváka, že jo,“ zeptala se holka nalevo ode mě. Ukázala na mě prstem a usmívala se. Loupla pohledem po své kamarádce a pak se zase soustředila na mě.

„Jo, to jsem asi já.“

Neměla jsem náladu na záchodkové debaty. Čím delší dobu jsem tam byla, tím hůř jsem se cítila.

„Vy dva jste skvělí,“ pochválila nás dívka nalevo.

„To je teda fakt,“ potvrdila nadšeně její kamarádka. „Proč vlastně vystupujete po barech?“

Jen jsem pokrčila rameny, vymáčkla si do dlaní víc mýdla a snažila se tvářit tak, abych je neurazila.

„Ne, vážně,“ ozvala se ta vlevo. „Já bych si klidně koupila lístek, abych si vás poslechla.“

Vůči komplimentům nejsem tak úplně imunní, takže jsem se usmála a poděkovala

jí.

Když se uvolnily další dvě kabinky, moje nové známé toho využily a zmizely v nich.

Při odchodu mi zamávaly na rozloučenou a popřály hodně štěstí „v hudební kariéře“. Jakmile jsem byla v místnosti skoro sama, otočila jsem se k zrcadlu, ale nedívala jsem se na sebe. Zalovila jsem v kapse, vytáhla pilulku a zapila ji vodou.

Už jenom chvíli a bude mi líp.

Teprve potom jsem se na sebe zadívala a snažila se potlačit ten provinilý pocit, který jsem měla pokaždé, když jsem si jednu tabletu vzala. Dokázala jsem si to sama sobě omluvit tak, že jsem si skoro uvěřila. Ale věděla jsem, že se provinile necítím jen tak pro nic za nic.

Za takových deset minut už mi bude všechno jedno, žádná vina, výčitky, výmluvy, protože tahle část mého mozku bude otupělá.

Pečlivě jsem setřela rozmazanou řasenku pod očima a vysušila si papírovým kapesníčkem lesklé skvrny na obličeji. Až se vrátím do baru, musím vypadat skvěle. Cítila jsem se skvěle a chtěla jsem, aby tomu odpovídal i můj vzhled.

Když jsem se protlačila davem k baru, našla jsem tam stát Aidana s Michelle

a přidala se k nim. Pak jsem si vzpomněla, že Andrew mi donesl pití, ale nechtělo se mi prodírat se mezi všemi lidmi k němu.

„Vy dva jste fantastický!“ vykřikla Michelle, abych ji v tom rámusu slyšela,

a přitiskla mě k sobě. Vrátila jsem jí objetí a cítila, jak mi „pilulkový“ úsměv roztahuje pusu od ucha k uchu.

Otočila jsem se k Aidanovi. „Jak se ti to líbilo?“

„Souhlasím s Michelle,“ odpověděl. „Měli byste si psát vlastní písničky a hrát tady častějc. Sem tam se tu objeví lovci talentů a lidi z různejch agentur. A celebrity.“ Ukázal na stěnu vzadu, kterou zdobily fotografie různých muzikantů a filmových hvězd. „Kdybyste měli vlastní produkci,“ pokračoval, „vsadím se, že do roka vám někdo nabídne smlouvu.“

Byla jsem tak dobře naložená, že mi mohl klidně vykládat, jací jsme zoufalci a že nemáme žádnou budoucnost, a stejně bych se usmívala. Jeho slova mnou proplouvala jako vzduch.

Rozhlédla jsem se kolem a viděla Andrewa na jevišti s kytarou a se zdejší stálou kapelou, s níž si domluvil doprovod ke své sólové písni Smál jsem se, až jsem málem umřel. Asi mě v tom davu neviděl, ale věděl, že se na něj dívám. Na pódiu byl ve svém živlu a já ten pohled milovala. Věděla jsem, že nám to spolu hudebně jde, ale taky jsem si uvědomovala, že v sólových vystoupeních je Andrew daleko víc sám sebou.

Možná to tak beru jen já… ale líbí se mi dívat se na něj, protože si vždycky vzpomenu na ten večer v New Orleansu, kdy jsem ho poprvé viděla vystupovat. Protože tehdy hrál jen pro mě a já se cítila jako nejšťastnější holka na světě.

Udělala bych všechno, abych to zase mohla cítit. Všechno…

Stačilo pár vteřin a místnost ztichla, všichni poslouchali. Ty dvě dívky, které ho tak hypnotizovaly, teď vstaly od stolu a provokativně tančily spolu, ale já věděla, že to dělají kvůli němu. Chtěly ho a on jim dopřával pocit, že tenhle večer chce i on je. Ale bylo to naprosto nevinné. Oba jsme to s Andrewem brali tak, že můžeme lidem pomoct, aby se cítili líp. Trocha flirtování dokáže dát holce nebo klukovi pocit, že jsou výjimeční, že jsou centrem pozornosti, až se začnou usmívat a rudnout. Nikdy nevíte, jak druzí lidé žijí za zavřenými dveřmi, a dodat jim trochu pozitivní energie nikdy neškodí.

Do domku Aidana a Michelle jsme se vrátili po půlnoci, do postele jsem šla jako první. Ležela jsem tam asi hodinu, poslouchala jejich hlasy, které ke mně stoupaly

z přízemí. Andrew chtěl jít do postele se mnou, ale trvala jsem na tom, ať si ještě užije bratra. Pořád se o mě tak staral, ale zítra jsme se vraceli do Raleighu a já chtěla, aby strávil s Aidanem co nejvíc času.

Další hodina. Pořád jsem byla vzhůru.

Frustrovaně jsem zalovila v kabelce a vytáhla lahvičku. Ani jsem si to neuvědomila, ale zbývalo mi posledních pár tablet.

Tentokrát jsem potřebovala tři, abych konečně odpadla.

ANDREW

KAPITOLA PATNÁCTÁ

„Camryn? Zlato, prosím, vzbuď se.“ Zatřásl jsem jí s ramenem.

Přepadly mne děsné obavy, ale pod nimi probublával vztek a bolest. Nejpodivnější ze všeho však byl pocit nejistoty, který jako by mi všechny ty ostatní držel dál od těla.

Znova jsem s ní zatřásl. „Probuď se. Vstávej.“

Netušil jsem, kolik si vzala těch zatracených pilulek, ale lahvička byla skoro prázdná, takže možnost předávkování vypadala docela reálně. Zmocnila se mě panika. Ale Camryn dýchala normálně a srdce jí bilo rovnoměrně. Jenže jestli se nevzbudí –

Pootevřela oči a já se prudce nadechl úlevou. „Camryn, podívej se na mě.“ Konečně se jí podařilo zaostřit pohled natolik, aby mi viděla do očí. „Proč?“

zasténala tiše a pokusila se oči zavřít. Ale chytil jsem ji za ramena a přiměl ji, aby se posadila.

„Říkám ti, sedni si. A nech oči otevřený.“

Vrávoravě se posadila, ale zase se to tolik nelišilo od normálních rán, kdy jsem ji nutil vstávat.

„Kolik sis jich vzala?“

Na prahu se objevila Michelle, která přišla nahoru za mnou. „Mám zavolat sanitku?“

Camryn se najednou úplně probrala. Nevím, jestli k ní konečně pronikla moje otázka, nebo za to mohla zmínka o sanitce, ale dívala se na mě vykulenýma, zděšenýma očima.

„Kolik těch pitomejch prášků máš v sobě?!“

Její pohled sklouzl ze mě na lahvičku na nočním stolku. Když jsem usoudil, že spát do dvou odpoledne není normální, a přišel jsem ji zkontrolovat, našel jsem tu lahvičku na zemi.

„Camryn!“ zacloumal jsem s ní, abych upoutal její pozornost.

Podívala se na mě a v jejích očích toho bylo tolik najednou, že jsem se nemohl rozhodnout, jestli vítězí pokoření, lítost, bolest, hněv nebo odevzdání. Pak se jí začaly plnit slzami. Cítil jsem, jak se její tělo začíná v mém sevření otřásat. Propukla v pláč, zhroutila se mi do náručí a neovladatelně vzlykala. Trhalo mi to srdce.

„Andrewe?“ zavolala od dveří Michelle.

Ani jsem se na ni neotočil. „Ne, dobrý. To bude v pořádku.“ Potlačil jsem vlastní slzy i hněv a cítil jsem, jak se mi svírá hrudník.

Dveře se tiše přibouchly, jak nás Michelle nechala o samotě.

Držel jsem Camryn dlouho v náručí a nechal ji, aby mi plakala do košile. Nic jsem neříkal… zatím. Zčásti kvůli vědomí, že ona teď potřebuje, abych mlčel, abych ji prostě nechal vyplakat a dostat to ze sebe. Jenže jsem byl tak naštvaný a uražený, že jsem se musel hodně držet, abych neřekl nebo neudělal něco špatného. Tiskl jsem ji

k sobě a cítil, jak se její tělo třese. Líbal jsem ji do vlasů a snažil se, abych se sám nerozbrečel. V tom mi pomohla ta naštvanost.

„Promiň mi to!“ vykřikla Camryn a bolest, kterou jsem slyšel z jejího hlasu, úplně vymazala můj vztek. Sevřel jsem ji v náručí ještě pevněji.

„Ty se mně omlouváš?“ zeptal jsem se nevěřícně. Odtáhl jsem ji od sebe a pevně ji přidržel nad lokty. Rozhořčeně jsem zavrtěl hlavou a vrátil se do toho stavu bezmocného vzteku, který jsem cítil před pár minutami. „Ne, nejdřív mi řekni, kolik sis toho vzala.“ Zadíval jsem se jí přímo do očí.

„Včera v noci… jenom tři.“

„Kolik jich tam bylo původně?“

„Nevím. Tak dvacet.“

„Jak dlouho je bereš?“

Odmlčela se, než odpověděla: „Od úterka. Byly mojí mámy. Vzala jsem si jeden na bolení hlavy a pak jsem je začala brát…“ Oči se jí zalily slzami.

Natáhl jsem ruku a utřel jí mokré tváře. „Sakra, Camryn!“ Přitáhl jsem si ji na chvíli na hrudník. „Co tě to napadlo?“

„Já nevím!“ vyhrkla. „Nevím, co to se mnou je!“

Položil jsem jí dlaně na tváře. „Víš, co s tebou je. Trápíš se kvůli Lily a nevíš, jak se s tím vyrovnat. Proč o tom se mnou nechceš mluvit?“

Pořád jsem ji držel, ale uhnula očima stranou. Mezi námi zavládlo podivné, děsivé ticho.

„Camryn?“ Snažil jsem se, aby se na mě podívala, ale neudělala to. „Mluv se mnou. Musíš se mnou mluvit. Poslouchej, neudělala jsi nic špatně. Nemohla jsi tomu nijak zabránit. To přece víš. Musíš pocho–“

Vyškubla se mi a zaryla do mě pohled plný bolesti a… ještě něčeho.

„Je to moje vina!“ vyhrkla a ucouvla na posteli ode mě.

Pak z ní na druhé straně slezla, otočila se ke mně zády a zůstala stát s rukama zkříženýma na prsou.

„Není to tvoje chyba, Camryn.“ Vydal jsem se k ní, a když mě ucítila za sebou, prudce se ke mně otočila.

„Ne, to já za to můžu, Andrewe!“ vyhrkla a z očí se jí hrnuly slzy. „Pořád jsem musela myslet na to, jak to těhotenství všechno zkazilo! Měla jsem vztek, že trčíme čtyři měsíce v Galvestonu! Říkala jsem si, jak asi budeme moct podniknout to, co jsme si plánovali, s dítětem na krku? Takže jo, je to moje vina, že jsme o ni přišli,

a nenávidím se za to!“ Zakryla si obličej rukama.

Přiskočil jsem k ní a znova ji objal pevně kolem těla. „Bože, Camryn, tys za to nemohla!“ Nevím, jestli jsem už někdy něco pronesl tak procítěně. Hrudník se mi neovladatelně chvěl.

„Podívej se na mě!“ vyzval jsem ji a znova ji od sebe odtáhl. „To, co říkáš, je úplně normální. Každej by na to myslel, a jestli je to tvoje vina, tak i moje, protože i mně se to občas honilo hlavou. Ale kdyby to bylo na mně, vzdal bych se kvůli ní ochotně všeho.“

Nemusela to říkat nahlas, věděl jsem, že ona to cítí stejně. Ale stejně to řekla.

„Vůbec jsem nelitovala, že jsem otěhotněla. A… já… chci ji zpátky!“

„Já vím. Já vím.“ Chytil jsem ji kolem ramen, odvedl ji k posteli a přiměl ji, aby se posadila. Pak jsem si přidřepl mezi její nohy, opřel si jí lokty o stehna, vzal její ruce do svých a zadíval se jí do očí. A znova jsem opakoval: „Nebyla to tvoje vina.“

Camryn si otřela pár slz a seděli jsme tam spolu tak dlouho, že mi to připadalo jako celá věčnost. Snad mi uvěřila, anebo se už o tom nechtěla bavit. Zadívala se na stěnu za mnou a otupěle pronesla: „Takže teď jsem feťačka?“

Chtělo se mi rozesmát se, ale neudělal jsem to. Jen jsem zavrtěl hlavou, mírně se usmál a stiskl jí ruce.

„Byla to jen slabá chvilka. Ani ti nejsilnější lidi proti tomu nejsou imunní, Camryn.

To, že za čtyři dny spolykáš celý balení léků proti bolesti, ještě neznamená, že seš feťačka. Jen žes zrovna moc nepřemejšlela.“

Podívala se na mě. „Aidan a Michelle si to ale budou myslet.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, nebudou. Ani nikdo jinej.“ Vstal jsem. „Nakonec do toho nikomu nic není. Je to naše věc a my si s tím poradíme.“

„Nikdy předtím jsem nic takovýho neudělala,“ pronesla s pohledem upřeným do kouta. „Nechápu –“

„Nebylas ve svý kůži,“ přerušil jsem ji. „To nejsi, co Lily umřela.“

Místnost podivně ztichla. Ze strany jsem ji pozoroval, ale v tu chvíli jsem nevěděl, co si myslí. Vypadala pohroužená ve svých úvahách.

A pak najednou řekla: „Andrewe, možná bychom neměli zůstávat spolu.“ Její slova do mě narazila s takovou razancí, že jsem nemohl popadnout dech. Jako po srážce

s autobusem.

Byl jsem tak ohromený, že jsem vůbec nedokázal promluvit. Srdce mi pádilo rychlostí světla.

Když už k tomu nic nedodala, podařilo se mi ze sebe vypravit: „Proč to říkáš?“ Ale děsil jsem se toho, co mi odpoví.

Zírala dál před sebe a po tvářích se jí koulely slzy. Pak se na mě podívala a v jejích očích byla stejně pronikavá bolest, jakou musela vidět v těch mých.

„Protože všichni, na kom mi záleží, mě buď opustí, nebo umřou.“ Tělem mi projelo ulehčení, ale ten pocit zastínilo vědomí jejího utrpení.

Uvědomil jsem si, že tohle je poprvé, kdy se mnou Camryn mluví opravdu otevřeně… možná poprvé, kdy o tom vůbec s někým mluví. Myslel jsem na to, co jsem věděl od Natalie, na to, o čem jsme se s Camryn bavili na cestě, a věděl jsem jedno: tohle je poprvé, kdy Camryn přiznává hloubku své bolesti nejen druhému člověku, ale především sama sobě.

„Cítím se tak sobecká, že to říkám,“ pokračovala a já ji nechal mluvit bez přerušování. „Táta nás opustil. Máma se změnila. Babička, jediná osoba, která byla pořád stejná a vždycky mi pomáhala, když jsem potřebovala, umřela. Ian umřel. Cole šel do vězení. Natalie mě zradila. Lily…“ Podívala se na mě a bolest v její tváři se ještě prohloubila. „A ty.“

„Já?“ Znovu jsem si k ní přidřepl. „Já jsem tady, Camryn. Vždycky budu tady.“ Vzal jsem její ruce do svých. „Je mi jedno, co děláš, nebo co se mezi námi stane. Nikdy tě neopustím. Vždycky budu s tebou.“ Chytil jsem ji za ruce. „Pamatuješ, jak jsem ti řekl,

že jsi můj celej svět? A tys chtěla, abych ti to připomněl, kdybys zapomněla? No, tak ti to připomínám.“

Tělo jí roztřásly prudké vzlyky.

„Ale tys málem umřel,“ pronesla přiškrceným hlasem. „Když jsem s tebou byla v nemocnici, pořád jsem čekala, že tenhle den bude náš poslední. A když nebyl

a ukázalo se, že se uzdravuješ, stejně jsem to tak pořád brala. Týdny a měsíce potom, protože jsem si potřebovala zvyknout na to, že jednou odejdeš. Protože já prostě věděla, že přijde den, kdy zmizíš, tak nebo jinak. Jako všichni ostatní.“

„Jenže já jsem neumřel,“ připomněl jsem jí se zoufalým úsměvem. Sedl jsem si na podlahu a přitáhl ji k sobě. „Neumřel jsem, protože jsem věděl, že seš tam celou dobu se mnou. Protože jsem věděl, že jsme si souzení, a že když ty budeš žít, musím žít i já.“

„Ale co když umřeš?“ Tohle jsem nečekal.

„Co když se nádor vrátí?“

„Nevrátí se,“ ujistil jsem ji. „A kdyby jo, tak se z toho zase dostanu. Hele, když jsem ho měl, osm měsíců jsem nechodil k doktorům, a stejně jsem se vyléčil. A když seš teď se mnou ty a dotáhneš mě vždycky za ucho na každou plánovanou kontrolu, v žádným případě mě něco jako nádor nemůže zabít.“

Nevypadala, že bych ji úplně přesvědčil, ale viděl jsem v její tváři nepatrný paprsek naděje. A přesně to jsem potřeboval.

„Je mi to tak líto,“ zašeptala, ale místo abych jí to zase vymlouval, nechal jsem ji při tom, protože jsem měl pocit, že si to v sobě nějak potřebuje uzavřít. „Vsadím se, žes nikdy nečekal, že budeš mít na krku cvoka.“ Setřela si slzy pod očima.

Pokusil jsem se trochu odlehčit náladu. Zamnul jsem jí nahá kolena a ujistil ji:

„Miloval bych tě, i kdybys byla jedna z těch holek, co si po každým jídle běží na záchod strčit prst do krku. Nebo kdyby sis schovávala trapný sexuální fetiše.“

Trochu se zasmála skrz slzy. Taky jsem se na ni usmál.

Zvedl jsem jí bradu a zvážněl jsem, když jsem se hluboce zadíval do jejích krásných, uplakaných modrých očí.

„Camryn,“ oslovil jsem ji, „Lily na nás ještě nebyla připravená. Nevím proč, ale nemůžeš si to dávat za vinu, ani nic jinýho. A musíš pochopit, že jsme v tom spolu. Ve všem. Věříš mi?“

Přikývla.

Naklonil jsem se a políbil ji na čelo a pak na rty.

Oba jsme mlčeli, ale atmosféra v místnosti se změnila. Proteplila se. Věděl jsem, že Camryn nebude jako mávnutím kouzelného proutku v pořádku, ale bylo na ní vidět, že se jí ulevilo. Jako by ze sebe shodila část břemene, a přesně to potřebovala.

Potřebovala někoho, kdo by jí odlehčil… a ne jen tak někoho, kdo jí bude mazat med kolem pusy.

Potřebovala mě.

Postavil jsem se a natáhl ruku. „Pojď sem.“

Poslechla mě. Vzal jsem z nočního stolku lahvičku se zbytkem léků a odvedl Camryn do koupelny u našeho pokoje. Zvedl jsem víko toalety, odšrouboval uzávěr

lahvičky, a než jsem stačil něco říct, Camryn mi ji vzala z ruky a vysypala její obsah do záchodu.

„Nemůžu pořád uvěřit, že jsem byla takovej slaboch.“ Dívala se, jak se tabletky točí v míse a klouzají do odpadu. Vzhlédla ke mně. „Andrewe, tak snadno bych si na ně vypěstovala závislost. Nenapadlo by mě –“

„Ale nevypěstovala sis,“ ujistil jsem ji dřív, než si zase začne sypat popel na hlavu.

„Každej má právo na slabší chvilky. A už toho nech.“

Vyšel jsem zpátky do ložnice. Camryn šla za mnou, zastavila se uprostřed pokoje a pozorovala mě.

„Andrewe?“

Zastavil jsem se a otočil se k ní. „Dej mi tejden.“ Zatvářila se trochu zmateně.

„Tejden na co?“

Pousmál jsem se. „Prostě mi na to kejvni. Zůstaň tady se mnou ještě tejden.“

Její zmatek narůstal, ale nakonec ze sebe vypravila: „Uhm, tak jo, zůstanu.“ Viděl jsem jí ve tváři, že nemá ponětí, k čemu se zrovna uvolila.

Ale důvěřovala mi, a to pro mě bylo ze všeho nejdůležitější. Já už se postarám o to, abychom oba dostali, co potřebujeme. Ať se jí to líbí, nebo ne.

CAMRYN

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Den třetí

Nikdy by mě ani na vteřinu nenapadlo, že bych mohla udělat něco takového. Andrew tomu říkal chvilková slabost a možná měl pravdu. Ale mně bude trvat zatraceně dlouho, než si to odpustím.

Michelle mi dala jasně najevo, že mě neodsuzuje, sice mi to pomohlo, jenže jsem stejně cítila pokoření, kdykoli jsem se ocitla ve stejné místnosti s ní nebo s Aidanem. Možná mi bylo tak hrozně proto, že to oba tak chápali.

Týden. Neměla jsem ponětí, co má Andrew za lubem, ale dlužila jsem mu aspoň tolik, abych se na nic neptala a nechala ho postupovat podle jeho plánu. V posledních dnech se choval hrozně tajnůstkářsky, často si odnášel telefon vedle do místnosti

a zavíral se tam s ním, abych ho neslyšela. Jednou jsem se pokusila poslouchat, když telefonoval z kuchyně a já seděla úplně potichu na pohovce. Pochopila jsem, že mluví s Asherem, ale pak jsem se zastyděla za to, že ho tak špehuju, a rychle jsem pustila televizi, abych už víc nezaslechla.

Sice jsem ty prášky brala sotva týden, ale i to stačilo, abych se první tři dny bez nich cítila hrozně. Spala jsem ještě hůř než předtím, než jsem je začala brát, ale mírná bolest hlavy konečně vyprchala. Neuměla jsem si představit, jaké to musí být, když je lidi berou měsíce nebo půl roku, a bylo mi takových chudáků líto…

Den čtvrtý

Aidan vešel dovnitř s kupičkou pošty v rukou. Když rázoval obývákem, probíral se obálkami.

Na chvíli se rozpačitě zadíval na jednu z nich, velkou bílou. Sklouzl očima ke mně a potom k Andrewovi, který vešel do pokoje za ním. „Tohle vypadá, že je pro vás…?“ Podával obálku bratrovi, ale dál se díval na mě.

Měla jsem z toho hodně zvláštní pocit. Bezděčně jsem vstala z křesla a šla za Andrewem, který ji zkoumal.

Než stačil uhnout rukou s obálkou z mého dosahu, zahlédla jsem na místě odesilatele naškrábané Nataliino jméno.

Viděl, že jsem si toho všimla.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ukážu ti to jindy.“ A zastrčil si obálku do kapsy džín.

Naprosto jsem mu věřila, ale jsem taky jen člověk, takže nějaká moje část nad tím vším trochu znejistěla. Proč by Natalie psala Andrewovi dopisy? Důvěra nedůvěra, samozřejmě že holku v tuhle chvíli vždycky napadne jediné. Je možné, že by spolu něco měli? Ale to bylo tak absurdní, že jsem si to okamžitě vyhnala z hlavy.

Takže se na mě zase spolu domlouvají? Kéž bych věděla, co se děje.

Den pátý

Mluvila jsem po telefonu s Natalií, s mamkou a pak ještě s Marnou. Marna se snažila chovat, jako by se nic nestalo, a dařilo se jí to skoro tak dobře jako Aidanovi a Michelle ten první den, když jsme dorazili do Chicaga. Byla laskavá a starostlivá. Zato moje máma nedokázala myslet na nic jiného než na můj vztah s Andrewem.

Pořád mě zpovídala, kdy se vezmeme, a brala jako hotovou věc, že to uděláme klasickým způsobem. Snažila jsem se jí vysvětlit, že nestojím o kostel, bílé šaty

a květiny za tisíce dolarů, které za týden uschnou, ale máma mě stejně neposlouchala. Chtěla svatbu. Možná by pak snášela líp, že spolu spíme v jednom pokoji. Většinou jsem vůbec netušila, co se mé matce honí hlavou. A nejspíš z poloviny to netušila ani ona sama.

Andrew si tady v Chicagu zašel k doktorovi na prohlídku. Jako pokaždé mě bolel žaludek celou dobu, kdy tam byl. Naštěstí se vrátil s dobrou zprávou.

Den šestý

Volala jsem Natalii, ale na tu obálku jsem se jí nezeptala. Taky se ale chovala divně.

Bylo jasné, že se usilovně snaží nevyzvonit mi Andrewovo tajemství, takže náš rozhovor probíhal dost nuceně. To její úsilí působit normálně bylo vážně k smíchu, když jediné, po čem toužila, bylo mi všechno vyklopit.

Den sedmý

Tohle byl nejdelší týden v mém životě. Ležela jsem dlouho v posteli, protože venku se ochladilo, ale taky proto, že jsem jinak neměla moc co dělat. Andrew vstal před hodinou a vrátil se do ložnice jen jednou, aby našel boty. Políbil mě, usmál se, jako by byl z něčeho příjemně vzrušený, a zase beze slova odešel.

Přetočila jsem se na bok, přitáhla si pokrývku k bradě a zírala z okna. Slunce jasně zářilo a obloha byla modrá a bez mráčku.

Slyšela jsem, jak se ti tři dole baví.

Andrewovy boty zavrzaly na dřevěné podlaze v chodbě před naším pokojem.

Andrew otevřel dveře a zadíval se na mě.

„Vstávej a oblíkej se,“ zavelel s rukou na klice.

Koukala jsem na něj a čekala, jestli mi to vysvětlí, ale jen ukázal na moje boty na podlaze, jako by chtěl říct, ať si je obuju. Pak za sebou zase zavřel dveře a byl pryč.

Udělala jsem, co chtěl, natáhla si svoje oblíbené džíny a volný pletený svetr, taky ponožky a mokasíny. Když jsem vešla do obýváku, Michelle seděla na pohovce

s dekou přes nohy a dívala se na televizi. Otočila se na mě a vřele se usmála, jako by věděla něco, co já nevím. Což asi věděla.

„Je venku s Aidanem,“ pokývla ke dveřím.

Znervózněla jsem ještě víc, když jsem otevřela dveře a vyšla ven.

Zastavila jsem se na kamenné verandě a viděla, jak na příjezdové cestě stojí Aidan, Andrew a Asher a opírají se o chevelle.

Na chvíli mě napadlo: No tak přijel Asher, bože, proč s tím dělají tolik štráchů? Ne že bych ho neviděla ráda, ale měla jsem pocit, že to Andrewovo tajnůstkářské chování bude mít nějakou významnější příčinu.

Jde o to auto, pochopila jsem, ale dál už jsem domyslet nestačila. Měla jsem jistou teorii, proč ho sem Asher přivezl, ale snažila jsem se na to nemyslet.

Sešla jsem po schodech z verandy, abych nejmladšího z bratrů objala.

„Vypadáš ohromně, holka,“ pochválil mě. Dělaly se mu stejné dolíčky jako Andrewovi, měl podobně jiskřivé zelené oči. Sevřel mě v náručí a zvedl kousek nad zem.

„Ráda tě vidím,“ řekla jsem mu s úsměvem.

Podívala jsem se na Andrewa, který se zubil od ucha k uchu tak, až jsem poznala, že už si to dál nedokáže nechat pro sebe.

Podívala jsem se na chevelle a na Ashera. A ještě jednou.

„Takže ty jsi přijel celou cestu až…“ Najednou jsem se zarazila, protože to bylo trochu komplikované. Auto bylo v Texasu, Asher bydlel ve Wyomingu. „Co se tady děje?“

Asher se podíval na Andrewa a ten popošel ke mně. „Poprosil jsem bráchu, aby sem auto přivez,“ vysvětlil mi.

„Ale proč?“

Asher zkřížil ruce na prsou a opřel se o zadní dvířka auta. „Protože je magor,“ odpověděl se smíchem. „Protože nevěřil, že by ho sem přepravní firma dovezla v pořádku.“

Otočila jsem se zase k Andrewovi, jestli z něj konečně vypadne, co to má znamenat.

Velkými oky svetru mi profukoval chladný vítr. Schovala jsem si ruce do rukávů.

„Máš pět minut, aby sis sbalila všechny věci,“ řekl a mně se rozbušilo srdce, ještě než domluvil. Poklepal si na hodinky. „Pět minut – ani o vteřinu víc.“

„Andrewe –“

„O tomhle se nediskutuje,“ přerušil mě. „Jdi se sbalit.“

Dívala jsem se na něj s prázdnou tváří. Takže moje teorie byla správná, ale já to nechtěla. Nechtěla jsem cestovat… totiž… chtěla, ale nebylo to správné. Prostě nebylo.

„Už jen čtyři minuty,“ upozornil mě Asher.

„Nemůžu takhle odjet,“ zaprotestovala jsem. „To by bylo nezdvořilý.“ Ukázala jsem na Ashera. „A zrovna ti přijel brácha, copak nechceš –“

„Můžu vás přijet navštívit jindy,“ skočil mi do řeči Asher. „Na tvým místě bych ho radši poslechnul, jestli nechceš skončit na cestě jenom s těma kalhotkama, co máš zrovna na sobě.“

„Tři minuty, kotě,“ ozval se Andrew s vážnou tváří. „Nedělám si srandu. Běž nahoru, sbal si věci a nastup si do toho zatracenýho auta.“

Jo, tohle už je zase ten starý Andrew…

Když jsem začala znova protestovat, Andrew na mě upřel horečnatý pohled a vykřikl: „Čas! Utíká ti čas! Dělej!“ a ukázal na dům.

Nakonec jsem to vzdala a zamračila se na něj. „Dobře.“ Udělala jsem to jen proto, že jsem chápala jeho úmysly, a byly to ty nejlepší úmysly. Jenže já se cítila tak příšerně provinile!

Nebrala jsem ohledy na ten směšný pětiminutový limit a pomalým krokem se vydala do domu. Úmyslně jsem si s tím dávala na čas, což byl můj způsob, jak aspoň mlčky protestovat.

„Tys o tom věděla, Michelle?“ zeptala jsem se, když jsem vešla do haly.

„To si piš!“ zavolala na mě se smíchem v hlase.

Vyšla jsem do našeho pokoje, položila tašku na postel a začala do ní skládat věci. Pak jsem šla do koupelny a sbalila kartáčky na zuby a taštičky s kosmetikou. Vytáhla jsem ze zásuvek naše nabíječky, vzala z nočního stolku mobil a hodila ho do kabelky. Pak jsem se vydala ke dveřím a ještě se rozhlédla po místnosti. Doufala jsem, že jsem na nic nezapomněla.

Ale vypadalo to, že Andrew si už všechno sbalil a nikde nic nezůstalo.

Stála jsem tam a přejížděla očima kolem sebe, ale nic jsem doopravdy nevnímala.

Nechtělo se mi jít do auta. Ale třeba je to tak správně?

Uslyšela jsem trojí zahoukání, které mě vytrhlo ze zamyšlení. Popadla jsem tašku, hodila si ji přes rameno a sebrala ještě z postele kabelku.

„Tak zase někdy!“ zavolala na mě Michelle z gauče.

Zastavila jsem se zezadu u ní a nemotorně ji objala přes opěradlo pohovky. Na rameni mě tížila taška.

„Užijte si to,“ popřála mi.

„Díky, že jste nás pozvali,“ řekla jsem.

Michelle s úsměvem mávla rukou a já zamířila ze dveří.

Když jsem sešla z verandy, Andrew mi otevřel kufr auta a já tam hodila tašku. Těch jeho pět minut jsem pořádně přetáhla, ale říkala jsem si, jen ať si zkusí mi něco vyčítat.

„Připravená?“ zeptal se mě, když přibouchl kufr.

Zhluboka jsem se nadechla, podívala se na Aidana a Ashera a místo odpovědi je šla obejmout na rozloučenou.

„Jsem rád, že jste přijeli,“ prohlásil Aidan.

„Dávej na bráchu pozor,“ požádal mě Asher.

Usmála jsem se na ně a šla si sednout na místo spolujezdce. Andrew za mnou zabouchl dvířka.

Bratři se po chvíli rozloučili a Andrew vklouzl za volant. Za ním se do auta protáhl závan chladného vzduchu.

Podíval se na mě a opřel si zápěstí o volant. „Takže bude to takhle,“ začal. „Nejdřív pojedeme na jihovýchod, k pobřeží –“

„Počkej,“ přerušila jsem ho, „tys to už naplánoval?“ To vůbec nebyl jeho styl, takže mě to překvapilo.

„Něco z toho,“ odpověděl a mírně se na mě zakřenil. „Ale bylo to nutný.“

„Jak, nutný?“

Podíval se na mě, jako by říkal: Tak necháš mě už domluvit?

Zmlkla jsem. Andrew se natáhl přese mě a otevřel přihrádku pod palubní deskou.

„Pojedeme na jihovýchod na pobřeží a strávíme tam zimu.“ Užasle jsem přemítala, jak dlouho plánuje cestovat. Celou zimu? Vůbec jsem si nedokázala představit, co se mu honí hlavou. Vytáhl z přihrádky mapu a rozložil ji na volantu. Obezřetně jsem ho pozorovala. „Nesnáším pitomou zimu. Když zůstaneme na pobřeží a pojedeme k jihu, vyhneme se sněhu a všem těm sračkám, aspoň většinou.“

Tak jo, to je dobrý plán. Já taky nesnáším zimu, takže tohle uznávám jako nutnost.

Přikývla jsem a nechala ho, aby pokračoval.

Andrew mi začal ukazovat místa na podrobné mapě a vyznačoval prstem naši cestu. „Začneme na pobřeží Virginie, pojedeme na jih přes tvůj domovskej stát – ale bez zastávky.“ Ukázal na mě. „Jenom projedeme, jasný?“ Čekal na mou odpověď.

Přikývla jsem. „Jo, dobře.“ V jeho šílenství byla jistá metodičnost a já cítila, že se prozatím musím přizpůsobit.

Vrátil se pohledem k mapě a začal ukazovat trasu. „Jižní Kalifornie, pak dolů do Georgie, pak pocestujeme kolem pobřeží Floridy, od Fernandina Beach –“ jeho prst opsal po papíře velký oblouk, „až sem, kolem Pensacoly.“

„Jak dlouho to potrvá?“

Usmál se na mě a pokrčil rameny. „Co na tom záleží?“ Pak ledabyle složil mapu a hodil ji na sedadla mezi nás. „Teď tomu velím já, pokud jde o směr i o čas, hlavně

proto, že nechci, aby mi mrznul zadek. Ale –“ odvrátil se ode mě a zadíval se čelním okýnkem před sebe, „jinak to nejde.“

„Proč to zase děláš, Andrewe?“

Znova ke mně sklouzl pohledem. „Protože je to tak správný,“ řekl a hluboce se mi podíval do očí. „Protože seš v autě.“

Jeho slova mě zmátla. „Protože jsem v autě?“ Nepatrně přikývl.

„Ale… co to znamená?“

Jeho zelené oči trochu zněžněly. Naklonil se ke mně a vzal do ruky mou bradu.

Políbil mě na rty. „Mohla ses rvát zuby nehty. Mohlas mě poslat do hajzlu, když jsem chtěl, ať si jdeš sbalit věci. Ale neudělalas to.“ Políbil mě ještě vroucněji a jeho dech na chvíli zůstal na mých rtech. „Ne proto, že jsem ti to nařídil, ale proto, žes to chtěla. Ty nikdy neděláš nic proto, že ti to řeknu, Camryn. Já tě jenom popostrkuju, víš.“

Pokusila jsem se skrýt úsměv, který se mi objevil na tváři, ale nešlo to. Andrew se ke mně naklonil, přitiskl mi rty na čelo a zase se narovnal. Motor agresivně zařval, když Andrew sešlápl pedál plynu.

Má pravdu. Ať po mně chtěl cokoli, ať jsem si na to stěžovala sebevíc, nikdy bych to neudělala, kdybych to sama nechtěla. Ohromilo mě, jak o mně ví vždycky tyhle věci předem.

ANDREW

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Včera v Chicagu nejspíš poprvé nastala situace, kdy jsem vůbec nedokázal předvídat Camryninu reakci na moje požadavky. Moje holčička byla zlomená. Den za dnem jsem s hrůzou pozoroval, co za člověka se z ní stává. Takže jsem zariskoval: zavolal jsem Asherovi, ať mi přiveze auto do Chicaga. Netušil jsem, co Camryn udělá, a vážně jsem se bál, že odmítne jet. Kvůli pocitu viny. Já taky trpěl, že jsme ztratili Lily, a nechal bych si uříznout ruku i nohu, jen abychom ji mohli mít zpátky. Ale co se stalo, stalo se. Nemá smysl krčit se někde v koutě a vzdát se všeho, co nám přináší radost. Tohle nikdy nemá smysl. Tak se člověk leda sám zabíjí, zdlouhavým

a trýznivým způsobem. Kdyby Camryn odmítla, odnesl bych ji do auta, i kdyby mě kopala a škrábala a vřískala, a nacpal ji na zadní sedadlo. Protože tohle je náš život. Potkali jsme se na cestě. Poznali jsme se na ní a zamilovali se do sebe. Jsme pro cestu stvoření a budeme na ní tak dlouho, dokud nezačne být jasné, že už je nám souzeno dělat něco jiného.

Prvních čtrnáct hodin jízdy proběhlo v tichosti a bez událostí, které by stály za zaznamenání. Řídil jsem celou cestu z Chicaga do Virginia Beach a poslouchal rádio nebo svoje cédéčka, pokud nikde nevysílali slušnou hudbu. Camryn se sice usmívala a komentovala výhledy z okýnka, ale pořád nebyla ve své kůži. Jenže bude. Možná to pár dní potrvá, ale už tím směrem vykročila.

Pláže na Východním pobřeží jsou jiné než v Texasu, čistší. A voda je tyrkysově modrá, ne temná a kalná jako v Zálivu u Galvestonu.

Bylo pozdě večer. Po příjezdu do Virginia Beach jsme pozorovali západ slunce a bylo to poprvé od potratu, kdy jsem v očích Camryn zahlédl jiskřičky. Kdybych věděl, že to s ní udělá západ slunce, už dávno bych ji k nějakému zatáhl.

„Takže jednolůžkový pokoje?“ zeptala se, když jsme zajeli na parkoviště u prvního hotelu, který nám padl do oka.

Viděl jsem, že žertuje. Asi nečekala, že bych se toho mohl chytit.

„Přesně tak to bude.“ Otevřel jsem kufr a vytáhl obě naše tašky.

„To myslíš vážně?“ Šokoval jsem ji. To mě bavilo.

Hrál jsem, jak nejlíp to šlo. Nikdy jsem nechtěl mít oddělené pokoje, ale když to teď nadnesla, nepřipadalo mi to jako tak špatný nápad.

Zabouchl jsem kufr a vydal se do haly.

„Andrewe, tohle už snad máme za sebou.“

„Dva nekuřácké pokoje vedle sebe, prosím, jestli to jde.“

Recepční zaťukala do klávesnice počítače. Ignoroval jsem Camrynin pohled, který se mi propaloval do zad, a vytáhl jsem z peněženky kreditku.

„Andrewe?“

„Vedle sebe bohužel nemám,“ oznámila recepční. „Ale mám dva naproti sobě přes chodbu.“

„To bude stačit,“ přikývl jsem.

Camryn zašeptala: „Nemůžu uvěřit, že se ti chce vyhazovat peníze za dva pokoje, když už tolik měsíců spíme spolu a každou noc spolu šukáme…“ Zmlkla, když po nás recepční vrhla pohled, jako by nás považovala za blázny. Tenhle výraz – to „nemůžu-uvěřit-co-jsem-zrovna-slyšel/a“ – jsem na tvářích lidí miloval.

„Hele, zmlkni,“ otočil jsem se na Camryn. „Přijdu za tebou do tvýho pokoje a udělám tě, žádný strachy. Tak přestaň dělat scény.“

Camryn vykulila oči stejně jako recepční.

Chytil jsem ji za ruku a postrčil směrem k výtahům.

„Přeju vám příjemný pobyt,“ pronesla zmateně žena za přepážkou, když mi vrátila kreditku a já se s Camryn vydal kolem pultu k východu z haly.

Camryn se začala chechtat ještě dřív, než se za námi zavřely dveře výtahu.

„Co to mělo znamenat?!“ vypravila ze sebe. „Připadala jsem si, jako by nám bylo šestnáct!“

„Ale směješ se,“ upozornil jsem ji. „Takže to za ty pubertální srandičky stálo.“ Výtah s námi zastavil ve druhém podlaží. Vyšli jsme do chodby.

„Ale teď vážně, Andrewe. Proč oddělený pokoje?“

Protože se zase ukázalo, že spontánnost posloužila svému účelu. Vzpomněl jsem si na dopis, který mi Natalie poslala do Chicaga. Kráčeli jsme s Camryn dlouhou chodbou a zastavili se mezi našimi pokoji. Odložil jsem tašky na zelený koberec.

„Jenom pro dnešek,“ ujistil jsem ji a vytáhl z tašky obálku.

Camryn stála nade mnou a tiše mě pozorovala. Poznal jsem, že chce něco říct, ale jako by se nemohla rozhodnout, co přesně by to mělo být.

Narovnal jsem se s obálkou v ruce. Camryn se na ni zadívala, jako by si nebyla jistá, co mám v plánu.

„Dneska zůstaneš v pokoji sama,“ oznámil jsem jí a podal jí obálku.

Přestala se usmívat, už když jsem tu zásilku před chvílí vylovil z tašky. Teď mě jenom zmateně pozorovala.

Pak opatrně natáhla ruku a obálku si vzala, jako by pořád nevěděla, jestli vůbec chce zjistit, co je uvnitř.

Otevřel jsem hotelovou kartou dveře jejího pokoje a zanesl jí tašku dovnitř. Camryn popošla za mnou. Tvářila se obezřetně a nedůvěřivě. Obálku zdráhavě držela mezi prsty. Položil jsem tašku na podlouhlý nízký stolek s televizí a prohlédl pokoj, jako jsem to dělal pokaždé předtím. Zapnul jsem světlo, zkusil topení, odtáhl přehoz na posteli, abych se přesvědčil, že je čistá. Pak jsem si vzpomněl na Camryninu fobii

z přehozů v hotelových pokojích, takže jsem ho strhnul z postele úplně a odhodil do rohu pokoje.

Camryn stála u nohou postele a nehýbala se.

Obešel jsem stolek a postavil se před ni. Čekal jsem, až se na mě podívá. Pak jsem jí přejel ukazováčkem po obočí a po tváři dolů, abych si aspoň na vteřinu vychutnal hebkost její pokožky. Chtěl jsem ji. Když jí pohled sklouzl k mým rtům, cítil jsem, jak se ve mně probouzí predátor. Ale potlačil jsem to. Doufal jsem, že dnešní večer bude něco jako tečka.

„Cam přišla na pohřeb,“ vykládala mi Natalie, když jsem jí zavolal z Aidanova domu. „Ale dorazila pozdě, sedla si dozadu blízko k východu a odešla dřív, než skončil obřad. Odmítla jít k rakvi.“

„Mluvila o tom s tebou někdy?“ zeptal jsem se.

„Nikdy,“ odpověděla. „A kdykoli jsem o tom začala, o pohřbu, o tý nehodě, prostě o něčem, co s tím souvisí, hned mě přerušila.“

Dnešní večer bude pro Camryn těžký, ale jestli tím neprojde, nikdy se nebude cítit líp.

„Víš, kde budu,“ zašeptal jsem a nechal sklouznout ruku na její paži. „Budu vzhůru celou noc. Včera jsem začal psát novou písničku a potřebuju toho využít, dokud to mám ještě čerstvý.“ Začali jsme pomalu, ale vytrvale pracovat na vlastním repertoáru, protože po našem vystoupení v Aidanově baru Camryn najednou prohlásila, že o to stojí.

Teď přikývla a slabě se usmála, ale ve tváři měla pořád ten ustaraný výraz, jako by se bála, co na ni z té obálky vyjukne.

„A co když tady nechci zůstat sama?“ zeptala se.

„Prosím tě o to,“ pronesl jsem opatrně. „Jen tuhle jednu noc.“

Nic dalšího už jsem říkat nechtěl. Doufal jsem, že upřímnost v mém obličeji bude výmluvnější než všechna slova.

„Tak jo,“ hlesla.

Líbl jsem ji na rty a vycouval z jejího pokoje. Jen jsem doufal, že toho nebudu litovat.

Camryn

Andrew mě nechal samotnou. Nelíbilo se mi to, ale během těch pěti krátkých měsíců, co jsme byli spolu, jsem se ho naučila poslouchat. Pět měsíců. Připadalo mi to neuvěřitelné, jako by to spíš bylo pět let, když si vezmu, co všechno jsme spolu prožili. Občas jsem si vzpomněla na toho kluka, se kterým jsem chodila po Ianovi a který mě podváděl, Christiana. S ním jsem taky byla čtyři měsíce, ale skoro jsme se neznali.

Když jsem na něj teď myslela, nemohla jsem si vzpomenout ani na jeho narozeniny, ani jak se jmenovala jeho sestra, která žila o dvě ulice dál než on.

S Andrewem to bylo něco úplně jiného.

Za pět měsíců s ním jsem se našla, šíleně, bezvýhradně se do něj zamilovala, naučila se, jak doopravdy žít, seznámila se komplet s celou jeho rodinou a rychle se začala cítit jako její součást, prošla s Andrewem celou cestu až k jeho smrtelné posteli, otěhotněla s ním, zasnoubila se. Všechno za pět měsíců. A teď jsme spolu prožívali další těžké chvíle. Byl pořád se mnou, na každém kroku té cesty. I když jsem byla tak pitomá a začala polykat ty pilulky, pořád byl se mnou. Skoro jsem si začala říkat, jestli vůbec můžu udělat něco tak příšerného, že by mě kvůli tomu opustil. Srdce mi napovídalo, že ne. Že nic takového prostě neexistuje.

Nikdy, nikdy do konce života nepochopím, že jsem zrovna já měla takové štěstí a skončila s ním.

Uvědomila jsem si, že v zamyšlení pořád visím očima na dveřích, kterými odešel. Konečně jsem se podívala na tu obálku, kterou mi dal. Nevím proč, ale předem mě děsilo, co v ní najdu. Vlastně jsem o tom přemýšlela celý týden. Je tam dopis? A jestli, tak o čem? Od koho a komu? Proč by mi Natalie psala dopis na papír, když mi může poslat mail? Proč by psala Andrewovi?

