J. A. REDMERSKI

Na hraně zapomnění 1.

KAPITOLA PRVNÍ

Natalie si už asi deset minut natáčela na prst stejný pramínek vlasů. Dovádělo mě to k šílenství. Zavrtěla jsem hlavou, přitáhla si k sobě ledové latte a přiložila rty k brčku. Natalie seděla proti mně. Lokty se opírala o kulatý stolek a bradu si držela v dlaních.

„Je boží,“ prohlásila s pohledem upřeným na kluka, který se zrovna postavil do fronty. „No tak, Cam. Můžeš se na něj aspoň podívat?“

Protočila jsem panenky a znova se napila. „Nat, copak ti musím pořád připomínat, že máš kluka?“

Natalie chvíli předstírala, že se na mě mračí. „Seš moje matka, nebo co?“ Ale nedokázala se na mě dívat moc dlouho, když se jí před očima tyčilo to ztělesnění mužského šarmu, které si u pultu objednávalo kávu a koláčky. „A co, Damonovi je jedno, když se dívám. Na očích mu tak nesejde, důležitý jsou nohy: když je každou noc roztáhnu jen pro něj, je to v pohodě.“

Prudce jsem vypustila dech z plic a zrudla.

„Koukni! Tý jo.“ Moje kamarádka se zeširoka usmála. „Rozesmála jsem tě.“ Zalovila rukou v rudé kabelce. „To si musím poznamenat.“ Vytáhla mobil a otevřela si elektronický diář. „Sobota 15. června.“ Ťukla několikrát prsty na obrazovku. „13.54 – Camryn Bennettová se zasmála jednomu z mých sexuálních vtípků.“ Pak mobil zastrčila zpátky a podívala se na mě tím svým „terapeutickým“ pohledem. „Prostě se mrkni,“ vyzvala mě, tentokrát vážně.

Natočila jsem trochu hlavu, abych viděla k pultu, jen abych ji uspokojila. Ten kluk zrovna odcházel od pokladny. Přešel na konec pultu a zvedl z něj svou kávu. Byl vysoký, s dokonale tvarovanými lícními kostmi. Okouzlující, ukázkově zelené oči, hnědé vlasy ostříhané na ježka.

„Jo,“ připustila jsem s pohledem upřeným na Natalii, „je boží, a co s tím?“

Natalie se nejdřív musela pokochat pohledem na to, jak objekt jejího zájmu vychází dvojitými skleněnými dveřmi ven, přechází kolem výkladu a mizí na chodníku, než mi odpověděla.

„Ach. Ježíši. Kriste,“ pronesla s očima vykulenýma nevírou.

„Je to jen chlap, Nat.“ Znova jsem přiložila rty k brčku. „Měla by sis dát na čelo cedulku ,jsem posedlá klukama‘. Ale fakt. Podívej se na sebe, skoro slintáš.“

„To si snad děláš kozy?“ Nataliin vážný výraz se změnil v nelíčený šok. „Camryn, chápeš, že máš problém? Vážnej problém.“ Opřela se zády o židli. „Měla bys asi zvýšit dávky léků, ale fakt.“

„Přestala jsem je brát. V dubnu.“

„Cože? Proč?!“

„Protože je to k smíchu,“ prohodila jsem nenuceně. „Nemám sebevražedný sklony, tak proč bych to do sebe měla ládovat?“

Natalie si zkřížila paže na prsou a zavrtěla hlavou. „Ty myslíš, že tohle se předepisuje jen lidem, co se chtějí zabít? To teda ne.“ Krátce na mě namířila prst a zase ho ukryla v ohybu paže. „Jde o chemickou rovnováhu, nebo jak se tomu nadává.“

Ušklíbla jsem se na ni. „Jo? A odkdy seš tak vzdělaná a vyznáš se v tom, co se předepisuje na stovky diagnóz při léčení duševních nemocí?“ Trochu jsem nazdvihla obočí. Jen nepatrně, abych jí dala najevo, že nemá vůbec ponětí, o čem mluví.

Když na mě místo odpovědi nakrčila nos, dodala jsem: „Uzdravím se po svým. Nepotřebuju, aby to za mě dělaly pilulky.“ Chtěla jsem to prohodit s nadsázkou, ale do hlasu se mi nechtěně vkradla hořkost. To se mi stává často.