Nic z toho nedávalo smysl.

Posadila jsem se na kraj postele, odložila kabelku na podlahu a pokusila se obálku prohmatat. Jenže to už jsem udělala v uplynulém týdnu několikrát a vždycky došla ke stejnému závěru. Nějaké papíry, dost silné, složené nadvakrát nebo natřikrát. Uvnitř nebylo nic tvrdého, žádný tajemný předmět, jen papíry.

Položila jsem obálku na postel, vstala, založila si ruce na prsou a nepřestávala ji pozorovat, když jsem začala přecházet po pokoji. Měla jsem z ní strach, jako by po mně mohla každou chvíli skočit a zatnout mi drápy do nohy. Jako ta zákeřná kočka tety Brendy. Začala jsem hledat v kabelce telefon, abych zavolala Andrewovi a zeptala se ho, co to má, sakra, znamenat – ale pak mi došlo, jak hloupě by to znělo.

Konečně jsem se odhodlala obálku zvednout a chvíli jsem ji potěžkala v ruce. Pak jsem opatrně vklouzla prsty pod chlopeň a rozlepila ji. Když jsem se chvíli snažila o co nejšetrnější rozlepení, najednou jsem si řekla, že na to kašlu, a brutálně ji roztrhla.

Když se její kousíčky rozsypaly po posteli, vypadl na mě obyčejný dopisní papír, který vypadal skoro nepopsaný. Sloužil jen k tomu, aby skryl fotku uvnitř. Ta vyklouzla obrázkem dolů, ale já se ji z nějakého důvodu zdráhala otočit. Místo toho jsem se probrala všemi těmi papíry a na posledním objevila Nataliin rukopis:

Tahle je nejlepší, jakou jsem našla. Doufám, že ti pomůže v tom, o co se snažíš.

S pozdravem

Natalie

Otočila jsem fotku a srdce mi zkamenělo, když jsem na ní uviděla Iana. Usmíval se a jeho energické oči se vpíjely přímo do mě. Já se tiskla k němu a spolu jsme zírali do fotoaparátu. Kolem nás svítily do tmy barevné žárovky atrakcí na Výročním veletrhu Severní Karolíny. Bylo mi, jako bych spadla do ledové vody, tak mi ten pohled na něj vyrazil dech. Z očí mi okamžitě začaly tryskat slzy. Nechala jsem si fotku vyklouznout z prstů na postel. Ruce mi vyletěly ke rtům, které se mi třásly.

Jak bych se kvůli němu mohla rozplakat? Proč se mi tohle děje?

Zbavila jsem se všech Ianových fotografií z jistého důvodu. Všech jeho fotografií. Vymazala jsem všechny digitální snímky, odstranila jeho jméno z paměti telefonu. Dokonce jsem vyhodila noční stolek, který jsem měla už od dětství, protože do něj Ian jednou zespodu vyryl IAN MILUJE CAMRYN. Odstranila jsem ze svého života všechny vzpomínky na něj, protože tolik bolelo, že po něm zůstaly jen tyhle hmotné věci. Se vzpomínkami jsem toho moc nadělat nemohla, ale snažila jsem se ze všech sil.

Proč mi to Andrew dělá? Proč chce, abych zase trpěla, když už se takhle dost trápím kvůli Lily?

Napůl se mi chtělo začít na něj vřískat, vyběhnout z pokoje až k němu a vykřičet na něj svou bolest. Ale rozum byl naštěstí rychlejší a naskočil včas. Věděla jsem, proč to Andrew udělal. Proč mě nechal samotnou v tomhle pokoji s tou fotografií. Protože mě miluje tolik, že je ochotný vrátit mě na jednu noc Ianovi, abych se mohla začít smiřovat s jeho ztrátou.

Ale já se na tu zatracenou fotku nemůžu koukat! Prostě nemůžu!

Slzy mi stékaly po tvářích, když jsem vylovila z tašky tlustý svetr a prudce si nacpala ruce do jeho rukávů. A pak jsem vyběhla z místnosti a zamířila k výtahu.

O pár vteřin později jsem seděla na chladném písku na pláži a pozorovala nekonečný oceán.

ANDREW

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Zajímalo by mě, jestli to otevřela. Sakra… ne, zajímalo by mě, jestli mě za to nenávidí. Ale pokud jí to pomůže, pak mi to za to stojí.

Stiskl jsem dálkový ovladač na televizi a ticho v mém pokoji zaplnily zvuky starého seriálu Seinfeld. Zul jsem si boty a vydal se do sprchy, nechal jsem na sebe dopadat horkou vodu tak dlouho, až zřejmě došla a začala téct vlažná. Dokázal jsem myslet jen na to, co teď asi dělá Camryn sama v pokoji. Jestli zírá na fotku svého mrtvého přítele, jestli to zvládá. Chtěl jsem jít za ní a být s ní, ale věděl jsem, že tímhle si musí projít sama. Měla to udělat už dávno, dávno předtím, než jsme se setkali.

Když jsem se utřel, omotal jsem si osušku kolem boků a šel najít do tašky čisté boxerky. Pak jsem se posadil, díval se na televizi, pak do zdi, pak zase na televizi… a došlo mi, že se prostě snažím dělat cokoli, abych nemusel myslet na Camryn.

Nechal jsem svůj MP3 přehrávač, aby mi sám náhodně vybral pět písniček, než jsem se rozhodl, že bych ji měl aspoň zkontrolovat. Zkusil jsem mobil, ale nebrala ho. Tak jsem zavolal hotelovým telefonem do jejího pokoje. Zase nic. Třeba je ve sprše.

Snažil jsem se tomu uvěřit, ale instinkty mi napovídaly, že je to jinak. Natáhl jsem si džíny a triko s dlouhým rukávem a zamířil do jejího pokoje. Přiložil jsem ucho ke dveřím, abych zjistil, jestli hučí sprcha. Nic. Strčil jsem do dveří náhradní kartu

a otevřel si.

Nebyla tam. Srdce se mi zrychlilo, když jsem vkročil dovnitř. Ze všeho nejdřív jsem si všiml fotografie, která ležela na posteli a kterou jsem ještě předtím sám neviděl.

Zvedl jsem ji a chvíli si ji prohlížel. Camryn tam vypadala tak šťastná. Byla to ta dívka, jakou jsem znával, s dychtivým výrazem a zářivým energickým úsměvem. Ten jsem si vybavoval. Viděl jsem ho mockrát, když jsme byli spolu na cestě.

Narůstala ve mně panika. Přestal jsem zírat na fotografii a přešel k oknu. Zadíval jsem se na oceán a viděl pár lidí, jak se procházejí po dřevěném chodníčku nad pláží. S fotkou v ruce jsem se vrátil do svého pokoje a obul si boty. Se zavazováním tkaniček jsem se nezdržoval a vyběhl jsem z hotelu. Nebylo moc chladno, ale stejně jsem byl rád, že mám dlouhé rukávy. Rozhlížel jsem se po ní, koukal jsem po dřevěné lávce na obě strany, zkoumal lehátka u stěny hotelu, ale Camryn jsem nikde neviděl. Zastrčil jsem fotku do kapsy džín a rozběhl se na pláž.

O kus dál jsem ji uviděl sedět v písku.

„Sakra, kotě, vyděsilas mě.“

Posadil jsem se vedle ní a objal ji kolem těla.

Dívala se na oceán a vítr jí zvedal plavé vlasy. Nedívala se na mě.

„Promiň mi to,“ ozval jsem se. „Chtěl jsem jenom –“

„Miluju tě, Andrewe,“ přerušila mě, ale pořád se dívala do vln. „Nechápu, jak může mít někdo takový štěstí a zároveň takovou smůlu jako já.“

Netušil jsem, kam tím míří, a bál jsem se něco říct, abych nešlápl úplně vedle. Objal jsem ji kolem ramen a přitáhl si ji k sobě, abychom se navzájem zahřívali. A mlčel jsem.

„Nezlobím se na tebe,“ zavrtěla hlavou. „Nejdřív jo, ale chci, abys věděl, že teď už ne.“

„Řekni mi, co si myslíš,“ vyzval jsem ji tiše.

Pořád visela pohledem na temných vlnách, které olizovaly břeh jen několik metrů od nás. Podél obzoru se pohybovala malá bílá tečka.

Najednou jsem na sobě ucítil Camrynin pohled a otočil jsem se k ní. Kolem nás už se setmělo, ale světla z budov za námi i záře měsíce stačily k tomu, abych viděl její jemné rysy i pramínky vlasů, které jí poletovaly kolem studených tváří. Natáhl jsem ruku a odhrnul jí je ze rtů. Očí jí zněžněly, jak se na mě dál dívala, a prohlásila:

„Milovala jsem Iana, a moc. Ale nechci, aby sis myslel –“

Zavrtěl jsem hlavou. „Camryn, nedělej to. Tady nejde o mě, že ne?“ Nabral jsem do prstů další pramínek jejích vlasů a odtáhl jí ho od pusy. „Nedělej, jako by šlo o mě.“

Na okamžik se odmlčela. Ucítil jsem, jak šátrá po mé ruce. Naše prsty se propletly. Otočila se na oceán.

„Nechtěla jsem jít na Ianův pohřeb,“ přiznala se. „Nechtěla jsem ho naposledy vidět v rakvi.“ Podívala se na mě. „Pamatuješ, jak jsem za tebou tehdy přišla v hotelu do pokoje, když ti volal Aidan a snažil se tě přesvědčit, abys přijel tátovi na pohřeb?“

Přikývl jsem. „Jo, pamatuju se na to.“

„Taky jsi mu říkal něco v tom smyslu, že když někoho vidíš naposledy, seš radši, když ho vidíš živýho, ne mrtvýho v rakvi. Tak jsem se přesně cítila, když měl pohřeb Ian. Nechtěla jsem tam jít. Proto jsem taky ani nechtěla vidět Lily, než ji spálili.“

„Ale šla jsi tam. Na Ianův pohřeb.“ O Lily jsem teď mluvit nechtěl, to bylo mnohem bolestnější téma. Pro nás oba. Já ji viděl. Byla tak maličká, že by se mi vešla do dlaně. Ale Camryn se na ni odmítla podívat.

Zavrtěla hlavou. „Vlastně ne.“ Mluvila o Ianově pohřbu. „Byla jsem tam a nebyla. Abych ho dokázala nechat odejít, musela jsem si ho vyhnat z hlavy, vymazat každý slovo, který mi kdy řek, vymazat jeho obličej a všechno, co se dalo. Šla jsem tam jen proto, že se to ode mě čekalo. Kdybych se tak nebála toho, co si o mně všichni pomyslí, zůstala bych doma.“

„Ale tím to neuzavřeš,“ namítl jsem. „To je, jako když nameteš špínu pod koberec. Pořád tam zůstane a ty o ní víš. A nepřestane tě míchat, dokud to neuděláš pořádně.“

„Já vím,“ odpověděla.

Po několika vteřinách ticha jsem zalovil v zadní kapse džín a vytáhl tu fotku.

„Víš, kdyby byl naživu, žárlil bych na něj. Vypadá přitažlivě… na kluka.“

Camryn se na mě usmála, ale všiml jsem si, že se pohledem tomu snímku vyhýbá.

Položil jsem ho do písku vedle našich kolen a zase jsem zvážněl. „Camryn, to, co se s tebou děje – žes začala brát ty prášky – to není jen kvůli Lily. A ty to víš, viď?“

Neodpověděla, ale cítil jsem, že o tom přemýšlí.

„Uzavřela ses před vším. Před Ianem. Lily. Podle Natalie jsi tak reagovala i na smrt babičky a Coleovo vězení a na to, že se od vás táta odstěhoval a začalo mu zřejmě víc záležet na jeho nové přítelkyni než na tobě.“ Říkal jsem to bez obalu, protože bylo

potřeba, aby jí to někdo takhle vyložil. „Místo aby ses s tím snažila vyrovnat, truchlila, zuřila, cokoli, prostě ses před tím uzavřela. To jsi dělala už dávno předtím, než jsme se potkali. Musíš pochopit, že se to vrší a že jednou se v tom celá ztratíš.“

„Já vím. Máš pravdu jako vždycky,“ pronesla sklíčeně.

„Vážně tomu věříš, nebo se mnou souhlasíš, jen abych už sklapnul?“ Ušklíbl jsem se na ni a doufal, že z ní taky vydoluju úsměv.

Povedlo se.

Usmála se a řekla: „Ne, věřím tomu. Jen bych si přála, abych to věděla dřív.“

„A proč už tomu teď věříš?“

„Protože jsi můj tetovanej filozof.“ Rozesmála se a mým tělem projela vlna horkosti.

Nemohl jsem uvěřit, že se směje. Myslel jsem si, že jí bude trvat dlouho, než se s tímhle dokáže poprat. Ale překvapila mě, jako už tak často předtím.

„Filozof, jo?“ opakoval jsem ironicky. „To teda těžko. Ale díky za lichotku.“

Camryn se svezla na bok a položila mi hlavu do klína. Vzhlédla ke mně těma modrýma laníma očima. Musel jsem se aspoň dotknout hebké pokožky jejího obličeje.

„Chceš slyšet pravdu?“ ozvala se.

„Samozřejmě,“ potvrdil jsem, ale zároveň se mě zmocnily obavy.

„Je to, jak jsem ti říkala u Aidana. Kdybych ztratila ze všech lidí zrovna tebe, byl by to můj konec,“ řekla. „Když jsem potratila, jako by to ve mně zase odstartovalo všechny potlačený strachy. Že o tebe přijdu. Jako by mi ta tragédie zase připomněla, že kolem našlapuje smrt a jak rychle si někoho ukradne. Když Bůh nebo Příroda, nebo kdo to tady všechno řídí, můžou bejt tak krutý a vzít mi moje děťátko, pak můžou klidně zabít i tebe. A to mě děsí, Andrewe. Představa, že bych tě mohla ztratit, mě rozežírá zevnitř. A protože už jsem tě jednou skoro ztratila, je to o to horší.“

„Ale už jsem ti říkal –“

Zvedla se mi z klína a posadila se proti mně, s koleny zabořenými do písku.

„Já vím, cos mi říkal,“ potvrdila. „Ale nezáleží na tom, čemu věříš nebo co mi napovídáš, abych se cítila líp. Ty nemůžeš vědět, co se stane, ne s jistotou. Ten nádor se může vrátit, a ať se budeme snažit sebevíc, stejně tě třeba zabije.“

Chtěl jsem protestovat, ale tolik se mi to snažila všechno vysvětlit, že jsem ji radši nechal mluvit.

„Ty jsi to nejlepší, co mě kdy potkalo,“ pokračovala. „A teď se ti můžu podívat do očí a se vší upřímností prohlásit, že mě to sice bolí, ale přijímám Ianovu smrt.

Přijímám Lilyinu smrt. Dokážu se vyrovnat se smrtí kohokoli, i když to bude nesnesitelně těžký. Ale s tvojí…“ Odmlčela se a ani nemrkla, když se mi zadívala do očí. „S tvojí bych se nikdy nevyrovnala. Nikdy.“

Ticho mezi námi jako by ještě zesiloval hukot oceánu. Toužil jsem ji vzít do náručí, přitisknout rty na její, ale jen jsem tam tak seděl a zíral na ni, protože mi zrovna pověděla to nejpodstatnější, co jsem kdy slyšel, cítil, vnímal.

Nakonec jsem se natáhl po jejích pažích a zvedl si ji do klína. Objal jsem ji kolem zad, zadíval se jí do očí a řekl: „Věřím ti a cítím to stejně.“

Naklonila hlavu ke straně. „Vážně?“

„Vážně. Camryn, nemůžu bez tebe žít. Mohl bych to zkusit, ale bylo by to zoufalý.

Tady nejde jen o mě. Ty můžeš taky kdykoli umřít. Vůči tomu není imunní nikdo z nás.“

Nic nenamítala, jen se na chvíli odvrátila.

Položil jsem jí ruce na tváře a přiměl ji, aby se na mě podívala. Měla studenou pokožku.

„Musíme žít přítomností, pamatuješ?“ připomněl jsem a okamžitě si znova získal její pozornost. „Musíme se domluvit, uzavřít pakt, ty a já. Seš pro?“ Rukama jsem jí zahříval uši.

„Jo,“ přikývla. Byl jsem rád, že mi důvěřuje a nesnaží se vyptávat předem.

Odtáhl jsem ruku z jejího ucha a přejel jí bříšky prstů po čele. „Nemůžeme ovládat smrt,“ začal jsem. „Nikdo z nás nemůže udělat nic, aby se jí vyhnul nebo ji oddálil. Ale můžeme ovládat naše životy – to, jak budeme žít, než si pro nás přijde Zubatá. Takže si můžeme slíbit věci, který budeme dodržovat bez ohledu na všechno ostatní.“

Camryn přikývla a nepatrně se usmála. „Jaký věci?“

„Cokoli. Cokoli, co můžeme chtít jeden od druhýho. Třeba…“ Zvedl jsem se z písku a zabořil si ruce do kapes. Zadíval jsem se na oceán a přebíral si v mysli, s jakým slibem bych měl začít nejdřív. Zatím mě napadala jen jedna věc, takže jsem se otočil ke Camryn, zvedl ukazováček a začal. „Tohle nemá nic společnýho s tumorem nebo něčím konkrétním, ale kdybych byl na tom někdy tak blbě, že by mě udržovali při životě na přístrojích, a ty bys hluboko v srdci cítila, že to nezvládnu a jen se trápím, necháš mě odpojit.“

Úsměv jí zmizel z tváře a já měl pocit, že jsem tu chvíli pokazil. Natáhl jsem k ní ruku a zvedl ji k sobě do stoje.

„Nechci se chovat morbidně. Ale tohle mně prostě leží v hlavě, víš? Vidíš to každou chvíli v televizi a ve filmech. Nějakej chudák je napojenej na všechny přístroje, jaký si umíš vybavit, jen proto, že jeho rodina pořád doufá. Ne že bych měl něco proti naději, ale sakra… tohle mě děsí.“ Něžně jsem ji objal kolem těla. „Prosím, nenechávej mě přežívat ve vegetativním stadiu. Slib mi to. Znáš mě líp než všichni ostatní a já ti věřím, že poznáš, kdy mám dost. Slib mi to.“

Jako by jí to pomalu začínalo docházet. Zvolna kývla. „Ty mi slib totéž.“ Usmál jsem se. „Spolehni se.“

Popošla ode mě o pár kroků dál a ruce si zavrtala do rukávů. Pak si přitáhla svetr těsněji k tělu a udělala několik kroků sem a tam.

Potom se zastavila a podívala se na mě. „Slib mi, že jestli někdy dostanu Alzheimera nebo demenci a nebudu si pamatovat nikoho, budeš mě navštěvovat každej den a číst mi jako Noah četl Allii.“

„Kdo?“ zeptal jsem se, ale vtom mi to došlo. „Ach, už chápu.“ Rozesmál jsem se a zavrtěl hlavou.

Vykulila oči, její úsměv se rozšířil a vykřikla: „Andrewe! To není sranda! Myslím to vážně!“ Smála se, když jsem ji chytil a držel v náručí.

„Tak jo, tak jo!“ potvrdil jsem pobaveně a přidržel si ji u sebe.

„Byl to tvůj nápad, tak se tomu teď nesměj,“ napomenula mě.

„Já vím, máš pravdu… ale poslyš, vážně chceš na mě vytahovat, že se mi líbil jeden román od Sparkse?“

Cítil jsem, jak se mi její loket zaryl do žeber, a předklonil jsem se, abych tu bolest trochu zdramatizoval. Tvář se mi napínala předstíranou agonií a smíchem. Camryn, místo aby mě politovala, do mě strčila a srazila mě do písku. Pak zůstala stát rozkročená nade mnou, každou nohu z jedné strany mého pasu. Ruce měla založené v bok takovým tím autoritativním způsobem. Držel jsem se za břicho a snažil se tvářit smrtelně vážně, i když jsem věděl, že ji neoblafnu.

„Musí se ti nechat, že si umíš dělat legraci i z toho nejvážnějšího tématu.“ To, jak obřadně to pronesla, mě rozesmálo ještě víc, taky proto, že i pro ni bylo těžké udržet vážnou tvář.

Naznačila, jako by si na mě chtěla sednout a nejspíš do mě bušit těmi svými pěstičkami. Ale než to stačila udělat, zvedl jsem nohy a hodně pevně ji jima sevřel.

„Auuu!“ zaskučela a začala padat, ale já ji držel zpříma. „Proč mi to, sakra, děláš, Andrewe?!“

Vyvinul jsem ještě větší tlak a napřímil se v zádech, zatímco Camryn klesla na kolena, takže jsme měli oči ve stejné úrovni.

„Pššt. Protože se mi to líbí,“ zašeptal jsem. „A už buď zticha.“

Nálada mezi námi se během pár vteřin změnila. Camrynina studená pokožka se proteplila, oči získaly uchvácený výraz, tělo se uvolnilo.

„Jsou tady lidi…,“ pokusila se mě tiše varovat, ale moje ruka mezi stehny ji připravila o dech.

„To je mi fuk.“ Nejdřív jsem zkoumal pohledem její oči, pak její vlhké, plné rty.

„Jsou dost daleko.“

„Ale… co to děláš…“

„Jen klid. Buď zticha.“ Přejel jsem jí jazykem po spodním rtu a lehce ho sál. Cítil jsem, že mě chce políbit, ale nenechal jsem ji. Přesunul jsem ruku nad pásek jejích kalhot a pak vklouzl dovnitř, až jsem cítil horkost jejího těla. Zatraceně, byla už vlhká. Naklonil jsem se k ní a z prohlubně v jejím krku vdechl vůni její kůže. Camryn znehybněla, ale cítil jsem, jak se jí tělo chvěje a její pulz pod mou rukou prudce poskakuje. Tak hrozně jsem ji chtěl šukat. Ale ještě jsem nemohl, protože jsem se rád mučil. Miloval jsem to.

Volnou rukou jsem ji uchopil kolem pasu a přesunul se k jejím stehnům, která jsem ji přiměl rozevřít. „Roztáhni nohy,“ zašeptal jsem se rty kousek od jejích a ona udělala přesně to, co jsem po ní chtěl, posunula kolena v písku dál od sebe. Trochu se napjala, když nedaleko kolem nás někdo prošel, ale já si ji přidržel a vklouzl dvěma prsty do jejího těla. Přinutil jsem ji podívat se na mě. Díval jsem se jí do očí, jen chvílemi sklouzl ke křivce jejích rtů. „Neodvracej se ode mě,“ vyzval jsem ji. „Je mi jedno, jestli se ti chce zavírat oči. Nedělej to. Dívej se do mých.“

Nepatrně přikývla, jako by měla strach, že když udělá něco špatně, přestanu s tím.

Nořil jsem prsty do ní a zase je z ní vytahoval, nejdřív pomalu, roztíral jsem jí vlhkost po klitorisu a mnul ho krouživými pohyby prostředníčkem. Kdykoli jsem se jí dotkl, začaly se jí zavírat oči, ale v tu chvíli jsem přestal a ona se vzpamatovala. Začal jsem pohybovat prsty rychleji, vsouval jí ukazováček a prostředníček prudce dovnitř,

zatímco jsem jí palcem tiskl poštěváček. Z pootevřených rtů jí začaly unikat tiché steny, které jí od úst bral studený vzduch i můj horký dech, jejž jsem jí prudce vpouštěl do úst. Ani na chvíli ale neodtrhla oči od mých a nepromluvila, i když jsem věděl, že se jí chce udělat obojí.

„Přiznej se,“ zašeptal jsem jí do ucha, „teď už ti vůbec nezáleží na tom, jestli se někdo dívá. Že ne? Nechala by ses ode mě šukat tady před každým, kdo pude kolem, a se studem by sis lámala hlavu, až by bylo po všem.“

Cítil jsem, jak přikyvuje.

„Co ještě chceš, abych ti dělal?“ zeptal jsem se se rty blízko jejího ucha. Moje prsty se v ní dál pohybovaly.

„Co chceš,“ zachraptěla.

„Všechno, co chci?“ Zamnul jsem palcem klitoris.

„Jo…,“ vypravila ze sebe a prudce oddychovala. „Všechnocokurva chceš…“

Její vulgarita a hlas zbarvený chtíčem ve mně vybičovaly ještě větší touhu. Byl jsem tak zatraceně tvrdý, že se to skoro nedalo vydržet. Pohyboval jsem prsty rychleji

a rychleji. Tělo se jí začalo otřásat, stehna se jí chvěla, jak ji stěží mohla unést. Snažila se na mě dívat, ale víčka jí klesala a její dech byl nejistý a šepotavý. Ale pak jsem se dotkl toho speciálního místečka v jejím těle a snažil se nepřerušovat rytmus.

Camryniny oči se znovu vytřeštily.

„Nedívej se jinam,“ poručil jsem jí a upřeně se na ni díval.

Když to na ni začalo jít, můj pohled se zaostřil ještě víc, probodával ji i s jejím lačným chtíčem. Jako by jí slast vystupovala z duhovek, horkost orgasmu se valila zevnitř na její rty, které mě divoce políbily, ale já z ní dál nespouštěl zrak. Když se otřesy jejího těla začaly uklidňovat, vrazil jsem dva prsty ještě hlouběji do ní, abych cítil její kontrakce, a bříško palce jsem tiskl ke klitorisu.

Zhroutila se mi na hruď.

Objal jsem její třesoucí se tělo a políbil ji na temeno.

„Co mi to, sakra, děláš?“ vydechla.

„Všechno, co, kurva, chci,“ ujistil jsem ji prohnaně a zlehka se zasmál.

Odtáhla hlavu z mého hrudníku a podívala se na mě. „Je mi jedno, co chceš, ale tentokrát mě necháš, abych ti to oplatila.“

„Myslíš, že tak je to správný?“

„Je to naprosto správný. Ani se nezkoušej hádat.“

„A co mi chceš udělat?“ Cítil jsem, jak se usmívám.

„Co budu, kurva, chtít,“ ujistila mě s ještě prohnanějším úsměvem. Pak vstala a chytila mě za ruce, aby mě vytáhla za sebou.

„Ale ne tady. Je tady zatracená zima.“

„Ty seš šéf,“ ujistil jsem ji a nechal se vytáhnout na nohy.

Nezmínil bych se o tom, ale když jsme odcházeli, Camryn se ohlédla na svoji a Ianovu fotku, která zůstala ležet v písku. Sevřela ruku kolem mé, pousmála se a zamířila na dřevěný chodníček.

Věděl jsem, že konečně našla klid – a taky to, že já s tím nemám nic moc společného. Jo, přiměl jsem ji k tomu, ale to Camryn se musela postavit svým největším obavám. Musela se dívat do tváře toho, koho tolik milovala a ztratila,

a přijmout jeho ztrátu. Připouštím, bylo trochu podivné, co se stalo, ale nešel jsem za ní s žádnými sexuálními úmysly, zvlášť ne v takové chvíli. Jenže myslím, že Camryn byla s Ianovou smrtí smířená už předtím, než jsem za ní dorazil. Přišla na to sama.

Nevím, jak se jí to přesně podařilo nebo kolik jsem s tím měl společného. Ale když se mnou tehdy odcházela z pláže, začala se cítit zase sama sebou.

Camryn se mi vrátila a já se cítil jako v sedmém nebi.

CAMRYN

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

8. prosinec – moje jednadvacáté narozeniny

Když se začalo ochlazovat, zamířili jsme s Andrewem na jih. Ve Virginia Beach jsme strávili jen jednu noc. Odtamtud jsme jeli na pobřeží Severní Karolíny, zůstali pár dní v Myrtle Beach v Jižní Karolíně a tam jsem sehnala svou první práci na cestě.

Uklízení. Nebyla to zrovna práce mých snů, zvlášť když mi Andrew připomněl, co všechno po sobě hosté nechávají v hotelových pokojích. Ale zase tolik mi to nevadilo, až na vymývání odpadkových košů s nechutnostmi nalepenými u dna. Stačí mi na to pomyslet, aby se mi zase chtělo zvracet. Musela jsem zavolat Andrewa a žadonit, aby mi s tím přišel pomoct. Samozřejmě jsem mu za to slíbila, že mu ho fantasticky vykouřím, kde jen bude chtít. No jo, za poctivou práci poctivá odměna. Ale ne. Komu tu chci co namlouvat? Miluju, když ho můžu kouřit. Jen někdy předstírám, že ne, abych mu udělala radost, protože Andrew má rád, když se vymlouvám a kroutím.

A uklízení je jako otočné dveře. Zaměstnanci se střídají rychleji, než si někdo zapamatuje jejich jména, a většinou se ani nezapisují na oficiální výplatní listiny. Napadlo mě, že tohle by pro mě na cestě mohlo být to pravé. Takže když jsem zjistila, že v hotelu, kde jsme se ubytovali, mají nedostatek pokojských, nabídla jsem se na výpomoc. Okamžitě mě přijali – a snížili nám platbu za pokoj na polovinu.

Jenže to bylo jen dočasné, protože jsme potřebovali brzy z Myrtle Beach vypadnout a posunout se směrem k našemu dalšímu cíli, ať už bude kdekoli. Nikdy jsme přesně neplánovali, kde budeme spát příště. Jediným pravidlem bylo, že se budeme držet

u pobřeží. Aspoň do jara. Jenže do toho ještě zbývalo pár měsíců a momentálně jsme se spokojeně usadili ve venkovském hotýlku v nádherném městě Savannah v Georgii.

A dneska je mi dvacet jedna.

Andrew mě probudil z hlubokého spánku, když roztáhl závěsy na obrovském oknu a nechal do pokoje proudit slunce.

„Vstávej, ospalče,“ zahalekal na mě od nohou postele. „Máš narozeniny.“ Slyšela jsem ho, jak několikrát plácl dlaněmi do stolu pod oknem.

Zasténala jsem a obrátila se na bok. Nastavila jsem záda slunci a zavrtala tvář do pokrývek. Když je ze mě Andrew stáhl, ucítila jsem studený závan větru.

„Ježíši, nech mě!“ zasténala jsem, přitáhla si kolena k hrudi a schovala hlavu pod polštář. „To si ani na svý narozeniny nemůžu přispat?“

Najednou jsem cítila, jak mě táhne z postele. Rozhodila jsem zběsile rukama, jak jsem se snažila něčeho přidržet. Andrew mě pevně chytil za kotník. Kopala jsem

a mlátila kolem sebe rukama, ale táhl mě po posteli tak rychle a bez obtíží, že jsem to vzdala. Zadek mi narazil na podlahu a kolem mě padaly pokrývky a polštáře.

„Ty seš ale zmetek!“ chechtala jsem se.

„Ale stejně mě miluješ. A teď už se zvedni.“

Zadívala jsem se na něj zpod pramenů zacuchaných vlasů a našpulila pusu. Usmál se a podal mi ruku. Nechala jsem se od něj vytáhnout na nohy.

„Všechno nejlepší k narozeninám, zlato,“ popřál mi a líbnul mě na rty.

Trochu jsem uhnula, protože jsem nechtěla, aby cítil můj ranní dech. Jenže už jsem si zvykla, že si mě kvůli tomu nemilosrdně dobírá.

Andrew se na mě ale nedíval. Sáhl do kapsy a vyndal z ní černou sametovou krabičku. Zřejmě už dneska někde byl, ale teď mě zajímal jen ten dárek. Varovně jsem se na něj zadívala a chystala se mu vynadat, že se za mými zády vytratil z pokoje a šel utrácet za nějaký šperk.

„Andrewe?“ změřila jsem ho podezíravým pohledem.

„Prostě to otevři,“ vybídl mě. „Bude se ti to líbit, slibuju.“ Zvedl ruce, jako by se vzdával.

Pořád ještě obezřetně jsem odklopila víčko a uviděla diamantový náhrdelník. Přimhouřila jsem na něj nevěřícně oči. „Andrewe, to snad nemyslíš vážně.“ Cítila jsem se provinile už jen z toho, že to držím v ruce. „To muselo stát –“

„Čestný slovo, že to nebylo drahý,“ ujistil mě s okouzlujícím úsměvem. Kousla jsem se nedůvěřivě zevnitř do rtu. „A kolik to teda stálo?“

„Asi pětadvacet babek, víc ne, na mou duši.“ Přitiskl si dlaň na hrudník.

Pak vytáhl náhrdelník z krabičky a nechal ho viset v prstech. „Líbí se ti?“ zeptal se a obešel mě.

Instinktivně jsem si zvedla rozcuchané dlouhé vlasy, aby mi mohl náhrdelník zapnout. „Je to nádherný, Andrewe. Hrozně se mi líbí. Už jsem se do něj zamilovala.“ Sklopila jsem oči, když Andrew zapnul očko, a zvedla v prstech stříbrný přívěsek.

Pak jsem se otočila k Andrewovi, vytáhla se na špičky a důkladně ho políbila.

Nechápala jsem, jak je možné, že by tohle nestálo celé jmění, ale zároveň jsem věděla, že Andrew by mi nelhal. Aspoň doufám…

„Děkuju, zlato,“ pronesla jsem rozzářeně.

Najednou mě plácl po zadku. „Vypadneme odsud. Už mě nebaví sedět na pokoji.

A nebaví mě to studený počasí. Škoda že nemůžeme prospat zimu jako zvířata.“

„To bych taky brala. Prospat ji s tebou. A co přesně chceš dělat?“ Sehnula jsem se k tašce vedle televize a vylovila z ní čisté prádlo.

„To nevím. Cokoli,“ pokrčil rameny. „Pořádně se oblíkni.“

To mi nemusel říkat dvakrát. Sice jsme byli už hodně na jihu, ale v posledních několika dnech byla pořádná zima i tady. Oba jsme snili o jaru a létu, a to natolik, že se nám tohle téma pletlo do každého hovoru. Já si stěžovala, že nemůžu vystrkovat

z okýnka auta bosé nohy, aby mi neumrzly, on si stěžoval, že jsme pořád ještě nespali pod širákem pod hvězdami. Sice jsem to neříkala nahlas, abych Andrewa ještě víc nepopíchla, ale zrovna po tomhle jsem moc netoužila. Nikdy. Ne po tom, co se stalo poprvé, když jsme se o to pokoušeli. Osobně se spokojím s hotelovými pokoji. Bez hadů.

Zima je depresivní. Proto je asi na Aljašce tak vysoký počet sebevražd. Určitě je to nádherný stát, ale já dávala přednost horku jižních pouští.

Takže jsem se na svoje narozeniny pořádně nabalila. Do teplého kabátu, šály, rukavic a vůbec skoro všeho, co jsem s sebou měla. Jenže mi stejně pořád byla zatracená zima.

Andrew dokázal i v tom chladu vypadat tak, že se mi z něj vařila krev. Pletené čepice mi u kluků vždycky připadaly sexy, ale on prostě vypadal v černé kožené bundě, pletené čepici, tmavém šedém svetru a černých džínách a martenskách vážně jako narozeninový dárek. Přesně takový, po jakém jsem toužila. Usmála jsem se na něj, když jsme ruku v ruce kráčeli mezi menším davem lidí, kteří se hrnuli na maják a zase proudili ven. Najednou jsem si všimla, jak na Andrewa uchváceně zírají tři holky, nejspíš turistky jako my. Tohle se stávalo často a asi už bych si na to měla začít zvykat. V duchu jsem z toho měla potměšilou radost, a kdo by neměl? Můj kluk je prostě sexy jako ďábel. Není vůbec divu, že o něj stáli jako o modela. O tomhle mluvil tak nerad, že jsem to pochopitelně každou chvíli vytáhla, jen abych ho viděla, jak se kroutí. Teď se taky moc neholil, takže měl to neodolatelné tmavé strniště.

Vystoupali jsme po točitém schodišti na maják a zadívali se z vyhlídkové plošiny na oceán. Konečně jsme ho viděli. Předtím byl spíš slyšet, když jsme jezdili městem

a snažili se odněkud v mlze zahlédnout aspoň něco. Jenže v zimě je to vždycky tak. Opřeli jsme se o zábradlí a přitiskli se k sobě, abychom se zahřáli. Opíral se do nás studený vítr a já věděla, že mám nejspíš rudý nos i tváře.

Stačilo nám tak pět minut, než jsme si řekli „kašleme na to“ a prakticky se rozběhli zpátky k autu.

„Co takhle jít do kina?“ navrhl Andrew, když se nasoukal za volant. „Nebo… nebo můžeme hibernovat.“

Dlouho jsme tam jen tak seděli a uvažovali, co podnikneme.

„Tak se pojď ještě projet po městě,“ prohodila jsem, když mě nic lepšího nenapadlo.

„Anebo zvedneme kotvy úplně.“

„Jestli chceš.“ Najednou jsem uviděla ceduli s nápisem Bleší trh & vetešnictví.

„Pojď nakupovat,“ vyhrkla jsem.

Andrew se netvářil moc nadšeně. „Nakupovat?“

Přikývla jsem a ukázala na ceduli. „Na blešáku se někdy dají najít bezvadný kousky.“

Tvářil se pořád, jako bych ho nepřesvědčila, ale asi mu došlo, že když má na vybranou mezi procházkou v lezavém chladu a sezením v autě, zase taková oběť to nebude.

Nakonec to vzdal, protože víc možností nám toto místo asi nemohlo poskytnout. Vycouval s autem z parkoviště a zamířili jsme směrem, kterým ukazovala šipka Bleší trh & vetešnictví. A našli jsme tam přesně to, co se dalo čekat: legrační hučky, starodávné zubařské nástroje, ručně šité pokrývky, videokazety a staré desky. Andrew vypadal znuděně, dokud mu do oka nepadla dřevěná bedna s deskami.

„Desku Led Zeppelin jsem neviděl už léta,“ prohlásil, když jednu z nich vytáhl na světlo. Obal byl vybledlý a odřený, jako by se třicet let válel někde na půdě, ale Andrew ji držel s tak posvátnou úctou, jako by byla skoro nová.

„Nechceš to doufám kupovat?“

„Proč ne?“ Ani se na mě nepodíval.

„Protože je to deska?“

„Jo, ale deska Zeppelinů.“ Loupl po mně pohledem.

„No a?“ Neodpověděl.

Nevzdávala jsem to. „Na čem si ji chceš přehrávat?“ Konečně mi věnoval pozornost. „Nechci si ji přehrávat.“

„Tak proč ji chceš kupovat?“ Po chvíli jsem si sarkasticky odpověděla sama. „No jasně, jako sběratelskej kousek. Chápu.“ Ušklíbla jsem se na něj. „Může sedět na zadním sedadle, že jo.“

„Nebo tam můžeš sedět ty a ji si posadím vedle sebe.“ Otevřela jsem pusu úžasem.

Andrew se zakřenil a vrátil desku do bedny.

„Nebudu ji kupovat,“ prohlásil a vzal mě za ruku.

Za chvíli jsme dorazili do oddělení se starým oblečením. Začala jsem se probírat ramínky a Andrew se uchýlil ke stěně, kde byla vystavená DVD a Blu-rays nahrávky. Stál tam se zkříženými pažemi a skoro se nehýbal, jak zkoumal očima titul za titulem. Přes dřevěnou přehrádku, která oddělovala můj box od jeho, jsem viděla Andrewův týl. Soustředila jsem se na oblečení. Měla jsem pocit, že se musím každého kousku aspoň dotknout. Staré věci prostě miluju. Ne že bych je nosila nebo vůbec měla

v šatníku, ale tohle oblečení prostě člověk musí obdivovat.

Odhrnovala jsem železná ramínka jedno za druhým, abych si mohla všechno prohlédnout. Košile s nabíranými rukávy a koženými límečky, korzety, šaty

s dlouhými splývavými rukávky a fiží, střevíce ve viktoriánském stylu – Co je tohle?

Srdce se mi na chvíli zastavilo, když jsem sundala ramínko z tyče a zadívala se na šaty. Byly to vintage slonovinové slavnostní šaty značky Gunne Sax s krátkými nařasenými rukávy. Přidržela jsem si před zrcadlem ramínko u sebe. Délkou šaty sahaly přesně k zemi. Povytáhla jsem ramínko tak, aby se shodovalo s mou výškou, druhou rukou nabrala látku do prstů a zatočila se.

„Panebože, jsou nádherný,“ zamumlala jsem sama pro sebe. „Ty musím mít.“

„No, musím říct, že jsou kouzelný,“ ozval se za mnou Andrew. Překvapil mě.

Trochu jsem se styděla, že mě přistihl, jak se marnivě zhlížím a ještě mluvím

k sobě, takže jsem se na něj ani neotočila. Místo toho jsem vytáhla cedulku s velikostí. Přesně ta moje! Samozřejmě že si je musím koupit. To je bez debat. Čekaly tady na mě!

Přitiskla jsem šaty k sobě a obrátila se k Andrewovi.

„Vážně se ti líbí?“ zeptala jsem se trochu provinile, aby mi nevrátil to moje popichování kvůli staré desce.

„Myslím, že by sis je měla vzít,“ přikývl a ve tvářích se mu udělaly dolíčky. „Už si tě v nich představuju. To bude krása. Jsou tak přirozený.“

Zrudla jsem a sklopila oči. „Myslíš?“ Nedokázala jsem se přestat usmívat.

„Rozhodně,“ potvrdil. „A budou se snadno svlíkat.“ Tohle se mu musí nechat!

Nijak jsem jeho lascivní poznámku nekomentovala, hlavně proto, že jsem byla naprosto okouzlená šaty. Najednou mě napadlo, že jsem se ještě ani nepodívala na cenovku. Tušila jsem, kolik stojí modely Gunne Sax, takže se dalo odhadnout, že nebudou předražené. I když těžko říct – taky si tady mohli myslet, že vezmou na hůl nějakou husičku, která o původní ceně nemá ani ponětí. Zadržela jsem dech a mrkla na cenovku. Dvacet dolarů! Dokonalé.

Podívala jsem se na Andrewa a připadala si na chvíli jako mrcha.

„Co kdybys šel zpátky a vzal si ty Zeppeliny?“ navrhla jsem krotce.

Zavrtěl hlavou a usmál se. „Ne, máš pravdu, ty starý krámy jsou k ničemu. Což se o šatech jako tyhle říct nedá.“ Zkřížil paže na prsou a prohlédl si mě od hlavy k patě.

Myslela jsem, že má zase nějaké perverzní představy, a už jsem si ho kvůli tomu chtěla začít dobírat, když najednou navrhl: „Třeba si mě v nich můžeš vzít.“

Jeho zelené oči se vpily do mých modrých.

Můj potměšilý úsměv se změnil. Zněžněl. „Jo… jsou to dokonalý svatební šaty.“

„Tak domluveno,“ vzal mě za ruku. „Až do toho budeme chtít praštit, šaty už máme.“

„A nic jinýho vlastně nepotřebujeme.“ Vyšli jsme z boxu se šaty přehozenými přes moje předloktí.

Podíval se na mě. „Co prstýnky?“ připomněl mi s tázavým výrazem.

„Já už mám.“ Ukázala jsem mu ruku s prstenem, který mi koupil v Texasu, pro případ, že by už na to zapomněl.

„Ten je zásnubní.“

„No jo, ale to stačí.“

„Hele, já taky jeden potřebuju,“ ozval se. „Nebo na mě vůbec nemyslíš? Na svatbu musíš mít dva prstýnky, víš.“

Slabě jsem se zasmála, když jsme zamířili do krátké fronty u pokladny. „Tak jo, máš pravdu, ale mně můj prsten stačí. A taky jsi utratil spoustu peněz za ten náhrdelník.

Nemůžeš takhle rozhazovat.“

„Co to zase vytahuješ? Já ti o jeho ceně nelhal.“ Vylovil z kapsy peněženku.

Třeba vážně mluvil pravdu.

„Dobře, věřím ti,“ uznala jsem po chvíli. Usmál se a už jsme o tom nemluvili.

ANDREW

KAPITOLA DVACÁTÁ

No tak jo, jsem lhář. Ten náhrdelník stál kolem šesti set babek, ale dobře jsem věděl, že jí to nemůžu přiznat. Camryn to pořád bere tak, jako by záleželo jen na nulách před desetinnou čárkou, jenže vždycky nejde jen o to. Podle mě to je většinou dívka, kdo to posuzuje jen podle ceny. Znám holky, které umějí jen kňučet, že za ně jejich chlapi málo utrácejí. Nevím, jestli je někdy napadlo, jak těžké nám to dělají, když si s kamarádkami porovnávají drahokamy, jako my si nad pisoáry srovnáváme centimetry. Mimochodem, ne že bychom to dělali doopravdy. Ještě jsem neviděl chlapíka, který by vedle mě močil a přitom si se mnou poměřoval délku.

Chtěl jsem Camryn koupit k narozeninám něco krásného. A náhodou prostě ta krásná věc, která mi padla do oka, stála dost peněz.

Tak se s tím budeš muset smířit, kotě.

Asi by omdlela, kdyby zjistila, kolik jsem utratil za naše snubní prsteny. Koupil jsem je v Chicagu. Bylo dost těžké to před ní utajit, ale podařilo se mi schovat krabičku s nimi hluboko dospod tašky, do skryté kapsičky.

Strávili jsme den tak, že jsme dělali to, co vždycky. Chodili jsme po městě a snažili se užít si to i v tom chladném počasí. Když jsme se vrátili do hotelu, popadl jsem kytaru a zahrál jí písničku, kterou jsem už asi týden skládal. Chtěl jsem ji mít do Camryniných narozenin, protože to byla součást dárku. Napsal jsem ji pro ni a nazval ji Tulipán na kopci. Měla to být vzpomínka na první den, kdy mě po operaci propustili z nemocnice.

„Podle mě by sis měl dát pohov,“ mínila tehdy Camryn. „Ne se hned začít pohřbívat pod kapotama aut u Billyho Franka. Ani žádný bungee jumping nebo závody v autech.“

Zasmál jsem se a naklonil hlavu ke straně, abych na ni líp viděl. Ležel jsem na zádech na kamenném piknikovém stole a Camryn seděla na lavici u mé hlavy.

„Takže tím ,dát si pohov‘ myslíš, že bych neměl dělat vůbec nic?“ usmál jsem se na ni. Hlavu jsem si podpíral založenýma rukama.

„Co je špatnýho na klidným dni v parku?“ Camryn se natáhla a přejela mi prstem po obočí.

„Nic,“ souhlasil jsem. Když se její prsty dostaly k mé puse, políbil jsem je. „Jsem s tebou rád sám.“

Naklonila hlavu trochu ke straně a její úsměv se proteplil. Pak se rozhlédla po parku. Stromy byly svěže zelené, stejně jako tráva pod našima nohama. Byl to vážně krásný den. Nechápal jsem, proč si ho zřejmě užíváme jen my dva.

„Mám ráda tulipány,“ prohlásila nepřítomně Camryn. Dívala se na stráň na druhé straně.

Otočil jsem se tam a uviděl na vrcholku kopce jediný tulipán. A od té doby, ať vidím tuhle kytku kdekoli, myslím na Camryn.