Natalie si povzdychla a úsměv jí definitivně zmizel z tváře.

„Omlouvám se,“ hlesla jsem. Cítila jsem se špatně, že jsem na ni tak vyjela. „Hele, já vím, že máš pravdu. Netvrdím, že nemám občas zmatek v pocitech a že se nechovám jako mrcha –“

„Občas?“zamumlala pochybovačně Natalie, ale pak se zašklebila. Viděla jsem, že už mi to odpustila.

To se taky stává často.

Pousmála jsem se na ni. „Prostě si na všechno potřebuju přijít sama, chápeš?“

„Na covšechno?“ To už znělo podrážděně. Naklonila hlavu ke straně. „Cam, neříkám to ráda, ale někdy se prostě všechno posere. Musíš se z toho prostě dostat. Dělat něco, co tě těší.“

Tak jo. Možná nebyla jako terapeutka zase tak nejhorší.

„Já vím, že máš pravdu,“ prohodila jsem. „Ale…“

Natalie nakrčila obočí. Čekala. „Ale co? No tak, ven s tím!“

Krátce jsem zaletěla pohledem ke zdi. Tak často jsem tady seděla, uvažovala o životě, rozebírala všechny jeho stránky. Nechápala jsem, co tady, sakra, dělám. Ani teď jsem to nechápala. Proč jsem v téhle kavárně s holkou, kterou znám prakticky od narození. Včera jsem uvažovala o tom, proč mám potřebu vstávat každý den prakticky ve stejnou dobu jako den předtím, dělat všechno tak, jako jsem to dělala den předtím. Proč? Co nás nutí dělat všechny tyhle věci, když hluboko v duši cítíme touhu se od toho osvobodit?

Odvrátila jsem se od stěny a zadívala se na svou nejlepší kamarádku. Věděla jsem, že nepochopí to, co jsem měla na jazyku. Ale stejně jsem to potřebovala vyslovit.

„Napadlo tě někdy, jaké by to bylo, hodit si na záda batoh a vydat se do světa?“ Nataliiny rysy se uvolnily. „Vlastně ne,“ vypravila ze sebe. „To mi přijde… na prd.“

„Tak se nad tím chvíli zamysli.“ Opřela jsem se o stolek a soustředila pozornost jen na ni. „Jen ty a batoh s tím nejnutnějším. Žádný placení účtů. Žádný vstávání ráno ve stejnou dobu a chození do práce, kterou nesnášíš. Jen ty a širej svět kolem. Nikdy bys nevěděla, co ti přinese další den, koho potkáš, co budeš jíst, kde spát.“ Došlo mi, jak jsem se nechala unést představivostí. Teď asi sama vypadám posedle.

„Začínáš mě děsit,“ prohlásila Natalie a nejistě se na mě zadívala přes plochu stolku. Nazdvihla obě obočí, jako by je chtěla vyrovnat do stejné výšky. „Taky to znamená pořád chodit. A hrozí, že tě někdo znásilní, zavraždí a pohodí u silnice. A věčně seš na nohou…“

Prostě si myslí, že mi už totálně přeskočilo.

„Jak tě to vůbec napadlo?“ zeptala se a upila trochu ze své kávy. „Zní mi to jako krize středního věku. Jenže tobě je teprve dvacet.“ Pak dodala jako poznámku pod čarou: „Nemyslím, že bys zatím v životě sama zacvakala nějakej účet.“

S hlasitým srknutím se znova napila.

„To sice ne,“ připustila jsem a chvíli mlčky uvažovala. „Ale jednou je budu platit, až začneme bydlet spolu.“

„No jasně,“ potvrdila Natalie a zaťukala prsty na kelímek. „Všechno přesně napůl – počkat.

Nechceš z toho vycouvat, že ne?“ Připadalo mi, že ztuhla. Ostražitě mě pozorovala.

„Ne, pořád do toho chci jít. Příští tejden se stěhuju od mámy a budu mít spolubydlící, co je posedlá po chlapech.“

„Ty potvoro!“ Rozesmála se.