Nikdy nezapomenu, jak se tvářila, když jsem jí tu písničku poprvé zahrál. Její výraz byl tak vroucí a rozzářený a roztomilý. Takový ten, který říká, Miluju tě víc než všechno na světě, a nepotřebuje k tomu žádná slova.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

21. ledna – moje šestadvacáté narozeniny

Měl jsem úžasný sen, ve kterém jsem létal (z nějakého důvodu s tím hercem Christopherem Leem) a obloha byla modrá jako… jako nebe. Christopher Lee měl na očích tlusté červené letecké brýle a zvedl palec chvíli předtím, než ho ode mě vítr odnesl do nedozírného blankytu. Pak se mi najednou zastavilo srdce a prudce jsem se nadechl. Otevřel jsem oči do skutečného světa. Vyděšeně jsem sebou trhl, pak jsem se zvedl z postele a rozhodil rukama tak prudce, až jsem uhodil do lampičky upevněné na stěně.

„Do-haj-zlu!“ vykřikl jsem.

Trvalo mi pár vteřin, než mi došlo, co se děje. Tedy než jsem uviděl Camryn, jak sedí v nohou postele s kbelíkem na led. Horečnatě jsem odhodil studenou promočenou pokrývku a snažil se popadnout dech.

Camryn se rozchechtala. „Všechno nejlepší k narozeninám, zlato! Vstávej!“

Asi jsem si to zasloužil za to, co jsem jí udělal ráno o jejích narozeninách minulý měsíc. Ale ta mrška mě vážně dostala, líp než já ji. Odplata asi vždycky chutná sladce.

Nemohl jsem se přestat smát, když jsem pomalu zvedl nahý zadek z postele.

Camryn se zatvářila obezřetně a začala ode mě couvat ke dveřím. Protože to byl jediný únikový východ, zřejmě jí docházela vážnost situace.

„Omlouvám se!“ vykřikla s polekaným úsměvem a šátrala rukou za zády po klice.

„Toho budeš litovat, brouku.“

Pomalu jsem se vydal k ní a pozoroval ji přimhouřenýma očima jako predátor svou oběť.

Zase se rozesmála. „Andrewe, nedělej to!“ Už byla skoro u dveří, ale já si dával na čas. Nechal jsem ji v domnění, že už je v bezpečí, a můj úsměv se prohloubil. Věděl jsem, že teď musím vypadat jako sadistický šílenec.

Camryn náhle zavyla, jako by se už nedokázala udržet, a rozběhla se ke dveřím.

„Neee! Prosím!“ vykřikovala a zároveň se smála. Dveře se rozletěly a udeřily do zdi. Camryn se vyřítila na chodbu.

Když jsem vyběhl za ní, zastavila a otočila se na mě. Rozjařenost vystřídal šok.

Nečekala, že bych se za ní bez šatů odvážil až ven.

„Panebože! Andrewe, ne!“ zaječela a začala utíkat celou dlouhou, jasně osvětlenou chodbou.

Já běžel za ní a moje mužská chlouba se pohupovala. Ta holka se potřebuje ještě hodně učit, když si myslí, že mi stud zabrání rozběhnout se za ní nahý a s ptákem scvrklým zimou. Bylo mi to jedno. Toho kbelíku s ledem bude litovat.

Proběhli jsme kolem pokoje 321, když z něj náhle vyšla starší manželská dvojice.

Muž přitáhl svou ženu s vytřeštěnýma očima k sobě, když se kolem nich prohnal nahý šílenec.

„Pro boha živého,“ uslyšel jsem za sebou její ohromený hlas.

Když Camryn doběhla až na konec chodby, zastavila se a otočila se ke mně.

Nahrbila záda a ruce předsunula před tělo jako štít. Slzy jí stříkaly z očí, jak se hlasitě smála.

„Vzdávám se! Vzdávám se! Proboha, lítáš tady nahej!“ Nemohla se přestat smát.

Smál jsem se taky, když jsem slyšel, jak zafrkala.

„Řekla sis o to,“ upozornil jsem ji a přehodil si ji přes rameno.

Ani se nesnažila mě kopat nebo sebou škubat. Jednak se pořád tak smála, že nedokázala ovládat vlastní tělo. A taky věděla, že by jí to k ničemu nebylo. Jen jsem doufal, že když se tak strašně chechtá, nepočůrá mě smíchy.

Nesl jsem ji celou dlouhou chodbou k našemu pokoji. Když jsme přecházeli kolem dveří číslo 311, oslovil jsem starší pár: „Pardon, že jste to museli vidět. Přeju hezký den.“ Pokývl jsem jim a šel dál. Oba na mě mlčky zírali a manžel pak znechuceně zavrtěl hlavou.

Zavřel jsem dveře a hodil Camryn na postel mezi kusy ledu a mokré lůžkoviny.

Pořád se smála.

Postavil jsem se mezi její nohy a stáhl jí kalhoty i kalhotky najednou. Mlčky jsem na ni zíral. Během pár vteřin jsem byl tvrdý. Její hravá nálada se okamžitě změnila.

Camryn se kousla do spodního rtu a vzhlédla ke mně s tím svým sladce svůdným pohledem, který ve mně vždycky probouzel něco primitivního.

Bez varování jsem se na ni zhroutil a zabořil se do ní.

„Už toho lituješ?“ zašeptal jsem, když jsem se v ní začal pomalu pohybovat. Můj hrudník se tiskl k jejímu, naše tetování se setkala a z Orfea a Eurydiky se znovu stala jediná bytost.

„Jo…,“ hlesla tichounce a rty se jí zachvěly.

Ponořil jsem se do ní o něco hlouběji. Jednou rukou jsem jí zvedl stehno výš.

Přitiskl jsem rty na její a cítil, jak mi hrdlem zachvívají její steny. Začal jsem ji šukat drsněji.

Pak se ve mně probudilo něco temného a predátorského. Vyklouzl jsem z ní, zvedl se z postele, popadl jsem Camryn surově za obě stehna, až jsem se prsty zabořil do masa, a stáhl ji k okraji postele, aby neměla šanci se pohnout. Chytil jsem ji za ruce, otočil si její tělo zády k sobě a spoutal jí zápěstí svým sevřením. Pak jsem ji přiměl klesnout na kolena. Volnou rukou jsem se dotýkal hladkých křivek jejího zadečku, který se klenul přede mnou. Sevřel jsem jí pevně jednu i druhou půlku a pak jsem ji do něj pleskl tak prudce, až sebou její tělo škublo. Zaúpěla. Zatlačil jsem jí zezadu na

krk tak, aby se polovinou tváře zabořila do matrace. Cítil jsem, jak z jejího zadečku stoupá horkost. Po mých dlaních tam zůstaly rudé otisky.

Camryn znova zasténala a já uchopil její zápěstí pevněji. Sklonil jsem se k ní, strčil jí dva prsty do pusy a chytil ji zevnitř za tvář. Zároveň jsem do ní zezadu vrazil ptáka.

Trochu vykřikla a začala se třást, ale nepřestával jsem. Věděl jsem, že nechce, abych přestal.

Když jsem se udělal a srdce mi začalo zpomalovat, přitáhl jsem její nahé tělo k sobě tak, aby jí zpocená hlava spočívala na mém ohnutém lokti. Políbila mě na hrudník

a přejížděla mi prostředníčkem po bicepsu směrem k puse. Chytil jsem ji za ruku a políbil ji na prsty.

„Jsem tak ráda, že seš to zase ty,“ ozvala se mírně.

„Tohle jsem já?“ Naklonil jsem hlavu, aby mi viděla do očí. „A kdy jsem to nebyl já?“

„No… vždycky ne.“

„Vážně?“ Doopravdy mě to zmátlo. „A kdy ne?“ Nechápal jsem to, ale její ostýchavost byla neodolatelná.

„Když jsme přišli o Lily,“ řekla a hravý úsměv mi zmizel z tváře. „Nevyčítám ti to, ale choval ses ke mně jako k porcelánový panence. Jako bych se mohla rozbít, kdyby ses choval jen trochu drsně.“

Objal jsem ji kolem těla trochu těsněji a její hlava mi klesla na hruď.

„No… nechtěl jsem ti ublížit,“ vypravil jsem ze sebe. Přejížděl jsem jí bříškem palce po paži. „I teď se někdy bojím.“

„Tak se neboj,“ zašeptala a znova mě políbila na hruď. „Se mnou se nikdy nemusíš držet zpátky, Andrewe. Chci, abys byl vždycky sám sebou.“

Ušklíbl jsem se a stiskl jí ruku. „Takže mi dáváš svolení mučit tě, kdy se mi zachce?

Uvědomuješ si to?“

„Jo, uvědomuju.“ Taky se na mě ušklíbla. Políbil jsem ji do vlasů a přitáhl si ji na sebe.

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ popřála mi a vsunula mi jazyk do pusy.

Díky Bohu za to, že v zimě existuje Florida. Po mém překvapivém –

a uspokojujícím – narozeninovém probuzení jsme s Camryn celý den v pokoji nacvičovali novou písničku. Ne naši, ale abychom obměnili repertoár, upravili jsme si trochu hit Stevieho Nicka Skoro sedmnáct. Camryn byla zoufalá z toho, jak tam verše splývají a rychle se střídají, ale byla odhodlaná se to naučit správně. Byla to její písnička, jedna z těch, které chtěla zpívat sólo. To byl pro ni velký skok, protože předtím vždycky zpívala jen se mnou.

Patřil jí za to můj obdiv.

Vypadala zoufalá, že se jí to nedaří, ale pod povrchem jsem už zase viděl svoji Camryn. Den za dnem se mi vracela víc a víc. Jako by jí bylo lehčeji na duši, oči měla jasnější a každý její úsměv mi připomínal ty chvíle, kdy jsme se setkali poprvé.

„To zvládneš,“ ujistil jsem ji. Seděl jsem na parapetu a elektrickou kytaru si opíral o prsa. „Nesnaž se tolik, kotě, prostě to pusť.“

Povzdychla si, zvrátila hlavu a vklouzla do křesílka u kulatého stolku. „Znám všechny verše, ale vždycky se zaseknu u těch posledních. Nevím proč.“

„Já ti to řeknu,“ pokračoval jsem. „Moc na to myslíš, už od začátku čekáš, že se na konci zasekneš. Nemysli na to a zkus to znova.“

Zhluboka, podrážděně se nadechla a vstala.

Zkoušeli jsme další hodinu, než jsme se vydali k blízké restauraci na opožděný oběd.

„Zvládneš to. Nedělej si starosti,“ uklidňoval jsem ji, když nám číšnice přinesla steaky.

„Já nevím. Prostě mě to vytáčí.“ Vzala si příbor a zakrojila do steaku.

„Taky mi trvalo nějakou dobu, než jsem zvládnul Smál jsem se, až jsem málem umřel,“ ujistil jsem ji a nabodnul si na vidličku pořádné sousto steaku. Chvíli jsem mlčky žvýkal a pak ještě s plnou pusou dodal: „Příště se naučím A slunce nesvítí od Billa Witherse. Už dlouho na to mám zálusk a mám pocit, že Stounů už bylo dost.“

Camryn se zatvářila překvapeně. Ukázala na mě vidličkou a protáhla: „Nó páni… skvělý!“

„Ty tu písničku znáš?“ Trochu mě to překvapilo, protože jsem měl pocit, že zase není tak moc na klasický rock ani na blues.

Nabrala si na vidličku maso a trochu šťouchaných brambor. „Tu písničku miluju. Táta si ji často pouštěl, když mě bral s sebou autem… jezdila jsem s ním, když měl nějaký pracovní schůzky a tak. Ten Withers teda umí zpívat.“

Zasmál jsem se.

„Co je tady k smíchu?“ zeptala se dotčeně.

„Teď to znělo, jako když se křupani baví o country.“

„Cože? Já ti připadám jako křupanka?“ Vykulila dotčeně oči, ale viděl jsem, že se směje.

„Možná spíš jako tetka u rádia. Ten Withers teda umí zpívat, žencký!“ parodoval jsem její hlas.

Smála se, ale taky se snažila zamaskovat, že je celá rudá. „No, prostě si myslím, že děláš dobře,“ zamumlala a přitáhla si pivo. Když odložila sklenici, přimhouřila na mě oči a upřesnila: „S tím, že se chceš naučit tu písničku, ne s tím, že ze mě děláš křupanku.“

„Chápu,“ pronesl jsem vážně a spolykal poslední sousto steaku.

Kdysi mi, hned po našem seznámení, slíbila, že se mnou jednou zajde na steak. Ten náš první proběhl pár dní po mém propuštění z nemocnice. Tehdy a kdykoli potom, když si dala hovězí, dokázala sníst jen polovinu plátku. Aspoň na mě zbylo víc. Když jsem viděl, že už nemůže a tváří se, jako by byla nacpaná až po uši, přitáhl jsem si její talíř k sobě.

Camryn vytáhla telefon a začala někomu odepisovat.

„Natalie na tebe zase tlačí, aby ses vrátila domů?“

„Jo, nedá si pokoj.“ Schovala telefon do kapsy.

Camryn byla příšerná lhářka. Vážně příšerná. Nedokázala by věrohodně zalhat,

i kdyby si tím měla zachránit život. A když teď zírala na dřevěnou stěnu restaurace,

postavené ve stylu lesního srubu, očividně lhala. Vyčistil jsem si zuby párátkem a zadíval se na ni.

„Chceš už jít?“

Slabě se na mě usmála. Něco mi tajila. Všiml jsem si, že se jí telefon v kapse zase rozsvítil. Přečetla si esemesku a najednou se odchodu nemohla dočkat ještě víc.

Úsměv se jí rozšířil od ucha k uchu a vstala.

„Počkej, musím zaplatit.“ Mávl jsem na servírku. Camryn se svezla do boxu a zatvářila se netrpělivě.

„Co najednou ten spěch?“ popíchnul jsem ji, když před nás servírka položila účet a vzápětí odešla s mou kreditní kartou.

„Nic. Jen tak.“

Ušklíbl jsem se. „Tak fajn.“ Posadil jsem se pohodlně do boxu a založil si ruce za hlavou. Byl to záměr. Čím uvolněněji jsem se tvářil, tím netrpělivější vypadala Camryn.

Za pár minut se číšnice vrátila s mou kreditkou a potvrzením. Vysázel jsem na účtenku spropitné a pomaličku se postavil. Natáhl jsem si bundu, založil si ruce za hlavu, zívl –

„Sakra, můžeš pohnout?!“

Věděl jsem, že víc už toho nevydrží. Rozesmál jsem se, chytil ji za ruku a společně jsme vyšli z restaurace.

Když jsme dorazili do hotelu, Camryn se zastavila v recepci. „Jdi napřed, za chvíli přijdu za tebou.“

Očividně měla něco za lubem, ale protože jsem měl narozeniny, rozhodl jsem se hrát s ní. Políbil jsem ji na tvář a nastoupil do výtahu. Jenže sotva jsem zmizel

v pokoji, byl jsem to já, koho dostihla netrpělivost.

Naštěstí jsem už nemusel čekat dlouho. Vzápětí se v pokoji objevila Camryn a nesla novou kytaru.

Postavil jsem se, abych na ni líp viděl. „No teda –“

Usmívala se na mě láskyplně a něžně, ale taky trochu zaraženě. Jako by se bála, že se mi to nebude líbit.

Šel jsem přímo k ní.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Andrewe,“ popřála mi a podala mi kytaru.

Chytil jsem nástroj levou rukou za krk, pravou za tělo a obdivoval ho. Kytara byla štíhlá, elegantní… dokonalá. Otočil jsem ji a zadíval se na zadní stranu, kde byl vyrytý nějaký nápis. Zadíval jsem se na stříbrně vyvedená psací písmena a přečetl si:

I Plutonovy tváře tvrdé smáčely slzy a peklo lásku vrátit slíbilo mu brzy.

Byly to verše z jedné z legend o Orfeovi a Eurydice. Vážně jsem nevěděl, co říct.

„Líbí se ti?“

Vzhlédl jsem k ní. „Ano, perfektní.“

Camryn sklouzla pohledem stranou a zčervenala. „No, já o kytarách nic nevím. Doufám, že to není nějaká špatná značka nebo tak něco. S výběrem mi pomoh ten

chlápek v obchodě. Ale musela jsem pár dní čekat, než tam vyryjí ten nápis, a pořád jsem se bála, že to nestihnou, a –“

„Camryn,“ přerušil jsem ji, „nikdy jsem k narozeninám nic lepšího nedostal.“ Přešel jsem k ní a políbil ji na rty.

CAMRYN

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Někde na Mezistátní 75 – květen

Už měsíce jsme na cestách. Někdy v březnu už pro nás pobyt v hotelích a mimo ně začal být skoro druhou přirozeností. Každý týden nový pokoj, nové město, nová pláž, nové všechno. Ale bez ohledu na tu novost to je vždycky tak, jako bychom procházeli dveřmi domku, kde žijeme už léta. Nikdy by mě nenapadlo, že budu hotelovému pokoji říkat domov nebo že bude tak snadné přizpůsobit se životu na cestě. Někdy je to těžké, ale všechno je cenná zkušenost a neměnila bych ani za nic.

Ale nevím, jestli se na mně nezačala podepisovat dlouhá zima… možná ano, protože občas jsem se přistihla, že sním o tom, jak bydlím s Andrewem v nějakém domku, kterému říkáme domov.

Jo, to bude tou zimou.

Byly dvě hodiny ráno a nám se na opuštěné dálnici někde v jihozápadní Floridě rozbilo auto. A pršelo. Úplné provazce deště. Asi před hodinou jsme zavolali odtah, ale z nějakého důvodu ještě nedorazil.

„Není tady někde deštník?“ snažila jsem se překřičet bubnování deště na střechu auta. „Mohla bych ti ho podržet a ty to zkusíš spravit!“

„Camryn, je tma jako v pytli,“ upozornil mě stejně zvýšeným hlasem. „Ani kdybys mi svítila baterkou, nejspíš bych to nenašel. A nejdřív musím zjistit, co se podělalo.“

Posunula jsem se na sedadle ještě níž a opřela si nohy o přístrojovou desku, s koleny skrčenými pod bradou. „Aspoň že není zima.“

„Tak to nějak vydržíme v autě,“ pokrčil rameny Andrew. „Nebude to poprvé, co budeme muset přespat venku. Buď ten odtah přijede, nebo počkáme, až se rozední, a pak to zkusím opravit.“

Chvíli jsme seděli tiše a poslouchali, jak déšť bubnuje na střechu chevelle.

V mracích rachotil hrom, jako když hladinou zachvívají vlny. Nakonec jsme už byli tak unavení, že jsme si přelezli na zadní sedadlo, schoulili se k sobě a pokusili se usnout. Jenže zanedlouho nám bylo oběma jasné, že je tam málo místa a nikdo z nás se takhle nevyspí. Andrew si přelezl dopředu, ale ani tak jsme nemohli usnout. Chvíli jsem ho slyšela, jak se vrtí. Pak se zeptal: „Kde se vidíš za deset let?“

„To nevím.“ Zvedla jsem oči ke střeše. „Jen vím, že ať budu dělat cokoli, budu s tebou.“

„Já taky.“ Slyšela jsem, jak si lehá na záda jako já a dívá se vzhůru.

„Měls na mysli něco konkrétního?“ zeptala jsem se po chvíli, protože by mě zajímalo, kam tím mířil. Vyměnila jsem si za hlavou pravou ruku za levou.

„Jo,“ připustil Andrew. „Chtěl bych se usadit někde, kde je teplo a klid. Představuju si tě někde bosou na pláži, jak ti písek cuchá vlasy. Já sedím o kus dál pod stromem

a hraju na kytaru –“

„Na tu ode mě?“

„No jasně.“

Usmála jsem se a poslouchala ho dál. Představovala jsem si tu scénu, kterou vykresloval.

„A držíš ji za ruku.“

„Koho?“

Andrew se odmlčel. „Naši holčičku,“ dodal potom nepřítomně, jako by se jeho mysl zatoulala ještě dál než moje.

Ztěžka jsem polkla a cítila, jak mě něco tlačí v krku. „To se mi líbí. Takže ty se chceš usadit?“

„Časem jo,“ potvrdil. „Ale teprve až nám to bude připadat správný. Ani o den dřív.“ Do boku narazil poryv větru a zemí otřáslo zahřmění.

„Andrewe?“

„Jo?“

„Číslo tři na náš seznam slibů. Jestli se dožijeme toho, že jednou budeme starý a budou nás bolet kosti a nebudeme spolu moct spát ve stejný posteli, slib mi, že nebudeme mít oddělený ložnice.“

„Slibuju,“ odpověděl s pousmáním v hlase.

„Dobrou noc,“ popřála jsem mu.

„Dobrou.“

Když jsem za pár minut usnula, zdálo se mi o horké pláži a Andrewovi pod stromem a malé ručičce v mé dlani.

Odtah nedorazil. Vzbudili jsme se ve tři celí rozbolavělí a ztuhlí, i když jsme spali každý na jiném sedadle.

„Jestli toho hajzla z odtahovky někdy potkám, nakopu mu prdel,“ zavrčel Andrew zpod kapoty.

Něco tam šrouboval a povoloval… nepředstírám, že bych rozuměla tomu, co tam dělal. Prostě opravoval auto. A měl pořádně špatnou náladu. Stála jsem vedle, abych mu něco podala, když potřeboval, a nehrála jsem si na blbou blondýnu, která se vyptává, na co je tohle hejblátko a tamto udělátko… protože mě to vůbec nezajímalo. A navíc by to Andrewa navztekalo ještě víc, kdyby mi to musel vysvětlovat.

Ale konečně vycházelo slunce. A hřálo! Připadalo mi, jako bych umřela a přišla do nebe.

Začala jsem tancovat v loužích ze včerejší noci, až moje žabky rozstřikovaly vodu kolem. Nevím, co se mnou udělalo pouhé počasí, ale zvedla jsem paže k obloze

a tancovala ve slunečních paprscích.

„Co kdybys mi šla radši pomoct?“ zabrblal Andrew.

Přiskočila jsem k němu a štípla ho do boků, protože jsem měla tak skvělou náladu.

Jenže Andrew to nečekal, škubnul sebou a praštil se hlavou o zvednutou kapotu. Zamrkala jsem a ruka mi vyletěla k puse.

„Sakra, zlato, promiň!“ Dožraný Andrew se vynořil z motoru, zelené oči mu jiskřily, ale pak je zavřel a nabral do tváří vzduch. Pomalu ho vypouštěl.

Chytila jsem ho za hlavu, políbila na nos a pořád jsem se usmívala – ne že bych se mu smála, jen abych podtrhla svůj „štěněcí pohled“.

„Odpouštím ti.“ Ukázal pod kapotu. „Teď potřebuju, abys mi tam něco podržela.“ Přešla jsem k němu a zamžourala pod kapotu. Když jsem tam vsunula ruce, cítila jsem, jak mě jeho prsty vedou.

„Jo, tohle,“ potvrdil. „A teď to drž.“

„Jak dlouho?“

„Dokud ti neřeknu.“ Viděla jsem, jak mu koutkem rtů zaškubal úsměv. „Jestli to pustíš, uvolní se olejová vana a zůstaneme tady trčet hodně dlouho.“

„No tak dělej,“ pobídla jsem ho, protože jsem už teď cítila, jak mě začíná bolet za krkem.

Andrew obešel auto a donesl láhev s vodou. Pomalu odšrouboval víčko a napil se.

Rozhlédl se kolem. Znova se napil.

„Andrewe, to mi děláš naschvál?“ Jen se usmál. A znova se napil.

Sakra, no jasně že mi to dělá naschvál!

„Nepouštěj to. Myslím to vážně.“

„Kecy.“ Začala jsem povolovat prsty, ale na poslední chvíli si to rozmyslela.

„Neděláš si srandu? Fakt to musím držet?“

„Samozřejmě. Jinak vypadne olejová vana. Zadře se motor a taky tě to poleje.

Z kůže by to šlo dostat jen těžko.“

„Už mě bolí záda,“ postěžovala jsem si.

Dal si na čas, než se vydal ke mně. Když už jsem to chtěla pustit, chytil mě zezadu kolem pasu a odtáhl mě od auta. Zvedl zčernalou ruku a rozmazal mi šmír po obličeji. Zavřískla jsem a odstrčila ho.

„Fuj! Do hajzlu, Andrewe, co když to ze sebe nedostanu?!“ Byla jsem vážně naštvaná, ale nějaká moje malá část nemohla odolat, aby se neusmívala.

„Dostaneš to dolů snadno,“ ujistil mě a opřel se oběma rukama o kapotu. „Teď nastup do auta, a až ti řeknu, otočíš klíčkem.“

Zamračila jsem se na něj, ale udělala jsem, co chtěl, a chevelle po chvíli zase naskočil. Mohli jsme vyrazit k St. Petersburgu, který byl jen hodinu cesty daleko.

Počasí bylo jako v létě a my se toho nemohli nabažit. Když jsme se ubytovali

v hotelu a konečně si dali sprchu, zamířili jsme do obchodního centra, koupit si oba plavky, abychom si mohli zaplavat v oceánu.

Andrew trval na tom, abych si vzala maličké černé bikiny se stříbrnými hvězdičkami, jenže on by si ty miniaturní kalhotky nemusel každých pět minut vytahovat ze zadku, kam by se mi zařezávaly. Vybrala jsem si hezké červené, které toho zakrývaly o něco víc.

„Asi je lepší, že sis vzala tyhle,“ uznal Andrew, když jsme na parkovišti u obchoďáku nasedali do auta.

„Proč jako?“ zasmála jsem se a skopla si z nohou žabky.

„Protože jinak bych asi musel rozdávat na pláži rány pěstí.“

„Jen proto, že by se na mě někdo koukal?“ Nevěřícně jsem po něm loupla očima a zasmála se.

Naklonil hlavu ke straně, zařadil zpátečku a vycouvali jsme z parkovacího místa.

„Ne, to asi ne. Musel bych vycházet z toho, kdy se na tebe dívají… a z jakýho úhlu.“

„No teda!“ Uraženě jsem nakrčila nos.

„Co se divíš?“ zavrtěl hlavou, jako by nechápal moji pošetilost. „Víš, jak se mi líbí, že to všechno patří jen mně? Děláš s mužským egem zázraky, holka.“

„Takže já jsem pro tebe jen trofej?“ Zkřížila jsem ruce na prsou a ušklíbla se na něj.

„Jasně, kotě, proto tě mám. Myslel jsem, že to už dávno víš.“

„Tak snad pro tebe není tajemstvím, že já tě mám ze stejnýho důvodu.“

„No ne, vážně?“ Podíval se na mě, než vyjel z parkoviště na silnici.

„To si piš.“ Opřela jsem si hlavu o opěrku. „Jsem s tebou jen proto, že na mě všechny mrchy kolem žárlí. Ale každou noc sním o svý životní lásce.“

„A to je jako kdo?“

Našpulila jsem rty a pokračovala ve hře. „To ti nemůžu říct, abys za ním nechtěl jít a nakopat mu zadek. Jen ti řeknu, že má hnědý vlasy, zelený oči a pár tetování. A je to muzikant.“

„Jo? To zní, jako že to bude bezva chlapík. Tak proč teda nejseš s ním?“ Pokrčila jsem rameny, protože tak daleko už jsem to nedomyslela.

„No tak, Camryn, řekni mi to,“ dorážel Andrew. „Já toho tvýho stejně nikdy nepotkám, abych mu to vyklopil.“

„Promiň.“ Mrkla jsem na něj. „Nechci o něm mluvit za jeho zády.“

„To zní férově,“ uznal s úsměvem. „Víš co?“

„Co?“

Potměšile se culil, a to se mi nelíbilo.

„Pamatuju si, že na naší první cestě bylo pár věcí, který jsi mi slibovala, ale nikdy na ně nedošlo…“

Jejda.

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,“ zalhala jsem.

Sklouzl jednou rukou z volantu a položil si ji na stehno. Jeho pohled byl pořád vyzývavější. Snažila jsem se nedávat na sobě znát rostoucí nervozitu.

„Jo, myslím, že mi dlužíš vystrčení nahýho zadku z okna a taky jsi ještě nejedla brouky. Co si vybereš? Luční kobylku? Cvrčka? Žížalu? Nebo pavouka? Zajímalo by mě, jaký pavouky asi mají tady na Floridě…“

Naskočila mi husí kůže. „Přestaň, Andrewe.“ Vystrčila jsem bosou nohu z okýnka a začala si namotávat cop mezi prsty, abych zamaskovala obavy. „Nic takovýho neudělám. Navíc jsme se skoro neznali a bylo to něco jinýho. Měl jsi mě k tomu přinutit, když jsi měl šanci.“

Pořád se šklebil jako ďábel.

„Ne,“ zamítla jsem bezvýrazně. Ticho.

„Ne!“ vykřikla jsem naposledy a podívala se na něj. Smál se.

„Tak teda ne,“ pokrčil rameny a vrátil ruku na volant. „Ale za pokus to stálo. To mi nemůžeš mít za zlý.“

„Asi ne.“ Andrew

Celý den jsme plavali a slunili se na pláži. Dívali jsme se, jak slunce zapadá nad obzorem, jak vycházejí hvězdy, jak prosvětlují temnotu. Asi hodinu po setmění jsme se potkali s partou lidí asi tak v našem věku. Postávali na pláži kousek od nás.

„Jste místní?“ zeptal se čahoun s kompletně potetovanou pravou paží.

Jedna dvojice se posadila blízko vedle nás. Camryn, která se o mě opírala zády, se zdvořile narovnala.

„Ne, jsme z Galvestonu,“ odpověděl jsem.

„A z Raleighu,“ dodala Camryn.

„My jsme z Indiany,“ ozvala se černovlasá dívka a posadila se s přítelem vedle. „Ale tihle jsou odsaď,“ ukázala na další dvojice, které ještě stály.

Jeden z kluků, který objímal svou holku, se nám představil: „Jsem Tate a tohle je Jen.“ Pak začal ukazovat kolem. „Johanna. Grace. A tohle je můj bratr Caleb.“

Trojice se na nás usmála a kývla hlavami.

„Já jsem Bray,“ sdělila nám černovláska a ukázala na svého přítele. „On je Elias.“ Camryn se posadila úplně zpříma a oprášila si z rukou písek. „Těší nás. Já jsem

Camryn a tohle je můj snoubenec Andrew.“ Elias mi podal ruku.

Ten s potetovanou rukou, Tate, spustil: „Jedeme na jedno odlehlý místo na pláži, asi půl hodiny odsaď. Je tu super místo na večírek. Absolutní soukromí. Nechcete jít s náma?“

Camryn se obrátila, aby mi viděla do očí. Chvíli jsme se dohadovali očima. Já nejdřív nebyl moc pro, ale viděl jsem na ní, že ona chce jít. Postavil jsem se a pomohl Camryn na nohy.

Obrátil jsem se na Tatea. „Tak jo, fajn. Pojedeme za váma.“

„Pohněte zadkem,“ vyzval svoje přátele Tate.

Posbírali jsme s Camryn plážové osušky a tašku se soleným hovězím, lahvičkami vody a slunečními brýlemi a vydali se za ostatními přes pláž na parkoviště.

V autě jsme to mohli probrat v soukromí. Pořád jsem si nebyl jistý, jestli tam máme chodit, možná proto, že už jsem se tak dávno nebavil s nikým jiným než s Camryn. Ale ta parta vypadala neškodně.

Údajná půlhodina jízdy se protáhla spíš na tři čtvrtě hodiny, možná víc.

„Nemám ani ponětí, kde to, sakra, jsme.“

Jeli jsme už asi dvacet minut po neosvětlené vedlejší silnici a jejich džíp Sahara se před námi řítil nejmíň stovkou. Neměl jsem problém jim stačit, ale na podobných silnicích většinou nepřekračuju povolenou rychlost, zvlášť v noci, když člověk nemůže vidět, jestli někde nečíhají policajti. Jestli dostanu pokutu, bude to moje vina, ale stejně můžu tomu Tateovi rozbít hubu. Z principu.

„Aspoň že máme plnou nádrž,“ pochvalovala si Camryn. Vystrčila nohy z okýnka a prohodila: „Třeba nás vezou do nějaký strašidelný barabizny v lese, kde nás chtějí zabít.“

„Jo, taky mě to napadlo.“

„Tak doufám, že se postaráš o moje bezpečí,“ zažertovala. „Nedovol jim, aby mě rozkrájeli na kousky do hrnce, nebo nutili koukat na reality show.“

„Slibuju,“ potvrdil jsem. „Což mě přivádí k číslu čtyři na našem seznamu slibů: jestli se někdy ztratím a budu mezi pohřešovanýma, nepřestávej mě hledat, dokud to nebude přesně tři sta šedesát pět dní. Až nastane den tři sta šedesát šest, smiř se

s tím, že jsem už dávno po smrti, protože jinak bych se za tu dobu nějak vrátil domů. A posuň se v životě dál.“

Vytáhla nohy z okýnka a položila je na podlážku. „To se mi nelíbí. Někdy se lidi, co se pohřešujou, objeví až po letech. Živí a zdraví.“

„Ale pro mě to neplatí,“ ujistil jsem ji. „Když to nezvládnu za rok, věř tomu, že jsem mrtvola.“

„Tak jo.“ Vyklouzla z pásu, aby mi mohla položit hlavu na rameno. „Ale jenom jestli ty slíbíš totéž mně. Jeden rok, ani o den víc.“

„Slibuju.“ Samozřejmě jsem nehorázně lhal. Hledal bych ji tak dlouho, dokud bych sám neumřel.

CAMRYN

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Někdy lhaní nevadí. Třeba v případě tohoto „slibu“. Naprosto neexistuje, že kdyby se Andrew ztratil, přestala bych ho někdy hledat. Popravdě řečeno bych nepřestala nikdy. Ne že bych ten náš pakt nebrala vážně, ale u určitých slibů je mi jasné, že je musím odsouhlasit – ale kdyby opravdu došlo na věc, zařídila bych se podle sebe.

Navíc jsem měla pocit, že on taky lže.

Andrew to nevěděl, ale já viděla tu tmavovlasou holku, Bray, před pár hodinami na toaletách u pláže. Vycházela jsem z kabinky, když ona mířila dovnitř. Nemluvily jsme na sebe, jen jsme si vyměnily přátelské úsměvy. Možná proto ji napadlo, že řekne svým kamarádům, aby nás pozvali.

Doufala jsem, že to bude zábava. S Andrewem jsme byli v poslední době pořád jen sami dva a připadalo mi, že je pro nás dobré popovídat si zase jednou s někým dalším. Když nic nenamítal, snad mu to doopravdy nevadilo.

Jízda na to „soukromé“ místo už trvala víc než hodinu.

Džíp zahnul na částečně zpevněnou cestu, a čím déle jsme po ní jeli, tím víc to házelo. Světla džípu se houpala před námi, až jsme ze silničky mezi stromy vyjeli na písečnou pláž obklopenou skalami. Andrew zastavil auto vedle nich a vypnul motor.

„No, je to tady pěkně odlehlý,“ komentovala jsem to, když jsem vystoupila z auta.

Andrew přišel za mnou a zadíval se na opuštěnou pláž. Vzal mě za ruku. „Ještě se můžeme vrátit, dokud je čas,“ zažertoval. „Jak nás odlákají od auta, už se možná nikdy neuvidíme.“ Stiskl mi ruku a přitáhl mě k sobě blíž.

„Já myslím, že to zvládneme,“ prohodila jsem, když se parta vyhrnula z džípu a přišla za námi.

Tate otevřel zadní dvířka džípu a vyložil z něj bednu s ledem. „Máme fůru piva,“ oznámil a zvedl víko, abychom viděli dovnitř.

Pak hodil po Andrewovi lahvičku Corony. Věděla jsem, že to není jeho nejoblíbenější pivo, ale taky že mu úplně nevadí.

Bray a její kluk (jméno jsem už zapomněla) popošli k nám, když Tate odzátkoval další pivo a podal ho mně.

„Díky.“

Andrew si odzátkoval láhev kroužkem na klíče.

„Jestli máte nějakou deku, na kterou se dá sednout, tak si ji vemte,“ poradil nám Tate. Jeho přítelkyně jen v bílých bikinách popošla blíž a věnovala mi úsměv. Tate poplácal pyšně džíp po kapotě. „Mám v tom i repráky, takže hudební doprovod zaručenej.“

Andrew otevřel kufr a vytáhl deku, kterou v něm pořád vozil – tu, na které jsme tehdy loni posledního července pozorovali hvězdy. Díky mně teď byla vypraná, bez skvrn od oleje a šmíru.

„Kde mám šortky?“ zašátrala jsem na zadním sedadle.

„Tady,“ odpověděl Andrew s hlavou v kufru. Hodil mi je a já je chytila v letu.

„Nehodlám se tady v noci koupat,“ prohlásila jsem.

Bray mě slyšela a přiznala: „To jsem ráda, že nejsem jediná!“ Usmála jsem se na ni přes střechu chevelle. „Už jsi tady někdy byla?“

Tate a ostatní se zatím vydali k pláži. Nesli bednu s pivem, deky a další věci. Dvířka džípu nechali otevřená, aby se ven nesla muzika.

„Byli jsme tady včera,“ odpověděla Bray. „Jenže Elias se opil moc brzo a málem si vyzvracel střeva, takže jsme se museli hned vrátit do hotelu.“

Aha, tak její kluk je Elias. Teď se sarkasticky ušklíbl a podíval se na ni stylem fakt-díky-že-to-o-mně-vykládáš.

Andrew a já jsme šli s Bray a Eliasem a drželi jsme se za ruce. Ostatní už rozbíjeli tábor poblíž vody. Když jsme si roztáhli deku na písku, Tate škrtnul sirkou a podpálil hraničku suchých větví. Už předtím ji polil tekutým podpalovačem, takže plameny okamžitě vyskočily a ozářily temnotu kolem nás oranžovým světlem. Z táboráku sálalo horko, takže jsem naši deku odtáhla o kus dál, než jsme se na ni s Andrewem posadili. Bray a Elias si roztáhli dvě plážové osušky vedle nás. Tate, jeho bratr a ty tři holky měli jednu velkou sešívanou pokrývku. Zavrtala jsem si láhev piva do písku, aby se mi nezvrátila.

Tate mi připomínal příslovečné opálené blonďaté surfaře z Kalifornie. Jako všichni kluci včetně Andrewa seděl s pokrčenými koleny a opíral si o ně zápěstí. Koutkem oka jsem zahlédla něco, co ve mně probudilo majetnický pud. Blondýna, která seděla vedle Tateova bratra (ale asi spolu nechodili, protože se k sobě nijak neměli), pozorovala hladovým pohledem Andrewa. A nemám na mysli jen nějaké nevinné obdivné pokukování. Ne, ta holka vypadala, že je po něm schopná skočit ve chvíli, kdy na chvíli zmizím.

Jakmile si všimla, že na ni koukám, odvrátila se od nás a začala se bavit s holkou vedle.

Věděla jsem, že se s Andrewem nemám čeho bát. Ale jestli si ta holka myslí, že nemusí respektovat moje nároky na mého snoubence, tak je na omylu. Klidně jí můžu nakopat zadek.

Zajímalo by mě, jestli si toho Andrew všiml.

Andrew

Doufal jsem, že si Camryn nevšimne, jak po mně ta holka jede. Ještě mě neznala ani pár minut, a už mi dávala najevo, že by se ráda nechala ošukat. Což v žádném případě nehrozilo, ale ta plážová party byla hned o něco zajímavější.

Vsadil bych se, že s Tatem a jeho bratrem si to už rozdala. S Eliasem asi ne, ten vypadal, že je věrný své holce. Ale kdyby projevil zájem, určitě by ho zvládla taky.

Sakra, zase na mě kouká.

Podíval jsem se na Camryn, abych se té blondýně vyhnul pohledem, a samozřejmě měla ve tváři ten výmluvný úsměv. Jo, rozhodně si toho všimla.

Natáhl jsem se po ní a posadil si ji mezi pokrčené nohy.

„Neboj se, zlato,“ pošeptal jsem jí a políbil ji na krk tak, aby to blondýna viděla.

„Já se nebojím,“ ujistila mě a opřela se o mou hruď.

Jasně, musela vědět, že se mnou si starosti dělat nemusí, ale cítil jsem, jak v ní stoupá majetnický pud. Sakra, snad se na tu holku nevrhne a nepokusí se jí vyškrábat oči… Ne, nebudu na to myslet. Kruci. Pozdě.

„Máte dobrý tetování,“ ukázal na nás Tate.

Oči všech se soustředily na moje a Camrynino tělo. Camryn se ze mě zvedla, aby byl její obrázek líp vidět.

„To je hustý,“ pronesla okouzleně Bray. Popolezla na písku směrem k nám. „Už jsem na to koukala předtím.“

Ta blondýna, co mě před chvílí vyzývavě pozorovala, se teď mračila na Camryn. Ale ta si toho nevšimla, protože ukazovala Orfea zvědavé Bray.

Využil jsem příležitosti. „Pojď ke mně, kotě, a ukážeme jim, jak to patří.“ Vytáhl jsem si Camryn na klín, lehnul si na záda a přitiskl ji na sebe.

Parta nás obstoupila. Když jsem se podíval blondýnce přímo do očí a přitiskl se

ke Camryn, holka se zatvářila, jako by kousla do citronu. Nastavili jsme s Camryn svá těla tak, aby byl obrázek vcelku. Moje Eurydika v bílé říze, kterou jí vítr tiskne k tělu, a cípy látky jí vlají za zády, když natahuje ruce k Orfeovi na Camryniných žebrech.

Bray se skláněla nad námi, aby jí neunikly podrobnosti, a oči jí obdivně zářily. Podívala se na Eliase a ten se zatvářil nervózně. Nejspíš se bál, že ho jeho přítelkyně okamžitě odtáhne do tetovacího salonu.

„To je úžasný,“ vydechla Bray. „Kdo je to?“

„Orfeus a Eurydika,“ odpověděl jsem. „Z řecký legendy.“

„Tragický příběh pravý lásky,“ dodala Camryn.

Objal jsem ji a přitiskl ji k sobě. Oba nás nejspíš napadlo něco, co jsme si radši nechali pro sebe. Políbil jsem ji do vlasů.

Bray klečela v písku a nakláněla se k nám. „Je to krásný,“ vzdychla. „A to by teda mělo, protože si myslím, že to muselo bolet jako čert.“

„Bolelo,“ potvrdila Camryn. „Ale stálo to za každou minutu tý bolesti.“

O něco později už jsme v sobě měli s Camryn oba po třech pivech, ale jen na ní to bylo znát. Byla přiopilá právě natolik, že jí to začalo víc povídat.

„Já je znám!“ prohodila k černovlásce Bray. Bavily se o nějaké kapele. „Byla jsem na jejich koncertě se svou nejlepší kámoškou Nat a byli suproví! Není moc skupin, co by měly takovej zvuk.“

„To je teda fakt.“ Bray dopila další Coronu. „Říkalas, že seš ze Severní Karolíny?“

„Jo, ale s Andrewem tam teď nebydlíme.“

„A kde bydlíte?“ zajímal se Tate, když si dlouze popotáhl ze zapálené cigarety.

„V Texasu?“

Všichni se otočili na mě. „No… momentálně jsme na cestách,“ pokrčil jsem rameny.

„Na cestách?“ opakovala Bray. „Jako že bydlíte v karavanu?“

„To zrovna ne,“ odpověděla Camryn. „Máme jen osobák.“

Blondýna, která na mě dělala oči, zasáhla do hovoru. „A proč cestujete?“

Viděl jsem u ní zase ten pohled, věděl jsem, že chce, abych odpověděl přímo jí, ale já se otočil na Bray. „Vystupujeme spolu v klubech.“

„Jako s muzikou?“ vyhrkla blondýna.

Teď už jsem se na ni krátce podíval. „Jo.“ Víc už jsem s ní nehodlal ztrácet čas a soustředil se zase na Bray.

„A jakej žánr hrajete?“ chtěl vědět Tateův bratr Caleb. Věnoval se hodně jedné dívce z trojice. Odhadoval jsem, že spolu sice nechodí, ale dneska v noci ji určitě přefikne.

„Klasickej rock, blues rock, folk rock… a tak,“ upřesnil jsem a napil se piva.

„Tak nám zahrajte!“ vykřikla Bray. Byla stejně přiopilá jako Camryn, roztomile, a ty dvě si zřejmě padly do oka.

Zavrtěl jsem hlavou. „Teď to nejde.“

„Ale no tak, zlato, proč ne?“

Camryn na mě vykulila ty štěněcí oči, kterým jsem nedokázal nic odepřít. Ještě chvíli jsem se ovšem bránil a doufal, že si to sama taky rozmyslí.

Nerozmyslela.

„Máš s sebou kytaru, čéče? Jestli jo, to by bylo suprový,“ nadchnul se Tate. Teď už všichni koukali na mě, včetně Camryn. Dělal jsem to jen kvůli ní.

Vzdal jsem se, zvedl se z deky a zamířil do auta pro kytaru. „Ale ty musíš zpívat se mnou,“ vybídl jsem Camryn, když jsem se k ní vrátil a sedl si vedle.

„Nééé! Jsem moc opilá!“ Políbila mě na rty a pak se přesunula na osušky k Bray a Eliasovi, asi abych měl dost místa.

„A co mám teda zazpívat?“

Ptal jsem se Camryn, ale odpověděl mi Tate. „Cokoli chceš, čéče.“

Asi minutu jsem si probíral v hlavě různé písničky a nakonec si vybral tu nejkratší. Několikrát jsem prohrábl struny, rychle naladil nástroj a začal hrát A slunce nesvítí. Bylo mi jedno, jestli to zkazím, ale jako vždycky – jakmile jsem začal hrát, stal se ze mě někdo jiný. Dával jsem do toho všechno. Většinu písničky jsem měl zavřené oči, ale cítil jsem tu energii kolem sebe, bez ohledu na to, jestli to ostatní prožívali stejně.

Energii všech.

Při druhém refrénu jsem upřel oči na Camryn. Klečela v písku a tělo se jí pohupovalo. Ostatní dívky dělaly totéž, stejně prožívaly hudbu. Dohrál jsem do konce a tahle jediná písnička ve mně probudila touhu hrát dál. Bray úplně šílela, vykládala mi, jak to bylo skvělý, ale pořád se přitom obracela na Camryn. Začal jsem tu holku mít rád. Na rozdíl od blondýny, která na mně visela očima ještě víc než předtím.

„Seš zatraceně dobrej, čéče,“ chválil mě Tate. Zapálil si jointa.

„Zahraj ještě něco,“ zaprosila Bray. Opřela se o Eliase a ten ji zezadu objal.

Tate podal jointa Camryn. Podívala se na něj, jako by si nebyla jistá, co s ním má dělat. Viděl jsem na její tváři záblesk bolesti a došlo mi, že si vzpomíná na svou slabost s léky. Zavrtěla hlavou: „Ne, díky, zůstanu u pití.“

V duchu jsem se usmál. Byl jsem na ni hrdý. Když Tate nabídl trávu mně, napodobil jsem ji – ne proto, že bych si nemohl párkrát potáhnout, ale nechtěl jsem si užívat bez Camryn.

Nikdy jsem nebyl nijak zvlášť zapálený pro trávu, ale jednou za čas je fajn si zahulit.

Jenom teď nebyla ta správná chvíle.

Zahrál jsem jim u táboráku ještě pár písniček, Camryn se nakonec taky přidala a zazpívala; a pak už jsem si jen užíval skvělou náladu a to, že jsem se svou holkou. Odložil jsem kytaru, posadil se na deku a přitáhl si Camryn na klín.

Tateův bratr se už chvíli olizoval s tou holkou, do které dělal, a šátral jí po těle. Ani jeden z nich nemluvil, pochopitelně. Blondýna, která mě předtím sváděla očima, to už vzdala. Nejspíš. Každopádně jsem ji úplně pustil z hlavy, tak nevím.

Tate odešel do džípu zesílit muziku a vrátil se s láhví ginu Seagram’s 7, dvoulitrovým spritem a plastovými kelímky. Jeho přítelkyně začala nalévat gin s limonádou a posílala kelímky dál.

„Klidně si dej,“ vyzval mě Tate. „Kvůli řízení nemusíš mít strach. Poldové tydle silnice ani neznají.“

„Jasně, dám si, dík.“

Podíval jsem se na Camryn a vzpomněl si, jak odmítla jointa. „Ale jestli nechceš, tak já taky ne,“ dodal jsem pro ni.

Nechtěl jsem, aby měla pocit, že zase selhala. A taky jsem se bál, aby jí zítra ráno nebylo moc špatně.

„Ne, zlato, v pohodě. Dám si jen jeden, jo?“

Sladce se na mě usmála, jako by čekala na moje svolení. Připadalo mi to zatraceně sexy.

„Tak jo,“ přikývl jsem, abych neranil její city, a Camryn si od Tateovy přítelkyně vzala kelímek.

Všichni jsme se posadili, popíjeli a bavili se dlouho o hloupostech. Camryn se smála a bavila se s Bray o tamponech (vůbec jsem nechápal, jak k tomu tématu došly,

a radši jsem to ani nechtěl vědět). Užívali jsme si. Z auta duněla muzika, kterou jsem vůbec neznal. Posledních pár písniček, které zpíval stejný zpěvák, mě zaujalo.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se Tatea.

„Kdo jako?“ otočil se po mně nechápavě. Jeho holka mu ležela s hlavou v klíně. „Jo, ty myslíš ta kapela?“

Přikývl jsem. „Je to fakt dobrý.“

„Tohle, co teď jede, je Dax Riggs. Začal teď zpívat sólově. Předtím myslím byl u Acid Bath…,“ zamyslel se. „No, teď nevím jistě, ale určitě byl v pár různejch skupinách. Acid Bath určitě a taky Agent of Oblivion, ty jsou asi nejznámější.“

„Díky. O Acid Bath už jsem slyšel.“ Napil jsem se ginu se spritem.

„Jo, to asi jo,“ souhlasil Tate.

„Zkusím si ho někde najít. Vydal něco?“

Camryn už skončila konverzaci o tamponech s Bray a položila mi hlavu na rameno.

„Tak do mainstreamu nikdy nepatřil,“ prohlásil o zpěvákovi Tate. „Což je dobře, protože mainstream jsou sračky. Můžu vyletět z kůže, když vidím nějakou tu slavnou kapelu, jak vystupuje v reklamě na zubní pastu.“

Zasmál jsem se. „Jo, taky bych nepodepsal smlouvu s žádnou nahrávací firmou, kdyby mi ji někdo nabízel.“

„To je jasný, brácho,“ souhlasil Tate. „Jak to uděláš, tvoje muzika už není tvoje a musíš akorát lízat podrážky těm, co ti posílají šeky.“

Ten kluk se mi začal zamlouvat. Ale jen trochu.

„Andrewe, musím čůrat,“ ozvala se Camryn.

Podíval jsem se na ni, vzal jí kelímek z ruky a postavil ho do písku. „To já taky,“ oznámil jsem jí i Tateovi.

Tate ukázal dalším jointem za záda. „Běžte tímhle směrem. Není tam žádný sklo ani jinej sajrajt.“

Odložil jsem svůj kelímek vedle Camrynina a pomohl jí vstát. Šli jsme po písku

k temným kmenům stromů a obrysům kamenů, až jsme byli tak daleko, že nás nikdo nemohl vidět.

„Dneska se tady budeme muset někde vyspat. Nemůžu jet takhle do hotelu.“

Poodešla o kus dál ode mě a přidřepla si, aby se vyčůrala. „Já vím,“ vydechla. „Tak konečně budeme spát pod hvězdama, co?“

V duchu jsem se zasmál. Byla tak opilá, že se jí pletl jazyk.

„To jo,“ přikývl jsem, „ale technicky vzato se to nepočítá, protože si ráno nebudeš nic pamatovat.“

„Ale budu.“

„Ne, nebudeš.“

Když se snažila vstát, málem přepadla dopředu. Chytil jsem ji za ruku a objal ji zezadu kolem pasu. Pak jsem ji políbil na temeno. „Tolik tě miluju.“

Nevím, proč jsem to zrovna v tu chvíli vyslovil. Asi za to mohlo vědomí, že je teď tak bezmocná, nemůže se o sebe postarat. Ta slova byla pořád vzadu na patře v mé puse, a jako bych se jimi začínal dusit. Mohl bych tvrdit, že za to může alkohol, ale ne, byl jsem úplně střízlivý. A tolik jsem ji miloval.

Chytila se mě oběma rukama kolem pasu, položila si hlavu na můj hrudník, a když jsme vykročili zpátky, pevně mě stiskla. „Já tebe taky.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Jak noc pokračovala, atmosféra v naší malé pospolitosti se začínala měnit. Míň se mluvilo a víc mazlilo. Bray a Elias leželi na boku proti sobě blízko ohně. Tate a jeho holka jako by už šukali, bránily jim v tom jedině jejich šaty. Blondýna to se mnou naštěstí vzdala a začala pomáhat své kámošce s Calebem. Leželi asi tři metry od nás s Camryn.

Jasně, tušil jsem, kam tohle povede. A ne že bych v tom byl jako panic. Až na to, že tentokrát jsem si nemusel lámat hlavu s tím, jak uspokojit dvě holky najednou, ale

s tím, jak dostat Camryn pryč.

Přetočil jsem se k ní, abych jí navrhl, že se vypaříme, když se pode mnou najednou svět ztratil. Pokusil jsem se zvednout hlavu. Aspoň myslím. Připadalo mi, jako by mi na očích tančily maličké víly. I když jsem je měl otevřené.

„Do prdele,“ vyslovil jsem nahlas, ale možná nevyslovil. Možná to bylo jen v mé hlavě.

Zvedl jsem si ruku z obličeje. Připadalo mi, jako bych měl měsíc mezi palcem

a ukazováčkem. Pokusil jsem se ho setřást, ale byl tak těžký. Moje paže byla tak těžká. Cítil jsem, jak mi loket žuchnul do písku, jako by vážil tunu.

Hlava se mi točila. Oheň šlehal do výšky modrými a žlutými a temně rudými plameny. Hukot oceánu se v mých uších ztrojnásobil, mísil se s praskáním dřeva a něčím sténáním.

„Camryn? Kde jsi?“

„Andrewe? Jsem tady… myslím.“

Ani jsem nedokázal říct, jestli je to její hlas.

Pevně jsem zavřel oči a zase je otevřel. Snažil jsem se zaostřit, ale došlo mi, že to prostě nejde. Usmíval jsem se. Úsměv mi roztahoval tváře tak, až jsem měl pocit, že se za chvíli odtrhnou z obličeje a odletí pryč. Ale nevadilo mi to.

Panebože… jsem na tripu. Co mi to, do prdele, dali?

Pokusil jsem se zvednout, ale když jsem si myslel, že už stojím, podíval jsem se na sebe a zjistil, že jsem se ani nepohnul. Zkusil jsem to znova. Stejný výsledek.

Proč se, do háje, nemůžu postavit?!

„Kurva, Tate,“ zaslechl jsem něčí hlas, ale ani jsem nepoznal, jestli ženský, nebo mužský, „to je teda matroš. Kúúúr-va. Vidím duhu a tydle sračky. To je jak Tam za tou zkurvenou duhou…“

Někdo další začal zpívat Tam, tam, tam za tou duhou…

Byl jsem ve Městě bláznů. A nechtělo se mi odejít.

Ležel jsem na zádech a plácal svýma těžkýma rukama do písku vedle sebe. Zvedl jsem hlavu k obloze a díval se, jak se hvězdy pohybují sem a tam v poutavém tanci.

Na mé hrudi se vynořila Camrynina hlava jako duch z mlhy.

„Kotě, v pohodě?“

Bál jsem se o ni, ale nedokázal jsem se přestat usmívat.

„Jo, je mi dobře. Tááák dobře…“

„Lež u mě,“ řekl jsem jí.

Zavřel jsem oči a cítil její hlavu. Voněla tím šamponem, který vždycky používala, ale tentokrát byla vůně mnohem pronikavější. Všechno bylo nějak zesílené. Každý zvuk. Doteky větru na mé tváři. Dax Riggs někde v dálce zpíval Noc je pohyb, ale bylo to tak zatraceně hlasité, jako by džíp stál hned za mou hlavou. Cítil jsem i gumu z jeho pneumatik.

Nedokázal jsem se ovládnout, začal jsem zpívat Noc je pohyb, co nejhlasitěji to šlo.

Vůbec jsem netušil, že umím slova. Ale uměl jsem. Zatraceně dobře. Zdálo se, že ta píseň trvá celé hodiny, ale to mi bylo jedno. Nakonec jsem přestal zpívat, zavřel oči a nechával se prostoupit hudbou. Nezajímalo mě nic než tahle chvíle. A byl jsem zatraceně nadržený. Trvalo mi jen chvíli, než jsem zjistil, že mě i mého ptáka chladí vítr, stejně jako obě tváře. Byl to neuvěřitelně příjemný pocit.

„Camryn? Camryn… jo…“

Ani nevím, co jsem říkal, nebo jestli jsem to vůbec vyslovil. Rozum mi říkal, že se musím přesvědčit, jestli je v pořádku, jestli není úplně na mraky, když mě kouří před tolika lidmi. Ale zároveň jsem nechtěl, aby s tím přestala.

Dech se mi zachytil v hrdle. Hlava mi spadla ke straně. Viděl jsem Caleba na jedné z těch holek, její nahá stehna se svírala kolem jeho přirážejícího těla. Odvrátil jsem se. Zíral jsem do nebe. Světla se pohybovala, jak hvězdy tančily. Zachvěl jsem se, když můj pták zajel hluboko do krku.

Sklopil jsem oči a uviděl plavé vlasy. Chtěl jsem se jich dotknout, vytáhnout si Camryn na sebe, ale jiná moje část křičela, ať ji nechám pokračovat, ať mě do sebe polkne ještě hlouběji. Rozhodl jsem se pro to druhé a hlava mi klesla do písku. V tu chvíli jsem vedle sebe uviděl Camrynin obličej. Škubl jsem sebou a bleskově se zvedl z písku.

„Jdi ze mě, ty mrcho!“ podařilo se mi zasípět.

Skopl jsem ji dolů a můj skvělý pocit se změnil v pravý opak. Už jsem si to neužíval.

Donutil jsem se posadit se. Udeřil jsem se oběma rukama do hlavy, protože jsem doufal, že mi to pomůže vystřízlivět, ale bylo to k ničemu. Podařilo se mi zastrčit si ptáka zpátky do šortek. Když jsem se podíval před sebe, viděl jsem, že ta zatracená kráva už odpadla a leží bezvládně vedle Caleba. Netušil jsem, kolik času uteklo, ale všichni kolem mě už odpadli.

Zmocnila se mě panika. Nemohl jsem dýchat. Co se to, sakra, stalo?

Otočil jsem se na bok, chytl Camryn a přitáhl si ji k sobě. A nepouštěl jsem ji. To byla poslední věc, na kterou si vzpomínám.

Camryn

Bylo mi zle. Panebože, nikdy, nikdy v životě jsem neměla tak příšernou opici.

Vzbudilo mě vycházející slunce a vítr, který fičel od moře. Nejdřív jsem jen tak ležela a bála se zvednout, abych se nepozvracela. V hlavě mi bušilo, konečky prstů jsem měla necitlivé, třásla jsem se a zvedal se mi žaludek. Věděla jsem, že se odsud nedostanu dřív, dokud se nevyzvracím, ale snažila jsem se to vší silou zadržet.

Tiskla jsem obličej do písku a cítila, jak se mi jeho zrníčka zarývají do kůže.

Opatrně jsem zvedla prst a tápala, až jsem nahmátla vlastní oko.

Zaslechla jsem zadunění, pak nějaký praskot a křik.

Můj žaludek sice protestoval, ale otočila jsem se na druhý bok, abych viděla na oceán.

„Pusť ho!“ uslyšela jsem dívčí zavřísknutí.

To mě probralo ještě víc a teprve teď mi došlo, jak hrozně mimo jsem byla. Zvedla jsem hlavu z písku a viděla Andrewa, jak buší do Tatea pěstmi.

„Andrewe!“ pokusila jsem se vykřiknout, ale krk jsem měla vyprahlý a vycházel ze mě jen chrapot. „Andrewe!“ zkusila jsem to znova, když jsem získala větší kontrolu nad hlasem.

„Co, sakra, blázníš, chlape?“ zaječel Tate.

Snažil se Andrewa zbavit, ale nešlo to. Ten do něj bušil dál a dál, až se mu podařilo srazit Tatea do písku.

Vtom se do toho zapojil Tateův bratr a skočil na Andrewa z boku. Oba spadli

a kutáleli se spolu po pláži. Andrew chytil Caleba za krk a praštil s ním tvrdě o zem. Během několika vteřin byl na něm. Třikrát Caleba udeřil, než se k němu Tate zase dostal a zezadu ho od bratra odtáhl.

„Uklidni se, čéče!“ zařval na Andrewa.

Ten se obrátil a zasáhl ho zespodu hákem do brady. Slyšela jsem další křupnutí, ze kterého se mi zvedl žaludek. Tate se zapotácel a ucouvl o pár kroků. Držel se za bradu.

„Tys nás zdrogoval, hajzle! Zabiju tě!“ hulákal Andrew.

Konečně se mi podařilo se zvednout. Chvíli jsem se potácela, než jsem dokázala udělat pár kroků směrem k nim.

Podařilo se mi dostat se za Andrewa, ale vtom do mě zezadu něco prudce narazilo, až jsem se svalila na zem. Nevím, co se stalo, protože jsem možná minutu nemohla popadnout dech, ale asi jsem se nějak připletla do cesty Calebovi, který na Andrewa znovu zaútočil. Viděla jsem, jak ho Caleb mydlí.

Pokusila jsem se znova zvednout z písku, když se do mého zorného pole dostal Elias.

V panice jsem se rozhlédla sem a tam. Elias se pomalu blížil. To se všichni tři chtějí vrhnout na Andrewa? Tak to ani náhodou! Skočila jsem po Tateovi, který se přidal ke Calebovi a společně mlátili Andrewa, ale Elias mě odstrčil z cesty.

„Uhni!“ zavrčel na mě.

Andrewovi se podařilo ubránit se oběma bratrům, pořád ještě stál na nohou

a vracel jim rány. Ale jestli se k nim přidá Elias, proti třem už nemá žádnou šanci.

Viděla jsem ještě, jak k nim přiskočil, ale pak už se mi všechno slilo v rozmazanou šmouhu a nějaké ruce mě popadly zezadu.

„Počkej tady se mnou, oni si to vyřídí,“ ozvala se Bray.

V tom zmatku míhajících se těl jsem viděla, jak Elias praštil Caleba, a zaplavila mě úleva. Ale jen na chvíli.

Andrew krvácel z pusy. Všichni čtyři odněkud krváceli. Měla jsem pocit, že ta rvačka snad nikdy neskončí, a s každou další ránou, které Andrew rozdával

a schytával, jsem zavírala oči, jako bych si to chtěla vymazat z hlavy. Seděla jsem na

písku s Bray, která mě objímala zezadu, protože se bála, že se budu chtít vrhnout do rvačky. Jenže mně se natolik zvedal žaludek, že jsem se bála pohnout. Na čele se mi perlil pot, krk jsem měla zezadu lepkavý. Obloha se začala točit.

„Bray, promiň… já asi…“

Už to nešlo zadržet. Prudce jsem se jí vytrhla, opřela se rukama o písek, záda se mi prohnula do oblouku… a pak už jsem jen zvracela a zvracela. Panebože, už dost.

Nikdy už nebudu pít! Prosím, ať už to skončí! Jenže se zdálo, že to neskončí nikdy. Čím delší dobu jsem zvracela a cítila tu pachuť a zápach a všechno, tím víc se mi znova zvedal žaludek. Už jsem skoro ani neslyšela zvuky boje, protože je přehlušilo moje dávení. Nakonec jsem jen zvracela naprázdno, protože mi v žaludku nic nezůstalo. Potom jsem se svalila do písku a přetočila se na bok. Nemohla jsem se ani pohnout. Tělo se mi neovladatelně třáslo, kůži jsem měla zároveň studenou i horkou a zalitou potem. Cítila jsem, jak si Bray sedá vedle mě.

„To bude dobrý,“ slyšela jsem její konejšivý hlas. „S tebou to teda zamávalo.“

„Co to bylo?“ zeptala jsem se a v tu chvíli se ke mně začaly vracet střípky vzpomínek ze včerejší noci.

Ani nevím, jestli mi Bray vůbec něco odpověděla.

Vzpomínala jsem si, že mi bylo dobře, trochu jsem měla opičku, ale příjemnou. Až do chvíle, než jsme začali pít ten gin. Pak jsem najednou nedokázala na nic zaostřit pohled, všechno jako by bylo moc blízko. Snažila jsem se dívat na ty vzdálenější věci, na oceán a hvězdy a světla lodí na obzoru. Vím, že jsem jednu chvíli měla pocit, že se nějaká loď řítí přímo na nás, že narazí tady na pláž. Ale bylo mi to jedno. Vlastně to bylo svým způsobem… krásné. Všechny nás mohla zabít, ale bylo to krásné. Pamatuju si, jak Andrew zpíval tu sexy písničku. Měla jsem hlavu položenou na jeho hrudi

a slyšela ho zpívat. Chtěla jsem se svléknout donaha a vylézt si na něj a taky bych to udělala, kdybych se mohla pohnout.

A vzpomněla jsem si… Počkat.

Ta blonďatá mrcha. Chtěla po mně… počkat. Zvedla jsem se z písku.

„Myslím, že bys měla ještě chvíli ležet,“ ozvala se Bray. Přitiskla jsem si konečky prstů k čelu.

Vybavovala jsem si, jak si ta blondýna přišla sednout ke mně a k Bray. Byla stejně na mraky jako my všichni a já už na ni nežárlila. Chvíli s námi mluvila a mně už to nevadilo.

Najednou se mi to vrátilo a moje tělo se začalo znova třást. Snažila se mě líbat. Myslím, že jsem ji líbala taky…

Znovu se mi chtělo zvracet.

Přitáhla jsem si kolena k bradě, položila si na ně lokty a zakryla si hlavu rukama. Pořád jsem byla jako omámená. A jako by mi bylo pořád na zvracení. Vůbec jsem necítila tu úlevu jako obvykle, když se člověk vyzvrací. Spíš mi bylo čím dál hůř, protože teď se k tomu přidaly ještě moje nervy.

Vzpomněla jsem si i na všechno ostatní, i když jsem si to sebevíc přála vymazat.

Nešlo to.

Zeptala se mě, jestli může spát se mnou a Andrewem. Jo, přesně si na to vzpomínám. Ale… Bože… já myslela vážně spát. Asi jsem byla tak sjetá, že mi vůbec nedošlo, jak to myslí: sexuálně.

Odpověděla jsem, že klidně. A pak si pamatuju…

Dech mi uvízl v krku. Ruka mi vyletěla k puse, vytřeštila jsem oči a cítila, jak mě do nich bodá vítr.

Pamatuju si, že začala Andrewa kouřit.

Pokusila jsem se zvednout na nohy. Ucítila jsem na zádech Brayinu ruku.

„No tak, holka,“ promluvila konejšivým hlasem a stáhla mě do písku k sobě.

„Nechoď nikam. Jenom ti bude hůř.“

Vyškubla jsem se jí a znova se zkusila zvednout, ale ty prudké pohyby a moje zjitřená nervozita jen vyvolaly další záchvaty dávení naprázdno.

Vtom jsem nad sebou uslyšela Andrewa.

„Do hajzlu,“ říkal černovlásce. „Mohla bys skočit do našeho auta a přinýst z chladicí tašky v kufru láhev vody?“

Bray odběhla.

Když jsem přestala dávit, Andrew si mě přitáhl na klín. Odhrnul mi vlasy z očí a z pusy.

„Ty svině nás zfetovaly, kotě,“ řekl.

Otevřela jsem oči a ucítila na tvářích jeho dlaně.

„Já tu mrchu zabiju. Přísahám bohu, Andrewe, zabiju ji.“

Viděla jsem mu ve tváři ohromení. Zřejmě ho nenapadlo, že o tom vím. „Je pořád mimo. Kotě, já –“

Provinilý výraz v jeho tváři mě ničil. „Andrewe, já vím, jak to bylo,“ přerušila jsem ho. „Myslel sis, že jsem to já. Viděla jsem, cos udělal.“

„To je jedno,“ zamumlal. Viděla jsem, jak se mu zaleskly oči. „Měl jsem vědět, že to nejseš ty. Hrozně mě to mrzí, kotě. Měl jsem to vědět.“ Jeho ruce na mých tvářích ztěžkly.

Chtěla jsem mu říct, ať si to přestane vyčítat, když se vedle nás objevil Elias.

„Promiň, kámo. My to nevěděli, přísahám, že ne.“

„Já ti věřím,“ odpověděl Andrew.

Bray se vrátila s vodou a já cítila, jak se mi trochu dělá líp. Zvedla jsem se do sedu a opřela se o Andrewovu nahou hruď. Objal mě pažemi kolem těla a stiskl mě tak pevně, jako by se bál, že mu jinak uteču.

Pak se natáhl a vzal si od Bray láhev. Odšrouboval víčko, nalil si trochu na ruce a rozetřel mi ji po čele a kolem pusy. Její chlad mi přinesl okamžitou úlevu.

„Hele, čéče, omlouvám se,“ spustil Tate, když se zastavil kousek od nás.

„Nenapadlo mě, že vám to bude vadit. Prostě jsme dali každýmu trochu do kelímku, chápeš, chtěli jsme se rozdělit. Z dobroty srdce. Neměli jsme s váma žádný podělaný vedlejší úmysly.“

Andrew mě opatrně pustil, pak se zvedl tak rychle, že jsem to skoro nezaznamenala, a znova Tatea praštil. Ozvalo se další odporné křupnutí.

„Andrewe, prosím!“ vykřikla jsem.

Elias chytil Andrewa, Caleb Tatea a odtáhli je od sebe.

Andrew se nebránil, ale vzápětí se Eliasovi vytrhnul a vrátil se ke mně. Pomohl mi vstát.

„Jdeme,“ zavelel. Chtěl mě zvednout do náruče, ale zavrtěla jsem hlavou na znamení, že to je v pohodě, nemusí mě nést. Půjdu sama.

Popadl kytaru, já vzala deku a vydali jsme se k chevelle.

„Možná bychom měli vzít Bray a Eliase,“ navrhla jsem.

Andrew hodil kytaru do kufru, vytrhl mi deku a nacpal ji tam taky. Pak obešel auto, opřel se rukama o střechu a svěsil hlavu mezi ně. Zhluboka se nadechl a udeřil pěstí do plechu. „Do prdele!“ zařval a znova bouchl pěstí do střechy.

Rozhodla jsem se, že ho nechám trochu vychladnout, a jen jsem ho z druhé strany auta s trpělivým výrazem pozorovala. Pak jsem vklouzla dovnitř a zabouchla dvířka. Andrew tam ještě chvíli stál. Pak jsem ho uslyšela, jak říká: „Jestli chcete, vezmu vás dva zpátky do města.“

Elias a Bray se nasoukali i se svými věcmi na zadní sedadlo.

ANDREW

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Vůbec nevím, jak se mi povedlo tak snadno najít cestu zpátky. Možná proto, že mi v jednu chvíli začalo být úplně jedno, jestli se ztratíme. Ale dovezl jsem nás zpátky, aniž jsme jedinkrát špatně odbočili nebo se museli někoho ptát na cestu. My čtyři jsme cestou skoro nemluvili a z toho mála, co padlo, si vůbec nic nepamatuju.

Zastavil jsem u našeho hotelu a rozloučili jsme se s Bray a Eliasem. Možná jsem měl Eliasovi poděkovat, že mi pomohl, nebo jim popřát hodně štěstí na další cestě, nebo je možná i pozvat s námi večer někam ven… nevím, ale za dané situace jsem dokázal leda pokývat hlavou, když mi děkovali za odvoz. Pak jsem zařadil rychlost a objel hotel směrem k parkovišti.

Camryn se tvářila nejistě, jako by se bála na mě promluvit. Ne že by se bála mě, ale tvářila se rozpačitě. Nedokázal jsem se na ni ani podívat. Cítil jsem se příšerně kvůli tomu, co se stalo, a věděl jsem, že si to nikdy neodpustím.

Když jsme zamířili do našeho pokoje, Camryn mě chytila za ruku. Otevřel jsem dveře a začal házet naše věci do tašek.

„Andrewe, to nebyla tvoje –“

Zarazil jsem ji. „Dej mi minutu, jo? Prosím. Nemluv.“ Zkroušeně se na mě podívala, ale přikývla a ztichla.

Brzo už jsme byli zase na cestě a mířili na sever. Cíl: kdekoli. Ale na Floridě.

Když jsem asi hodinu řídil, přehrával jsem si pořád dokola v hlavě, co se dělo včera v noci, a snažil jsem se v tom nějak vyznat. Nakonec jsem sjel z dálnice na vedlejší silnici a zastavil u krajnice. Bylo tam tak ticho. Zíral jsem si chvíli do klína a pak tupě před sebe. Zjistil jsem, že pořád křečovitě svírám volant, i když stojíme. Nakonec jsem otevřel dvířka a vystoupil.

Rychle jsem přešel po štěrkové krajnici k příkopu, přelezl ho a zamířil k prvnímu stromu.

„Andrewe, počkej!“ vykřikla za mnou Camryn.

Šel jsem dál, až jsem dorazil k tomu zatracenému stromu. Uhodil jsem do něj tak silně, jako jsem ráno mlátil Tatea a Caleba. Roztrhl jsem si kůži na kloubech pravičky a začala mi téct krev do dlaně a mezi prsty, ale nepřestával jsem.

Nechal jsem toho, teprve když se ke mně přiblížily Camryniny kroky a když mi prudce strčila do hrudníku, takže jsem se málem svalil na záda. Z očí jí stříkaly slzy.

„Nech toho! Prosím! Prostě toho nech!“

Svezl jsem se do trávy a posadil se s pokrčenýma nohama. Krvácející ruce jsem spustil podél těla. Tělo se mi zhroutilo dopředu a hlava přepadla mezi ramena. Viděl jsem jen zemi pod sebou.

Camryn se posadila proti mně. Cítil jsem její dlaně na tvářích, jak se mi snaží zvednout hlavu, ale nedovolil jsem jí to.

„Tohle mi nemůžeš dělat,“ ozvala se rozechvělým hlasem. Znova se mi pokoušela zvednout hlavu, takže jsem ji nakonec nechal, protože slyšet ji plakat bolelo jako čert. Zadíval jsem se jí do očí. Ty moje byly zalité vzteklými slzami, které jsem se už ani nesnažil zadržovat. „Zlato, to nebyla tvoje vina. Byls mimo. Každej na tvým místě by se choval stejně, kdyby byl tak sjetej.“ Její prsty se napjaly proti mým tvářím.

„Nebyla – to – tvoje – vina. Rozumíš mi?“

Pokusil jsem se podívat jinam, ale odsunula moje ruce, klekla si mezi moje pokrčené nohy a zblízka se na mě dívala. Nakonec jsem ji objal.

„Stejně jsem to měl vědět,“ namítl jsem tvrdohlavě. „A nejde jen o to. Já se měl postarat, abys byla v bezpečí. Nikdy jsem neměl dovolit, aby ti někdo podstrčil drogu.“ Jen když jsem na to pomyslel, vzedmula se ve mně další vlna zuřivosti

a nenávisti k sobě. „Měl jsem se postarat, abys byla v bezpečí!“ Objala mě a přitáhla si moji hlavu na hrudník.

Po chvíli promluvila: „Andrewe, podívej se na mě. Prosím.“

Poslechl jsem ji. V jejích očích jsem viděl soucit a bolest. Políbila mě zvolna na rty a její prsty jemně sevřely moji neoholenou bradu. „Byla to jen chvilková slabost,“ prohlásila, jako by mi chtěla připomenout, co jsem řekl před pár měsíci o těch pilulkách. „Já za to můžu stejně jako ty. Taky vím, že člověk nemá nechávat svoje pití bez dozoru. Není to tvoje vina.“

Uhnul jsem pohledem a pak se na ni zase podíval. Nevěděl jsem, jak jí mám vysvětlit, že kvůli tomu, kdo jsem a jaký jsem, za ni cítím hlubokou zodpovědnost. Zodpovědnost, na kterou jsem hrdý, a cítím to tak ode dne, kdy jsme se poznali.

A mučí… mučí mě vědomí, že v té „chvilkové slabosti“ jsem nebyl schopný se o ni postarat. Přestal jsem ji hlídat a někdo jí mohl ublížit, znásilnit ji, zabít ji. Jak jí mám vysvětlit, že nezáleží na tom, jestli mi to ona vyčítá, nebo ne? Že její názor, i když jsem jí za něj vděčný, na celé záležitosti nic nemění? Ona si může dovolit chvilkovou slabost. Já ne. U mě je to selhání.

„Nikdy, nikdy ti to nebudu vyčítat,“ ujišťovala mě. Díval jsem se na ni, abych pochopil, jak to myslí, a ona po chvíli pokračovala.

„S tou holkou. Nikdy ti to nebudu připomínat. Protože tys neudělal nic špatnýho.“ Ucítil jsem, jak mi tiskne bříška prstů k tvářím. „Věříš mi?“

Zvolna jsem přikývl. „Ano, věřím.“

Povzdychla si. „Stejně je to možná napůl moje vina.“ Uhnula přede mnou očima.

„Jak to?“

„No…,“ zaváhala, ale ve tváři se jí mihl lítostivý výraz, „možná jsem jí k tomu dala omylem svolení.“

To mě vážně překvapilo.

„Pamatuju si, že se mě ptala, jestli s námi může spát, a já souhlasila. Nenapadlo mě, že to myslí… sexuálně. Kdybych byla střízlivá, tak by mi to určitě došlo. Andrewe, hrozně mě to mrzí. Mrzí mě, že jsem na tebe tu mrchu pustila.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ty za nic nemůžeš, tak si to laskavě přestaň vyčítat, jo?“

Když jsem se nedočkal toho úsměvu, po kterém jsem toužil, popadl jsem ji pevně v pase. Zavřískla, když jsem ji začal lechtat. Smála se a svíjela se tak prudce, až se

svalila po zádech do trávy. Posadil jsem se obkročmo na ni, ale tak, aby ji moje váha nedrtila.

„Nech toho! Andrewe! Nech mě! Prosííím! Dóóóst!“ Chichotala se, ale já ji lechtal na žebrech ještě nemilosrdněji.

Vzápětí jsem uslyšel houkání sirény z policejního auta. Ztichlo, když vůz zastavil na krajnici za mým.

„Do prdele,“ hlesl jsem a podíval se na Camryn. Vlasy měla plné stébel trávy.

Vyskočil jsem z ní a natáhl k ní ruku, abych jí pomohl vstát. Vyskočila a začala se oprašovat. Rozběhli jsme se k autu, právě když z policejního vozu vystoupil muž

v uniformě.

„Myslíte, že je dobrý nápad nechávat dvířka otevřená přímo do vozovky?“ zeptal se. Podíval jsem se na chevelle a zpátky na něj.

„Ne, pane,“ odpověděl jsem. „Musel jsem zvracet a v tu chvíli jsem na to nemyslel.“

„Řidičský průkaz, doklady o pojištění vozidla, technický průkaz.“

Vytáhl jsem z peněženky řidičák a podal mu ho. Pak jsem obešel auto k přihrádce u sedadla spolujezdce, abych vyndal dokumenty k pojištění a registraci. Camryn se opřela zezadu o auto a zkřížila paže na prsou. Policista sklouzl pohledem po krvi na mých rukou a vrátil se do svého auta, aby zadal moje jméno do počítače.

„Doufám, že tě nehledají pro ozbrojený vloupání a vraždy a žes to přede mnou netajil,“ upozornila mě Camryn, když jsem se opřel o auto vedle ní.

„Ne, se sériovým vražděním už jsem dávno skončil,“ odpověděl jsem a dloubl ji loktem do boku.

Uteklo několik minut plných nervozity, než policista obešel naše auto a vrátil mi doklady.

„Co se vám stalo s rukou?“ zeptal se mě.

Sklouzl jsem k ní očima a poprvé ucítil škubavou bolest. Ukázal jsem na strom za příkopem. „Tak trochu jsem ho zmlátil.“

„Zmlátil jste strom?“ opakoval nevěřícně policista a viděl jsem, jak se každou chvíli dívá na Camryn. Bezva, nejspíš si myslí, že ji biju nebo co. A protože po včerejší noci a po našem zápasení v trávě vypadala dost zuboženě, nejspíš to jen potvrzovalo jeho podezření.

„No jo. Praštil jsem do něj.“ Otočil se na Camryn. „Je to tak?“

Camryn byla nervózní jak blázen a nejspíš taky uvažovala o tom, co si ten chlap o nás myslí. Najednou ze sebe začala chrlit slova jako Natalie.

„Je, pane, totiž –“ rozhodila rukama, „můj přítel měl vztek na jedny sráče –“ zamrkala, „– no, promiňte mi ten výraz, co nás včera v noci hnusně doběhli, a dneska kvůli tomu od rána zuří sám na sebe, a tak si šel vylít vztek na ten strom! Běžela jsem za ním, abych ho zastavila, než si ublíží, a bavili jsme se o tom, a proto taky vypadám na sračky – pardon, pane –, že máme za sebou tak příšernou noc. Ale čestný slovo, my nejsme špatný lidi, nefetujeme a nekrademe a můj kluk není sériový vrah a nic takovýho, tak nás prosím nechte jet. Můžete nám prohledat auto, jestli chcete.“

Ticho. Dlouhý pohled. A dlouhé ticho.

V duchu jsem se tomu musel smát. Klidně nám mohl prohledat auto, neměli jsme se čeho bát… ledaže by nám naši povrchní známí Bray a Elias náhodou nechali pod zadním sedadlem pytel s trávou nebo něco podobně inkriminujícího.

Sakra… panebože, ať to není jako v televizi. Podíval jsem se na Camryn a slabě zavrtěl hlavou. Vykulila oči. „Co jsem řekla?“

Jen jsem se usmál a zavrtěl hlavou. Nic jiného se dělat nedalo.

Policista si odfrknul a kousl se zespodu do tváře. Sklouzl pohledem mezi mnou a Camryn a zase zpátky. Udělal to několikrát, což jenom zhoršilo naše napětí.

„Příště nenechávejte dvířka takhle otevřená,“ pronesl policista se stejně nehybnou tváří, jakou měl celou dobu. „Byla by škoda, kdyby vám nějaký projíždějící vůz poškodil chevelle z roku 1969 v tak dobrém stavu.“

Na tváři se mi objevil nepatrný úsměv. „To máte naprostou pravdu.“ Policista odjel a my ještě chvíli zůstali sedět v zaparkovaném autě.

„Můžete nám prohledat auto, jestli chcete?“ opakoval jsem.

„Já vím!“ rozesmála se a opřela si hlavu o opěrku. „Nechtěla jsem to říct, prostě mi to nějak přišlo samo na jazyk!“

Taky jsem se rozesmál. „No, znělo to jako nevinný plácání, ale trochu mě to vyděsilo. Znělo to, jako by blábolila ta tvoje schizofrenní kámoška. Nejspíš ses od ní musela nakazit. Ale pro tentokrát nám to zachránilo kůži.“

Položil jsem ruce na volant.

Camryn se ještě usmívala mé narážce na Natalii, když si všimla těch zakrvácených kloubů na mé pravičce. Natáhla se a vzala moji ruku opatrně do své.

„Musíme to vyčistit, než se ti do toho dostane infekce.“ Naklonila se a začala mi z rány opatrně vytahovat kousky kůry a trávy. „To vypadá ošklivě, Andrewe.“

„To je dobrý. Nepotřebuje to šít.“

„To ne, ale ty potřebuješ pár facek. Už to nikdy nedělej. Myslím to vážně.“ Vytáhla větší kousek kůry a naklonila se dozadu, kde jsme měli chladicí tašku.

Aby se tam líp dostala, klekla si na sedadlo a naklonila se přes opěradlo. Otočil jsem se k ní. Měla ty maličké šortky, které jí pevně obepínaly zadek. Natáhl jsem zakrvácenou ruku a vklouzl jí prsty pod šortky i elastický okraj bikin. Vzápětí jsem ho pustil, až ji střelil do kůže. Camryn to nijak nevzrušilo, jen na mě protočila panenky, když se vrátila na sedadlo a v ruce držela lahvičku.

„Vypláchni si to,“ vyzvala mě a podala mi láhev.

Otevřel jsem dvířka, vyklonil se ven a polil si ránu vodou.

Camryn něco hledala v kabelce a nevzrušeně prohodila: „Až tě příště zase napadne vybíjet si vztek na nevinnejch přírodninách, nahlásím tě jako nebezpečnýho šílence.“ Podala mi tubu antibiotické masti.

Zavrtěl jsem hlavou a vzal si mast. O tomhle jsem se s ní hádat nechtěl.

„No tak dělej, natři si to!“ houkla na mě. Zasmál jsem se. „Ty seš ale rozkazovačná potvora.“

Hravě mě plácla do paže (což ve skutečnosti spíš bolelo ji) a obvinila mě, že to z ní dělám já. Snažila se mě rozesmávat, a já věděl, že to dělá proto, aby mi pomohla

zapomenout na to, co se stalo. Za pár minut jsme si už povídali o hudbě a o barech a klubech, kde můžeme vystupovat cestou do New Orleansu.

Jo, dohodli jsme se, že bez ohledu na to, kolik zastávek na cestě budeme muset udělat nebo jak dlouho nám to bude trvat, nakonec každopádně dorazíme do našeho oblíbeného města na Mississippi.

To bylo předevčírem. Dneska jsme se ubytovali v jednom slušném hotýlku ve státě Alabama.

CAMRYN

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

„Těšíš se na dnešní večer, nebo spíš potřebuješ papírovej pytlík, abys do něj mohla hyperventilovat?“ zeptal se Andrew, když vyšel z koupelny s osuškou kolem boků.

„Obojí.“ Odložila jsem dálkový ovladač na noční stolek a posadila se na posteli. „Tu písničku umím, ale bude to moje první sólo. Takže jsem trochu vyděšená.“

Andrew zalovil v tašce na zemi vedle televize a vytáhl si čisté boxerky. Osuška sklouzla na podlahu. Naklonila jsem hlavu ke straně a zadívala se na jeho sexy nahé tělo. Andrew si natáhl trenýrky a nechal gumu s mlasknutím dosednout kolem pasu.

„Budeš skvělá,“ ujistil mě. „Pořádně sis to nazkoušela a máš to už zvládnutý.

Kdybych si myslel, že na to nemáš, řekl bych ti to.“

„To já vím.“

„Takže do práce?“ zeptal se, když si oblékl zbytek šatstva.

„Asi jo. Jak vypadám?“

Postavila jsem se a zatočila se před ním. Měla jsem na sobě úzké džíny a černý upnutý top s úzkými ramínky. „Počkej,“ zvedla jsem prst, natáhla si nové černé vysoké kozačky do půlky lýtek a zapnula zip. Pak jsem se znova začala předvádět a úmyslně to trochu přehrávala.

„Neodolatelně sexy jako vždycky,“ ujistil mě Andrew a zašklebil se. Pak přistoupil blíž a protáhl si můj cop sevřenou rukou.

Dneska jsem měla vystupovat se svým sólem, Skoro sedmnáct od Stevieho Nickse, ale dvě hodiny předtím budu dělat servírku a Andrew uklízet stoly a prostírat je.

Bezva! Máme skvělou práci.

Když jsme v sedm dorazili, bylo tam už nacpáno. Atmosféru toho místa jsem milovala. Jeviště bylo celkem slušně velké a kolem rozlehlá místnost se stoly

a tanečním parketem. A všude bylo obsazeno, což posilovalo mou nervozitu. Prošla jsem barem dozadu ruku v ruce s Andrewem. Měli jsme štěstí, že jsme si sehnali tu brigádu, mohli jsme tak pár večerů pracovat společně. Jinak se nám od Virginie povedlo sehnat nějakou práci jen sporadicky. Já občas uklízela v hotelích, Andrew obsluhoval za barem, nebo dokonce dělal vyhazovače. Sice nemá svaly vyhnané steroidy (a já jsem ráda, protože to je hnus), ale jeho postava i tak stačila, aby si ho najali. Naštěstí nemusel doopravdy nikoho odtáhnout ven za límec ani se zaplést do rvačky.

Náš šéf na pár dalších dní se jmenoval German, ale s národností to nemělo nic společného, byl to americký křupan z Jihu jako poleno. Podal Andrewovi bílou zástěru a jmenovku na špendlík, na které stálo ANDY.

Snažila jsem se nesmát, ale Andrew stejně viděl, že mi cukají koutky.

German si buřtíkovitými prsty otřel nos, osušil si ruku o džíny a začal Andrewa školit.

„Když uvidíš, že lidi vodcházejí vod stolu a berou si všechny svoje krámy s sebou, jo, tak se s nima rozluč, ukliď po nich stůl a prostři ho pro další zákazníky.“ Zahrozil na Andrewa, pardon, Andyho, masitým ukazováčkem. „A dyž tam bude spropitný, nesahej na to, to je pro servírky, rozumíš?“

„Jistě, pane.“ Když se German zadíval na papír, kde měl ty složité pokyny asi sepsané, Andrew se podíval na mě a naznačil rty: Co to, sakra, je?! Snažila jsem se udržet rty u sebe, abych se nechechtala, až se na nás German zase podívá.

Tentokrát se soustředil na mě, ale doopravdy soustředil, ne jako když předtím mluvil s Andrewem. Vycenil na mě v úsměvu zažloutlé zuby a prohlásil: „A tobě bude stačit, dyž budeš vypadat takle roztomile. Sladce se na ně usmívej a nech si cpát spropitný.“

Radši jsem si ani nepředstavovala, jak si s tímhle pitomcem musejí užít ty chudinky, co tady pracují jako servírky na plný úvazek.

Zamrkala jsem na něj svýma nevinnýma dětsky modrýma očima a příslušně sladce odpověděla s jižanským přízvukem: „To dá rozum, pane German. A buďte vod tý dobroty, nebude vás vobtěžovat, dyž se před vystoupením přídu k vám dozadu krapet hodit do cajku?“

Andrew vytřeštil oči ještě víc a zíral na to, jak si Germana obtáčím kolem malíčku. Za chvíli bude stačit, abych tomu balíkovi poručila lízat podlahu, a zeptá se leda, jak dlouho to bude potřeba.

Andrew

Ta jižanská mluva, co z ní začala tryskat, mě vážně dostala. O tom si s ní budu muset někdy popovídat.

Přišpendlil jsem si jmenovku, uvázal zástěru a vzal si od Germana plastový kbelík na odpadky. Ta práce mi nevadila, jenom ten pitomý křupan. Doufal jsem, že ho

v dalších dvou hodinách moc neuvidím. Taky by se mohl naučit používat deodorant. Používat v hojném množství, abych byl přesný. Ten chlap se sem vůbec nehodil, byl jako vlajka squatterů v okně baráku za půl milionu. Samotný bar vypadal hezky

a nóbl, aspoň zvenčí.

Strčil jsem si kyblík do podpaží a vyrazil k prvnímu prázdnému stolu, který jsem viděl. Narovnal jsem na sebe prázdné talíře a všechny špinavé ubrousky, poházené hranolky a další zbytky na stole naházel do odpadků. Otřel jsem stůl hadrem, který jsem měl v kapse zástěry, a narovnal láhve s kečupem a steakovou omáčkou. Bylo to dost jednoduché, ne jako práce číšnice, na kterou se Camryn musela včera přijít na hodinu zaškolit. Jestli rozehraje svůj šarm, může si na spropitném přijít na slušné peníze, ale taky se bude muset vyhýbat tomu perverznímu chlapovi. A já se tím budu královsky bavit, abych jí vrátil to pošklebování kvůli „Andymu“. Aspoň doufám, že nečeká nějakou záchranu, protože v tomhle je i se svým hubeným zadkem sama, děvenka moje.

Uklidil jsem ještě pár dalších stolů, na jednom nechal pět dolarů spropitného, na dalším dvacku. Když jsem se svým nákladem špinavého nádobí mířil dozadu, zpozorovaly mě čtyři ženy v boxu skoro u barového pultu.

„Chlapče, můžeme si objednat pití?“ zeptala se jedna z nich, už postarší dáma.

„Promiňte, madam, já jenom uklízím stoly. Hned sem někoho pošlu.“ Chtěl jsem odejít, ale promluvila na mě další ze čtveřice. Ta už byla hezčí.

„Když si vás vyžádáme jako číšníka, třeba vás povýší, ne?“ Oči už měla lesklé

a hlavu trochu ke straně. Všiml jsem si, jak jí velká ňadra napínají látku topu bez ramínek, protože toho si nešlo nevšimnout. Naklonila se tak, abych měl ještě lepší výhled.

„Můžete to zkusit,“ odpověděl jsem a rozehrál svůj šarm. „Když bude šéf souhlasit, jsem celý večer jen váš.“

Čtveřice si vyměnila pohledy, jako by mezi nimi probíhala nějaká nevyřčená porada. Už mi zobaly z ruky.

Camryn se objevila za mnou a nesla tác plný panáků whisky a sklenici plnou zmuchlaných bankovek. Říkal jsem si, jestli to už je spropitné, nebo peníze, které zkasírovala za alkohol. A začal jsem trochu žárlit.

Mrkla na mě, zadívala se na čtveřici žen v boxu, a pobaveně se zeptala: „Doufám, že vás neobtěžuje, dámy?“

Věděl jsem, že na mě nežárlí, že se jen snaží za každou cenu vyhrát tu malou sázku, kterou jsme uzavřeli v autě cestou sem.

„Takže ty si nemyslíš, že si při uklízení stolů přijdu na spropitný?“

„Ne,“ odpověděla. „Uklízeči dýško nedostávají.“

„Když nad tím tak uvažuju, asi budu výjimka.“ Ze sedadla řidiče jsem se na ni krátce ohlédl. „Bar plnej ženských a chlastu… vsadím se, že já se ke spropitnýmu dostanu.“

„To myslíš vážně?“ sešpulila rty.