Pousmála jsem se a vrátila se ke svým pochmurným úvahám, i když zrovna tohle Natalie určitě nechtěla. Jenže měla pravdu, vždycky jsem byla potvora. Ještě než Ian umřel, měla jsem dost nekonvenční sny. Místo abych si představovala nové sexuální polohy, které jsme spolu ještě nevyzkoušeli, tak jako to dělala Natalie s Damonem (se kterým chodila už pět let), snila jsem o věcech, které byly důležité… totiž důležité v mém světě. Třeba jaké by bylo cítit na kůži povětří vzdálených zemí. Jak voní oceán. Proč mě vždycky ohromí zvuk deště. „Ty máš prostě hlubokou duši,“ tvrdil o mně Damon.

„Ježíši!“ ozvala se Natalie a s brčkem v puse zavrtěla hlavou. „Ty seš fakt zatraceně depresivní,

víš?“

Po chvilce najednou vstala. „Hele, jdeme. Já už tyhle filozofický debaty dál nesnesu, a tyhle malebný kavárničky jako by v tobě probouzely to nejhorší. Večer jdeme do Podzemí.“

„Cože? – Ne, tam já teda nejdu.“

„Ale jo, to – teda – jdeš.“ Zahodila prázdný kelímek do koše a chytila mě za zápěstí. „Tentokrát jdeš se mnou, protože máš bejt moje nejlepší kámoška, a neprostě už jako odpověď neberu.“ Po lehce opáleném obličeji se jí rozlil úsměv, ale rty měla dál sevřené.

Věděla jsem, že to myslí vážně. Když se takhle dívala, s tou směsí vzrušení a odhodlání, vždycky to myslela vážně. Nejjednodušší asi bude podřídit se jí, jinak mi to nedaruje. Když má člověk tak rezolutní nejlepší kamarádku, musí jít někdy cestou nejmenšího odporu.

Vstala jsem a pověsila si kabelku přes rameno.

„Jsou teprve dvě,“ upozornila jsem Natalii.

Dopila jsem zbytek latte a hodila prázdný kelímek do koše.

„Jasně, ale nejdřív ti musíme koupit nový hadry.“

„Ehm, to ne,“ vypravila jsem ze sebe, když mě prostrkala skleněnými dveřmi do svěžího březnového vzduchu. „Snad jako dobrej skutek stačí, že s tebou pudu do Podzemí. Nechci si nic kupovat. Mám spoustu oblečení.“

Natalie se do mě zavěsila. Vykročily jsme po chodníku kolem parkovacích hodin. Ušklíbla se a podívala se na mě. „Tak jo, ale nech mě aspoň, ať ti oblíknu něco svýho.“

„Co je na mým oblečení špatnýho?“

Natalie našpulila rty a protáhla bradu, jako by se mlčky ptala, proč ta pitomá otázka. „Jdeme do Podzemí,“ pronesla, jako by tohle bylo jediné zdůvodnění, které potřebuju.

No, možná bylo. Jsme sice nejlepší kamarádky, ale v něčem se nemůžeme víc lišit. Natalie je rockerka, která má už od Klubu rváčůslabost pro Jareda Leta. Já jsem spíš typ nenápadné holky a černou nosím jen na pohřby. Natalie nosí černou pořád, na hlavě má účes ve stylu emo a ani po smrti by se nenechala přistihnout v ničem z mého šatníku, protože to je na ni moc obyčejné. Což si já rozhodně nemyslím. Vím, co a jak nosit, a kluci – když náhodou věnuju pozornost tomu, jakou pozornost věnují mému zadku v džínách – s tím problém taky nemají.

Ale Podzemí je přesně pro lidi Nataliina ražení, takže se asi budu muset jeden večer podřídit a obléknout se jako ona. Ne že bych ji chtěla napodobovat, to jsem nikdy nedělala. Ale radši ze sebe na pár hodin udělám někoho, kým nejsem, když mi to pomůže zapadnout, než abych tam přitahovala pozornost a povýšené pohledy.

KAPITOLA DRUHÁ

Do Podzemí jsme dorazily, když se začalo stmívat. To už jsme měly za sebou okružní jízdu v Damonově vytuněné dodávce. Damon vždycky zabočil na příjezdovou cestu, vystoupil a zdržel se uvnitř domu asi tři nebo čtyři minuty. Když se vrátil do auta, nikdy neřekl ani slovo. Aspoň ne o tom, proč zašel zrovna do toho domu nebo s kým tam mluvil. Vůbec se nesnažil, aby ty jeho návštěvy vypadaly normálně, jenže na Damonovi není rozhodně nic normálního nebo obvyklého. Já toho kluka miluju. Znám ho skoro tak dlouho jako Natalii, ale nikdy jsem se nedokázala smířit s jeho přístupem k drogám. Ve sklepě pěstuje trávu, ale sám ji nehulí. Kromě mne a pár nejlepších přátel nikdo netuší, že frajer jako Damon Winters je pěstitel konopí, protože většina z nich vypadá jako ubožáci s dlouhými vlasy, co se zasekli někde mezi sedmdesátými a devadesátými lety. Tenhle popis se na Damona rozhodně nehodí, vypadá spíš jako mladší bratr herce Alexe Pettyfera. Tráva navíc není jeho styl. Kdepak, Damon dává přednost kokainu, a trávu pěstuje jen proto, aby na něj měl peníze.

Natalie předstírá, že Damonovo počínání je naprosto neškodné. Ví, že sám nehulí, a tvrdí, že tráva vlastně není tak špatná, a když si ji chtějí lidi dopřávat, tak co? Tak nic. Čili podle ní vůbec nevadí, když jim v tom uspokojování nevinné potřeby Damon pomáhá.

A odmítá brát na vědomí, že Damonova tvář se při pohledu na kokain rozzáří mnohem víc než při pohledu na její různé tělesné části.

„Takže dneska si to užiješ, jasný?“ Když jsem vystoupila ze zadního sedadla, Natalie zavřela moje dvířka svými půlkami a pak se na mě úpěnlivě zadívala. „Přestaň se tomu bránit a prostě se snaž, jo?“

Protočila jsem panenky. „Nat, já přece nejsem předem rozhodnutá, že se mi to nebude líbit. Chci si to užít.“

Damon obešel auto a položil nám oběma ruce zezadu kolem pasu. „Tak já jdu dneska hned se dvěma superkočkama.“

Natalie do něj dloubla loktem a předstírala zamračení. „Sklapni, jo? Nebo začnu žárlit.“ To už se na něj uličnicky zašklebila.

Damon nechal sklouznout ruku z jejího pasu a chytil ji za zadek. Natalie vypískla a vytáhla se na špičky, aby ho políbila. Chtěla jsem navrhnout, jestli by nechtěli trochu vychladnout, ale to by bylo plýtvání dechem.

Podzemí je ten nejpopulárnější klub v centru Raleighu v Severní Karolíně, ale v žádném telefonním seznamu ho nenajdete. O jeho existenci vědí jen lidi jako my. Patří chlápkovi jménem Rob, který si před dvěma lety pronajal opuštěné skladiště a utratil asi tak milion z konta svého bohatého taťky, aby to místo proměnil v tajný noční podnik. Během dvou let se z Podzemí stal klub, kde si místní rokenrolové sexy hvězdy mohly plnit své rockové sny s vřískajícími fanynkami a fanoušky. Není to ale žádný podřadný zapadák. Zvenku to možná vypadá jako opuštěné skladiště ve městě duchů, ale uvnitř je to luxusní rockový klub s blikajícími barevnými reflektory, jejichž kužely žíhají plochu, se svůdnými číšnicemi a jevištěm tak velkým, že by na něm mohly hrát dvě kapely najednou.

Aby se udrželo utajení klubu, jeho návštěvníci musejí zaparkovat někde ve městě a přijít pěšky.

Silnice plná aut u „prázdného skladu“ by vypadala zatraceně podezřele.

Zaparkovali jsme u Mekáče a udělali si asi desetiminutovou procházku strašidelným městem.

Natalie se vymanila z Damonova objetí, vmáčkla se mezi nás a začala mi vyjmenovávat seznam toho, co mám a nemám dělat. „Když se tě někdo zeptá, seš volná, jasný? Nechci slyšet nic takovýho jako s tím klukem v Kancelářských potřebách.“

„Co Cam dělala v Kancelářských potřebách?“ rozesmál se – Damon.

„Damone, ten kluk po ní jel,“ pronesla Natalie a naprosto přehlížela skutečnost, že stojím vedle ní.