„Jo,“ potvrdil jsem. A přitvrdil: „Vsadím se, že si vydělám na dýšku víc než ty.“

Camryn se rozesmála. „Ty se chceš opravdu vsadit? Na tohle?“ Zkřížila si ruce na prsou a zadívala se na mě s výrazem naprosté převahy.

„Jo, chci,“ odpověděl jsem, i když mi bylo jasné, že mám říct: Ne, jen jsem si dělal legraci.

Jenže to jsem neřekl, a tak mám teď na krku tuhle sázku, kterou vyhraje Camryn. A pokud jo, budu ji muset tři večery po sobě vždycky celou hodinu masírovat. Hodina je na masáž dlouhá doba. Už teď jsem cítil, jak mi odpadávají ruce.

Ta starší žena Camryn odpověděla: „Ne, vůbec nás neobtěžuje, zlatíčko.“ Podívala se na mě, jako by mě chtěla svléknout donaha a celého olízat. Podepřela si bradu spojenýma rukama. „Může tady zůstat, jak dlouho bude chtít. Mimochodem, kde je váš šéf?“

„Někde tady bude.“ Camryn se rozhlédla po davu. „Dívejte se po velikém chlapovi ve firemní košili. Jmenuje se German.“

„Díky, zlatíčko,“ odpověděla jí dáma a zadívala se zase na mě.

Přiznávám se, že mě to trochu vyděsilo. Připomínala mi spíš vůdkyni nějaké vlčí smečky. Usoudil jsem, že radši vypadnu, než si vezme do hlavy, že po ní jedu…

a já budu potřebovat zachránu od Camryn.

„Přeju krásný večer, dámy,“ prohodil jsem a otočil se k odchodu.

Ucítil jsem, jak mi do kapsy zástěry vklouzla ruka. Zarazil jsem se a sklopil oči.

Ženská ruka zmizela, ale vůdkyně na mě zírala s typicky nadrženým úsměvem.

„Vám taky, drahoušku.“

Mrknul jsem na ni, usmál se na ty další tři a nenuceně odešel. Když jsem dorazil do kuchyně a zbavil se špinavého nádobí i odpadků z kyblíku, sáhl jsem do kapsy a našel tam tři dvacetidolarovky.

No, možná ta sázka zase nebyla tak směšná…

O dvě hodiny později…

Jo, byla směšná.

„Dvě stě čtyřicet, čtyřicet jedna, čtyřicet šest, padesát šest.“ Naše krátká směna skončila a Camryn počítala svoje spropitné. Mrkla na mě. „Kolik máš ty?“

Snažil jsem se, aby moje zklamání vypadalo upřímně, ale Camryn mi to moc neulehčovala. Takže jsem vytáhl peníze, ještě jednou je přepočítal a odpověděl:

„Osmdesát dva dolarů.“

„Na uklízeče to není špatný, to se ti musí nechat,“ uznala a strčila hotovost do kapsy.

„To se mi musí nechat?“ chytil jsem ji za slovo. „Takže rušíš sázku?“

„Tss! V žádným případě,“ odsekla. Za námi se objevil German.

„Koukejte zazpívat pořádně,“ vybídl nás. „A žádnej rap nebo podělanej new age.“ Zvedl prsty, jako by chtěl vypočítat ještě nějaké zakázané žánry, ale žádné ho už nenapadaly. „Tohle nejni žádná Superstar.“

„Chápeme,“ odpověděla Camryn s milým úsměvem.

German se na ni ještě chvíli přihlouple culil, ale pak se vytrhnul z jejího očarování.

Když procházel kolem mě, něco zavrčel. Bylo to každopádně lepší, než kdyby mě pozoroval tak jako Camryn, takže jsem si nestěžoval.

„Nebuď nervózní,“ povzbudil jsem Camryn a vzal její ruce do svých. „Jak jsem

říkal, budeš skvělá.“

Napjatě kývla. Pak rychle vydechla našpulenými rty a nadechla se.

„Půjdu naladit kytaru, než se připravíš,“ navrhl jsem.

„Tak jo,“ hlesla.

Políbil jsem ji na rty a zamířil k autu, kde jsem měl v kufru kytaru od ní.

Písnička Skoro sedmnáct sice patřila Camryn, ale byl v ní tak známý kytarový motiv, že jsem byl skoro stejně nervózní jako ona. No, možná přeháním, protože jinak to byla na zahrání dost lehká píseň. Dělalo mi starosti jen to, abych to nezkazil Camryn. To jenom kvůli ní jsem byl před dnešním vystoupením trochu ve stresu.

Šel jsem na jeviště za bubeníkem Leifem, se kterým jsem se včera domluvil, že to zahraje s námi. Už si chystal nástroje. „Díky, že to pro nás uděláš,“ prohodil jsem

k němu.

„Hele, žádnej problém. Když jsem před pár lety vystupoval v barech v Georgii, hrál jsem tenhle kousek dost často.“

Camryn byla šťastná, že máme bubeníka, který tu písničku zná. Chystala se na to, že budeme vystupovat jen spolu, jenže bez bubnů to mělo úplně jiný zvuk než

v originále. Ale když se šla včera zaučovat na číšnici, seznámili jsme se tady s Leifem a on souhlasil, že nám k tomu zabubnuje. Viděl jsem, jak Camrynino sebevědomí okamžitě vyletělo o pár stupňů vzhůru.

Přehodil jsem si popruh kytary přes rameno a Camryn vyšla na jeviště.

Šla přímo za mnou. Naklonil jsem se k ní a prohlásil: „Vypadáš ohromně sexy.“

Začervenala se a sklouzla pohledem na svoje oblečení. Ten černý top, který měla předtím jako číšnice, vyměnila za jiný, taky černý, ale z hedvábí a se spadlými zády, kde látka odhalovala její pokožku skoro až k pasu. Ten náhrdelník, který jsem jí koupil k narozeninám, se jí houpal vpředu. A rozpustila si vlasy. Ten její cop jsem miloval, ale musel jsem uznat, že s volně splývajícími, dlouhými hebkými blond vlasy vypadá naprosto neodolatelně.

V baru panoval hluk, který dokonce pohltil i Leifovo ladění bubnů. Všechny stoly kolem parketu byly plné, stejně jako boxy kolem stěny. Moje čtyři „ctitelky“ byly ještě v baru a přesunuly se z boxu ke stolu pod pódiem. Normálně už bych si pohledem vyhlížel svou dnešní „oběť“, ale dneska to bylo jiné. Nebude to ani žádná z těch čtyř. Camryn byla moc nervózní, než abych se ji snažil zatáhnout do naší obvyklé hry.

Když jsme se konečně nachystali, Camryn zadržela dech a podívala se na mě.

Čekal jsem, až mi dá pokyn, a po jejím přikývnutí jsem začal hrát. Všechny oči

v místnosti se soustředily jen na nás. Ten kytarový riff fungoval spolehlivě. Vteřinu potom začala Camryn zpívat a jako obvykle se v tu chvíli proměnila v někoho jiného, tak dokonale, že mě tím zase dostala. S každým dalším veršem a každou notou z ní tryskalo sebevědomí a erotičnost, naprosto se to lišilo od toho, jak se chovala normálně, a moje tělo na to okamžitě zareagovalo.

„Ou, bejby, ou ou ou,“ zpíval jsem s ní při refrénu.

Každých pár vteřin se odněkud ze sálu vznesl obdivný povyk a já se toho nemohl nabažit.

Vyzpíval jsem s ní dva refrény a věděl, že při čtvrté sloce vždycky dělá chybu. Otočil jsem se na ni, zatímco jsem dál trsátkem probíral struny, ale v její tváři nebyl ani náznak nervozity. Vezla se v tom a z pohledu na ni mi bylo jasné, že tentokrát žádné zaváhání nehrozí.

A taky že ne. Slova z ní proudila nenuceně a hladce a mně se na tváři usadil spokojený úsměv, když jsem se k ní přidal v dalším refrénu.

Sakra, moje holka to zvládla. Kdybys to tak slyšel, Stevie Nicksi!

Uprostřed písně se Camrynin hlas po dlouhém ouuu vytratil, ale kytarový motiv pokračoval pořád dokola. Bylo to únavné, ale moje prsty nevynechaly jedinou notu.

S Camryn jsme se na sebe na okamžik podívali. Pak začala znovu zpívat a já se k ní přidal přesně v tom místě, kde jsem měl.

Držela oběma rukama mikrofon, oči měla zavřené a vykřikovala hlasem plným citu poslední slova. Potom otevřela oči a podívala se přímo na mě. Bylo to, jako by zpívala jen pro mě.

Po zádech mi přeběhl mráz. Ušklíbl jsem se a pokračoval v hraní, dokud píseň nedozněla.

Publikum se horečnatě roztleskalo a rozkřičelo. Camryn se uklonila jako první

a pak jsem se k ní přidal i já. Zeširoka se usmívala, když sledovala obecenstvo, a mně se z toho trochu svíralo hrdlo.

Přetočil jsem si kytaru na popruhu na záda a přešel ke Camryn. Zvedl jsem ji z pódia do náruče. Kolem nás se ozývaly výkřiky a hvízdání a hluk pořád sílil.

Než večer skončil, zazpívali jsme deset duetů. Vrátili jsme se k našim

oblíbeným. Barton Hollow, Hotel California a Ptáci s peřím, kromě jiných. A každá písnička jako by naše posluchače rozparádila ještě víc. Ten večer jsem žádné sólo nezpíval, i když mě o to Camryn jednou požádala. Tohle byl jen její večer. Nechtěl jsem být středem pozornosti ani na jedinou písničku.

Do hotelu jsme se vrátili ve dvě ráno a já ochotně zaplatil za prohranou sázku.

CAMRYN

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

„German si asi myslí, že se tady zdržíme,“ ozvala jsem se s tváří přitisknutou k matraci. „Už jsem mu říkala, že jsme tady jen na čas.“

Andrewovy kouzelnické ruce mi hnětly záda od ramen až k pasu, takže jsem se pod jeho doteky uvolňovala. Ležela jsem tam, nechávala se unášet jeho masáží, jako by to byla moje první v životě. Sotva jsem dokázala otevřít oči. Andrew klečel nad mým téměř nahým tělem a jeho stehna mě svírala v pase.

„Jo, odtáhnul si mě stranou a ptal se, v kolik hodin začneme vystupovat zejtra.“ Andrew mi zabořil bříška prstů do masa a začal krouživými pohyby uvolňovat zatuhliny.

Slastně jsem zasténala.

„Pár dní tady zůstat můžeme,“ pokračoval, „ale pak rozhodně pojedeme dál.“

„Souhlasím. Ty moskyti v Mobile jsou příšerní! Viděls ty hejna kolem lamp, když jsme dneska odcházeli?“

Andrew moji poznámku přešel. „Dneska večer jsi byla úžasná. Věděl jsem, že budeš, ale musím přiznat, že tohle jsem nečekal.“

Konečně jsem otevřela oči a zamžourala k oknu. „Co přesně?“ pobídla jsem ho.

Jeho ruce mě na chvíli přestaly masírovat. „Sotva vyjdeš na jeviště, všechny si okamžitě získáš. Seš přirozenej talent.“

„To nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Ale jsem na sebe pyšná. Nevím, co to do mě vždycky vjede. Jako bych ze sebe setřásla všechnu nervozitu, ale předtím z ní vymáčkla to nejlepší.“

„Jo, tak to chodí,“ přikývl.

Několik minut jsme zůstali zticha. Zavřela jsem znova oči, protože jeho masírování hrozilo, že mě uspí. Hlava mě brněla a na krku mi vyskočila husí kůže, když mi prsty jemně mnul spánky.

Jeho povinná hodina ještě neuběhla, ale začala jsem se cítit provinile, že ho nutím dřít tak dlouho. Otevřela jsem oči. „Jestli už tě to unavuje, můžeš toho nechat.“

Nenechal, tak jsem ho zastavila sama – přetočila jsem se na záda. Položil se na mě a políbil mě zlehka na rty. Chvíli jsme si koukali zblízka do očí, studovali svoje rty.

Cítila jsem, jak tiskne moje tělo do matrace a jeho rty mě pohltily ve vášnivém polibku, když jsme se začali milovat.

ANDREW

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Byli jsme zase na cestě, někde mezi Gulfportem v Mississippi a New Orleansem.

Den byl dokonalý s vymetenou oblohou a počasím teplým natolik, že jsme ještě nemuseli v autě zapínat klimatizaci, ale mohli jsme jet se staženými okýnky. Řídila Camryn. Já se rozvaloval na sedadle spolujezdce tak, jak to většinou dělala ona,

s jednou nohou z okýnka.

V Mobile jsme zůstali týden a za hotel jídlo a benzin dali jen zlomek toho, co jsme si vydělali vystupováním a Camryn na spropitném jako servírka. Moje občasné příspěvky uklízeče stolů v tom byly jen kapka v moři.

V kapse mi zabzučel mobil. Vylovil jsem ho. „Ahoj, mami, co se děje?“

Řekla mi, že jí chybím, a hned se začala vyptávat, kdy jsem byl naposledy na prohlídce.

„No, nějakou dobu už to je,“ připustil jsem. „Ale byl jsem na kontrole v nemocnici v – ne, žádnej problém, jen zavolali doktoru Marstersovi, aby jim upřesnil diagnózu a – jo, mami, já vím. Dávám na sebe pozor.“ Podíval jsem se na Camryn, která se na mě usmívala. „Camryn by mi to jinak nedarovala. Hele, teď jsme na cestě do New Orleansu. Nevím, jak dlouho tam zůstaneme, ale zajedeme pak na návštěvu do Texasu, jo?“

Když jsem zavěsil, Camryn opakovala: „Do Texasu?“

Nejdřív jsem si pomyslel, že z toho má stejné obavy jako při naší první cestě, ale hned mě vyvedla z omylu. „Ne že bych proti tomu něco měla. Jen jsem byla zvědavá.“ Usmála se. Viděl jsem na ní, že přede mnou nic netají.

„Takže Texas už ti nedělá starosti?“ ujistil jsem se.

Soustředila se na silnici, protože jsme zrovna projížděli zatáčku. Pak se zase otočila ke mně. „Vůbec ne. Ne jako dřív.“

„Co tě přimělo změnit názor?“ Vytáhl jsem nohu z okýnka a otočil se k ní, abych na ni líp viděl. Opravdu mě zajímalo, co může za tu změnu v jejím srdci.

„Protože teď je všechno jiný,“ odpověděla. „V dobrým smyslu slova. Andrewe, vloni v červenci to bylo těžký pro nás oba. Nevím, jak je to možný, ale jako bych celou cestu nějak věděla, že až přijedeme do Texasu, stane se něco zlýho. Nejdřív jsem si myslela, že za to může jen vědomí, že je to poslední zastávka na naší cestě. Ale teď už si to nemyslím. Mám pocit, že jsem to věděla…“

Pousmál jsem se. „Asi ti rozumím. Což mě vede k jedný otázce.“ Podívala se na mě. Čekala.

„Usadíme se někdy?“

Její reakce nebyla taková, jak jsem čekal. Bál jsem se, že v tu chvíli se jí úsměv ztratí z tváře a nálada bude pokažená. Místo toho se jí oči rozsvítily a cítil jsem, jak z ní vystupuje zvláštní klid.

„Nakonec jo,“ přikývla. „Ale teď ještě ne.“ Vrátila se pohledem k silnici před námi

a pokračovala: „Víš, Andrewe, chtěla bych jednou vidět Itálii. Řím. Sorrento. Třeba ne hned, ani v příštích pěti letech, ale jednou jo. Taky Francii. Londýn. Ráda bych jela na Jamajku a do Mexika a do Brazílie.“

„Vážně? Tak to bude trvat hodně dlouho, než to všechno zvládneme,“ prohodil jsem, ale ne tak, jako bych ji od toho chtěl odrazovat. Sám bych všechna ta místa taky rád viděl.

Vítr z otevřeného okýnka cuchal Camryn vlasy, vytahoval další pramínky z copu, které jí teď tančily kolem rozzářené tváře.

„S tebou si připadám tak svobodná,“ prohlásila. „Jako bych mohla dělat cokoli. Jet kamkoli. Být vším, čím chci.“ Znova po mně sklouzla pohledem a dodala: „Už brzo se usadíme, ale nechci se usadit nadobro. Dává to smysl?“

„Rozhodně,“ potvrdil jsem. „Sám bych to neformuloval líp.“

Po setmění jsme přejeli hranici státu Louisiana a Camryn zajela ke krajnici.

„Už nemůžu řídit dál.“ Začala si protahovat unavené paže.

„Nabízel jsem ti už před hodinou, že tě vystřídám.“

„No tak teď můžeš.“ Když byla unavená, chovala se rozmrzele. Oba jsme vystoupili z auta a u kapoty jsme se setkali.

„Vidíš, kde teď jsme?“ zeptal jsem se jí.

Camryn se rozhlédla oběma směry po opuštěné silnici. „Uprostřed pustiny?“ Zasmál jsem se. Pak jsem ukázal na louku za silnicí a na hvězdy nad námi.

„Posledně se to nepočítalo, ne?“

Oči jí zasvítily, ale jen krátce. Viděl jsem, že to v ní probouzí rozporuplné pocity.

„Je to jen opuštěná louka, žádná pastvina. Aspoň tady nikde nevidím krávy,“ uklidnil jsem ji.

Věděl jsem, že nemůžu vymyslet nic, co by ji zbavilo hrůzy z hadů, ale rozhodl jsem se předstírat, že si to neuvědomuju, a doufal jsem, že to sama nevytáhne.

Vytáhla. „Co hadi?“

„Přece nedovolíš hadům, aby zničili naši skvělou příležitost vyspat se konečně pod hvězdami.“

Přimhouřila oči a zadívala se na mě.

Vytáhl jsem zbraň nejtěžšího kalibru. „Prosím? Moc prosím?“ Zajímalo by mě, jestli můj pokus o nápodobu štěněcích očí na ni zapůsobí stejně, jako to vždycky zabralo z její strany u mě. Instinkt mě nabádal, ať si ji přehodím přes rameno a prostě ji na tu louku odnesu, ale byl jsem zvědavý, jestli má ta škemrací taktika nějakou naději na úspěch.

Asi minutu si to převalovala v hlavě, než ustoupila mému kouzlu. „Tak jo,“ zamumlala trochu otráveně.

Vzal jsem z kufru deku, zamkl auto a vydali jsme se přes příkop. Když jsme přelezli nízký plůtek, ocitli jsme se na obrovské louce a chvíli šli, než jsme objevili šikovné místo dost daleko od silnice. Připadalo mi to jako déj? vu. Položil jsem deku na suchou trávu a rychle prozkoumal okolí, jestli někde neuvidím hada, jen proto, aby se Camryn cítila líp. Pak jsme si vedle sebe lehli na záda s nataženýma nohama

a zkříženými kotníky. Vzhlíželi jsme k nekonečné temnotě oblohy poseté hvězdami.

Camryn mi ukazovala různá souhvězdí a planety, dopodrobna mi to vysvětlovala a na mě to udělalo vážně dojem – kolik toho zná a jak to všechno dokáže určit.

„Nikdy mě nenapadlo, že seš tak –“ Marně jsem hledal to správné slovo.

„Tak vzdělaná?“ Cítil jsem, jak se vedle mě usmívá.

„No – ne, nechtěl jsem říct, že –“

„Že působím jako hloupá, povrchní husa, která si myslí, že Mléčná dráha je název

čokoládky a teorie velkého třesku televizní seriál o magorech?“

„Jo, to jsem právě nechtěl říct.“ Ušklíbl jsem se na ni. „Ale vážně, kde se to v tobě bere? Nikdy jsi mi nepřipadala jako typ, co se zajímá o přírodní vědy.“

„Chtěla jsem studovat astrofyziku. Rozhodla jsem se ve dvanácti letech, asi tak.“

Její přiznání mě vyvedlo z míry, ale dál jsem s ní zíral na hvězdy a usmíval se čím dál víc.

„Totiž, nejen tohle… taky jsem chtěla bejt teoretická fyzička a kosmonautka

a pracovat pro NASA. Ale pozdějc jsem nějak přišla o iluze. Což se asi dá pochopit.“

„Camryn…“ Byl jsem tak překvapený, že jsem skoro nevěděl, co říct. „Proč jsi o tom se mnou nikdy nemluvila?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Nějak na to nepřišla řeč. Tys nikdy nesnil, že budeš něčím jiným, než seš teď?“

„Asi jo,“ přiznal jsem. „Ale kotě, proč ses za tím nesnažila jít?“ Nazdvihl jsem se na dece a zadíval se na ni. Tenhle hovor si vyžadoval mou plnou pozornost.

Podívala se na mě, jako by měla pocit, že to přeháním. „Asi ze stejnýho důvodu, proč ses o to nikdy nepokusil ty.“ Pokrčila nohy v kolenou a spojila si ruce na břiše.

„Čím ses chtěl stát?“

Nechtělo se mi o tom teď mluvit, ale usoudil jsem, že bych jí měl radši odpovědět, nebo to bude vytahovat každou chvíli.

Taky jsem si pokrčil kolena a opřel se o ně lokty. „No, kromě toho klišé rocková hvězda, což chtějí všichni, jsem myslel, že budu architekt.“

„Vážně?“

„Jo,“ přikývl jsem.

„Tohle jsi studoval na vysoký, než ses na to vykašlal? Architekturu?“

Zavrtěl jsem hlavou a sám se předem zasmál tomu, jak absurdně bude odpověď působit. „Ne, studoval jsem ekonomii a účetnictví.“

Camryn se obočí sjela téměř k sobě. „Účetnictví? To myslíš vážně?“ Skoro se rozesmála.

„Já vím!“ Zachechtal jsem se tomu sám. „Aidan mi nabídnul partnerství ve vlastnictví baru. Tenkrát jsem snil o tom, jak vydělám velký peníze, a bar mi k tomu připadal jako skvělá příležitost. Chtěl jsem tam hrát svoji muziku a… už ani nevím, prostě jsem na tu jeho nabídku skočil. A Aidan začal plácat, jak musím rozumět obchodní stránce podnikání a tyhle kecy. Takže jsem šel na ekonomii, no, a je jasný, jak to muselo skončit. Účetnictví mě šíleně nebavilo, o podnikání jsem se nezajímal a nedokázal jsem se vyrovnat se vším tím negativním, co s vlastnictvím baru souviselo. Když jsem si uvědomoval, že to nikam nevede, vykašlal jsem se na to.“

Camryn se vedle mě posadila. „A proč jsi pak nešel studovat architekturu?“ Mrknul jsem na ni. „Asi ze stejnýho důvodu, proč ty nestuduješ astrofyziku.“

Jenom se usmála, už mi to nijak nevrátila.

„Asi jsme jako dvě ztracený duše plující v akváriu,“ prohodil jsem a zadíval se přes její blonďatou hlavu na louku kolem nás.

„To už jsem někde slyšela.“ Přimhouřila přemítavě oči.

„Pink Floydi.“ Usmál jsem se. „Ale je to pravda.“

„Myslíš, že jsme ztracený?“

Zaklonil jsem trochu hlavu a zadíval se na hvězdy. „Pro společnost možná. Ale jeden pro druhýho ne. Myslím, že jsme přesně tam, kde jsme chtěli být.“

Pak jsme oba dlouho mlčeli.

Lehli jsme si vedle sebe na záda a pokračovali v tom, proč jsme sem přišli. Zíral jsem tak dlouho do temné oblohy, až mě pohltila, a cítil jsem posvátnou bázeň. Jako bych se i já stal její součástí. Na dlouhou dobu jsem zapomněl na muziku, na naši cestu, na tumor, který mě vloni málem zabil, na chvíle slabosti, které málem připravily Camryn o její životní energii. Zapomněl jsem na ztrátu Lily i na to, že vím, že Camryn už nebere ty svoje antikoncepční pilulky, ale nic mi o tom neřekla. A že já už se z ní nevytahuju před vyvrcholením, ale taky o tom nemluvím.

Vážně jsem na všechno zapomněl. Protože to s člověkem udělá chvíle jako tahle. Připadal jsem si tak nepatrný ve srovnání s nesmírností vesmíru, která se vymykala mému chápání. Jako by to ze mě vytáhlo všechny problémy, trápení, všechny potřeby a touhy a donutilo mě uvědomit si svou bezvýznamnost. Jako by Země úplně ztichla a dovolila lidské mysli pochopit nebo pocítit rozlehlost vesmíru. A zalapat po dechu při úvahách o jeho místu v něm.

Kdo potřebuje psychiatry? Kdo potřebuje terapeuty, životní kouče a motivační

řečníky? Ať jdou všichni k čertu. Stačí sem tam zírat na oblohu a ztrácet se v ní.

Ráno mě vzbudilo něco nepříjemného. Zavětřil jsem ve vzduchu s očima ještě zavřenýma. Zatím jsem se úplně neprobudil, ale můj čich už ano a další smysly taky. Vzduch byl chladný a pokožku jsem měl mokrou, jako by ji pokryla ranní rosa. Otočil jsem se na bok a zase zavětřil. Puch byl ještě silnější než předtím. Slyšel jsem poblíž nějaké zašustění a konečně zvedl hlavu. Camryn vedle mě tvrdě spala. Viděl jsem její blond vlasy mezi námi i její tělo, schoulené do klubíčka.

Ale co je to za smrad?!

Zakryl jsem si pusu rukou a zvedl se z deky. V tu chvíli se začala probouzet

i Camryn, přetočila se na záda a zamnula si oběma rukama obličej. Zívla. Posadil jsem se a otevřel oči pořádně. „Co to tady smrdí?“ vyprskla Camryn a tvář se jí svraštila odporem.

Už jsem chtěl zažertovat, že to bude její ranní dech, když zděšeně vytřeštila modré oči někam za moje záda.

Instinktivně jsem se otočil.

Hned za námi bylo stádo krav. Když viděly, že se hýbeme, poplašily se.

„Ježíšikriste!“ Camryn vyskočila ještě rychleji než tu noc, kdy se k nám na deku připlazil had, a já ji napodobil.

Krávy bučely a bečely, ty, co k nám byly nejblíž, couvaly do těl za sebou, a celé stádo se nebezpečně převalovalo.

„Asi radši zmizíme.“ Popadl jsem Camryn za ruku a rozběhl se s ní pryč.

Nejdřív jsme zapomněli popadnout deku, ale když mi to došlo, vrátil jsem se pro ni.

Camryn zavřískla, já se rozesmál a pak už jsme od krav pádili k autu.

„Do hajzlu, hovnááá!“ zaječel jsem, když se mi noha zabořila do velké hromady.

Camryn se rozchechtala a spolu jsme klopýtali přes louku dál k silnici. Snažil jsem se otřít si podrážku o trávu, Camryn se zase vyzouvaly žabky a lepily se k zemi.

„To snad není pravda!“ vyhrkla Camryn, když jsme se konečně dostali k autu.

Předklonila se, opřela se dlaněmi o stehna a snažila se popadnout dech.

Taky jsem byl udýchaný, ale zuřivě jsem šoupal podrážkou o asfalt. „Sakra!“

Camryn vyskočila na kapotu a nohy jí visely dolů. „Tak co, teď už má dušička pokoj?“ zeptala se mě se smíchem v hlase.

Přestal jsem poskakovat a nadechl se. Pak jsem se na ni zadíval. Vypadala tak krásně, když se na mě usmívala… „Jo, myslím, že tohle už si můžeme ze seznamu vyškrtnout.“

„Super.“ Ukázala mi rukou na příkop. „Otři si to o trávu, takhle to tady jen rozmazáváš kolem.“

Poslušně jsem se přesunul na kraj příkopu a začal zase šoupat nohou. „Odkdy seš taková odbornice na lejna?“

„Hele, bacha na pusu, jo?“ varovala mě a začala se soukat za volant.

„Tak moment. Co si myslíš, že děláš?“ dobíral jsem si ji.

Nastartovala chevelle a několikrát protočila motor. V očích se jí krutě zablýsklo.

Opřela si pokrčenou paži o stažené okýnko a pomalu projela kolem mě.

Varovně jsem se na ni zadíval, ale její úsměv byl čím dál širší.

„Já vím, že mě tady nenecháš!“ vykřikl jsem, když mě minula.

To by přece neudělala…

Jela dál. Pořád jsem si myslel, že jen blafuje, a zůstal stát na místě. Díval jsem se, jak se auto zmenšuje a zmenšuje…

A nakonec jsem se rozběhl za ní.

CAMRYN

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

První, co nás napadlo po příjezdu do New Orleansu, bylo: konečně doma. Zmocnilo se mě vzrušení, když jsem začala poznávat stará známá místa: majestátní duby, krásné historické budovy, jezero Pontchartrain a stadion Superdome i žlutá a červená autíčka, která mi připomínala dětské hračky. A samozřejmě Francouzskou čtvrť. Na rohu hrál dokonce chlapík na saxofon. Měla jsem pocit, že jsme vjeli přímo na neworleanskou pohlednici.

Podívala jsem se na Andrewa a on se na mě krátce usmál. Vyhodil blinkr a zahnuli jsme na Royal Street. Srdce mi bušilo a třepotalo se, když jsem zahlédla Holiday Inn. Před deseti měsíci se tady toho tolik stalo. Tohle místo… pro mě bylo mnohem víc než hotel. Pro nás oba.

„Napadlo mě, že budeš chtít bydlet tady, dokud budeme ve městě,“ prohodil s rozzářeným úsměvem Andrew.

Všechny ty vzpomínky mě na chvíli doslova připravily o dech a nedokázala jsem hned odpovědět, takže jsem jen přikývla a usmála se.

Vyndali jsme si tašky z auta a zamířili do recepce. Všechno vypadalo jako kdysi, možná až na dvě ženy za recepčním pultem, protože na ty jsem si z minula nepamatovala.

Vzdáleně jsem slyšela, jak se Andrew ptá, jestli můžeme dostat naše staré pokoje.

Rozhlížela jsem se kolem, jako bych to do sebe chtěla všechno nasát.

Bože, tohle místo mi tak scházelo.

„Ano, vypadá to, že oba pokoje jsou volné,“ uslyšela jsem odpověď jedné z recepčních. „Chcete oba?“

To už upoutalo moji pozornost.

Andrew se otočil ke mně. Asi chtěl vědět, co si o tom myslím.

Přehodila jsem si tašku na druhé rameno a krátce se nad tím zamyslela. Tohle jsem nečekala… ani že to bude tak těžké rozhodování.

„Ehm, no…,“ podívala jsem se na Andrewa a pak na recepční. Pořád nerozhodně.

Asi by nám měl stačit jeden, ten, kde jsme… Zarazila jsem se. Nechtěla jsem, abychom tady zase působili jako dva šestnáctiletí puberťáci. Podívala jsem se významně na Andrewa. „Vezmeme si ten, kde jsme uzavřeli dohodu.“

Andrewovi zacukaly rty, jak se snažil zachovat vážnou tvář. Ale viděla jsem úsměv v jeho očích, když vyslovil číslo pokoje a podal recepční svoji kreditku.

Vyšli jsme z recepce k výtahům a vyjeli na naše poschodí. Snažila jsem se vstřebávat všechno kolem, i takové hlouposti jako barvu stěn, protože to všechno patřilo k mým vzpomínkám, i když to bylo tak nepodstatné. Ten pocit, že jsem zase tady… zdálo se mi, že se rozbrečím. Ale zároveň jsem byla tak radostně vzrušená, že jsem se nějak udržela a nerozsypala se.

Andrew se zastavil mezi dveřmi našich starých pokojů. Z ramen mu visely obě naše tašky i elektrická kytara ode mě. Chtěl si na ni koupit pouzdro, ale ještě se k tomu nedostal.

„Je to divný, zase se ocitnout tady, co?“

„Divný, ale spíš v dobrém,“ prohlásila jsem.

Zůstali jsme tak ještě asi minutu, dívali se jeden na druhého a pak na dveře, až Andrew konečně přistoupil k pokoji, za který jsme zaplatili, a vsunul kartu do zámku.

Vážně to bylo jako návrat do minulosti. Dveře se pomalu otevřely. Jako by v pokoji zůstaly všechny emoce, které jsme tu cítili, a teď čekaly, aby nás přivítaly. Jakmile jsme vstoupili dovnitř, vybavila jsem si každou noc, kdy jsme tady spali, spolu i zvlášť, jako by to bylo včera. Dívala jsem se na to místo vedle postele, kde ze mě Andrew udělal svou dívku. Zadívala jsem se k oknu s vyhlídkou na rušnou Francouzskou čtvrť. Viděla jsem před sebou v duchu každý den, kdy Andrew seděl na parapetu a hrál na akustickou kytaru. Viděla jsem i sama sebe, jak tancuju a zpívám si Barton Hollow, když jsem si myslela, že jsem sama. Otočila jsem se ke koupelně, a když Andrew rozsvítil, oči mi hned padly na to místo na podlaze, kde vedle mě Andrew poprvé spal, i když tu noc jsem si vybavovala jen mlhavě.

Někdy se ty nejdůležitější vzpomínky spojují s těmi nejmíň pravděpodobnými místy… což je další důkaz toho, že spontánnost je důležitější než pečlivě plánovaný život. Než pečlivě plánované cokoli.

Otočila jsem se k Andrewovi. „Já ti nevím, ale mám pocit… pocit, jako bychom všechny ty měsíce na cestě od prosince strávili proto, abychom se dostali sem. Do tohohle města. Tohohle hotelu.“ Nemohla jsem uvěřit, co jsem to vypustila z pusy, a okamžitě jsem začala pochybovat o vlastních motivech. Mohlo to znamenat tolik věcí… ale ze všeho nejvíc to myslím znamenalo, že jsme se potřebovali dostat sem.

Ano, přesně tak to je. Aspoň já tohle potřebovala. To poznání na mě dolehlo

s plnou silou. Stála jsem v pokoji, obklopená spíš myšlenkami než předměty. Dívala jsem se Andrewovi do očí, ale ve skutečnosti ho neviděla. Viděla jsem Andrewa

v minulosti. Stejně hypnotické zelené oči, jiný rok.

Proč cítím zrovna tohle?

„Možná máš pravdu,“ souhlasil a pak se jeho tón změnil na záhadnější. „Camryn, o čem zrovna teď uvažuješ?“

„Že jsme tenkrát poprvý odjeli moc brzo.“ To bylo první, co mě napadlo, ale když jsem to vyslovila, došlo mi, jak hluboká je to pravda.

„Proč myslíš?“ Přistoupil ke mně blíž.

Tentokrát jsem neměla pocit, jako by se ptal na něco, co už sám ví. Oba jsme asi uvažovali podobně a dospívali k podobným závěrům. Oba jsme se tomu snažili dát smysl a ověřit si, co si myslí ten druhý.

Posadili jsme se vedle sebe do nohou postele se sepnutýma rukama. Pár dlouhých vteřin jsme mlčeli. Konečně jsem otočila hlavu k němu a pronesla: „Když jsme odjížděli, vůbec se mi nechtělo. Věděla jsem, že naše další zastávka bude Galveston. Nebyla jsem ještě připravená tohle místo opustit… nevím proč.“

To zjištění ve mně probouzelo tíseň.

Proč? Kromě toho, že Texas bude znamenat konec našeho putování, nebo kvůli předtuše, že se tam stane něco strašného… proč jsem tady chtěla zůstat? Ne navždycky, ale aspoň ještě nějakou dobu…

„Nevím,“ přiznal Andrew a pokrčil mírně rameny. „Možná proto, že tady jsme uzavřeli dohodu.“ Hravě do mě dloubl loktem.

Musela jsem se usmát. „Jo, možná, ale mám pocit, že je v tom něco víc. Protože… tady jsme se našli, Andrewe.“ Zamyšleně jsem se zadívala na stěnu. „Já prostě nevím.“

Cítila jsem, že se postel pohnula a Andrew vstal. „Tak teď je asi načase, abychom si to tady před odjezdem pořádně užili.“ Natáhl ke mně ruku. „A možná pak zjistíme proč.“

„Možná.“ Postavila jsem se. „Anebo je to náš druhej pokus.“ Vážně jsem neměla ponětí, proč jsem to vyslovila.

„Druhej pokus k čemu?“ zeptal se Andrew. Zamyslela jsem se nad tím. „No… to taky nevím.“

ANDREW

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Vzal jsem její obličej do dlaní. „Nemusíme na to přijít hned teď,“ ujistil jsem ji

a políbil ji na rty. „Smrdím jako kravský lejno a potřebuju si dát sprchu. Třeba tě to zase tolik neodpuzuje a přidáš se ke mně?“

Camrynin zamyšlený výraz se rozpustil do úsměvu, který jsem chtěl vyvolat.

Zvedl jsem si ji do náruče, chytil ji pod zadečkem a Camryn se mne jako klíště chytila kolem krku a nohy obemkla kolem mého pasu. Když jsem ochutnal její horký jazyk, odnesl jsem ji rovnou do sprchy. Trička jsme cestou odhodili na podlahu.

Prvním místem, kam jsme po setmění vyrazili, byl bar Old Point. Když jsme prošli předními dveřmi, uvítala nás vzrušená Carla, která téměř odhodila stranou dva mohutné chlapy, aby se ke mně co nejdřív dostala. Ruce už měla roztažené k objetí. Padli jsme si do náruče.

„Tak ráda tě zase vidím!“ vykřikla do burácení hudby. „Počkej, ukaž se mi!“ Prohlédla si mě od hlavy až k patě. „No jo, fešák jako vždycky.“

Pak se otočila na Camryn a její oči několikrát zatěkaly mezi námi. „Á-ha, takže tě nenechal odejít.“ Přitáhla si Camryn do mohutného objetí a pevně ji sevřela.

„Říkala jsem Eddiemu, když jste tenkrát odjeli: tahle si ho udrží. A Eddie si to myslel taky. Povídá: ,Až přijedou příště, bude Camryn zase s ním.‘ Dokonce se o to chtěl vsadit!“ Ukázala na mě prstem a mrkla. „No jo, znals přece Eddieho.“

Srdce mi při tom minulém času spadlo někam do kalhot. „Cože?“ vypravil jsem ze sebe opatrně. Bál jsem se, co uslyším.

Carlin úsměv se nevytratil, jen trochu potemněl. „Je mi líto, Andrewe, Eddie v březnu umřel. Mrtvice, říkali.“

Dech mi uvízl v plicích. Přitáhl jsem si nejbližší stoličku a posadil se na ni. Viděl jsem, jak Camryn popošla ke mně, ale měl jsem hlavu sklopenou k podlaze.

„Hele, tohle mi tady nedělej,“ slyšel jsem jako z dálky Carlu. „Tys Eddieho znal líp než kdo jinej, ne? Ten nebrečel, ani když umřel jeho syn, pamatuješ? Hrál ten večer na kytaru… na Robertovu počest. Vlastně hrál celou noc.“

Camryniny prsty se propletly s mými. Nezvedl jsem oči, dokud Carla nezašla za bar a nepřinesla nám dva panáky a whisky v láhvi, kterou sundala ze skleněné poličky nad sebou. Postavila skleničky před nás a začala nalévat.

„Vždycky tvrdil, že jestli umře dřív než my, doufá, že ho tam na Onom světě spíš probudí dupání, jak budeme tancovat na jeho hrobě, než aby slyšel náš brekot. A teď se napijte. Tohle byla jeho oblíbená whisky. Eddie by si to tak přál.“

Carla měla pravdu. Věděl jsem, že Eddiemu by se příčilo, aby nad ním někdo truchlil. Jen jsem se nějak nemohl vyhrabat z té bezedné díry, ve kterou se proměnilo moje srdce. Podíval jsem se na Camryn vedle sebe a viděl, jak se snaží nebrečet, ale oči měla skelné. Stejně se na mě usmála a stiskla mi ruku. Natáhla se pro skleničku, kterou nám Carla nalila, a čekala, až se chopím té své. Sklouzl jsem prsty po barovém pultu a uchopil ji.

„Na Eddieho,“ řekl jsem.

„Na Eddieho,“ opakovala Camryn.

Přiťukli jsme si, usmáli jsme se na sebe a napili se.

Okamžik souznění ale rychle skončil, když Camryn bouchla skleničkou o pult, udělala znechucený obličej a vydechla, jako když saň vyfukuje oheň.

Carla se rozesmála a vzala si prázdnou skleničku. Mokré kolečko pod ní otřela hadrem. „Já jsem netvrdila, že to je nejlepší whisky, jakou znám. Jenom že ji měl rád Eddie.“

Musel jsem uznat, že chutná příšerně. Naprosto příšerně. Nechápal jsem, jak Eddie mohl tolik let pít něco takového.

„Pořád spolu vystupujete, vy dva?“ zajímala se Carla.

Camryn si vylezla na prázdnou barovou stoličku vedle mě a odpověděla: „Jo, docela hodně.“

Carla si nás podezíravě prohlédla. Vzala mou prázdnou skleničku a strčila ji někam pod bar.

„Takže vy jako hodně hrajete, jo? A že jste se tady celou tu dobu neukázali?“

Ztěžka jsem si povzdychl a sepjal ruce na barovém pultu. Trochu jsem se k ní naklonil. „Totiž, když jsme odsud vloni odjeli do Galvestonu, skončil jsem tak nějak v nemocnici. Nádor na mozku.“

„Tak nějak jsi měl nádor na mozku?“ zeptala se s nehybnou tváří Carla

a připomněla mi tím toho policistu na Floridě. Ukázala na mě prstem, ale její slova patřila Camryn. „Říkali jsme mu, ať jde k doktorovi, ale copak nás poslech?“

„Vy jste to věděli?“ vydechla Camryn.

Carla přikývla. „Bodejť. Ale ten tvůj je tvrdohlavej jako mezek.“

„To podepíšu,“ odpověděla Camryn a ušklíbla se.

Zavrtěl jsem hlavou a posadil se zpříma. „Než se na mne vy dvě domluvíte, všimněte si, prosím, že jsem zůstal naživu. S Camryn jsme pak zažili ještě další horší chvilky, ale zdá se, že už je to dobrý.“ Vřele jsem se na ni usmál.

„Takže cyklus se završil,“ pronesla záhadně Carla a získala si tím zase mou plnou pozornost. „Doufám, že dneska zahrajete. Eddie byl hrozně rád, že si s váma tenkrát mohl zahrát.“

Krátce jsme se na sebe s Camryn podívali.

„Já jsem pro,“ ozvala se.

„Tak já taky.“

Carla plácla dlaněmi do pultu. „V tom případě je to na vás! Ta kapela, co jsme ji měli na dnešek objednanou, odřekla. Takže pódium je volný.“

Seděli jsme s ní na baru ještě asi hodinu, než jsme se odhodlali k vystoupení.

V baru sice byla asi jen poloviční návštěvnost než jindy, ale hráli jsme pro nadšené

publikum. Začali jsme s naší obchodní značkou Barton Hollow. Připadalo nám to nejvhodnější, protože to byla první písnička, kterou jsme kdy spolu nazpívali,

a vystoupili jsme s ní poprvé právě tady. Pak jsme přidali pár dalších a já nakonec zazpíval sólo Smál jsem se, až jsem málem umřel, před kterou jsem ohlásil, že tuhle věnuju památce Eddieho Johnsona. Místo něj ji se mnou hrál hezký kreolský hudebník Alfred, který tady byl jako náhrada za Eddieho.

Krátce po půlnoci jsme se rozloučili s Carlou i Old Pointem. Ale v neworleanském stylu jsme nešli ještě do postele, chodili jsme po městě a po těch nejlepších podnicích. Šli jsme do d.b.a., pak do toho baru, kde mi kdysi Camryn dala lekci v kulečníku.

Uplynul skoro rok, co jsme se tady zapletli do rvačky, a já doufal, že už si na mě obsluha nepamatuje. Ve dvě ráno, po pár dalších skleničkách a dvou partiích kulečníku, byl právě tak čas, abych pomohl Camryn do hotelu a podpíral ji cestou k výtahu, protože se sotva držela na nohou.

„V pohodě, zlato?“ Zasmál jsem se a posunul ruku zezadu kolem jejího pasu. Cítil jsem, jak se jí kymácí hlava. „Ne, nejsem v pohodě. A ty se mi zase směješ.“

„Ne, promiň, kotě… nesměju se tobě, jenom představě, jestli budeme zase spát u záchodový mísy.“

Zasténala, ale spíš na protest, než že by jí bylo tak špatně. Když se dveře výtahu otevřely, chytil jsem si ji líp a vyšel s ní do chodby a pak do našeho pokoje. Šel jsem s ní k posteli, svlékl jí všechno kromě kalhotek a natáhl jí jedno tričko na spaní.

Svalila se do postele a já ji začal přikrývat. Pak jsem si vzpomněl, že když je takhle opilá, hrozně se potí, a zase jsem ji odkryl. Tak se aspoň rychle zbaví všeho toho alkoholu, který v noci vypila.

Pro všechny případy jsem vzal malý koš na odpadky, který stál vedle televize,

a postavil ho vedle postele. Pak jsem šel do koupelny, namočil ve studené vodě ručník a vyždímal ho. Ale než jsem s ním Camryn stačil omýt obličej, byla už naprosto tuhá.

Když jsem se ráno vzbudil, překvapilo mě, že Camryn už je vzhůru.

„Ahoj, zlato,“ pozdravila mě stěží slyšitelným šepotem.

Otevřel jsem oči auviděl ji, jak leží na boku proti mně, tvář vtisknutou do polštáře.

Modré oči měla vřelé a živé, ne unavené a s povlakem kocoviny, jak jsem čekal.

„Proč ses vzbudila tak brzo?“ zeptal jsem se a pohladil ji po tváři hřbetem ruky.

„To nevím. Samotnou mě to překvapilo.“

„Jak ti je?“

„Dobře.“

Objal jsem ji kolem pasu a přitáhl si ji blíž k sobě. Naše bosé nohy se propletly.

Camryn mi přejížděla prstem po svalech na prsou. Po jejích dotecích mi naskakovala husí kůže.

Studoval jsem její oči a pusu, klouzal jsem prsty po všech těch křivkách, které si vychutnávaly moje oči. Byla tak krásná. Tak zatraceně krásná. Natáhla se, pohladila mi prsty a pak je zlíbala, jeden za druhým, a přisunula se ke mně ještě blíž. Něco mi na ní připadalo jiné.

„Určitě je ti dobře?“

V očích jí vysvitlo světlo a přikývla. Zlehka mne políbila na rty, přitiskla si nahá prsa na mou hruď. Bradavky měla tvrdé. Sám jsem byl tvrdý dávno předtím, než její prsty sklouzly na mou erekci. Olízla mi špičku jazyka, než sevřela rty kolem mých.Majetnicky jsem ji objal kolem těla. Tiskla se ke mně, cítil jsem hebkost její kůže, vlhkost, kterou jsem tak snadno nahmatal pod jejími tenkými bavlněnými kalhotkami. Aniž jsem přerušil polibek, zahákl jsem si prsty za okraje jejích kalhotek a svlékl je. Pak už jsem snadno přitiskl svůj naběhlý úd k jejímu horku.

Překulil jsem ji na záda a zadíval se jí do očí. Ale neřekl jsem ani slovo. Nemluvil jsem o tom, jak je mokrá, nenutil jsem ji dívat se na mě. Neovládal jsem ji slovy ani gesty nebo něčím jiným. Jen jsem se jí díval do očí a chápal, že tady jsou slova zbytečná.

Něžně jsem ji políbil na rty, do koutků úst, na okraj tváře. Rozevřel jsem jí rty jazykem, pomaloučku ji líbal. Přitom jsem si vzal ptáka do ruky a třel si ho o ni. Cítil jsem, jak se její boky zvedají ke mně. Dávala mi najevo, jak moc už mě chce v sobě. Nechtěl jsem ji jen škádlit ani jí odpírat, po čem touží. Trochu jsem se do ní zasunul a pozoroval výraz jejích očí. Víčka se jí zachvěla, oči sebou škubly, rty se rozevřely.

Zasunul jsem se hlouběji a cítil, jak se její nohy kolem mě třesou. Tiše zasténala

a kousla se do spodního rtu. Znovu jsem ji políbil a nakonec se zasunul hluboko do jejího těla, tak daleko, jak až to šlo. Vydržel jsem bez pohybu, koupal se v horkosti mezi jejími roztřesenými stehny, v objetí jejích roztřesených paží a její prsty se mi zarývaly do zad.

Ztvrdnul jsem v ní na kámen a prohnul boky. Mezi našimi těly se začal perlit pot.

Chtěl jsem ho z ní olízat, ale nemohl jsem se zastavit. Nechtěl jsem se zastavit…

Nazdvihl jsem se tak, že se už naše hrudníky nedotýkaly, uchopil Camryn za nohu pod kolenem a odtáhnul ji dál od těla, abych se do ní mohl dostat hlouběji. Přirazil jsem prudčeji než předtím, přitiskl jí stehno k posteli. Vykřikla moje jméno, sevřela mě oběma rukama v pase, ale vzápětí je zvedla za hlavu a přidržela se matrace za sebou. Hladově jsem se díval, jak se její ňadra zvedají a pohupují na hrudníku.

Přirazil jsem ještě víc, sklonil se k její bradavce a vzal ji do úst. A mezi zuby.

Začal jsem vidět rozmazaně. Camryn hlasitě sténala a pak začala kňučet. Z toho jsem málem zešílel. Pustil jsem její nohu a nechal svoje tělo znovu sevřít mezi jejími stehny. Cítil jsem, jak se mi její nehty zatínají bolestivě do zad. Houpala se boky proti mým, moje rty plenily její. Když jsem se udělal, divoce jsem ji políbil. Tělem mi zachvívaly křeče a já jí sténal do úst, dokud se prudké pohyby nezměnily v něžné pohupování. Camryn skousla můj spodní ret zuby a já ji něžně líbal a pohupoval boky, dokud nebylo po všem.

Pak jsem se jí zhroutil na prsa. Moje zběsilé údery srdce se vracely ke klidnějšímu rytmu. Cítil jsem pulzování krve ve spáncích i v konečcích prstů. Položil jsem si tvář na Camrynina nahá ňadra, pootevřel rty a nejistě vydechl. Její prsty se mi probíraly vlhkými vlasy.

Leželi jsme takhle celé dopoledne a nikdo z nás neřekl ani slovo.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Nepamatuju se, že bych usnul, ale když jsem otevřel oči, budík na nočním stolku ukazoval jedenáct deset. A došlo mi, že si nepřipadám nahý kvůli tomu, že nemám šaty (což jsem neměl), ale proto, že Camryn tam se mnou neleží.

Seděla na okenním parapetu v šortkách a tričku, ale bez podprsenky. Zírala z okna.

„Asi bychom měli jít,“ promluvila s pohledem upřeným na panoráma města. Posadil jsem se na posteli a pokrývka mi sklouzla k pasu. „Myslíš jako odjet? Z New

Orleansu?“ zeptal jsem se zmateně. „Ale říkalas, že tehdy poprvý jsme odjeli moc brzo.“

„Jo,“ potvrdila, ale neotočila se ke mně. „Tenkrát jsme odjeli moc brzo, ale nemůžeme tady teď zůstat dýl jen proto, abychom si to vynahradili.“

„Ale proč chceš pryč? Byli jsme tady jen jeden den.“

Otočila se ke mně. V očích měla něco jako sentiment nebo odhodlání, jejichž důvod jsem nechápal.

Po chvíli mlčení se ozvala. „Andrewe, já vím, že to zní hloupě, ale mám pocit, že kdybychom tu ještě zůstali…“

Postavil jsem se a sebral ze země boxerky. „Tak co? Co se děje?“

Podívala se na mě. „Prostě jen myslím… no… když jsme sem přijeli včera, dokázala jsem myslet jen na to, kolik pro nás tohle místo znamenalo vloni. Uvědomila jsem si, že si pořád představuju, jaké to bylo tenkrát v červenci, snažím se to oživit –“

„Ale není to stejný,“ doplnil jsem ji. Už mi začínalo svítat.

Chvíli jí trvalo, než přikývla. „Přesně. Prostě si myslím, že tohle je místo, který je významný pro naše vzpomínky, a – sakra, já už ani nevím, co plácám!“ Její naléhavý výraz přešel do téměř zoufalého.

Přitáhl jsem si křesílko pod okno a posadil se k ní. Složil jsem ruce do klína, naklonil se k parapetu a zadíval se na ni. Nadechl jsem se, abych zkusil přijít

s nějakým vysvětlením, ale předešla mě.

„Možná jsme se nikdy neměli vracet.“

Tohle jsem nečekal. „Proč?“

Opřela se dlaněmi o parapet a zvedla se. Ramena měla strnulá a záda trochu nahrbená. Z tváře jí mizel zmatek a nejistota a nahradilo je pochopení, jak se v tom sama začala orientovat.

„Je to, jako by se člověk ze všech sil snažil všechno oživit, jenže nikdy už to nemůže bejt takový, jako to bylo poprvý. Tak přirozený.“ Rozhlédla se po pokoji. „Pamatuju se, že když jsme byli s Colem děti, hráli jsme si často v lese za naším starým domem. Jsou to moje nejhezčí vzpomínky na dětství. Postavili jsme si domek ve větvích stromu.“ Podívala se na mě a slabě se zasmála. „No, domek ne, jen pár prken mezi větvema, ale pro nás to bylo naše doupě a byli jsme na něj děsně hrdí. Hráli jsme si

v tom lese každej den po škole.“ Tvář se jí při vzpomínkách na dětství rozsvítila, ale pak to světlo začalo zase blednout. „Pak jsme se odtamtud odstěhovali do toho domu,

kde bydlí máma teď, a já pořád vzpomínala na ten les a doupě a na to, jak jsme si tam užili. Sedávala jsem ve svým pokoji ponořená do vzpomínek a doopravdy

jsem cítila to co tehdy v dětství.“ Položila si na hrudník ruku s roztaženými prsty.

„Jednou jsem se tam zase vydala,“ pokračovala. „Přepadla mě taková nostalgie, až jsem si začala myslet, že když se tam vrátím, stoupnu si pod náš strom, sednu si na to místo, kde jsme spolu sedávali, když najdu na zemi hlínu, kam jsem bráchovi psala klacíkem vzkazy, bude všechno jako dřív. Jenže ono nebylo.“

Pozorně jsem ji poslouchal.

„Nebylo to stejný,“ zdůraznila nepřítomně Camryn, „a já byla hodně zklamaná. Ten den jsem odtamtud odcházela s ještě větší dírou v srdci, než jakou jsem tam měla předtím. A když jsem si kdykoli potom chtěla vybavit vzpomínky na dětství, už to nešlo. Bylo moc pozdě, protože je nahradila vzpomínka na tohle zklamání

a prázdnotu.“

Takovou nostalgii jsem znal moc dobře. Myslím, že každý ji někdy v životě pocítí, ale nevyslovil jsem to, ani jsem nepřišel se svou zkušeností. Místo toho jsem ji dál poslouchal.

„Celý dopoledne se snažím sama sobě namluvit, že tohle není ten pokoj. Že ten bar, kde jsme včera zpívali, nebyl Old Point. Že ta smutná zpráva o Eddiem byl jen sen.“ Podívala se mi do očí. „Chci odjet, než si úplně zničím všechny vzpomínky.“

Měla pravdu. Měla naprostou pravdu. Ale začínal jsem si říkat, jestli…

„Camryn, a proč se snažíš si to oživit?“ Nenáviděl jsem se za to, ale musel jsem to vyslovit. „Ty nejsi šťastná tak, jak je to teď? Co je mezi námi teď?“

Škubla hlavou a oči se jí naplnily nevírou. Ale pak se její rysy uvolnily a nadechla se. „Panebože, to ne, Andrewe.“ Sklouzla z parapetu a postavila se mezi moje rozkročené nohy. „Tak to vůbec není. To jenom že sotva jsme sem přijeli, začala jsem podvědomě znova prožívat tu nejzásadnější událost svýho života.“ Položila mi ruce na ramena a já ji vzal kolem pasu. Ani neumím popsat, jak hrozně se mi po její odpovědi ulevilo.

Usmál jsem se, postavil se proti Camryn a zavelel: „Tak zvedneme kotvy, než ti ten tvůj mozek stačí vysvětlit, jaký jsou to všechno hovadiny.“

Rozesmála se.

Začal jsem chodit po pokoji a házel naše věci do tašek. Pak jsem ukázal na koupelnu. „Nezapomeň si tam nic.“ Usmála se od ucha k uchu a hned se tam vydala. Za pár hektických minut jsme měli sbaleno. Vzali jsme si svoje tašky, já kytaru a bez ohlížení vyšli z pokoje. Nikdo z nás se ani neotočil ke dveřím, když jsme zamířili

k výtahu a sjeli do přízemí. Přešel jsem k pultu a požádal o vrácení týdenní zálohy, kterou jsem původně zaplatil, protože už odjíždíme. Recepční bez řečí vzala moji kreditku, aby vrátila stržený obnos. Podal jsem jí kartu od pokoje.

Camryn vedle mě netrpělivě čekala.

„Přestaň se tady rozhlížet, zkazíš si vzpomínky,“ napomenul jsem ji. Slabě se zasmála a na okamžik zavřela oči.

„Děkujeme, že jste se ubytovali v Holiday Inn New Orleans,“ zarecitovala recepční, když jsme odcházeli. „Doufáme, že nás zase brzy navštívíte.“

„Holiday Inn New Orleans?“ podíval jsem se na ni, jako by jí přeskočilo. „Tohle je přece Ambasador v Gulfportu v Mississippi, madam. Není vám nevolno?“

Chudák ženská se zatvářila zmateně, ale neřekla ani slovo. Vyšli jsme z haly na ulici.

Když jsme nakládali věci do auta, Camryn se k mé hře přidala. „Až pojedeme přes Louisianu, New Orleansu bychom se měli vyhnout.“

Předstírat, že jsme někde úplně jinde, nakonec nebylo vůbec těžké.

„Dobrej plán,“ pochválil jsem ji a zabouchl za sebou dvířka. „Jestli chceš, nemusíme se stavovat ani v Galvestonu.“

„Ne, musíme navštívit tvou mámu,“ namítla. „Pak můžeme jet, kam budeme chtít.“

Zařadil jsem zpátečku, a než jsme vycouvali z parkoviště, navrhl jsem: „To ale neznamená, že se cestou do Galvestonu ještě nemůžeme někde stavit.“

Camryn našpulila rty. „Jo, to je pravda.“ Pak se na mě podívala, jako by chtěla

říct: Tak, a teď už mě, sakra, odvez pryč.

Vzali jsme to z New Orleansu oklikou, zamířili jsme na severozápad přes Baton Rouge a Shreveport, a potom přes hranici Texasu do Longview. V Tyleru jsme nabrali benzin a jeli do Dallasu. Camryn trvala na tom, že se musíme stavit ve West Village, aby si koupila „voupraudovskej kaubojskej klóbrc“ (jak to definovala).

„Nemůžu cestovat po Texasu a nebejt na to správně oháknutá!“ tvrdila, když mě k tomu chtěla přemluvit.

Osobně v Texasu bydlím a kovbojský klobouk ani boty nemám, ale uznávám, že jí to slušelo.

Na noc jsme se zastavili v La Grange, kde jsme si dali pár drinků a poslechli si skvělou countryrockovou kapelu. Potom jsme byli v Gilley’s, kde Camryn jezdila rodeo na mechanickém býkovi, samozřejmě s tím kovbojským kloboukem na hlavě. A když jsme se vrátili do hotelu, jako správný nadržený bastard jsem dělal mechanického býka já a musela jezdit ještě na mně. V kovbojském klobouku, pochopitelně.

O dva dny později jsme se ocitli asi hodinu cesty od Lubbocku. Zůstali jsme trčet u krajnice s prasklou pneumatikou. Asi jsem si měl v Tyleru u benzinové pumpy změřit tlak v kolech, ale neudělal jsem to.

„Je to v hajzlu, zlato,“ prohlásil jsem a přidřepl si vedle auta. „Už nemám rezervu.“

Camryn se opřela o auto a zkřížila si ruce na prsou. Na obličeji se jí perlil pot a taky nad prsy ve výstřihu. Bylo horko jako v pekle. Na kilometry daleko nebyl jediný strom, natož nějaká budova. Kolem nás byla nekonečná, prašná rovinatá pustina.

Takhle daleko na západě Texasu jsem už dávno nebyl a teď jsem si začal připomínat proč.

Narovnal jsem se a vyhoupl se na kapotu. „Puč mi telefon.“

„Zavoláš odtahovku?“ Zalovila na sedadle a podala mi svůj mobil.

Otevřel jsem přes internet Žluté stránky. „Nic jinýho dělat nemůžeme.“ Naťukal jsem do vyhledávače „odtahová služba“, prošel si výsledky a vybral jednu z nich.

„Snad tentokrát dorazí,“ zadoufala Camryn.

Zavolal jsem na vybrané číslo, a zatímco jsem vysvětloval chlapíkovi z odtahovky, kde jsme a jakou velikost pneumatiky potřebuju, viděl jsem, že se Camryn ponořila na zadní sedadlo a vynořila se zase s tím kloboukem. Možná myslela, že ji trochu ochrání před pálícím sluncem.

Obešla auto a vyskočila na kapotu vedle mě.

„Tak zatím, díky moc,“ rozloučil jsem se s naší spásou a zavěsil. „Říkal, že mu to bude trvat nejmíň hodinu, než se sem dostane.“ Položil jsem mobil na kapotu a usmál se na ni. „Hele, měla by sis ustřihnout džíny na šortky, sundat si podprsenku – ale tílko si nech – a mohla bys…“

Položila mi prst na rty. „Na to zapomeň.“

Chvíli jsme seděli tiše a dívali se do nicoty, která nás obklopovala. Připadalo mi, že je čím dál tím větší horko, ale spíš asi proto, že jsme seděli na slunci na horkém plechu auta. Černá barva chevelle nasávala žár jako houba. Jen tu a tam zafoukal příjemný větřík, který nás chladil do tváří.

„Andrewe?“ Camryn si sundala klobouk a posadila mi ho na hlavu. Pak si lehla zády na čelní sklo, založila si ruce za hlavou a zvedla pokrčené nohy nahoru. „Číslo pět na našem seznamu: jestli umřu dřív než ty, dohlídni na to, aby mě pohřbili v těch šatech z blešáku a bez bot. A ne ať mi nalíčí oči stínama, nechci vypadat jako

z osmdesátek.“ Hlava jí klesla ke straně a podívala se na mě.

„Já myslel, že v těch šatech se chceš vdávat.“

Zamžourala a odvrátila se od slunce. „Jo, ale taky v nich chci ležet v rakvi. Některý lidi věří, že když umřou, na onom světě si zopakujou ty nejlepší okamžiky ze svýho života. A ten můj bude naše svatba. Tak aspoň na to budu správně oblečená.“

Usmál jsem se na ni.

Sundal jsem si klobouk, lehl si vedle ní s hlavou těsně u její a pak jsem nás kloboukem zakryl oba. Přidržoval jsem nám ho na tvářích a dodal: „Číslo šest: jestli umřu první, ať mi na pohřbu zahrajou Prach ve větru.“

Opatrně ke mně natočila hlavu, aby klobouk nespadl. „Už zase to děláš? Chceš, abych začala nenávidět starou dobrou klasiku?“

Zasmál jsem se. „Já vím, ale viděl jsem ten díl Highlandera, jak umře jeho manželka Tessa, a v pozadí tam hrajou tuhle písničku. A od tý doby si to nemůžu vyhnat z hlavy.“

Camryn se usmála a setřela si pot z čela.

„Tak teda jo, a když už jsme u toho, přidám číslo sedm. Viděls někdy Ducha?“

Podíval jsem se na ni. „No, to asi aspoň jednou viděl každej. Teda pokud mu není šestnáct. Takže je vlastně divný, že ho znáš ty.“ Dloubl jsem do ní loktem.

„Za to může mamka,“ zasmála se. „Ducha a Hříšný tanec jsem viděla asi stokrát. Měla slabost pro Patricka Swayzeho a jako jediná další žena v rodině jsem musela odmalička poslouchat, jak je boží. No, takže tys to taky viděl, čili číslo sedm: kdyby tě někdo zabil, tak se koukej vrátit jako Sam a pomoz mi najít vraha.“

Rozesmál jsem se a zavrtěl hlavou, až jsem shodil klobouk. „Nebereš ty filmy až moc vážně? No jo, slibuju. Vrátím se a budu tě strašit.“

„To bys teda měl!“ zasmála se nahlas. „Já vím, že budu jako ty blázniví lidi, co si myslí, že mrtví jsou pořád s nima. Takže bys mi radši měl dát důvod, abych se tak chovala.“

Nevěděl jsem, jestli to mám vytáhnout, ale co. Za pokus to stojí.

„Slibuju, když ty mi něco slíbíš.“

„To se ví.“

„Číslo osm. Nepohřbívej mě nikde, kde je zima.“

„Naprostej souhlas. Ty mě taky ne!“

Otřela si z čela další pot. Zvedl jsem se z kapoty a podal jí ruku. „Pojď si sednout dovnitř, je tam trochu chládek.“

Chytila se mě a já jí pomohl dolů.

O dvě hodiny později začalo slunce zapadat, ale po autě odtahové služby ani památky. Vypadalo to, že nás čeká malebný západ slunce v texaské pustině.

„Já to věděla,“ ozvala se Camryn. „Co to, sakra, s těma odtahovkama je?“

Zrovna když to vyslovila, objevily se reflektory auta, které se blížilo naším směrem.

Ulevilo se nám a vystoupili jsme, abychom ho přivítali. První věc, které jsme si

s Camryn oba všimli: ten chlap by mohl dělat Billymu Frankovi dvojníka. Vyměnili jsme si pohled, ale nahlas jsme nic neřekli.

„Chcete odtáhnout, nebo jen vyměnit pneumatiku?“ zeptal se s palci zaháknutými za šle montérek.

„Jenom pneumatiku.“ Vydal jsem se s ním dozadu k jeho náklaďáku.

„Nemám ale čas ji tady s váma měnit,“ upozornil mě a vyplivl na zem žvýkací tabák.

„Zvládnete to sami?“

„Jo, v pohodě, ale počkejte chvilku.“ Zvedl jsem prst na znamení, že to bude jen minuta, a běžel do auta otočit klíčkem. Motor naskočil. „Jo, díky. Jenom jsem chtěl mít jistotu, že to startuje.“

Zaplatil jsem a díval se, jak se koncová světla auta Billyho dvojníka ztrácejí ve tmě.

Když jsem se vrátil k autu, v šoku jsem zjistil, že Camryn už zvedla vůz na hever.

„Sakra, no to je moje holka!“

Usmála se na mě, ale pokračovala v práci. Blonďatý cop jí přitom poskakoval na rameni.

„Není to tak těžký,“ prohlásila, když uvolnila vyfouklou pneumatiku a přikutálela si novou. Skoro se mi z toho postavil. Ne: úplně se mi z toho postavil.

„To fakt není,“ potvrdil jsem se širokým úsměvem.

Po chvíli sundala auto dolů, uvolnila hever a hodila ho do kufru. Odnesl jsem tam i prasklou pneumatiku.

Nastoupili jsme do auta a zůstali sedět.

Panovalo naprosté ticho. Na obloze se hromadily narůžovělé a modré mráčky, které ji zakryly až k obzoru. Denní žár už polevil a okny foukal do auta příjemný večerní větřík. Západ slunce byl nádherný. Vážně, nikdy dřív jsem to moc nevnímal, ale asi to bude tím, v čí společnosti ho člověk sleduje.

Nevěděl jsem přesně, co to mezi námi právě probíhá, ale byli jsme už tak naladění na stejnou notu, že jsme to vnímali oba zároveň. Podíval jsem se na Camryn. Ona se podívala na mě.

„Chceš jet zpátky?“ zeptal jsem se.

„Jo.“ Odmlčela se a zadívala se čelním oknem ven, pohroužená v myšlenkách. Pak se otočila ke mně. Vypadala, že si je mnohem jistější než před pár vteřinami. „Jo, myslím, že jsem připravená jet domů.“ Usmála se.

A poprvé od chvíle, kdy jsem sám kdysi opustil Galveston, nebo kdy Camryn nasedla v Raleighu na autobus, jsme oba pocítili… naplnění.

CAMRYN

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Asi jsme opravdu opsali kruh. Ale když jsme se po sedmi měsících vrátili do Galvestonu, připadalo mi to úplně jiné. Už jsem se nebála toho, že tam moje cesta

s Andrewem končí, ani jsem podvědomě netušila hrozící zdravotní tragédii. Připadalo mi dobré být tam, a když jsme zajeli na parkovací místo u jeho bytu, měla jsem pocit uspokojení. Dovedla jsem si představit, že bych tady bydlela… ale dovedla jsem si

i představit, že bych bydlela v Raleighu. Možná to znamenalo, že jsme připravení se usadit. Aspoň na nějakou dobu. Nikdy ne napořád, jak už jsem Andrewovi říkala. Jen na tak dlouho, abychom se po cestování zotavili.

Andrew souhlasil. „No jo,“ přitakal a vytáhl naše tašky z auta. „Víš co?“ Hodil je zase zpátky a podíval se na mě přes stříšku.

„Co?“

Oči se mu smály. „Máš pravdu, že bychom neměli být na cestě tak dlouho, aby nás to začalo nudit, a na jednom místě taky ne – ze stejnýho důvodu.“ Odmlčel se

a protáhl si ruce za hlavou. „Třeba bychom mohli cestovat jen na jaře a v létě a na podzim a na zimu bejt doma a slavit všechny ty svátky s rodinou a tak. Máma by nám nikdy neodpustila, kdybychom s ní nebyli na Vánoce a Díkůvzdání.“

Přikývla jsem. „To zní rozumně. A když je zima, cestování stejně stojí za houby, takže to má i logiku.“

Dívali jsme se na sebe přes střechu auta a mně se v hlavě otáčela všechna ta kolečka s převody. Nakonec jsem řekla: „Tak vem tašky a jdeme domů. Musíme zkontrolovat Georgii.“

„Georgia je v pohodě,“ ujistil mě a znova se sklonil na zadní sedadlo pro zavazadla.

„Máma ji chodí zalívat.“

Vzala jsem kytaru a svoji kabelku. Když jsme vešli do Andrewova bytu, bylo to tam cítit stejně jako při mé první návštěvě: prostě opuštěný byt. Ale Georgia byla opravdu v pořádku.

Svalila jsem se vyčerpaně na pohovku a pokrčené nohy přehodila přes opěrku.

„Ale další místo, kam pojedeme, bude pořádně daleko,“ zdůraznil Andrew, když prošel kolem pohovky. Slyšela jsem, jak jeho klíčky zazvonily o kuchyňskou linku.

Zvědavě jsem se napřímila a zavolala na něj: „Jak daleko?“

„Evropa. Jižní Amerika,“ odpověděl se širokým úsměvem, když se zase vynořil z kuchyňského koutu. „Povídalas, že chceš vidět Itálii, Brazílii, tyhle místa. A já říkám: vyber si jedno a příště tam vyrazíme.“

Tělem mi projela nová vlna energie. Vyskočila jsem z pohovky a zadívala se na Andrewa. Byla jsem z té vyhlídky tak vzrušená, že jsem se sotva dokázala udržet.

„Vážně?“

Usmíval se se stisknutými rty, pak přikývl. „Jestli chceš dodržet tradici, můžeme si napsat na papírky všechna místa, co bychom chtěli vidět, hodit je do klobouku

a jedno si vybrat.“

Vypískla jsem. Vážně, vypískla! Samou radostí jsem si přitiskla ruce na prsa.

„Andrewe, to je senzační!“

Sedl si na pohovku a opřel si chodidla o okraj konferenčního stolku. Já si sednout nemohla. Byla jsem tak rozrušená, že jsem zůstala stát a pozorovala jeho usměvavý obličej.

„Ale budeme si samozřejmě muset nějak obstarat přísun peněz,“ pokračoval.

„V bance sice máme ještě dost, ale cestování do zahraničí bude rozhodně dražší legrace.“

„Už se nemůžu dočkat, až si najdu práci,“ prohlásila jsem a ta poznámka probudila něco v mé paměti. „Andrewe, víš, jak jsi tehdy chtěl, abych ti naprosto upřímně řekla, kde chci žít?“

Zpozorněl. „A kde chceš žít?“

„Prozatím myslím, že v Raleighu, ale jen proto, že jsou tam máma a Natalie a že tam u Natalie můžu snadno sehnat práci. Její šéfový jsem se líbila a hned mi říkala, abych se ozvala, kdybych –“

Andrew mě zarazil. „Nemusíš mi vysvětlovat svoje důvody.“ Natáhl se ke mně, posadil si mě na klín a otočil tváří k sobě. Ani jsem si neuvědomila, že tam nervózně blábolím. Jenom jsem nechtěla, aby měl pocit, že se mnou musí souhlasit.

Usmál se na mě a objal mne kolem pasu. „Teď bych rád věděl, co přesně má znamenat to prozatím?“

„No, ehm… to je to nejtěžší,“ hlesla jsem.

Naklonil trochu hlavu ke straně a zvědavě mě pozoroval. Dolíčky ve tvářích se mu prohloubily.

Konečně jsem to vyklopila. „Nevím, jestli máme vyhodit všechny peníze za domek, protože tam nechci bydlet napořád. A navíc, když to uděláme, nebudeme mít na tu cestu do Evropy, nebo kam se to vydáme. I když budeme oba pracovat, bude to za minimální mzdu, a to nám moc nepomůže.“

Po straně se na mě podíval. „Počkej. Doufám, že nechceš, abychom bydleli u tvojí mámy. Potřebujeme soukromí. Potřebuju si tě ohnout přes stůl, abys na mě vystrčila ten svůj sladký zadeček, kdykoli na tebe dostanu chuť.“

Zasmála jsem se a stiskla mu z legrace stehno. „Ty zvíře! Ale ne, u mámy rozhodně bydlet nechci.“

„Tak jestli nechceš a nechceš ani koupit dům, tak jediná další možnost je pronajmout si byt. A to si moc nepomůžeme, protože to taky odčerpá dost peněz.“

Cítila jsem se trapně, protože jsem musela mluvit o Andrewových penězích, jako by byly i moje, připadalo mi, že na to si asi nikdy nezvyknu.

Odvrátila jsem se od něj. „Pamatuješ, jak jsi říkal, že by nám stačil malý domek, kdekoli?“

„No jo,“ potvrdil a oči mu zjasněly, jako by vytušil, kam mířím.

„No, prostě si myslím, že bychom mohli koupit něco fakt skromnýho, jen pro nás dva, domek nebo byt… víš, slušný, ale levný, aby nám v bance zbylo pořád dost na

cestování. Tak nebudeme muset měsíčně platit nájem, jen elektřinu a tyhle věci, a na to si vyděláme v práci a zpíváním. Ale nebudeme rozhazovat dědictví.“

Proč se tak potutelně směje?

Zatáhla jsem hlavu mezi ramena a cítila, jak mi tváře hoří zahanbením. „Co je na tom tak směšnýho?“

„Vůbec nic. Jen jsem rád, že ti konečně došlo, že jsou to naše společný peníze.“

„To je fuk,“ zamumlala jsem a snažila se tolik nerudnout. Hrozně jsem se styděla.

„Počkej, nech toho,“ zarazil mě Andrew a zatřásl se mnou. „Prostě dokonči myšlenku, jo?“

Po dlouhé odmlce jsem pokračovala: „A až pojedeme tam, kam nás pošle ten lísteček z klobouku, můžeme to tam pronajmout Natalii. Anebo, až jednou najdeme ten vysněný domek na pláži, kde budeme chtít zůstat navěky, prodáme to… nebo trvale pronajmeme, třeba Natalii a Blakeovi, a budeme mít další příjem!“

Viděla jsem, že Andrew nad něčím uvažuje. Pořád se tak mile usmíval a nespouštěl ze mě oči, ale byl tak zticha… Konečně prolomil mlčení a zeptal se: „To zní, jako bys to měla pořádně promyšlený. Jak dlouho už nad tím dumáš?“

Teprve teď jsem si uvědomila, že už dost dlouho. Snažila jsem se vybavit si den, kdy jsem si poprvé začala skládat mozaiku naší budoucnosti. Když jsem pochopila, že se opravdu chci usadit, a začala být unavená cestováním.

Andrew trpělivě čekal na mou odpověď. Oči měl mírné a laskavé, jako by mi jima neustále připomínal, že není nic, co bych se před ním měla bát vyslovit, že nic nebude chápat negativně.

„Bylo to na silnici, když jsme vyjeli z Mobile,“ odpověděla jsem. „Tehdy, jak jsem poprvý mluvila o tom, že chci vidět Itálii a Francii a Brazílii. Když jsem řekla, že se nechci usadit navždycky. Od toho večera jsem o tom začala přemejšlet. Jak by se to dalo všechno skloubit.“ Uhnula jsem pohledem. „Porušila jsem pravidlo a plánovala.“

Andrew se naklonil a políbil mě na rty.

„Někdy je plánování nezbytný,“ uznal. „A povedlo se ti to. Myslím, že je to perfektní plán.“ Přitiskl mě k sobě a začal mě líbat.

Když jsme se od sebe odtáhli, chvíli jsem ho pozorovala. Držela jsem mu hlavu

v dlaních. „Ale vzít si tě chci tady,“ prohlásila jsem a jemu se rozsvítily oči. „Nechci, aby si tvoje máma myslela, že jsme ji ze všeho vyloučili, víš? To hlavně kvůli ní mě mrzí, že se chci vrátit do Raleighu. Byla na mě tak hodná, plánovala nám ten večírek pro miminko a vůbec –“

„Mámě se to bude zamlouvat,“ přerušil mě, než jsem zase začala blábolit.

„Rozhodně.“

A znova mě políbil.

ANDREW

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Nemohl bych si přát lepší den. Lepší počasí. Plány na svatbu, které jsme nikdy nedělali, nám prostě perfektně vycházely. Včera jsem zavolal mámě a domluvil se s ní, že se s námi sejde na pláži u Galveston Islandu. Dorazila včas, i když neměla ani ponětí, proč si tam s ní dáváme schůzku.

Když jsem ji uviděl, zvedl jsem ruku nad hlavu a zamával na ni. Sotva nás spatřila, došlo jí to. Tvář se jí rozzářila blaženým úsměvem, který byl silně nakažlivý.

„Vy… vy dva…,“ vypravila ze sebe. „Nemůžu uvěřit, že jste k tomu konečně dospěli. Jsem tak… to je prostě…“ Slzy se jí kutálely po tvářích. Rychle si je setřela. Smála se a brečela zároveň.

Bosá Camryn ve slonovinových šatech z blešího trhu běžela k mé mamce a objala ji.

„Marno, prosím, nebreč.“ Znělo to jako prosba, protože mámino dojetí jí zřejmě taky vhánělo slzy do očí.

„Přijde ještě někdo?“ zeptala se máma.

„Ty jsi náš jediný čestný host,“ oznámil jsem jí hrdě.

„Jo,“ potvrdila Camryn, „budeš tady jen ty a reverend.“

Mamka se přesunula k reverendu Reedovi, aby ho objala. Byla členkou jeho obce už devět let a stokrát se mě snažila přemluvit, abych tam chodil s ní, ale zbytečně.

Nejsem kostelní typ. Ale nenapadl mě nikdo jiný, kdo by nás mohl oddat.

Když reverend Reed předstoupil před nás s ohmatanou Biblí a začal krátký proslov, dokázal jsem vidět jen Camryn, jak stojí vedle mě a drží mě za ruku. Vítr jí vytahoval pramínky vlasů ze zlatého copu přehozeného přes rameno, který jsem tak miloval.

Miloval jsem její úsměv, její modré oči, její jemnou pokožku. Toužil jsem ji hned políbit a mít to za sebou. Jemně jsem jí stiskl ruku a přitáhl si ji blíž. Vítr škubal i s volánky Camryniných šatů a tiskl jí je k tělu. Potlačil jsem úsměv, když jsem si

všiml, že se jí jeden pramínek přilepil ke rtům. Pokusila se ho nenápadně odstrčit jazykem, aby si toho nikdo nevšiml.

Věděl jsem, že Camryn nechce narušit vážnost okamžiku ani tak nepatrným gestem, takže jsem se sám natáhl a odlepil jí pramínek ze rtů.

Měl jsem pocit, že jsme jediní dva lidé na světě.

Když nastal čas odříkat naše sliby, věděl jsem, že nikdo z nás neměl čas si něco sepsat nebo složit. A proto jsme to udělali tak, jak jsme měli sklony dělat skoro všechno: spontánně.

Vzal jsem ji za ruce a řekl: „Camryn, jsi druhá polovina mé duše. Budu tě milovat dneska a zítra a všechny dny až do konce svého života. Slibuju ti, že jestli si na mě někdy v senilitě nebudeš pamatovat, budu ti chodit číst jako Noah Allii. Slibuju, že až budeme staří a kosti nás budou bolet, stejně nebudeme spát v oddělených ložnicích, a jestli umřeš dřív než já, pohřbím tě v těch šatech, co máš teď na sobě. A slibuju, že jestli dřív umřu já, budu tě chodit strašit jako Sam Molly.“ Oči jí začaly slzet. Pohladil

jsem ji po dlaních bříšky palců. „Slibuju, že se jednou za mnoho let neprobudíme s hrůzou, že jsme promarnili naše životy. A ať nás potká cokoli těžkého, vždycky, vždycky tady budu pro tebe. Slibuju, že budu spontánní, vždycky ztlumím muziku,

když usneš, a budu ti zpívat tu píseň o rozinkách, když budeš smutná. Slibuju, že tě vždycky budu milovat, ať budeme kdekoli – kdekoli ve světě i v životě. Protože jsi moje druhá polovina a vím, že bych nikdy nemohl žít bez tebe.“

Z očí jí tekly slzy. Trvalo jí několik vteřin, než se vzpamatovala.

Pak řekla: „Andrewe, slibuju, že tě nikdy nenechám napojeného na přístroje, abys trpěl, když budu v srdci vědět, že už je po všem. Slibuju, že když se někdy ztratíš

a budeš pohřešovaný… nikdy tě nepřestanu hledat. Nikdy.“ Usmál jsem se. „Slibuju, že až umřeš, postarám se, aby ti na pohřbu zahráli Prach ve větru, a nepohřbím tě nikde, kde bude zima. Slibuju, že ti vždycky budu říkat všechno bez ohledu na to, jak trapně nebo provinile se přitom budu cítit, a budu ti věřit, když po mně budeš něco chtít, protože vím, že nic neděláš bez důvodu. Slibuju, že vždycky budu při tobě

v tomhle životě a půjdu za tebou i v tom dalším, protože vím, že bych nemohla vést žádný život, kde bys nebyl ty.“

Pastor Reed mě oslovil: „Bereš si, Andrewe Parrishi, Camryn Bennettovou za svou zákonitou manželku, abys ji opatroval a stál při ní, v dobrém i zlém, v bohatství

i chudobě, abys ji miloval a ctil, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Ano,“ odpověděl jsem a nasadil jí na prst snubní prsten, který jsem koupil tehdy v Chicagu. Tiše se zajíkla.

Pak se reverend otočil ke Camryn. „A ty, Camryn Bennettová, bereš si Andrewa Parrishe za svého zákonitého manžela, abys ho opatrovala a stála při něm, v dobrém i zlém, v bohatství i chudobě, abys ho milovala a ctila, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Ano.“

Konečně jsem jí podal svůj prsten, až do téhle chvíle se mi ho podařilo utajit, a Camryn mi ho navlékla na prsteníček. Pastor Reed dokončil obřad, pronesl očekávaná slova „nyní vás prohlašuji mužem a ženou“ a dal mi svolení políbit

nevěstu. Tohle jsme toužili udělat už od chvíle, kdy obřad začal, ale najednou jsme jen zírali jeden na druhého, ztráceli se v sobě, vnímali se v jiném světle – mnohem jasnějším, než bylo, když jsem tehdy v Kansasu nastoupil do autobusu. Cítil jsem, že mě pálí oči. Chytil jsem Camryn do náruče a přitiskl rty na její. Vzlykla do polibku a já ji pevně objal, zvedl ji do vzduchu a zatočil se s ní. Měl jsem pocit, že se už nikdy nepřestanu usmívat.

Camryn je moje žena.

Camryn

Stala se ze mě Camryn Parrishová. Nedokázala jsem si srovnat v hlavě všechno to, co jsem zrovna cítila. Navenek jsem brečela, ale uvnitř se smála. Cítila jsem se vzrušená a zároveň plná úzkosti. Zadívala jsem se na prsten, který mi Andrew navlékl. Věděla jsem, že za něj musel utratit spoustu peněz. Pak jsem přejela pohledem na ten

jeho, který byl úplně stejný, jen větší. Ne, za to se na něj nemůžu zlobit. Prostě nemůžu. Slyšela jsem, jak Marna za mnou vzlyká, a musela jsem ji jít obejmout.

„Vítej do rodiny,“ řekla mi roztřeseným hlasem.

„Děkuju.“ Usmála jsem se a otřela si slzy.

Andrew mě objal kolem pasu a pastor přišel k nám. Když si začal povídat s Marnou, Andrew mě odtáhl kousek dál. Jako by se na mě nemohl přestat dívat. Cítila jsem, že rudnu.

„Co je?“ pobídla jsem ho.

Zavrtěl hlavou a jeho úsměv byl čím dál širší. „Miluju tě.“ Chtělo se mi začít zase brečet, ale nějak jsem se ovládla.

„Já tebe taky.“

Líbánky jsme strávili v našem bytě, což bylo hodně netradiční. Protože na ty pořádné jsme si chtěli počkat, až vyrazíme na naši první zahraniční cestu.

„Kam myslíš, že to bude?“ zeptal se mě Andrew.

Seděli jsme venku na zahradních židlích, dopřávali si pivo a poslouchali živou hudbu z pláže nebo parku… každopádně se k nám nesla celkem slyšitelně.

„Nevím.“ Napila jsem se z láhve. „Chceš si na něco vsadit?“

Andrew si zamyšleně mnul spodní ret bříškem palce. „Hmmm.“ Uvažoval o tom, znova se napil piva a pak prohlásil: „Podle mě vytáhneme jako první z klobouku…,“ našpulil rty, „… Brazílii.“

„Tak Brazílii, jo? Hm, to zní dobře. Ale mám takovej pocit, že to bude spíš něco jako… Itálie.“

„Vážně?“

„Jo.“

Oba zároveň jsme zvedli piva ke rtům.

„Možná bychom se měli vsadit,“ navrhl Andrew. Dolíček na pravé tváři se mu prohloubil.

„Tak vsadit, jo? Hm… jsem pro.“

„Fajn. Takže jestli to bude Brazílie, musíš jít se mnou na pláž přesně tak, jak se to dělá v Riu de Janeiru.“ Potměšile se ušklíbl.

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. Spadla mi brada a cítila jsem, jak mě večerní vzduch chladí do zubů. „Ne. V žádným případě!“

Andrew se rozesmál.

„Nebudu se producírovat po veřejný pláži bez podprsenky!“

Pohodil hlavou a rozesmál se ještě víc. „Ne, já si nemyslím, že to tam tak opravdu dělají, kotě,“ ujistil mě. „Já měl na mysli brazilský bikiny. Ne takový ty cudně puritánský, co sis koupila na Floridě. Máš zatraceně sexy tělo, tak do toho.“ Znova se napil a odložil pivo na stolek vedle.

Na chvíli jsem se nad tím zamyslela a hryzala si zevnitř tvář. „Tak si plácnem.“ Andrew vypadal trochu překvapeně, že jsem se vzdala bez boje, ale přikývl.

„A jestli to bude Itálie,“ teď jsem se ušklíbla já, „budeš mi muset zazpívat serenádu na Španělských schodech… v italštině.“ Přehodila jsem nohu přes nohu. Věděla jsem, že tímhle ho dostanu.

„To nemyslíš vážně,“ namítl okamžitě. „Jak se mám naučit zpívat italsky?“

„To nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Ale jestli vyhraju, budeš to muset nějak zvládnout.“

Zavrtěl hlavou a stiskl rty do pevné linky. „Fajn. Tak jsme domluvení.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Raleigh, Severní Karolína – červen

„Překvapení!“ vykřiklo několik hlasů, když jsme s Andrewem vešli do našeho nového domu.

Vážně mě to překvapilo, takže jsem strnula jak Lotova žena. Vpředu byla Natalie a s ní Blake. Pak přátelé z mého oblíbeného Starbucksu a Blakeova sestra, se kterou jsem se seznámila před čtrnácti dny, kdy jsme s Andrewem zase přijeli do města.

„Páni, co to má znamenat?“ Pořád ještě jsem se snažila popadnout dech, protože mě ta nečekaná návštěva pořádně rozhodila. Otočila jsem se na Andrewa. Smál se, no jasně, měl s tím asi něco společného.

Natalie s novým kaštanovým melírem si mě přitáhla do náruče. „Tohle je tvůj oficiální večírek na uvítanou.“ Mrkla na mě a otočila se na Andrewa. „Proč jsem se podle tebe posledních pár dní chovala jako že ,tak se vrátila, no a co‘?“

„Ty ses tak nechovala.“

„Ani trochu? Camryn, tys vůbec neměla podezření, že před tebou něco tajím?“ Když jsem si to teď vybavila, musela jsem uznat, že se vážně chovala trochu divně.

Jako by byla ráda, že jsem zase doma, ale nijak zvlášť nad tím nevyváděla jako jindy. Asi jsem prostě předpokládala, že ji Blake trochu zkrotil.

Otočila jsem se znova na Andrewa. „Vždyť nemáme ani nábytek.“

„Ale jo, máte!“ vykřikla Natalie a chytila mě za ruce.

Pak mě odtáhla do obývacího pokoje, kde bylo osm sedacích pytlů rozmístěných po pokoji. Mezi nimi stály čtyři červené přepravky na mléko sražené k sobě a zakryté plochou deskou – asi konferenční stolek. Ještě jsme neměli připojenou elektřinu, takže na „stolku“ stály tři nezapálené svíčky v plechovkách od sušenek, přichystané na to, až se za pár hodin setmí.

Rozesmála jsem se. „To je nádhera!“ Obrátila jsem se na Andrewa. „Co kdybychom se vykašlali na nábytek a zůstali u tohohle retro stylu?“ Dělala jsem si legraci, ale Andrew to dobře věděl.

Skočil na nejbližší pytel a rozvalil se na něm s nohama roztaženýma. „Jo, jsem pro, ale budeme určitě potřebovat postel.“ Posadila jsem se na vedlejší pytel a udělala si pohodlí. Všichni se usadili s námi a Natalie s Blakem se vydali do kuchyňského koutu.

Našli jsme tenhle domek s Andrewem po pěti dnech od příjezdu. Andrew toužil vypadnout z mámina domu, jak nejdřív to půjde, takže zasedl k počítači a strávil

hodiny na internetu prohlížením nabídek realitních serverů, zatímco já ještě odpočívala po dlouhé jízdě z Galvestonu. Nechala jsem hledání domu v podstatě na něm. Vždycky mi ukázal fotky a já mu řekla svůj názor. Ale tenhle dům byl dokonalý. Byl to třetí z těch, na které jsme se šli opravdu podívat. (No, možná naše rychlé rozhodnutí popostrčilo i to, že Andrew náhodou zahlédl mamku polonahou – vyšla tak z koupelny, protože si myslela, že jsme na celý den pryč.) Cena byla skvělá, protože majitelé se odsud odstěhovali už před čtyřmi měsíci a chtěli se ho hlavně rychle zbavit. Koupili jsme ho tak za cenu o dvacet tisíc dolarů nižší, než stál původně. Nechtěli jsme po majitelích před koupí provést žádné opravy a nebrali jsme si hypotéku, takže všechno proběhlo opravdu rychle.

Dneska jsme byli první den oficiální majitelé nemovitosti.

Z Galvestonu jsme si přivezli hodně věcí, najali jsme si na to menší stěhovací auto, které jelo za námi a bylo nacpané až po střechu našimi osobními věcmi. Ale brzo se tam budeme muset vrátit pro nábytek. Andrew bohužel trval na tom, že si nechá to staré smradlavé křeslo po tátovi, ale aspoň slíbil, že ho dá vyčistit. Což by teda měl!

Natalie a Blake se vrátili do místnosti. Každý držel tři láhve piva, které začali rozdávat mezi přítomné.

„Já si nedám, díky,“ odmítla jsem.

Natalie se zatvářila, jako bych ji ranila. Vystrčila spodní ret a zadívala se na mě.

Měla na sobě těsné bílé tričko, ve kterém se jí nápadně rýsovala prsa.

„Dávám si tejden bez piva, Nat,“ vysvětlila jsem jí.

Nakrčila nos a mávla rukou. „Tím líp, aspoň zbude víc pro mě!“

Blake podal Andrewovi pivo a šel si sednout na poslední volný pytel, ale Natalie se rozběhla, aby ho předhonila. Byla tam první, takže Blake se jí posadil na klín. Natalie začala hýkat smíchy a my si s Andrewem vyměnili pobavené pohledy.

„Shenzi,“ zašeptal a zavrtěl hlavou nad hrdlem pivní láhve.

Usmála jsem se, protože jsem si vzpomněla, jak mi Andrew poprvé přiznal, že si ji v duchu takhle přejmenoval. Shenzi, hubatá hyena ze Lvího krále.

„A teď… slíbili jste, že nám povíte, kde všude jste cestovali,“ upozornila Natalie, když se uvelebila na pytli mezi Blakeovýma nohama.

Všichni se otočili na mě a na Andrewa.

„Vždyť už jsem ti to vykládala, Nat.“

„Jo, ale nám ostatním ještě ne,“ namítla Lea, která obsluhuje ve Starbucksu.