„Stačilo by jí jednou zavířit řasama a normálně by jí koupil auto – a víš, co mu řekla?“ Protočila jsem panenky. „Nat, ty seš hrozná. Tak to vůbec nebylo.“

„Jo, kotě,“ potvrdil Damon. „Jestli ten kluk prodává kancelářský svorky, asi nebude nikomu jen tak kupovat auto.“

Natalie ho s předstíraným hněvem plácla do ramene. „Neříkala jsem, že tam dělal. Vypadal jako dítě lásky… no, třeba… Brada Pitta, nebo…“ Luskla prsty, aby z hlavy vylovila další jméno, „Johnnyho Deppa, fakt! A tady Miss Neposkvrněnýho panenství mu na žádost o telefon sdělila, že je lesba!“

„Tak už zmlkni, Nat!“ vyhrkla jsem podrážděně, jak už mě její sklony k přehánění začínaly míchat.

„Nevypadal ani jako Pitt, ani jako Depp, byl to normální kluk, ne zrovna ošklivej.“

Otočila se zase k Damonovi. „To je fuk. Ona zase bude lhát, aby si je udržela od těla. Vůbec bych se nedivila, kdyby mu řekla, že má chlamydie nebo filcky.“

Damon vyprskl smíchy.

Zastavila jsem se na temném chodníku, zkřížila paže na prsou a skousla si spodní ret.

Natalie si uvědomila, že už nejdu vedle ní, a rozběhla se zpátky. „No jo, no jo! Hele, já prostě nechci, aby sis sama šlapala po štěstí, to je všechno. Tak mi jen slib, že když po tobě vyjede kluk, co nevypadá úplně k zahození, že ho hned neodpálkuješ. Co je na tom, trochu se s ním pobavit, poznat se navzájem? Vždyť po tobě nikdo nechce, abys s ním hned šla do postele.“

Tak tohle má u mě. Něco mi slíbila!

Damon přišel k nám a objal zezadu Natalii kolem pasu. Přitiskl jí rty ke krku.

„Možná bys ji měla nechat, ať si dělá, co chce, kotě. Přestaň ji sekýrovat.“

„Díky, Damone,“ zamumlala jsem. Mrknul na mě.

Natalie našpulila rty. „Máš pravdu. Už budu mlčet, přísahám.“

Jo, něco takového už jsem slyšela…

„Fajn,“ řekla jsem a vykročila po chodníku dál. V jejích botách mě už teď příšerně bolely nohy. U dveří do klubu stál na stráži obr, mohutné paže zkřížené na prsou. Natáhl k nám pravici.

Nataliina tvář se uraženě zkroutila. „Cože? Rob teď vybírá vstupný?“ Damon sáhl do zadní kapsy a vylovil peněženku.

„Dvacka za osobu,“ zavrčel obr.

„Dvacka? To si ze mě doprdele děláš kozy?!“ zaječela Natalie.

Damon ji něžně odstrčil a vlepil do obrovy dlaně tři dvacetidolarovky. Vyhazovač si je strčil do kapsy a mávl na nás, že můžeme jít. Vstoupila jsem jako první. Damon položil Natalii dlaň na kříž a postrkoval ji před sebou.

Když procházela kolem vyhazovače, zamračila se na něj. „Určitě si to nechává pro sebe,“ zamumlala. „Zeptám se na to Roba.“

„Kašli na to,“ doporučil jí Damon. Prošli jsme do dlouhé tmavé chodby, osvětlené jedinou blikající zářivkou, a dorazili k nákladnímu výtahu na konci.

Kovové dveře klece se za námi zavřely a my se s hlučným kodrcáním snesli do suterénu. Bylo to jen o jedno podlaží níž, ale výtah rachotil tak, až jsem měla strach, že se každou chvíli utrhne a pošle nás vstříc jisté smrti. Jak jsme klesali do útrob Podzemí, hluk dunících bubnů a povykujících opilých vysokoškoláků a různých ztracených existencí byl čím dál silnější. Výtah s rachocením dosedl na podlahu, další obr otevřel klec a pustil nás ven.

Natalie do mě zezadu narazila. „Tak honem!“ vykřikla a plácla mě z legrace po rameni. „Myslím, že hrajou Four Collision!“ Její hlas se vznesl nad randál kolem nás. Vydali jsme se do hlavního sálu.