Její kolegyně Alicia se přidala: „Já jednou takhle cestovala autem po Státech s mámou a bráchou, ale vsadím se, že to vaše cestování bylo úplně jiný.“

„A pořád jsi mi ještě nevysvětlila, co se stalo na Floridě,“ dodala Natalie. Napila se piva a snažila se udělat si pohodlí. Nakonec sklouzla na podlahu před pytlem a ruce si opřela o Blakeova stehna. Blake ji políbil zezadu na krk.

Při vzpomínce na Floridu jsem se v duchu otřásla, ale došlo mi, že z nás dvou tohle vyprávění doopravdy ztrapní hlavně Andrewa. Na chvíli jsem se mu nedokázala podívat do očí, protože jsem se cítila provinile, že jsem o tom vůbec před Natalií začínala. Ale neřekla jsem jí žádné podrobnosti, jenom že se nám tam stalo něco hodně nepříjemného.

Když jsem se konečně podívala Andrewovi do očí, připadalo mi, že se vůbec nezlobí. Mrknul na mě a odložil pivo na podlahu.

„Jo, Florida,“ prohodil k mému překvapení naprosto klidně. „To byl asi nejhorší zážitek z naší cesty, jestli ne ten nejdivnější. Ale stejně mi to zase tak moc nevadí.“

Neměla jsem tušení, kam tím míří.

Všichni se teď dívali na Andrewa, zvlášť Natalie, která měla oči vykulené nedočkavostí.

„Potkali jsme tam partu lidí, co nás pozvali na mejdan na jednu odlehlou pláž. Tak jsme jeli s nima a užívali si to. Jenže pak se to tak divně zvrtlo.“

„Jak divně?“ chtěla vědět Natalie.

„Jako LSD a bůhvíjaká jiná sračka,“ odpověděl.

Nataliiny oči už málem vyletěly z důlků. Otočila se na mě. „Ty sis vzala LSD? Co šílíš, Cam?!“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, dobrovolně bych si to nikdy nevzala. Oni nás zdrogovali!“

Teď už valili oči všichni.

„Jo,“ potvrdil Andrew. „Vlastně ani nevíme, co nám dali, ale oba jsme byli úplně mimo.“

„To znám. Taky mi jednou někdo dal fet do pití,“ ozvala se Blakeova sestra Sarah. Vypadala tak na osmnáct.

Blake se prudce narovnal, takže strčil do Natalie, až cinkla zuby o láhev. „Cože?!“ Z očí mu šlehaly blesky.

„Co, tys to nevěděl?“ odpověděla sladce Sarah. Chovala se, jako by se o tom jen náhodou zapomněla zmínit.

Bylo očividné, že to nevěděl.

„Auu!“ zafňukala Natalie. Držela se za pusu.

„Promiň.“ Blake ji pokorně políbil na tvář a otočil se k sestře. „Kdo ti to, sakra, udělal, Sarah? A koukej vyklopit pravdu, nebo se neznám. Kdy to bylo? Stalo se ti něco?“

Sarah protočila panenky. „Ne, nic se mi nestalo. Byla tam Kayla a odvezla mě domů. A nevím, kdo to byl, Blakeu, takže se uklidni.“ Otočila se k nám. „Kde jste přestali?“

„Já tě chápu, kámo,“ otočil se Andrew na Blakea. „Jestli někdy zjistíš, kdo jí to udělal, dej vědět. Ten hajzl si to slízne.“

Dloubla jsem do něj. Pochopil a dodal: „No, musím říct, že Florida byla zkušenost, jakou už nechci nikdy zažít.“

Andrew jim nevykládal o té zatracené blondýně, co se ho snažila kouřit. Byla jsem ráda, že to neudělal, protože by to asi bylo dost trapné pro všechny. Nemluvě o tom, že Natalie by z té informace měla Vánoce. Posedávali jsme na pytlích, bavili se

s přáteli a v osm hodin se Blake zvedl, že musí odvézt Sarah domů. Když odešli i s Natalií, ostatní se rozloučili taky a my s Andrewem osaměli. V našem prvním společném manželském příbytku.

Andrew se vrátil z kuchyňského koutu s hořící svíčkou, kterou zapálil na plynovém sporáku. Plyn nám už zapojili. Připálil od ní další dvě svíčky na stole.

„Budeme spát na zemi?“ zeptala jsem se ho.

„Ne. Jen počkej.“ Odtáhl všechny sedací pytle doprostřed místnosti a zploštil je, takže z nich vytvořil provizorní postel. Pak na ni poplácal dlaní. „Prozatím to musí stačit. Na podlaze spát nebudu, to by mě bolely záda.“

Usmála jsem se na něj. „Je to zvláštní, viď?“ Rozhlédla jsem se po prázdné místnosti a pokusila si ji představit s obrázky na stěnách.

„Myslíš bez nábytku a bez elektriky? Na to už bys mohla bejt zvyklá.“ Zachechtal se.

Šla jsem si sednout na postel, kterou nám přichystal. Cestou kolem stolu jsem si nabrala na prst kapičku horkého vosku. Nejdřív to štíplo, ale rychle zatuhlo.

„Ne, myslím ten dům. My. Všechno.“

„Doufám, že myslíš zvláštní v pozitivním smyslu.“

„No jasně.“ Usmála jsem se na něj.

Dům naplnilo ticho. Světlo svíček tančilo po stěnách a házelo kolem stíny. Cítila jsem vůni čistidel, i když jen slabou.

„Andrewe,“ ozvala jsem se, „díky, že jsme se sem přestěhovali.“ Konečně se posadil vedle mě a společně jsme zírali do plamínků.

„Copak bych mohl jít jinam než ty?“ prohodil.

„Ty víš, jak to myslím.“ Přejela jsem dlaní nad kalíškem se svíčkou, abych ucítila teplo. A taky abych zkusila, jak blízko můžu dát ruku, abych se nespálila.

„Já vím,“ přikývl. „Ale stejně.“

Odtáhla jsem ruku a podívala se na něj. Jeho tvář vypadala v oranžové záři svíčky něžně, i s tím strništěm, které si už zase nechával narůst.

„Camryn, musím ti něco říct,“ prohlásil.

Srdce se mi najednou zastavilo – z toho, jak to vyslovil.

„Jak to myslíš, že mi musíš něco říct?“ vyhrkla jsem nervózně. Nevím proč.

Andrew si přitáhl kolena k bradě a opřel si o ně paže. Zíral do plamenů, jen na pár vteřin… ale i pár vteřin teď bylo až moc.

„Andrewe?“ Otočila jsem se celým tělem k němu.

Viděla jsem, jak se mu pohybuje ohryzek v krku, když polkl. Podíval se mi do očí.

„Začal jsem mít bolesti hlavy,“ začal a moje srdce kleslo až do žaludku. Měla jsem pocit, že se pozvracím. „Teprve od pondělka, ale objednal jsem se tady k jednomu doktorovi. Doporučila mi ho tvoje máma.“

V tu chvíli jsem ji úplně nenáviděla. Jak to přede mnou mohla tajit? Ruce se mi třásly.

„Poprosil jsem ji, aby o tom před tebou nemluvila, protože jsem chtěl, aby to s tím domem proběhlo všechno hladce –“

„Měls mi to říct.“

Pokusil se natáhnout po mé ruce, ale odstrčila jsem ho a postavila se. „Proč jsi mi to tajil?!“ Zatočila se mi hlava.

Andrew se taky postavil, ale zůstal dál ode mě. „Vždyť ti to říkám,“ začal, „chtěl jsem –“

„Je mi jedno, cos chtěl! Měls mi to říct!“

Složila jsem si ruce na břiše a trochu se předklonila. Skoro jsem se divila, že už nezvracím. Nervy jsem měla tak zjitřené, až jsem měla pocit, jako by se všechno ve

mně rozpadalo. „To snad není pravda…“ Nakonec jsem zabořila obličej do dlaní a rozvzlykala se. „Proč se tohle, doprdele, děje?“

Andrew byl okamžitě u mě. Cítila jsem, jak mě objímá. Přitáhl moje roztřesené tělo k sobě a přidržel ho tam. Pevně.

„Nemusí to nic znamenat,“ podotkl. „Vážně, není mi tak, jako mi bylo předtím, Camryn. Bolí mě hlava, to jo, ale je to jiný než tenkrát.“

Když jsem přestala vzlykat aspoň natolik, že jsem dokázala promluvit bez zajíkání, zvedla jsem k němu hlavu.

Vzal mi obličej do dlaní a slabě se na mě usmál. „Věděl jsem, že budeš takhle reagovat, kotě,“ pronesl tiše. „Nechci, aby ses další čtyři dny až do mý prohlídky v pondělí stresovala.“ Pevně se mi zadíval do očí. „Není to stejný. Tak se na to soustřeď, protože já ti nelžu.“

„Nelžeš?“ opakovala jsem. „Anebo mi to říkáš jen proto, abych si nedělala starosti?“ Protože já už usoudila, že dělá přesně to druhé. Odtáhla jsem se od něj a začala pochodovat po místnosti se zkříženýma rukama. Prsty levičky jsem si tiskla ke rtům. Nedokázala jsem se přestat třást.

„Nelžu ti,“ opakoval. „Budu v pořádku. Mám pocit, že to nic není, a chci, abys tomu věřila.“

Otočila jsem se, abych na něj líp viděla. „Já už to znova nezvládnu, Andrewe.

Nezvládnu.“

Naklonil hlavu ke straně. Tvářil se zamyšleně, tázavě, ustaraně.

Vím, že chtěl, abych svoje prohlášení rozvedla, ale já nemohla. Nemohla, protože to by ho jenom rozrušilo a ublížilo mu to. A byla by to jen slova. Slova zrozená z bolesti

a hněvu a z chuti zakřičet na Boha, nebo kdo má tohle pod palcem, aby už táhnul do pekel.

Musím se uklidnit. Musím ucouvnout. Nadechnout se. Udělala jsem to.

„Camryn?“

„Budeš v pořádku,“ oznámila jsem mu věcně. „Vím, že budeš v pořádku.“ Popošel zase ke mně, políbil mě na čelo a potvrdil: „Budu.“

ANDREW

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Další čtyři dny byly stresující. Camryn sice slíbila, že bude myslet pozitivně

a nenechá se tím ničit, ale nebyla ve své kůži. Nervy v ní pracovaly. Dvakrát jsem ji slyšel brečet v koupelně. Taky zvracet. Od chvíle, kdy jsem jí pověděl o těch bolestech hlavy, se začala chovat zase jako před tou návštěvou Aidana a Michelle v Chicagu.

Předstírala úsměvy i smích, když se stalo něco legračního. Ale nebyla to ona. Bál jsem se o ni, protože jsem si dobře vzpomínal, jaká byla po tom potratu a jak začala brát ty prášky. Nakonec jsem se jí bez obalu zeptal, jestli se jí ta „chvilková slabost“ nemůže vrátit.

Řekla, že ne, a já jí věřil.

Ale nic ji nemohlo uklidnit… nic než ta prohlídka v nemocnici dneska. Pokud dopadne dobře.

Pokud ne… na to jsem zatím myslet nechtěl. Dělal jsem si větší starosti o ni než o sebe.

Když mi dělali vyšetření na tomografu, Camryn musela počkat ve vedlejší místnosti. Čekal jsem, že se bude se sestrou hádat, aby mohla zůstat se mnou, ale kupodivu se podřídila beze slova. Stejně jako minule mi připadalo, že to trvá celé hodiny, kdy jsem ležel v tunelu v tom obrovském hlučném přístroji a měl trochu klaustrofobické pocity. Buďte naprosto v klidu, nabádala mě laborantka. Snažte se ani nepohnout, jinak to budeme muset opakovat. Asi nemusím zdůrazňovat, že jsem těch patnáct minut skoro ani nedýchal.

Když bylo po všem, vytáhl jsem si špunty z uší a zahodil je do koše.

Když nám sestra řekla, že výsledky budou nejdřív ve středu, Camryn se zatvářila zoufale.

„To si snad děláte srandu!“ vybuchla. Oči jí těkaly ze sestry ke mně a zase zpátky, jako by doufala, že to jeden z nás potvrdí.

Podíval jsem se na sestru. „Šlo by to nějak urychlit?“

Asi poznala z Camrynina výrazu, že by to mělo jít, jestli tady nemá dojít

k hysterickému výbuchu. Povzdychla si. „Posaďte se do čekárny, zkusím sehnat doktora Adamse, aby se na to podíval hned.“

Čekali jsme tam čtyři hodiny. Teprve pak si nás doktor Adams zavolal do ordinace.

„Žádné abnormality tam nevidím,“ prohlásil a Camryn mi přestala křečovitě mačkat ruku. „Ale vzhledem k vaší minulé diagnóze uděláte líp, když se ke mně budete objednávat pravidelně každý měsíc, aspoň po nějakou dobu, abychom to mohli sledovat. Taky se snažte vnímat všechny změny, kterých byste si u sebe všiml.“

„Ale říkal jste, že tam nic nevidíte,“ připomněla Camryn a zase mě chytila za ruku.

„To ne, ale tyhle pravidelné kontroly jsou v Andrewově zájmu. Jenom pro všechny případy. Takhle aspoň, kdyby se něco objevilo, zachytíme to hned v raném stadiu.“

„Takže vy si myslíte, že se něco objeví?“

Chtělo se mi smát, když jsem viděl, jak se na lékařově tváři objevil výraz mírného podráždění. Ale místo toho jsem se podíval na Camryn a oslovil ji: „Ne, nic takového pan doktor neřekl. Uklidni se, všechno je v pořádku. Já ti říkal, že to tak bude.“

Od toho dne už jsem mohl jen doufat, že je to pravda.

CAMRYN

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

O mnoho měsíců později…

Andrew mi někdy během prvního měsíce v našem novém domě napsal dopis.

Myslím, že jsem ho četla už stokrát. Obvykle brečím, ale taky se hodně směju. Řekl mi, že chce, abych ho četla aspoň jednou týdně a odškrtla si tak další týden, kdy se nic neděje a všechno je v pohodě. A já to dělám. Obvykle si ho čtu v neděli v noci, když už Andrew spí vedle mě v naší posteli. Ale někdy usnu dřív než on, a to se pak pro dopis natáhnu další ráno, vylovím ho z knížky, kde ho mám založený, a přečtu si ho, než se Andrew vzbudí. A tak jako vždycky se nad něj nakloním a pozoruju ho, jako jsem to dělala, když jsem byla zoufalá a doufala, že přežijeme aspoň další týden.

Andrew mě vždycky uměl překvapit. Třeba tím, jak pracuje jeho mysl. Nebo jak se na mě dokáže podívat beze slov, a přece se najednou cítím jako ta nejdůležitější osoba na světě. Překvapuje mě tím, jak dovede brát všechno pozitivně, i když se mu život rozpadá. A jak mě dokáže přimět, abych viděla světlo v temnotě své mysli, když si myslím, že tam žádné být nemůže.

Jistě, taky má svoje špatné dny, „chvíle slabosti“, ale stejně neznám nikoho jako on.

A vím, že nikdy nepoznám.

Možná jsem v srdci vážně slaboch. A nebýt Andrewa, nebyla bych dneska tím člověkem, kterým jsem. Někdy si říkám, co by se mnou bylo, kdybych ho nepotkala. Kdyby mě nezachránil před tou bezmyšlenkovitou, nebezpečnou jízdou autobusem, kterou jsem se rozhodla podniknout na vlastní pěst. Kdyby mu na mně nezáleželo tolik, aby mi pomohl v mých slabých chvilkách. Nerada o sobě takhle uvažuju, ale někdy prostě člověk musí čelit realitě, uvědomit si, jak věci jsou a jaké by mohly být vzhledem k tomu, jak se sám chová. A hluboko v srdci vím, že nebýt Andrewa, nebyla bych dnes vůbec tady.

Těch posledních pár měsíců pro nás bylo drsných, ale zároveň byly plných života, vzrušení, lásky a naděje.

Život je záhadný a často nespravedlivý. Ale za tu dobu strávenou s Andrewem jsem se taky naučila, že může být báječný. A že když se stane něco, co vám připadá nespravedlivé, to si jen život po svém dělá místo na něco lepšího. Aspoň já si to ráda takhle představuju. Dodává mi to sílu, když ji potřebuju nejvíc.

A to zrovna teď potřebuju.

Snažila jsem se dohlédnout na hodiny na sterilně bílé stěně, ale sotva jsem rozeznávala černé ručičky, které se mi rozmazávaly před očima. Chtěla jsem zjistit, jak dlouho jsem už tady. Byla jsem vyčerpaná a slabá, fyzicky i duševně, a bála jsem se, že už to dál nezvládnu. Polkla jsem knedlík v krku. V puse jsem měla sucho, jako by se mi jazyk proměnil ve smirkový papír. Natáhla jsem se a setřela si slzu z oka. Ale

jen jednu. Nijak moc jsem nebrečela, protože ta bolest byla tak hrozná, že mi všechny slzy hned vyschly.

Nezvládnu to. Cítila jsem, že to chci vzdát. Chtěla jsem zakřičet na všechny

v místnosti, ať jdou pryč, ať mě nechají na pokoji a přestanou se na mě koukat, jako bych potřebovala utěšovat. Což potřebuju! Jo, sakra, potřebuju! Ale nikdo si tady

s tím neumí poradit.

Většinou jsem byla otupělá a nic moc jsem necítila. Ale připadalo mi, že se nemocniční stěny kolem mě stahují, což ve mně vyvolávalo klaustrofobii. Projížděla mnou bolest, svíralo se mi srdce, ale jinak jako by ze mě vyprchaly všechny emoce. Zajímalo by mě, jestli to takhle bude už napořád.

„Musíš se snažit tlačit,“ ozval se Andrew vedle mě. Držel mě za ruku.

Škubla jsem hlavou směrem k němu a vyštěkla: „Nic necítím! Jak mám tlačit, když ani necítím, jestli tlačím!“ Zatím jsem dokázala tlačit jen slova skrz zuby.

Usmál se na mě a pohladil mě po zpocených vlasech.

„To zvládnete,“ ujišťovala mě doktorka Ballová mezi mýma nohama. Zavřela jsem pevně oči, chytila Andrewovu ruku a zatlačila. Aspoň myslím.

Otevřela jsem oči a snažila se dýchat.

„Tlačila jsem? Šlo mi to?“

Panebože, doufám, že jsem si nepšoukla! Ježíšikriste, to by bylo tak trapné!

„Jde ti to skvěle, zlato.“

Andrew se zadíval na doktorku a čekal na její reakci.

„Ještě párkrát a bude to,“ slíbila Ballová.

Její slova se mi nezamlouvala. Zklamaně jsem vydechla a prudce zvrátila hlavu dozadu.

„Zkus to znova, zlato,“ požádal mě mírně Andrew, který jako obvykle neztrácel svůj klid. Ale všimla jsem si, jak pokukuje po doktorce s dost ustaraným výrazem.

Zvedla jsem hlavu z lůžka a pokusila se znova zatlačit, ale jako předtím jsem nedokázala poznat, jestli se mi to opravdu povedlo, nebo si to jen myslím. Andrew mě podepřel, aby mi pomohl zůstat víc zpříma, a já zabrala a opět zkusila zatlačit. Zavřela jsem oči tak křečovitě, až jsem měla pocit, že si je vecpu dozadu do lebky. Zaskřípěla jsem zuby a stiskla čelisti. Na čele mi vyskočil pot.

Vykřikla jsem něco nesrozumitelného a přestala tlačit, abych se mohla nadechnout.

A něco jsem ucítila. Bolest ne, té mě epidurál zbavil – ale doopravdy jsem cítila, jak se dítě dere ven. Jako by mi někdo strkal do vaginy něco obrovského, ale z druhé strany. Vykulila jsem oči… a ještě víc…

„Už je venku hlavička,“ hlásila doktorka a vzápětí jsem uslyšela hlasitý, mlaskavý zvuk, jak vyčistila miminku pusu odsávačkou.

Andrew se chtěl dívat. Viděla jsem, jak natahuje krk jako želva, aby získal lepší výhled, ale zároveň mě nechtěl opustit.

„Už jen párkrát, Camryn,“ ozvala se doktorka.

Zatlačila jsem znova, a když jsem teď věděla, že to opravdu zabírá, dala jsem do toho větší úsilí.

Lékařka chytila dítě za ramínka a táhla.

Zatlačila jsem ještě jednou a miminko bylo na světě.

„Zvládla jste to skvěle,“ pochválila mě lékařka, zatímco znova čistila děťátku dýchací otvory.

Andrew mě políbil na tvář a odhrnul mi z obličeje a krku zpocené vlasy. O pár vteřin později se místnost naplnila dětským křikem. Rozbrečela jsem se. Vzlykala jsem tak prudce, až se mi celé tělo neovladatelně roztřáslo.

Lékařka oznámila: „Je to holčička.“

Andrew i já jsme od ní nedokázali odtrhnout oči, dokud ho doktorka Ballová nepožádala, aby přestřihl pupeční šňůru. Vstal, hrdě se usmál a ujal se toho čestného úkolu. Ale jako by se nemohl rozhodnout, jestli se chce dívat radši na mě, nebo na naši dceru. Usmála jsem se a nechala klesnout hlavu na polštář. Byla jsem totálně vyčerpaná. Konečně jsem dokázala zaostřit na černé ručičky na ciferníku, a ty mi prozradily, že můj porod trval šestnáct hodin.

Cítila jsem mezi nohama další tahání a dloubání a škubání, o kterém jsem upřímně řečeno radši nechtěla nic vědět. Jen jsem zírala do stropu a přehrávala si různé okamžiky z posledních devíti měsíců. Pak jsem zaslechla svoje dítě křičet na druhé straně místnosti a zvedla jsem hlavu, abych se na něj znova podívala.

Andrew se zvedl, když sestra holčičku omyla a zabalila ji do pokrývky. Otočil se na mě a prohlásil: „Plíce má rozhodně po tobě, miláčku.“ Pak naznačil, jako by si chtěl prsty ucpat uši. S úsměvem jsem ty dva pozorovala a snažila se nemyslet na to škubání, které mezi mýma nohama pokračovalo. Pak se Andrew vrátil k mojí posteli.

Políbil mě na rty a zašeptal: „Seš zpocená, jako bys běžela maraton. Nejseš namalovaná, máš nemocniční košili a stejně vypadáš pořád krásně.“

A on, přes všechno, co jsme měli za sebou, dokázal, že jsem zrudla.

Natáhla jsem ruku, ve které jsem neměla zabodnutou infúzi, a přitáhla si jeho hlavu k sobě. „Zvládli jsme to,“ zašeptala jsem mu u rtů.

Znova mě něžně políbil, ale to už k nám přistoupila sestra s naší dcerou v náručí.

„Kdo si ji chcete pochovat jako první?“ zeptala se.

Podívali jsme se s Andrewem na sebe, ale on uhnul na stranu, aby sestra mohla podat maličkou mně.

„Ne, ty první,“ odmítla jsem.

Andrew se jen na okamžik zatvářil nejistě. Vzápětí se po ní natáhl. Sestra mu opatrně položila holčičku do náruče, a když viděla, že ji drží pevně, ucouvla od nás. Andrew nejdřív vypadal nervózně a chlapecky, jako by se bál, že ji upustí nebo nedrží správně, ale rychle se uvolnil.

„Blond vlasy,“ prohodil ke mně a zelené oči se mu trochu zamlžily. „A co jich má!“ Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem se dokázala jen pousmát.

Andrew se díval na holčičku, dotýkal se jejích tvářiček hřbetem prstů, líbal ji na čelíčko. Po nějaké době mi ji poprvé položil do náruče. A když jsem se podívala do tváře své dcery, už zase jsem to nezvládla. Skoro jsem ji neviděla, jak se mi do očí tlačily slzy. „Je tak dokonalá,“ prohlásila jsem. Ani jsem od ní nedokázala odtrhnout oči, jako bych se bála, že když to jen na vteřinku udělám, ztratí se mi, protože to byl jen sen. „Dokonalá,“ opakovala jsem šeptem a políbila ji na maličký nosánek.

ANDREW

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Celá rodina, moje i Camrynina, byla v čekárně. Tedy kromě jejího otce a bratra.

Pořád ještě nevěděli, jestli je to holka, nebo kluk. Ani Camryn a já jsme to celé těhotenství nevěděli. Rozhodli jsme se, že se necháme překvapit. A ona nás překvapila.

Než jsem za Camryn pustil příbuzné, byl jsem s ní chvíli sám. Seděli jsme

v soukromí pokoje, kam ji přestěhovali krátce po porodu. Čekali jsme, až nám sestra přinese naši holčičku po vyšetření, nebo co s ní dělali. Držel jsem ji v náručí, když sestra zkontrolovala Camrynin identifikační náramek a porovnala ho se stejným, jen miniaturním, který měla naše dcera. Bylo na něm NOVOROZENEC PARRISHOVÁ a měla ho na maličkém zápěstí. Zkontroloval jsem to i sám, než jsem nechal sestru odejít. Dneska člověk nemůže být dost opatrný a já byl rozhodnutý přesvědčit se na sto procent, že nám přinesla stejné dítě, které odnesla. Ale nebylo pochyb: ty světlé, husté vlásky a ten slabý, ale naléhavý křik, kterým si mě naprosto podmanila. Kdyby uměla mluvit, udělal bych bez váhání cokoli, co by mi rozkázala. Dej mi

lahvičku! Ano, madam! Vyměň mi plínku! Okamžíček! Dupni sestře na nohu za to, že mě zabalila jako mexickou tortillu! Rozkaz, beruško!

Camryn jí dala prso a dívala se, jak se holčička snaží přisát.

Že je těhotná, zjistila den předtím, než jsme se stěhovali do nového domu. Ale neřekla mi o tom dřív než po tom vyšetření na tomografu další pondělí. Prý měla strach, asi jako já, když jsem jí nechtěl povědět o těch bolestech hlavy. Ale pak už jsme o tom mluvili a mluvili a rozhodli jsme se, že tentokrát uděláme všechno jinak. Například kojení. Při prvním těhotenství tahle představa Camryn odpuzovala, zvlášť když si pomyslela, že by to musela dělat na veřejnosti. Takže kojit nechtěla a já se ani nesnažil ji přemlouvat. Neměl jsem důvod.

Ale tentokrát, když na to přišla řeč, prohlásila: „Víš co, zlato? Četla jsem hodně knížek o těhotenství a výhodách kojení pro dítě a je mi jedno, jak to bude vypadat. Myslím, že chci kojit, a měla bych kojit.“

A já na to: „Taky si myslím, že bys měla.“

Posadil jsem se k ní. Byl jsem rád, že k tomu rozhodnutí dospěla sama, bez mého přemlouvání. Pokud ode mě nebude chtít, abych kojil taky, budu stát vždycky při ní, ať se rozhodne, jak chce.

„Četla jsem, že většina dětí se rodí s modrýma očima,“ prohlásila Camryn, „ale myslím, že je nakonec bude mít po tobě, zelený.“

Pohladil jsem dceru po čelíčku konečky prstů. „Možná.“ Nemohl jsem se na ně vynadívat, na svou krásnou manželku a mou milovanou dokonalou holčičku. Jako bych vstoupil do jiného světa, mnohem zářivějšího, než bych si kdy dokázal

představit. Vážně bych si nikdy nemyslel, že můžu být ještě šťastnější, než jsem byl s Camryn. Nemyslel jsem, že je to možné.

Myslím, že Camryn byla pořád v šoku.

„Na co myslíš?“ zeptal jsem se, pořád s tím vřelým úsměvem, který mi nechtěl zmizet z tváře.

Její unavené oči zněžněly, když se na mě zadívala. „Měl jsi pravdu.“

Dítě nepatrně mlasklo. Jen sotva slyšitelně, ale zjistil jsem, že začínám zjitřeně vnímat všechny zvuky a pohyby, které dělá.

„Říkal jsi, že tentokrát nepotratím a tobě se nevrátí nádor, že všechno dobře dopadne. A dopadlo.“ Na chvíli se zadívala na dítě, pohladila ho prstem po čelíčku a vzhlédla ke mně. „Díky, žes měl pravdu.“

Vstal jsem ze židle a zdvihl si její hlavu k polibku.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a moje máma strčila hlavu dovnitř.

„Pojďte dál,“ naznačil jsem jim.

Veliké dveře se otevřely dokořán a do místnosti se nahrnulo tolik lidí, že jsem je po Aidanovi a Michelle (v pátém měsíci) přestal počítat.

Začalo mohutné objímání, všichni mě chytali kolem krku, plácali po zádech a zároveň se snažili zahlédnout dítě.

„Gratuluju, brácho,“ poklepal mi Aidan na lopatky. „Já tušil, že mě zase předhoníš.“ Natáhl se a pohladil Michelle kulaté bříško. Hravě ho odstrčila a prohodila něco jako, aby se neopovažoval sahat jí na pupík. Pak mě objala a přesunula se ke Camryn.

„Budeme mít kluka,“ oznámil mi Aidan.

„Vážně? To je ohromný.“

Camryn při tom oznámení taky zpozorněla, ale Michelle namítla: „On to neví. Jen si to myslí.“

Camryn se rozesmála. „Hele, když Parrishovi kluci určují pohlaví bez ultrazvuku, můžeš jim věřit.“

„Fajn, uvidíme,“ ušklíbla se Michelle. Nevypadala úplně přesvědčeně.

Podíval jsem se na bratra a uviděl jeho skálopevný výraz. Ano, budou mít kluka.

„Panebože,“ zaslechl jsem někde v pokoji Natalii. „Růžová dečka. Znamená to to, co si myslím?“ Zvedla si k puse ruku s novým prstenem, ale vřískat nezačala. Vlastně jsem se divil, že se chová tak krotce. Blake stál vedle ní a mlčel jako obvykle.

Camryn se na mě podívala a já přikývl, že oznámení nechám na ní. Pronesla zřetelně: „Tak tohle je naše dcera.“

Tou dobou se už všechny ženské shlukly kolem postele. Camryn už dokojila, zakryla si ňadro košilí a podala dítě své matce, která se po něm dychtivě natahovala.

„Ach, Camryn, ta je nádherná,“ jásala zpěvavě Nancy. Odbarvené dlouhé vlasy měla smotané do uzlu na temeni a její oči byly stejně modré jako Camryniny. Vážně si byly podobné. „Je dokonalá. Moje dokonalá úžasná vnučka.“ Její manžel Roger stál vyděšeně u stěny. Nevím, jestli ho znervózňovali novorozenci, nebo si najednou uvědomil, že je ženatý s babičkou. V duchu jsem se zasmál.

Asher mě přišel obejmout. „Kdyby to byl kluk, bál bych se, že po světě bude běhat další magor jako ty.“ Dloubl mě loktem.

„Bacha na pusu, bráško,“ varoval jsem ho se smíchem. „Teď seš na řadě a magor jako ty bude pro svět stejná hrozba.“

„No to nevím,“ ušklíbl se.

„Musíš to vzít pěkně krok za krokem,“ poučil jsem ho. „Nejdřív si najdi přítelkyni.

Pak se můžeš začít rozmnožovat.“

„Hele, já mám holku,“ namítl uraženě.

„Jo? Laru Croft?“ dloubl jsem do něj.

„Dej mi pokoj.“ Bráška zkřížil ruce na prsou a podrážděně zavrtěl hlavou, ale já věděl, že doopravdy se neurazil. Kdybych do něj nezaryl, myslel by si, že něco není v pořádku.

„Strejda Asher,“ dodal jsem ještě mazlivě. „To ale zní, co?“ Zamyšleně přikývl. „Jo, líbí se mi to.“

Nancy podala holčičku mojí mámě. Ještě jsem neviděl, aby se Marna tvářila tak hrdě. Klouzala očima ze mě na malou a zase zpátky.

„Má tvůj nos a rty, Andrewe,“ prohlásila nakonec.

„A Camryniny vlasy a plíce,“ dodal jsem.

Natalie stála v nohách postele a ošívala se, jak jí ruce nedočkavě cukaly k miminku.

Moje máma políbila holčičku na čelíčko a podala ji Natalii.

„Doufám, že sis umyla ruce, Nat,“ zdůraznila Camryn z postele.

„To si piš!“ odsekla Natalie a začala mluvit na malou, i když ta měla zavřené oči.

„Ty jsi to nejkrásnější miminečko, jaký jsem kdy viděla!“ Hlas jí vystoupal o oktávu výš. Podívala se na Camryn a smrtelně vážně pronesla: „Ježíši, já chci taky.“

Blake vytřeštil oči a myslím, že na chvíli přestal dýchat. Když jsem se na něj podíval později, zjistil jsem, že stojí vedle Rogera u stěny.

Jako další se k miminku dostala Camrynina teta Brenda, a pak nějaká sestřenice.

Nakonec na holčičku chvíli broukala Michelle, a když si ji pochovala, vrátila ji do náručí Camryn.

„Tak už jste jí vybrali jméno?“ zeptala se moje máma.

„Zatím ne,“ odpověděla Camryn a nic víc už nedodala. Když teď ta otázka padla, byl jsem asi jediný v místnosti, kdo věděl, co to pro Camryn znamená: že musela začít myslet na Lily. Ale zatvářila se neutrálně a políbila miminko na hlavičku. Očividně byla hrdá na to, co máme, i když pořád trpěla pro to, co jsme ztratili.

Než nastal večer, většina z příbuzných odešla. Naše matky zůstaly o něco déle než ostatní a oťukávaly se, jak se snažily navzájem líp poznat. Tohle bylo jejich první setkání. Nakonec krátce před sedmou odešly taky a do pokoje přišla sestra, aby zkontrolovala Camryn i holčičku.

Když jsme my tři zase osaměli, ztlumil jsem světla v místnosti a nechal svítit jen zářivku vedle dveří do koupelny. Naše dcera tvrdě usnula Camryn v náručí. Věděl jsem, že Camryn je unavená, úplně vyčerpaná, ale stejně se nemohla přimět, aby odložila dítě do postýlky. Navrhl jsem jí, že si holčičku vezmu sám a ona se může prospat, ale chtěla ještě zůstat vzhůru.

Ještě chvíli jsem ty dvě sledoval. Byl to okamžik ničím nezkaleného štěstí. Pak jsem přešel k posteli a posadil se na kraj.

Camryn vzhlédla ke mně a pak k našemu spícímu andílkovi.

„Lily,“ řekl jsem prostě.

Camryn se na mě zmateně zadívala.

Pomalu jsem přikývl, jako bych chtěl potvrdit, že mě slyšela dobře. Opatrně jsem přejel po měkké hlavičce dítěte.

„Pamatuješ, co jsem ti říkal v Chicagu? Když jsem našel ty pilulky?“ Zavrtěla hlavou.

Natáhl jsem se a pohladil ji po tváři. Pak po druhé.

„Řekl jsem, že Lily ještě nebyla připravená.“ Odmlčel jsem se a s úsměvem dodal:

„Jiné tělo, stejná duše.“

Camryn jemně zajiskřilo v očích. Naklonila hlavu ke straně a užasle se na mě zadívala. Pak sklopila oči k dítěti a nechala je tak celou věčnost.

Když konečně vzhlédla, po tvářích jí stékaly slzy. „Myslíš?“ hlesla s nadějí.

„Jo, myslím.“

Začala brečet ještě víc, přitiskla si opatrně Lily k prsům a začala s ní pohupovat.

Pak se podívala na mě a několikrát přikývla. „Lily,“ zašeptala a políbila ji na hlavičku. Další den ráno jsem se probudil na židli vedle Camryniny postele, kde jsem večer usnul. Slyšel jsem, jak Camryn něco šeptá, a jako mockrát předtím jsem předstíral, že

spím, když jsem ji slyšel, jak si čte můj dopis. Ten, který jsem jí napsal před mnoha měsíci.

CAMRYN

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Drahá Camryn,

vím, že jsi vyděšená. Lhal bych, kdybych tvrdil, že já taky trochu nejsem. Ale musím věřit, že tentokrát bude všechno v pořádku. A bude.

Tolik už jsme toho spolu prožili. Víc než většina lidí za tak krátkou dobu. Ale bez ohledu na všechno ostatní jedna věc zůstává pořád stejná. My dva jsme pořád spolu. Smrt mě od tebe nedokázala odloučit. Nedokázal jsem se na tebe dívat ve světle chvilkové slabosti a vidět tě jinak než předtím. Drogy a všechny ty sračky kolem mi tě nedokázaly vzdálit nebo tě obrátit proti mně. Můžeme myslím věřit, že my dva jsme nezničitelní.

Možná to všechno byla jen zkouška. Hodně jsem o tom přemýšlel a jsem přesvědčený, že je to tak. Spousta lidí pokládá Osud za zaručený. Někteří mají všechno, co kdy chtěli nebo potřebovali, na dosah ruky, ale špatně s tím zacházejí. Jiní minou svou jedinou příležitost, protože nedokážou otevřít oči natolik, aby si jí všimli. Ale my dva jsme na sebe vzali všechna rizika ještě dřív, než jsme se poznali. Rozhodli jsme se, aniž jsme poslouchali, co nám kdo radí nebo kolik lidí nám říká, že jednáme špatně. Ale to ne, sakra – dělali jsme si to po svém, i když možná bezhlavě, bláznivě nebo proti obvyklým zvykům. A čím víc jsme se snažili a čím víc jsme bojovali, tím těžší překážky před námi stály. Protože jsme museli prokázat, že to myslíme vážně.

A já myslím, že jsme uspěli.

Camryn, chci, aby sis tenhle dopis četla jednou týdně. Je jedno kdy a který den, prostě si ho přečti. A pokaždé když ho otevřeš, si připomeň: uplynul další týden a ty jsi pořád těhotná. Já jsem pořád zdravý. Jsme pořád spolu. Chci, aby sis představila nás tři, sebe, mě a našeho syna nebo dceru, jak cestujeme po Evropě a Jižní Americe. Jen si to představ. Protože my to dokážeme. To ti slibuju.

Jsi pro mě vším a chci, abys byla silná a nenechala si strachem zkazit cestu

k budoucnosti. Tentokrát všechno dobře dopadne, Camryn, všechno. Přísahám.

Věř mi.

Až do příštího týdne…

Tvůj Andrew

Vzhlédla jsem od dopisu, odložila ho na postel vedle, ale pořád jsem svírala jeho okraj. Lily spala v nemocniční postýlce vedle mě. Andrew mě musel chvíli přesvědčovat, abych ji tam položila, protože jinak bych ji celou noc držela v náručí. Ale stejně jsem se pořád budila a kontrolovala ji, jestli dýchá. Teď jsem to udělala znova. Nemohla jsem si pomoct. Nejspíš to budu dělat ještě celé měsíce.

Nakonec jsem Andrewův dopis složila podle ohmataných záhybů. Andrew si možná myslí, že teď, po narození Lily, už ho číst nebudu. Nikdy jsem si nepřestala číst první dopis, který mi napsal, ale to on neví. Některé věci si radši nechám pro sebe.

„Tak co? Jsi připravená na losování cíle cesty z klobouku?“ optal se.

Vůbec jsem nevěděla, že je vzhůru. Podívala jsem se na něj a usmála se. „Pár měsíců s tím počkáme.“

Přikývl a zvedl se ze židle.

„Proč jsi spal tady?“ podivila jsem se. „Mohl sis lehnout na pohovku.“ Ukázala jsem bradou ke stěně pod oknem.

Andrew si protáhl ruce a zaklonil se v zádech. Neodpověděl.

„Asi bychom měli konečně odvézt všechny ty věci z prvního večírku pro miminko od mojí mamky k nám,“ nadhodila jsem.

Andrew se potutelně usmál.

„Počkat… tys to už udělal, viď?“

Znova se protáhl. „Jen pro upřesnění – já to nebyl. Natalie, Blake a tvoje máma to tam večer odvezli, abychom měli všechno připravený, až se vrátíme domů.“

Dokud jsem byla těhotná, odmítala jsem to udělat. Byla v tom pověrčivost, abych tím nepřivolala další neštěstí. Taky proto jsem odmítala znát předem pohlaví dítěte.

Nechtěla jsem se zabývat ničím z toho, co mi předtím připadalo důležité. Andrew s tím sice nesouhlasil, ale neodvažoval se mi to rozmlouvat.

„A protože jsou tady moje máma a Michelle,“ usmál se, „vsaď se, že toho doma najdeme pro miminko ještě mnohem víc, než čekáme.“

Další den Andrew otevřel dveře domku, abych vešla s Lily v náručí dovnitř. Hned jsem pochopila, jak to myslel. Tak zaprvé, domácnost byla bez poskvrnky. Takhle dokonale jsme nikdy uklizeno neměli. Když mě Andrew vedl přes chodbu do kuchyně, zahlédla jsem na lince elektronickou chůvičku. Další monitor byl v obýváku na konferenčním stolku, další na pultě v koupelně a pak samozřejmě v Lilyině pokoji.

Vykulila jsem oči. „Páni, Andrewe, koukej, co udělali!“

Lily se mi zavrtěla v náručí, jak asi reagovala na vzrušení v mém hlase, ale rychle se zase uklidnila.

U stěny čekala dětská postýlka s hudební hrazdičkou s motivem medvídka Pú.

U zdi pod oknem stál prádelník a přebalovací stůl ve stejné barvě dřeva jako postýlka. Andrew začal vytahovat zásuvky: prádelník byl plný dupaček, košilek, bryndáčků, ponožtiček, deček a dalších věcí. Pak otevřel skříň, kde visely kombinézky a další oblečení. Vedle přebalovacího pultu bylo tolik vyrovnaných balíků plen, až jsem měla pocit, že už nikdy nebudu muset žádné kupovat. (Což bylo samozřejmě jen toužebné přání.)

Andrew mě zavedl do haly a otevřel skříň vedle koupelny. Bylo v ní úplně nové chodítko, dětská houpačka a nějaké další věci, jejichž účel jsem ani nechápala, všechno ještě zabalené v krabicích.

„Smontuju to, až do toho Lily doroste,“ slíbil. „Ale to ještě bude chvíli trvat.“

„Myslíš, že to zvládneš?“ popíchla jsem ho.

Vysunul uraženě bradu. „Tss. Bez návodu.“ V duchu jsem se zasmála.

Pak mě odvedl do naší ložnice. U postele na mé straně stála bílá proutěná kolíbka.

„To jsem ti koupil já,“ prohlásil hrdě s úsměvem. „Věděl jsem, že ji nedokážeš nechat spát jinde, aspoň ještě hodně dlouho ne, takže jsem tušil, že to budeš potřebovat.“

Zrudl. Přistoupila jsem k němu a políbila ho na rty. „Máš pravdu. Děkuju.“

Lily se opět začala vrtět. Tentokrát už se úplně probrala. Andrew si ji ode mě vzal.

„Já ji přebalím.“

Nechala jsem mu ji, natáhla se na postel a pozorovala je. Andrew položil malou vedle mě a rozbalil ji z deky. Z maličkých plic se dral rozkošný, ale pronikavý křik. Holčička kopala nožičkama a rozhazovala ručičky. Obličejík jí zrudl. Ale Andrew pokračoval v díle, rozlepil jí plínku a ani neucuknul před tím nadělením, které mu tam nechala. Musím přiznat, že mě překvapilo, jak snadno vklouzl do role tatínka.

Když mi skončila mateřská dovolená, začala jsem zase pracovat v Tělové kosmetice, ale už jen na částečný úvazek. Moje šéfová Janelle byla báječná, a dokonce mi přidala dolar na hodinu, když jsem jí oznámila, že čekáme rodinu. Pracovaly jsme tam jen my dvě s Natalií, moje kamarádka na plný úvazek. Když jsem byla šest neděl doma, musela makat i za mě. Ale tvrdila, že jí to nevadí, protože si šetří na vlastní bydlení.

S Blakem byli jedna duše, jedno tělo a popravdě řečeno, nikdy předtím jsem Natalii neviděla tak šťastnou. Když byla s Damonem, myslela jsem si, že je s ním šťastná. Ale teď mi docházelo, že to byla spíš tolerance a nízká sebedůvěra než láska. Blake je jiný. Myslím, že by jim to mohlo vyjít.

Andrew asi tři měsíce po přestěhování začal pracovat v autoservisu. Vyzná se

v autech tak dobře, že rychle získal slušný plat. Rozhodně vydělával víc než já, ale snažil se, abych to tak nebrala. „To se ale vůbec nedá srovnat s tím, jak ty ses nadřela, než jsi vytlačila naši holčičku ze svý –“ V tu chvíli jsem ho vždycky zarazila. Není nad doslovnost, ale díky, Andrewe!

Chůva je jen pro bohaté – vážně nechápu, jak by si něco takového mohli dovolit lidi, co dělají za normální mzdu. To by pak šly veškeré výdělky na ni a nemělo by to smysl. A mimoto jsme se s Andrewem shodli, že nechceme nechávat naši dceru v péči cizích lidí. Takže jsem se s Janelle domluvila, že budu dělat na částečný úvazek, vždycky večer, když už je Andrew doma, a každý druhý víkend.

Žilo se nám dobře a všechno jsme zvládali tak, jako bychom celý život nedělali nic jiného. Měli jsme sice na kontě pár set tisíc, ale stejně jsme si z výdělků ukládali, kolik jsme mohli, a utráceli jsme co nejmíň. Taky jsme kromě práce pravidelně vystupovali, každou druhou sobotu, když jsem nebyla v práci. Bylo to v novém baru, který Blakeův bratr Rob otevřel v centru. V Podzemí se semlelo něco, kvůli čemu ho Rob musel zavřít. Říkalo se, že byl jednou nohou v base – asi proto, že neměl licenci na prodej alkoholu. V tom novém baru teď byl Blake manažerem, a když jsme tam s Andrewem vystupovali, dostávali jsme polovinu vybraného vstupného, což bylo víc než kde jinde kromě Aidanova baru. Minulou sobotu jsme shrábli osm set babek.

To byl další příspěvek k našim úsporám, abychom jednou mohli vyrazit tam, kam nás klobouk pošle.

Andrew sice dával do vystoupení všechno jako vždycky, když byl na pódiu, ale já

z něj cítila, že už se nemůže dočkat, až skončíme a půjdeme si vyzvednout Lily k mojí mámě nebo tomu dobrodinci, který se jí zrovna ujal.

Andrewovi to s Lily skvěle šlo. Nikdy jsem nad tím nepřestávala žasnout. V noci vstával stejně jako já, aby ji přebalil, a někdy se mnou zůstával vzhůru, než jsem ji nakrmila. Ne že by neměl svoje „dny“, nakonec není to žádný pan Dokonalý.

Pokakané plíny nebyl zrovna jeho šálek čaje a dneska ráno jsem ho přistihla, jak nad nimi dáví naprázdno. Rozesmála jsem se, ale bylo mi ho tak líto, že jsem mu šla pomoct. Vyrazil z pokoje s límcem košile vyhrnutým k uším a ucpaným nosem.

A… no, nechci úplně předbíhat, ale mám pocit, že Andrew vedle Lily změkl natolik, že začíná mít doopravdy rád Natalii. Aspoň trochu. Když Nat přijde, chová naši malou a rozesmává ji tím svým vzrušeným způsobem řeči, Andrew se tváří, jako že se mu to zamlouvá. Od Lilyiných tří měsíců si nepamatuju, že by o Natalii mluvil jako o hyeně, nebo po mně loupal tím otráveným pohledem, když si myslí, že se Nat nedívá.

Sice sebou pokaždé trhne, když o sobě Nat mluví jako o Lilyině kmotře, ale… všechno chce svůj čas. Však on se s tím smíří.

ANDREW

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

9. února – Lilyiny první narozeniny

„Aidan a Michelle jsou tady!“ slyšel jsem Camryn z obývacího pokoje.

Zapnul jsem Lily poslední knoflík na zadním dílu šatů a vzal ji za ruku. Jenže ona nesnášela, když jsem ji tak držel. Vždycky se mi vykroutila a sama se mě chytla za malíček.

„Tak pojď, beruško.“ Podíval jsem se na ni. „Jsou tady strejda Aidan a teta Michelle, přijeli se podívat na naši oslavenkyni.“

A přísahám: ona věděla, co jí říkám.

Sevřela mi malíček ještě pevněji, zachichotala se a udělala velký krok dopředu. Nebyl jsem dost rychlý, abych jí stačil. Sehnul jsem záda, udělal s ní prvních pár kroků a pak ji nechal běžet na těch baculatých, hezounkých nožičkách před sebou. Když se na rohu začala kácet, chytil jsem ji za ruku, zvedl ji ze země a postavil zase na nohy. Začala chodit v deseti měsících. Její první slovo bylo „máma“, ještě o něco dřív. Hned potom začala říkat „táta“. Když jsem to slyšel poprvé, úplně jsem se rozsypal.

A Camryn se nepletla – Lily měla oči po mně. Zezelenaly jí.

„Lily!“ vykřikla dramaticky Michelle. Přidřepla si před ní a roztáhla náruč. „Páni, ty už jsi tak veliká!“ Políbila ji na tváře a na čelo a na nos a Lily se zahihňala. „Mňam, mňam, mňam!“ vypískla Michelle a předstírala, jako by Lilyiny tvářičky ochutnávala.

Zadíval jsem se na svého synovce Averyho, kterého si Aidan nesl na boku. Natáhl jsem se pro něj, ale chlapeček byl plachý a schoval tvářičku do tátova ramene. Ucouvl jsem a doufal, že se Avery nerozbrečí.

„Už se staví na nožičky?“ zeptala se Camryn, která přišla za mnou.

Michelle se vydala za Lily do obývacího pokoje se spoustou růžových a červených balonků naplněných heliem, které se vznášely pod stropem. Když Lily pochopila, že na ně nedosáhne, přestala se snažit a zamířila rovnou k hromadě dárků.

Aidan předal Camryn dvě zabalené krabice a pokračoval za Michelle a Lily do obýváku.

„Už začíná,“ odpověděl na dotaz na Averyho pokroky. „Drží se nábytku a snaží se dělat kroky, ale zatím se ještě bojí pustit.“

„Vypadá přesně jako ty, brácho,“ poznamenal jsem. „Chudák dítě.“ Kdyby měl Aidan volnou ruku, už by mě praštil.

„Je rozkošnej,“ namítla Camryn a pokusila se vzít ho do náruče. To samozřejmě je, ale musel jsem bratříčka trochu poškádlit.

Avery se na Camryn nejdřív podíval, jako by chtěl říct, co si to dovoluje… ale pak mi oplatil, že jsem byl ošklivý na tatínka, protože se od ní nechal bez námitek pochovat.

Aidan se rozesmál.

Pak skoro zároveň dorazili další hosté: Nancy a Roger, Natalie a Blake, Sarah a její přítel, který už měl dítě se svou bývalou partnerkou. Za chvíli zazvonili naši sousedé Mason a Lori, mladí manželé s dvouletým chlapečkem. Všichni přinesli dárky. Lily se předváděla jako obvykle. Opírala se rukama o zem, skláněla hlavu a vystrkovala na nás zadeček s plínkami. Pak předstírala, že padá, křičela bác a všichni se smáli.

„Ta má ale vlásky,“ divila se Michelle. Obrátila se na Nancy. „Měla Camryn takhle světlounké vlásky, když byla malá?“

„Měla přesně takové,“ potvrdila moje tchyně.

Později, když všichni dorazili, Lily otevřela všechny dárky a jako její matka zpívala, tancovala a předváděla se. Když pak sfoukla svíčku (vlastně já jsem ji sfoukl za ni), málem se utopila v dortu a polevě. Měla ji na tvářích, na řasách, v nosních dírkách, všude. Camryn se jí nejdřív snažila zabránit, aby neudělala moc velký nepořádek, ale brzy to vzdala a Lily si užívala, jak se jí to líbilo.

Po všem tom vzrušení pak usnula vyčerpáním dlouho předtím, než odešli poslední hosté.

„Aspoň že jsme ji stihli vykoupat,“ zašeptala Camryn nad její postýlkou.

Vzal jsem Camryn za ruku a vytáhl ji ven z Lilyina pokoje. Dveře jsem nechal pootevřené jenom na škvírku.

Další dvě hodiny jsme leželi v obýváku a dívali se na film. Camryn mě pak políbila na rty a odešla do sprchy.

Vypnul jsem televizi a rozhlédl se po místnosti. Slyšel jsem, jak v koupelně hučí voda a na ulici jezdí auta. Vybavil jsem si rozhovor, který jsem měl se svým šéfem – že už jsem v práci dva roky a mám nárok na dvoutýdenní dovolenou. Jenže dva týdny by ani náhodou nestačily na to, co chceme s Camryn všechno podniknout. Když jsme plánovali, že na měsíc nebo i víc odjedeme z Raleighu, práce byla to jediné, co se nám nepodařilo vyřešit. Nikdo z nás nechtěl přijít o místo, ale nakonec jsme se dohodli, že to je oběť, kterou jsme ochotní udělat. A budeme ji muset podstoupit, jestli si chceme splnit svoje sny a nestát se otroky každodennosti, monotónního života, který nás tak děsil.

Věděli jsme, že ve své práci nezůstaneme navždycky. A o to šlo.

Ale řekl jsem šéfovi, že děkuju, že si tu dovolenou v příštích měsících vyberu.

Rozhodl jsem se, že mu nijak nenaznačím svůj úmysl odejít, dokud si nepromluvím s Camryn.

Vstal jsem z pohovky a donesl si od počítače zápisník. Posadil jsem se s ním ke kuchyňskému stolu a začal psát na papíry všechna ta místa, která jsme s Camryn chtěli navštívit: Francie, Irsko, Skotsko, Brazílie, Jamajka… Psal jsem, až se stůl pokryl útržky papírů. Pak jsem každý přeložil, našel Camrynin kovbojský klobouk a v tu chvíli voda v koupelně utichla.

Camryn přišla do kuchyně s mokrými vlasy přilepenými k hlavě.

„Co to děláš?“ podivila se, ale došlo jí to ještě dřív, než jsem stačil odpovědět.

Posadila se vedle mě. A usmála se. To bylo dobré znamení.

„Někdy v květnu nebo červnu můžeme vyrazit,“ navrhl jsem.

Pročesala si hřebenem mokré vlasy, jak nad tím uvažovala. Pak hřeben odložila na stůl. „Myslíš, že už je na to Lily připravená?“

Přikývl jsem. „Jo, myslím, že jo. Už chodí. Říkali jsme si, že počkáme, až začne.“ Camryn zase přikývla, ale netvářila se přesvědčeně. „To jí to začne brzo,“

zamumlala.

Určitě nejsme jako jiní rodiče. Většina z nich by naprosto odmítla představu, že by s tak malým dítětem cestovali do zahraničí. My ne. Uznával jsem, že to není pro každého, ale pro nás rozhodně ano. Samozřejmě to nebude stejné, jako když jsme

s Camryn sami dva jezdili po Státech. Kdy jsme bezcílně projížděli autem jedno místo za druhým, celé dny a týdny a měsíce. To by s dítětem nešlo – Lily by se v autě hrozně nudila. Ne, teď šlo spíš o to zastavit se ve městech, která chceme vidět, zůstat tam dost dlouho a pak jet zase dál, ale se spoustou přestávek a odpočinku. Taky si bohužel nebudeme moct vzít chevelle.

Camryn si přitáhla klobouk a zalovila v něm rukou. „Jsou tam všechny, co jsme měli na seznamu?“

„Jasně.“

Přimhouřila na mě škádlivě oči. „Ty kecáš.“

„Cože? Ne, vážně, jsou tam všechny.“

Dloubla mi nahou nohou do lýtka pod stolem. „Ty tak kecáš, Andrewe.“ Začala vytahovat papírky, rozkládala je a četla nahlas.

„Jamajka.“ Odložila ho. „Francie. Irsko. Brazílie. Bahamy. Panenské ostrovy.

Mexiko.“ Jeden papírek se vršil na druhém.

Když je vytáhla skoro všechny a uvnitř zbyl jen jeden, podržela ho v prstech a prohodila: „Něco mi říká, že tohle taky není Itálie.“

Vážně nevím, jak jsem zrovna na to mohl zapomenout.

Když jsem se snažil nesmát se moc nahlas, Camryn papírek rozbalila a přečetla:

„Austrálie.“ Odhodila ho na hromadu k ostatním. „Měla bych tě potrestat za podvádění.“ Zkřížila si paže na prsou a tvrdohlavě vysunula bradu.

„Ale no tak,“ snažil jsem se udržet vážnou tvář. „Uznej aspoň, že Brazílie je tam jen jednou.“

„Ale napadlo tě, že ji tam dáš desetkrát, viď?!“

Trhnul jsem sebou, protože to zaječela až moc nahlas, a oba jsme se otočili k Lilyiným dveřím.

Camryn se naklonila nad stůl a sykla na mě: „Rozhodně si zasloužíš trest. Tejden bez sexu.“ Pak se zase svezla na židli a ušklíbla se na mě.

Tak tady přestává legrace.

Spolkl jsem svoji hrdost, zaváhal a nadhodil: „Ale no tak, to nemyslíš vážně. Máš to ráda stejně jako já.“

„Jasně že mám,“ potvrdila. „Ale nikde ses nedočet, že ženy mají tu záhadnou schopnost žít bez toho i delší dobu? Já si to klidně udělám sama.“

„Blafuješ.“ Ale jistý jsem si tím nebyl.

Nepatrně přikývla, zatímco v očích se jí zajiskřilo stylem to-si-piš-že-ne.

Znervózněl jsem. „A jak to chceš vyžehlit, co?“

Ušklíbl jsem se. „Udělám, co budeš chtít.“ Zarazil jsem se a zvedl prst. „Pokud to nebude ponižující, nechutný nebo nefér.“

Camryn se rozlil po tváři ještě širší úsměv. Pomalu vstala. Díval jsem se, jak se naprosto soustředěně pohybuje, a začal jsem si říkat, že mi asi něco uniklo. Zastrčila si palce za okraj šortek a zatvářila se, jako by si je chtěla sundat.

Tohle, jo? Tomu chce říkat trest?

Snažil jsem se zachovat vážnou tvář, předstíral jsem, že se mnou ta její gesta vůbec nic nedělají. Že po ní vůbec nešílím, kdepak.

Vydala se ode mě pryč.

„Kam jdeš?“

„Udělat si to.“

„Ehm?“

„Slyšels mě.“

To slyšel, ale… nemyslel jsem, že to takhle skončí.

„A… co můj trest?“

Zastavila se jen na chvíli, aby se po mně ohlédla. „Budeš se dívat.“

„Počkat… cože?“

Začínal jsem chápat. Mrcha jedna.

Šla do obýváku, lehla si na pohovku s hlavou na područce, jednu nohu si přehodila přes opěradlo.

Mrcha, zlomyslná mrcha!

Svůdně se na mě usmála a nic víc jsem nepotřeboval. V další vteřině jsem byl na ní, drtil jí rty pusu. „Na to zapomeň, kotě,“ zašeptal jsem jí horce do úst a políbil ji ještě tvrději.

Chytila mě za tričko a její jazyk se spojil v divokém tanci s mým. V tu chvíli se Lily rozplakala.

Zarazil jsem se. Camryn taky. Otráveně jsme se na sebe zadívali, ale nemohli jsme si pomoct: nakonec jsme se usmáli. Lily spí většinou tvrdě celou noc, ale tohle načasování mě nijak nepřekvapilo.

„Já ji přebalím,“ prohlásila Camryn a zvedla se. Vstal jsem taky a pročísl si prsty vlasy.

Když zmizela v chodbě, vrátil jsem se ke kuchyňskému stolu, napsal na další papír

„Itálie“ a hodil ho do klobouku s ostatními, které jsem zase složil.

O pár minut později dům ztichl. Camryn se podařilo Lily uspat. Přišla za mnou a posadila se na protější židli. Bosé nohy zkřížila pod sebou, podepřela si bradu dlaněmi a zadívala se na mě s láskyplným úsměvem, jako by ji něco napadlo.

„Andrewe,“ začala, „vážně myslíš, že to můžeme podniknout?“

„Co jako?“

„Cestovat s Lily.“

Zarazil jsem se a opřel se o židli. „Jo, to se dá zvládnout, nebo ty si to nemyslíš?“ Její úsměv zeslábl.

„Camryn, ty už nechceš cestovat?“

Zavrtěla hlavou. „Tak to není, vážně. Jen se bojím. Neznám osobně nikoho, kdo by něco takovýho zkusil. Co když si jen něco namlouváme? Třeba to lidi normálně nedělají z nějakýho naprosto rozumnýho důvodu.“

Nejdřív mi to začalo dělat starosti. Obával jsem se, že možná změnila názor.

Dokázal bych se přizpůsobit jejím přáním, ale asi bych se neubránil tomu, abych nebyl trochu zklamaný.

Naklonil jsem se nad stůl proti Camryn a něžně se jí zadíval do očí. „Vím, že to dokážeme. Pokud to chceme oba, pokud to nikdo z nás nedělá kvůli tomu druhýmu, tak jo, Camryn, dokážeme to. Máme na to peníze. Lily ještě dlouho nepůjde do školy. Není nic, co by nám v tom bránilo.“

„A vážně to chceš?“ vyhrkla. „Čestný slovo, že to aspoň ve skrytu duše neděláš kvůli mně?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. I kdybych to nechtěl tak jako ty, chtěl bych to pro tebe – ale já o to opravdu stojím.“

Její úsměv se rozšířil.

„Ale přiznávám, že máš pravdu. Nahání to strach,“ pokračoval jsem. „Kdyby šlo jen o nás dva, je to něco jinýho. Ale jen si to vem. Když neuděláme tohle, co jinýho budeme dělat?“

Camryn se zamyšleně zadívala do dálky a pokrčila rameny. „Asi… pracovat a vychovávat děti tady v Raleighu.“

„Přesně. Strach je tenká linie mezi náma a nima.“ Naznačil jsem, koho mám na mysli – všechny ty spořádané nudné občany, kterými se nechceme stát. Camryn mi rozuměla, viděl jsem jí to ve tváři. Netvrdím, že lidé, kteří se rozhodnou žít a pracovat na jednom místě, dělají něco špatně – ne, pokud jim to tak vyhovuje. Mluvil jsem

o těch, kteří tak žít nechtějí, sní o tom, že by mohli dělat něco jiného, mluví o tom, že to jednou udělají, ale nikdy se to nestane, protože jim v tom zabrání strach.

„Ale co budeme dělat?“ znejistěla Camryn.

„Co budeme chtít,“ odpověděl jsem. „To přece víš.“

„Já vím, ale myslela jsem… potom. Za pět nebo deset let. Co budeme dělat s naším životem, s Lilyiným životem? Moc ráda bych si představovala, že budeme pořád cestovat, ale je mi jasný, že to není možný. Jednou nám dojdou peníze. A Lily půjde do školy. Pak skončíme zase tady a stejně zapadneme mezi ně.“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál se. „Tak jo, oprava: Tenká linie mezi náma a nima jsou strach a výmluvy. Kotě, budeme v pořádku. Lily taky. Budeme dělat, co chceme, pojedeme, kam budeme chtít, a nespokojíme se se životem, který nikdo z nás nechce. Ať se stane cokoli – dojdou nám peníze, nedokážeme si najít práci, abychom si je vydělali, Lily bude muset do školy –, vyřešíme to. Možná tím, že se budeme muset usadit na jednom místě, třeba se i vrátit zpátky sem. Prostě v tu chvíli uděláme, co budeme muset. Ale zrovna teď –“ přísně jsem na ni ukázal přes stůl, „– zrovna teď si s tím hlavu dělat nemusíme.“

Camryn se usmála. „Tak jo. Jen jsem chtěla mít jistotu.“ Pokývl jsem na stůl a přistrčil k ní klobouk.

„Vybíráš první.“

Začala lovit uvnitř, ale pak se zarazila a přimhouřila na mě oči. „Přidals tam Itálii?“

„Jo, čestný slovo.“

Camryn věděla, že jí nelžu. Zalovila v klobouku a podržela jeden papírek v sevřené dlani.

„Na co čekáš?“ zeptal jsem se.

Položila dlaň na stůl. „Chci, abys to přečet ty.“

Přikývl jsem a vzal si od ní lísteček. Přečetl jsem si název destinace a okamžitě jsem nás tam všechny tři viděl. Byl jsem tak soustředěný na Brazílii, že jsem na jiné země ani nemyslel. Ale teď mě moje představivost pohltila.

„No?“ vyjela na mě netrpělivě Camryn.

Usmál jsem se a odhodil papírek na desku stolu. „Jamajka. Vypadá to, že jsme oba prohráli.“

Camryn se zeširoka usmála. Ten lísteček, který ležel mezi námi na stole, byl mnohem víc než nápis naškrábaný propiskou. Dal do pohybu zbytek našeho společného života.

CAMRYN

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Byl to tak úžasný, skvělý život.

Jako by to bylo včera, když jsme ke konci jara vyrazili na Jamajku. Lily měla žluté šaty a dvě květinové sponky ve vlasech. V letadle do Montego Bay nekřičela ani neplakala. Dokonalý andílek. A když jsme doletěli do prvního cíle na našem putování a vystoupili, všechno se najednou proměnilo ve skutečnost.

To, že Andrew a já… jsme jiní. Ale k tomu se dostanu.

Je to už dlouho a musím to vzít popořadě.

Dva měsíce předtím než jsme nastoupili do letadla, jsem si pořád dělala starosti. Chtěla jsem to udělat a opakovala si Andrewova slova, že se nemám bát, jenže… já se bála, samozřejmě. Tak moc, že dva dny před odletem jsem to málem odpískala.

Vzpomněla jsem si na to, jak jsme se po našem seznámení dohodli, že spolu vyrazíme na cestu – tenkrát, když po mně chtěl, abych mu naházela věci do cestovní kabely.

„Tak kam pojedeme nejdřív?“ Složila jsem vrchní tričko a uhladila ho. Andrew dál prohraboval šatnu.

„Tohle ne, Camryn,“ namítl káravě. „Žádný plány. Prostě si jen sedneme do auta a pojedeme. Žádný mapy, žádný itineráře ani –“ Otočil ke mně hlavu. „Co to děláš?“

Vzhlédla jsem od skládání druhého trička.

„Balím ti.“

Uslyšela jsem zadunění, jak vyhodil z botníku černé tenisky. Pak se vynořil i on a zamířil ke mně. Tvářil se, jako bych dělala něco neslýchaného. Vzal mi tričko

z rukou.

„Nebuď tak pořádná, kotě. Prostě to tam naházej.“

Byla to tak nepodstatná vzpomínka, ale dala mi sílu nasednout do letadla. Věděla jsem, že jestli na to budu dál myslet, nakonec to vzdám, dovolím strachu, aby ovládal můj život. A nejen můj – celý náš život, od téhle chvíle už napořád.

A každý den, když se ohlížím zpátky, je jediná věc, která mě děsí: vědomí, jak málo chybělo, abychom strávili život v Severní Karolíně.

Zůstali jsme tři týdny na Jamajce. Tolik se nám tam líbilo, že se nám vůbec nechtělo odjet. Ale měli jsme před sebou tolik dalších míst, která musíme navštívit.

A tak jednou po večeru stráveném na pláži zábavou s místními sáhl Andrew pro sáček (vyměnili jsme kovbojský klobouk za červenou igelitku od whisky Crown Royal, protože byla skladnější) a vylosoval Japonsko. Na druhé straně oceánu…

To jsme nečekali. Takže nutno říct, že jsme se vykašlali na losování, a vybrali ty země, které byly nejblíž: Venezuela, Panama, Peru, nakonec i Brazílie. Projeli jsme je

všechny a nejdelší dobu jsem strávili v Temuco v Chile. Zásadně jsme se vyhýbali zemím, které nejsou pro turisty bezpečné, všem městům a místům, kde docházelo

k nějakým nepokojům. A čím delší dobu jsme cestovali, tím víc jsme cítili spřízněnost s každou kulturou, kterou jsme poznali. Jedli jsme místní stravu, účastnili se místních akcí, učili se jazyky – jen základní fráze, ale vždycky jsme to s Andrewem nějak zvládli.

Na svátky jsme se vrátili do Států. Díkůvzdání jsme strávili v Raleighu, Vánoce

v Galvestonu, Nový rok v Chicagu. A Lilyiny druhé narozeniny taky v Raleighu. Vzali jsme ji k dětskému lékaři na pravidelnou prohlídku, aby nám potvrdil, jestli se správně vyvíjí. A Andrew se nechal prohlédnout taky. Byl shledán stejně zdravým jako jeho dcera.

Než začalo jaro, dohodli jsme se s Andrewem, že pronajmeme náš dům Natalii a Blakeovi. Vlastně to tak bylo dokonalé. Oni si zrovna něco hledali a nám by se peníze za pronájem hodily, plus by někdo platil náklady spojené s domem. Pořád

jsme měli v bance dost peněz, ale cestování už se do nich pořádně zakouslo. Ale taky jsme se začali učit, jak cestovat levně, využívali jsme hostely, levné hotely a často

i chatky. Nepotřebovali jsme žádný luxus, jen bezpečné a čisté místo pro Lily.

Nejvíc nám asi ušetřilo peníze, že jsme necestovali jako turisté. Nekupovali jsme suvenýry ani žádné zbytečnosti, neutráceli jsme peníze za nejrůznější atrakce, jako to dělají lidé na dovolených. Kupovali jsme jen jídlo, občas si dopřáli nějakou dražší pochoutku nebo koupili novou hračku Lily, když už ji ty staré začaly nudit.

Taky jsme tu a tam vystupovali a přivydělávali si tím, jenže s Lily to znamenalo, že jsme nikdy nevystupovali spolu. Neodvažovali jsme se nechat ji ani na chvíli v péči někoho cizího. Nakonec jsem přestala zpívat úplně, Andrew zpíval sám a doprovázel se na akustickou kytaru. Pak toho ale časem taky nechal. V cizích zemích poslouchají jinou hudbu, nerozumějí slovům v angličtině a brzy jsme zjistili, že na publikum jinde naše písničky nepůsobí tak jako doma.

Pár měsíců po Lilyiných druhých narozeninách jsme usoudili, že je zase čas vyrazit. Chtěli jsme toho procestovat co nejvíc do doby, než se budeme muset usadit, aby Lily začala někde chodit do školy. A já byla připravená na Evropu. Jak se blížilo léto, vyrazili jsme do Portugalska.

Ten den, kdy jsme vystoupili z letadla na Jamajce, jsme s Andrewem „dospěli“.

Zkrátka jsme teď jiní. Jasně, hodně nám v tom pomohla Lily, už od narození. Ale když jsme sešli po schůdkách z letadla a ucítili vítr ve tvářích, konečně jsem poznala, že povětří ve vzdálených zemích je cítit na kůži úplně jinak. Ale taky jsme věděli, že tohle už je doopravdy na nás. Jsme v cizí zemi s naší dcerou a nesmíme ani na chvíli polevit v pozornosti.

Dospěli jsme.

ANDREW

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Hodně jsem přemýšlel o svém životě předtím, než jsem poznal Camryn, a připadalo mi trochu děsivé, jak moc jsem se změnil. Byl jsem… Camryn tomu říkala „děvkař“, na střední i potom později, ale Camryn věděla o každé ženě, se kterou jsem kdy něco měl. O časech, kdy jsem obrážel večírky. Věděla o mně skoro všechno. Sice jsem

o minulosti hodně přemýšlel, ale nechyběla mi. Tu nostalgii, o které mluvila Camryn při našem druhém pobytu v New Orleansu, jsem cítil jenom tu a tam při vzpomínkách na dětství a na dospívání s bratry.

Nelitoval jsem v minulosti ničeho, i když jsem byl pořádný divoch. Ale znova zažít bych to už nechtěl. Podařilo se mi v životě zaskórovat, získal jsem krásnou manželku i dceru, a to bylo skoro víc, než jsem si zasloužil.

Včera jsem se dozvěděl, že Aidan a Michelle se po dvou dětech a několika letech manželství rozvádějí. Měl jsem za to na ně vztek, ale každý asi nedokáže mít vztah jako Camryn a já. Zajímalo by mě, jestli by spolu vydrželi, kdyby svoje manželství nepohřbili pod nánosem práce. Bratra jeho bar úplně pohltil a Michelle byla taky nadšená pro svou profesi. S Camryn se nám zdálo, že se ti dva od sebe vzdalují, a to docela dávno – bavili jsme se o tom už tehdy, než se narodila naše Lily.

„Jenom pracují, nic víc,“ prohodila jednou večer Camryn. „Pracují, starají se o Averyho a Molly, dívají se na televizi, jdou do postele.“

Zamyšleně jsem přikývl. „Jo, jsem rád, že my jsme takhle neskončili.“

„Já taky.“

Zato Asher měl moc milou holku, Leu. A byl jsem na něj hrdý, když se jednoho dne prostě spontánně rozhodli, že budou bydlet v Madridu. Můj bráška si vedl dobře, stal se z něj odborník na software, a to mohl dělat kdekoli. Nemusel, mohl klidně zůstat ve Wyomingu, ale asi jsme si podobnější, než jsem kdy tušil. Lea má naštěstí stejné zájmy a cíle jako on, jinak by dopadli spíš jako Aidan a Michelle. Vymýšlí totiž a šije krásné šaty a prodává je přes internet. Vydělává si tak hodně slušné peníze, jak jsem slyšel. Camryn taky přemýšlela, že by mohla dělat něco podobného, než jí došlo, že na to by musela umět šít.

Díky tomu jsme při cestě do Španělska mohli bydlet u nich. Asher samozřejmě protestoval, že jim nemusíme nic dávat, ale Camryn trvala na tom, že zaplatíme nájem, aby si nepřipadala jako „vyžírka“, jak to sama formulovala.

„Tak dolar za pobyt,“ ustoupil Asher.

„Ne,“ odmítla Camryn. „Šest dolarů osmdesát čtyři centů za týden, ani o cent míň.“ Asher se rozesmál. „Ty seš cvok, holka. Tak jo. Šest dolarů osmdesát čtyři centů.“

Chtěli jsme tam zůstat jen pár týdnů, ale jednou večer jsme měli s Camryn zásadní rozhovor.

„Andrewe, já myslím, že bychom měli na čas zůstat tady, v Madridu. Nebo se vrátit do Raleighu. Ne že bych chtěla, ale…“

Zvědavě jsem se na ni zadíval, ale začal jsem chápat, že asi myslíme na totéž. „Já vím, co chceš říct,“ ujistil jsem ji. „Cestování s Lily není tak snadný, jak jsme si mysleli.“

„Ne, o to nejde.“ Zadívala se do prázdna, ponořená v myšlenkách. „Myslíš, že děláme dobře? Že ji pořád vozíme z místa na místo?“

Konečně se na mě zase podívala. Z jejího pohledu jsem soudil, že čeká jen na moje přikývnutí: ano, děláme dobře.

„Samozřejmě že děláme,“ ujistil jsem ji. „Tohle jsme chtěli dělat od prvního dne.

Nemáme čeho litovat. Jasně, hodně toho přizpůsobujeme Lily. Kvůli jejímu bezpečí se vyhýbáme místům, co bychom jinak rádi viděli, zůstáváme všude tak dlouho, aby si stačila pořádně odpočinout. Ale děláme dobře.“

Camryn se slabě usmála. „Třeba jí vštípíme lásku k cestování.“ Zčervenala.

„Snad…“

„Máš pravdu,“ přikývl jsem.

„Tak co myslíš, že máme udělat?“ zeptala se.

Zůstali jsme nakonec s Asherem a Leou tři měsíce, než jsme se zase vydali dál. Měli jsme před sebou ještě jednu zastávku, než se vrátíme do Států: Itálii. Camryn mi konečně přiznala, proč tolik toužila jet zrovna tam. Její táta ji vzal s sebou, když letěl obchodně do Itálie. Tehdy jí bylo patnáct a naposledy se cítila jako malá holčička.

Strávili spolu hodně času, věnoval se jí víc než svým obchodním záležitostem.

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“ zeptal jsem se jí, než jsme vyrazili do Říma. „Co když si tam pokazíš vzpomínky jako tenkrát, když ses vrátila do toho lesa, kde sis v dětství hrála?“

„Jsem ochotná to risknout,“ odpověděla, když balila Lilyiny věci do našeho kufru.

„Navíc nechci oživovat těch šest dnů s tátou, jen na ně vzpomínat. A nemůžu si pokazit vzpomínky, které se mi už stejně pletou.“

Ale když jsme byli ve Věčném městě, viděl jsem, že Camryn si pamatuje všechno. Šla se s Lily posadit na Španělské schody, asi tak, jako to kdysi udělal její táta s ní.

„Máme tě moc rádi, beruško,“ ujistila Camryn malou. „Víš to, viď?“ Stiskla jí ruku. Lily se usmála a políbila ji na tvář. „Já taky, mamí.“

Pak se Lily posadila Camryn mezi pokrčené nohy a matka jí upletla z blonďatých vlásků cop, který jí nechala splývat přes rameno tak, jak ho nosila sama.

Usmál jsem se a vzpomněl si na jeden dávný den.

„Co bys myslel?“ pokrčila rameny. „Asi je to přátelský gesto, ne, když jeden druhýmu přinese jídlo.“

„Aha.“ V očích mi zajiskřilo. „Takže teď jsme přátelé?“

„No jasně,“ odpověděla. „Myslím, že jsme něco jako přátelé. Aspoň do Wyomingu.“

Natáhl jsem k ní pravici. Zdráhavě ji uchopila.

„Přátelé do Wyomingu,“ opakoval jsem, ale věděl jsem, že ji musím mít. Musím ji mít dál, nejen do Wyomingu. Navždycky by mohlo stačit.

Hlavou mi prolétlo, jak daleko jsme se od té chvíle dostali.

Po třech letech na cestách nastala konečně chvíle, kdy jsme se vraceli domů.

Když jsme přijeli do Raleighu, Natalie a Blake nám uvolnili náš skromný domek

a našli si bydlení na druhém konci města. Lily později začala chodit do školky a školy a pár dalších let jsme žili spokojeně, ale pořád v nás byla nějaká prázdnota. Díval jsem se, jak moje dcera vyrůstá v krásnou dívku se sny a cíli a ambicemi, které byly podobné těm našim. Rádi jsme si s Camryn mysleli, že jsme ji tak ovlivnili, ale Lily je osobnost. A byla by i bez nás.

Nemohl bych na ni být pyšnější.

Zdá se to už tak dávno. No, asi to je dávno. Ale dodnes se ohlížím na tu dobu, kdy jsem potkal Camryn v Kansasu v autobuse. Ty vzpomínky jsou tak živé a barevné, že mám chuť natáhnout ruku, abych se jich dotkl. Kdybychom tehdy nedali oba sbohem svému starému životu, neposlali do háje mínění ostatních a neudělali si to po svém, nikdy bychom se nepotkali. Kdyby Camryn nepotlačila strach z neznámého, nikdy bychom nenasedli na letadlo na Jamajku. Žili jsme si tak, jak jsme chtěli, ne tak, jak od nás jiní čekali. Riskovali jsme, vybírali si nezvyklé cesty, nenechali se cizím míněním nikdy odradit od svých snů a nikdy jsme nedělali nic, co by nás nebavilo.

Samozřejmě, někdy jsme dělali to, co jsme museli – třeba i pracovali ve fast foodech –

, ale nenechali jsme se v životě ničím omezovat. Nenechali jsme zvítězit osud, našli jsme způsob, jak si ho určit sami. Protože máme jen jeden život. Jen jeden pokus, jak ho prožít. Takže ten pokus musíme popadnout za pačesy a běžet s ním s větrem

o závod.

A myslím, že se nám to zatraceně povedlo.

Vážně už nevím, co víc dodat. Ne že by náš život skončil, protože skončila naše cesta. To jen načas. Pořád toho s Camryn máme tolik před sebou. Tolik míst, kde jsme ještě nebyli, tolik životních pravidel, kterým jsme se ještě nevzepřeli.

Dnešek je první den zbytku našeho života. Je to zvláštní den pro Lily, pro nás, pro všechno, na čem nám třem záleží. Náš příběh je u konce, ale naše cesta ne. Protože vždycky budeme žít na hraně. Na hraně věčnosti.

EPILOG

O patnáct let později

Lily

„Lily Parrishová!“ vykřikla paní Morrisonová moje jméno. Slyšela jsem, jak mí přátelé a rodina křičí a hvízdají a tleskají.

Posadila jsem si absolventskou čapku na hlavu, přidržela si ji a vyšla po dřevěných schůdkách na pódium. Čapka mi moc neseděla. Táta si ze mě dělal srandu, že mám divný tvar hlavy a že to je mámina vina, protože on má hlavu naprosto dokonalou.

Když jsem šla přes pódium, z davu se ozývalo další tleskání a hvízdání

a povykování. Srdce mi prudce tlouklo. Byla jsem tak vzrušená. Myslím, že jsem se posledních dvacet minut pořád jenom usmívala.

Ředitelka Hanoverová mi podala diplom. Vzala jsem si ho od ní a potlesk ještě zesílil. Zadívala jsem se do první řady na naše, jak sedí vedle sebe, oči rozzářené vzrušením. Máma mi poslala pár polibků. Táta na mě mrkal a tleskal. Oba na mě byli tak hrdí, až se mi z toho chtělo brečet. Nebýt jich, nestála bych tady. Lepší rodiče bych si nemohla přát.

Když bylo po maturitním obřadu, našla jsem svého kluka Gavina a společně jsme se propletli davem k našim.

Máma mě objala a políbila na čelo. „Tys to zvládla, Lily!“ Stiskla mě. „Jsem tak hrdá!“ Slyšela jsem v jejím hlase slzy.

„Mami, nebreč, rozmažeš si řasenku.“ Prsty si projela pod očima.

Táta mě k sobě přitiskl. „Gratuluju, holčičko.“

„Díky, táto.“

Přitáhl si mě k sobě a ochranitelsky mě objal kolem pasu.

Pak loupl pohledem po Gavinovi a změřil si ho od hlavy k patě, tak jako to dělal celé dva roky, co jsme spolu s Gavinem chodili. Ale teď už to bylo jen z legrace.

Aspoň… víceméně. Tátovi trvalo rok, než si Gavina oťukal a otestoval natolik, že mě s ním pustil na rande bez svého nebo mámina doprovodu. To bylo tak trapné! Jenže

Gavina tohle přehnané ochraňování neodradilo, a to byl myslím jeden z důvodů, proč ho mí rodiče začali respektovat.

Je vážně bezva a věřím, že naši to v hloubi duše dobře vědí.

„Gratuluju, Gavine.“ Táta mu potřásl rukou.

„Díky.“ Viděla jsem na svém klukovi, že se táty pořád ještě trochu bojí. Bylo to roztomilé.

Naši pro mě u nás doma uspořádali velkolepou oslavu, kam dorazili úplně všichni.

Tím myslím doslova všichni. I lidi, které jsem neviděla už léta: strejda Asher a teta Lea přiletěli až ze Španělska! Přijel i strejda Aidan s bratránkem Averym a sestřenicí

Molly a se svou novou ženou Alicí. Taky babičky Nancy (které se nesmí říkat babička) a Marna. Nancy na tom není dobře. Má roztroušenou sklerózu.

„Panebože, holka, tak ty mě opustíš!“ zaúpěla moje nejlepší kamarádka Zoey, když za mnou zaskočila. Vyrůstaly jsme spolu, stejně jako její máma Natalie a moje mamka kdysi tady v Raleighu.

„Já vím, ale budu za tebou jezdit!“ Objala jsem ji.

„No jo,“ vzdychla si. „Ale bude se mi děsně stejskat.“

„Hele, tak se přestěhuj do Bostonu, a budeme to mít k sobě blíž!“

Zoey protočila panenky. Vyhoupla se na barovou stoličku a dlouhé černé vlasy se jí svezly po zádech. „Holka, vypadá to, že se ani nepostěhuju do Bostonu, ani nezůstanu v Severní Karolíně.“

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se překvapeně.

Posadila jsem se vedle ní. Na chvíli jsme se odmlčely, protože do kuchyně přišel strejda Cole vyhodit pár prázdných láhví od piva.

Zoey si znova povzdychla, opřela se lokty o bar a začala si natáčet pramínek vlasů na prst. „Táta s mámou se stěhujou do San Franciska.“

„Cože? Fakt, jo?!“ vyjekla jsem ohromeně.

„Jo.“

Nedokázala jsem poznat, jestli je zklamaná, nebo jenom neví, jak se má cítit. „Ale to je paráda,“ zkusila jsem ji povzbudit. „Ty se nechceš stěhovat?“

Zoey se přestala opírat o pult a zkřížila si nohy. „Já nevím, co si mám myslet, Lil. Je to tak daleko od domova. Bude to tam úplně jiný než tady.“

„Jasně, ale je to San Francisco!“ připomněla jsem jí. „Hned bych tam jela.“ Pousmála se.

Strejda Cole, dlouhán s věčně zachmuřenou tváří, za námi vylovil z lednice další piva. Nesl láhve s hrdly zastrkanými mezi prsty. Když mě míjel, usmál se na mě

a ponořil se zase do vřavy v obývacím pokoji.

Strejda je bezva. Když dorazil, dal mi gratulaci, ve které bylo dvě stě dolarů.

„Zoey, podle mě je to super. A upřímně, nemůžu se dočkat, až pojedu navštívit svou nejlepší kamarádku do Kalifornie. Jo, páni – stačí už ten zvuk. Kalifornie,“ opakovala jsem dramaticky.

Zoey se rozesmála. „Budeš mi tak chybět, Lil.“

„Ty mně taky.“

Její máma, teta Nat, přišla do kuchyně i se Zoeiným tátou, strejdou Blakem. Teta šla do lednice a zeptala se přes rameno: „Tak už ses Lily svěřila?“

„Jo, zrovna jsem jí to řekla.“

„Co si o tom myslíš, Lily?“ zeptala se teta.

Blake Zoey zezadu políbil do vlasů, vzal si od Nat pivo a zamířil ven, asi si zakouřit.

„Je to paráda!“ prohlásila jsem. „To jsou změny. Já se stěhuju na kolej do Bostonu, Zoey do Kalifornie. Ani jedna z nás už nezůstane tam, kde jsme vyrůstaly, ale to mi vždycky připadalo jako jedině správný.“

„Ty jsi rozhodně Andrewova a Camrynina dcera,“ prohlásila teta Nat a ušklíbla se.

Hrdě jsem se usmála a seskočila z barové stoličky, abych se s Nat a Zoey vrátila do obývacího pokoje.

„Přípitek!“ zahalekal táta. Stál uprostřed místnosti a držel v ruce pivo. Podíval se přes místnost na mě stejnýma zelenýma očima, jako mám já. „Na naši holčičku Lily. Ať to na vysoký všem natře!“

Všichni zvedli sklenice. „Na Lily!“

Strávila jsem zbytek dne s rodinou, přáteli a s Gavinem, kterého tak miluju. Jsme si tolik podobní. Začali jsme spolu chodit krátce po tom, co se sem přestěhoval

z Arizony. Měl skříňku vedle mě, chodili jsme společně skoro na všechny předměty. Zoey se na něj taky hned zaměřila, což není divu – je hrozná koketa. Pamatuju si, jak tehdy první den školního roku prohlásila: „Ten bude můj. Sleduj a uvidíš.“ Nechtěla jsem se jí do toho míchat, jenže na Gavina byla asi její povaha až moc bujná. Ale možná je to její zásluha, že jsme skončili spolu. Nebýt jí, možná by se se mnou nikdy nedal do řeči.

A Zoey se o něj přestala zajímat ve chvíli, kdy dal najevo, že se mu líbím já.

Je to zvláštní, protože jsme si s Gavinem tak podobní, až mám pocit, že nás musel svést dohromady osud. Oba jsme chtěli na stejnou univerzitu. Líbí se nám stejná hudba, filmy a knížky i televizní pořady. Oba milujeme výtvarné umění a dějepis. Oba jsme snili o cestování po Africe. Gavina zajímá archeologie, mě památkové rezervace.

Není to můj první kluk, polibek s ním nebyl můj první, ale jinak je u mě na prvním místě ve všem. Neumím si představit, že bych strávila život s někým jiným. Doufám, že budeme jako naši. Vážně, moc v to doufám.

Prázdniny po konci střední školy jsem strávila s mámou a tátou. A nepromarnila jsem z toho času ani minutu, protože jsem věděla, že bude vzácný. Na podzim jsem se odstěhovala na kolej a naši měli stejně velké plány jako já. Myslím, že odvedli skvělou práci, když mě vychovali a postarali se mi o bezvadný domov. Ale vždycky jsem věděla, že až z něj jednou odejdu, začnou si plnit svoje sny.

Tolik jim to přeju. Hrozně se mi po nich stýská, ale jsem šťastná, že jsou takoví. Píšou mi dopisy – ne e-maily, opravdové psané dopisy. Všechny si je schovávám.

Mají razítka z Argentiny a Brazílie a Kostariky a Paraguaye. A taky ze Skotska, Irska,

Dánska a zemí po celé Evropě. Jsem šťastná, že naši jsou tak svobodomyslní

a podnikaví, jezdí po světě. Obdivuju je. Vyprávěli mi, jak se seznámili a co všechno prožili, když byli jen o něco starší než já, jejich vztah začal dost bouřlivě, ale nakonec se všechno usadilo. Mamka mi prozradila, jak mívala jako holka deprese. Ne moc do podrobností, hodně mi toho asi pořád tají. Chtěla mi dát najevo, že jsou tady s tátou vždycky pro mě, ať se bude dít cokoli, bez ohledu na to, co se mi stane nebo jak se rozhodnu.

Asi se bojí, že až na mě přijdou těžké časy, mohla bych být stejně bezradná jako ona. Ale upřímně, já si ani neumím představit, že bych někdy byla nešťastná.

Mamka mi vyprávěla i o tátovi. Jak se seznámili v dálkovém autobuse – jo, zrovna tam. Musela jsem se smát, ale když pomyslím na všechny ty věci, které spolu překonali, musím je obdivovat.

Máma tvrdí, že táta byl zamlada dost divoch, a proto mu tak dlouho trvalo, než přišel na chuť Gavinovi. Ne že by to nějak rozváděla, ale znělo to, jako by táta… ne! Fuj. No nic.

Od rodičů jsem se toho tolik naučila. Třeba jak drahocenný je život a že člověk nemá pohrdat žádnou vteřinou, protože každá může být jeho poslední. Táta mi vždycky kladl na srdce, abych byla sama sebou, stála si za tím, čemu věřím, myslela vlastní hlavou, nepapouškovala cizí rozumy. Říkal mi, že lidi se vždycky budou snažit přimět mě, abych byla jako oni, a nesmím tomu podlehnout, protože jinak taková budu, než se stačím vzpamatovat. Máma zase dbala na to, abych chápala, že život je mnohem bohatší než chodit do práce jen kvůli výplatě a platit účty a být otrokem společnosti. A že nemusím žít podle ničích představ, jen podle vlastních. To já si vyberu svou cestu. Já se musím postarat, aby byl můj život něčím pozoruhodný, ne aby splynul s životy jiných nudných lidí kolem mě. Nakonec je to moje volba, jen moje. Někdy je to těžké rozhodování, kdy člověk musí obracet burgery nebo mýt toalety, kdy přichází o lidi, které miloval, a některé dny nemusí být tak zářivé jako jiné. Ale když se nenechám usmýkat těžkostmi, jednoho dne si budu žít přesně tak, jak chci. A bez ohledu na to, co se stane a koho ztratím, nikdy nebudu smutná navždycky.

Ale hlavně jsem se od rodičů naučila hodně o lásce. Mě milují absolutně, to je jasné, ale myslím to tak, že jsem se hodně naučila z toho, jak se milují mezi sebou. Znám dost manželských párů – od těch mých přátel, jejichž rodiče se nerozvedli –, ale neznám žádný, kde by si ti dva byli tak oddaní jako naši. Celý můj život byli nerozluční. Pamatuju si pár hádek, jasně, ale zase se vždycky hned usmířili. Nevím, čím to je, že je pouto mezi nimi tak silné, ale každopádně doufám, že to po nich nějakým kouzlem zdědím.

Gavin za mnou přišel na koleji do pokoje. Zavřel dveře a posadil se na kraj mé postele. „Další dopis od vašich?“

Přikývla jsem.

„A kde jsou teď?“

„Peru.“ Zadívala jsem se na obálku. „Tyhle končiny milujou.“ Ucítila jsem na koleni jeho ruku. „Máš o ně strach?“

Znovu jsem mírně přikývla. „Jo, ale jenom proto, že tady je to místama vážně nebezpečný. Nechci, aby skončili jako –“

Gavin se natáhl po mé bradě. „Budou v pořádku, uvidíš.“

Snad má pravdu. Naši takhle putují s batohem po světě už dva roky, a to nejhorší, co se jim zatím stalo – aspoň podle toho, co mi řekli –, bylo, že tátu jednou okradli

a pak měli nějaký problém s pasy. Jenže stát se může cokoli, když jsou takhle sami na cestě.

Zřejmě jsem tohle zdědila po mámě. To, jak si pořád se vším dělám starosti.

„Za dva roky si takhle budou dělat starosti oni s tebou,“ prohlásil a líbnul mě na rty.

„To doufám.“ Usmála jsem se na něj. „Máma si bude nejspíš každou noc představovat, jak na mě útočí lev.“

Gavin se po mé hlášce zazubil.

Rozhodli jsme se před šesti měsíci, že po skončení univerzity opravdu pojedeme do Afriky. Když jsme se seznámili, byl to jen sen, o kterém jsme tu a tam mluvili. Teď se z něj stal cíl. Aspoň prozatím. Za dva roky se toho ještě může změnit…

Složila jsem dopis a vsunula ho do bílé obálky, kterou jsem položila na noční stolek. Gavin se natáhl po mé ruce. „Tak můžeme?“ Vstala jsem s ním z postele.

Vyrazili jsme oslavovat Gavinovy narozeniny s našimi přáteli. Než jsem vyšla z pokoje, naposledy jsem se láskyplně ohlédla na noční stolek za dopisem.