Natalie držela Damona za ruku a pak se pokusila chytit i moji. Věděla jsem, co má v úmyslu, a nehodlala jsem se nechat pohltit davem poskakujících zpocených těl v těch pitomých vysokých botách.

„No tááák!“ pobídla mě skoro prosebně. Rýhy kolem nosu se jí prohloubily. Chňapla po mé ruce, sevřela ji do svých a přitáhla mě k sobě. „Přestaň se chovat jako mimino! Jestli si na tebe někdo bude dovolovat, osobně mu nakopu zadek, jasný?“

Damon se na mě ze strany šklebil.

„No jo!“ Podřídila jsem se a šla za nimi. Natalie by mi jinak snad vykloubila rameno, jak mě vlekla. Dostali jsme se na taneční parket a Natalie se začala chovat jako typická nejlepší kámoška: tancovala těsně u mě a otírala se o mě tělem, abych si připadala, že k nim vážně patřím. Ale po chvíli toho nechala a soustředila se výhradně na Damona. Bylo to skoro, jako by si to spolu rozdávali na parketu, ale nikdo si toho nevšímal. Jen já, a nejspíš proto, že jsem byla jediná holka v sále, která tady neměla kluka, s nímž by dělala totéž. Využila jsem toho, že mě ani jeden z nich nevnímá, a vymanila

se z masy svíjejících se těl. Zamířila jsem k baru.

„Co ti mám namíchat?“ zeptal se mě vysoký blonďák za pultem, když jsem se vytáhla na špičky a vklouzla na prázdnou barovou stoličku.

„Rum s kolou.“

Začal tím, že nasypal do sklenice kostky ledu. „Takže tvrdej alkohol, jo? A ukážeš mi průkazku?“ Ušklíbl se.

Nedala jsem se. „Ukážu ti průkazku, když ty mi ukážeš licenci na prodej alkoholu.“ Ušklíbla jsem se taky. Kluk se usmál.

Namíchal mi pití a přistrčil ho ke mně.

„Já vlastně moc nepiju,“ prohodila jsem a napila se brčkem.

„Moc?“

„Málokdy. Ale dneska mám pocit, že potřebuju vzpruhu.“ Odložila jsem skleničku a přejela prstem po obroučce.

„A proč?“ Barman otřel pult papírovou utěrkou.

„Hele, bacha,“ zvedla jsem varovně ukazováček, „jestli si – myslíš, že si tady začnu vylejvat srdce podle klasickýho filmovýho klišé, tak seš na omylu.“ Jedna amatérská terapeutka Natalie mi úplně stačí.

Kluk se rozesmál a zahodil papírovou utěrku někam pod pult.

„To je dobře, protože já na rozdávání moudrejch rad moc nejsem.“

Znova jsem se trochu napila. Tentokrát jsem se nad skleničku naklonila, místo abych ji zvedla. Rozpuštěné vlasy se mi nahrnuly do tváře. Narovnala jsem se a zastrčila si je zpátky za ucho. Nesnáším nosit je takhle volně. Je s tím víc potíží, než aby to člověku stálo za to.

„Když to musíš vědět,“ nadechla jsem se, „dovlekla mě sem moje tvrdošíjná kámoška proti mý vůli, ale kdybych nešla, nejspíš by mě vyfotila, jak spím nahá, nebo něco podobně trapnýho, a pak by mě s tím vydírala.“

„Jo, od toho jsou kámoši,“ prohodil barman a opřel se zkříženýma rukama o pult. „Taky jsem měl takovýho. Šest měsíců po tom, co mi dala moje snoubenka kopačky, mě zatáhl do jednoho nočního klubu v Baltimoru. Chtěl jsem jen sedět doma a babrat se ve smutku, ale nakonec se ukázalo, že přesně takovej večer jsem potřeboval.“

Bezva. Takže tenhle kluk si už myslí, že mě zná, nebo aspoň mou „situaci“. Jenže o té neví vůbec nic. Možná má za sebou ošklivý rozchod – něco takového si jednou prožijeme všichni –, ale kdyby to tak bylo všechno! Rozvod našich, starší brácha Cole v base a pak umřel Ian, moje životní láska… Nic z toho jsem mu ovšem vykládat nehodlala. Ve chvíli, kdy se člověk s něčím podobným svěří druhým lidem, se z něj stane plačka, která ostatním tak akorát leze krkem. Pravda je, že problémy máme všichni, všichni někdy zažíváme těžké časy a bolest. Moje bolest je ve srovnání s utrpením spousty lidí procházka růžovou zahradou, tak si vážně nemám proč stěžovat.

„Myslela jsem, že moudrý rady nerozdáváš?“ Sladce jsem se na něj usmála.

„To nerozdávám.“ Napřímil se. „Ale když se z mýho příběhu poučíš, budu rád.“

Mrkla jsem na něj a předstírala, že zase piju. Vlastně jsem ani neměla chuť a rozhodně jsem nechtěla být opilá, hlavně kvůli tušení, že náš odvoz domů bude zase na mně.

Pokusila jsem se uniknout světlu reflektorů. Opřela jsem si loket o bar, položila si bradu na hřbet dlaně a zeptala se: „Tak co se ten večer stalo?“

Blonďák stočil levý koutek úst do úsměvu, zavrtěl hlavou a prohlásil: „Poprvý od rozchodu jsem si zašukal. A říkal jsem si, jak bezvadný to je, když se člověk přestane cejtit k někomu připoutanej.“

Takovou odpověď jsem nečekala. Většina kluků, který znám, by se svou fobii na vztahy snažili maskovat, zvlášť kdyby mě chtěli sbalit. Ten barman se mi vlastně líbil. Jen platonicky, samozřejmě. Nevlhly mi z něj kalhotky, jak říká Natalie.

„Chápu.“ Snažila jsem se usmívat jen uměřeně. „Díky za upřímnost.“

„Proč nebejt upřímnej?“ Pokrčil rameny a začal si míchat rum s kolou pro sebe. „Zjistil jsem, že většina holek má dneska ze vztahů stejnou hrůzu jako kluci. A když si to lidi otevřeně přiznají hned na začátku, aspoň vyjdou ze zástoje na jednu noc bez šrámů.“

Přikývla jsem a sevřela prsty kolem brčka. Za žádnou cenu bych to nepřiznala nahlas, ale naprosto jsem s ním souhlasila. Bylo to vlastně docela osvěžující. Předtím jsem o tom moc neuvažovala, ale… sice jsem na sto jedna procent nestála o vztah, ale pořád jsem člověk. Zástoj na jednu noc by mi nevadil.

Jen ne s tímhle klukem. A s nikým tady z toho místa. Možná jsem na jednorázový nezávazný sex moc zbabělá a to pití už mi leze do hlavy. Nikdy jsem nic takového neudělala a ta představa mi sice připadala vzrušující, ale zároveň mě děsila. Zatím jsem měla v životě jen dva milence: Iana Walshe, mou první lásku, kluka, který mě připravil o panenství a před třemi měsíci zahynul při bouračce. A Christiana Deeringa, kluka, se kterým jsem se snažila začít znova – zmetka, který mi zahnul s jednou zrzavou děvkou.

Jsem jen moc ráda, že jsem mu nikdy nevyznala lásku, protože když ji vyznával on mně, hluboko v srdci jsem cítila, že vůbec nemá ponětí, o čem mluví.

Ale na druhou stranu, možná měl a možná mi po pěti měsících chození zahnul právě proto. Protože jsem mu nikdy neřekla, že ho taky miluju.

Podívala jsem se na barmana a všimla si, že se na mě usmívá a trpělivě čeká, až něco řeknu. Připadal mi fajn, jako by se opravdu snažil chovat přátelsky. Musela jsem připustit, že mu to sluší. Bylo mu nanejvýš pětadvacet a měl mírné hnědé oči, které se usmívaly dřív než ústa. Všimla jsem si, jak se mu pod těsným tričkem napínají svaly. A byl opálený. Rozhodně vypadal jako někdo, kdo tráví život poblíž oceánu.

Přestala jsem si ho prohlížet, když mi došlo, kam se moje mysl zatoulala: k představám, jak vypadá v plavkách a bez trička.

„Jsem Blake,“ představil se. „Robův brácha.“

Robův? Aha, vlastně. To je ten majitel Podzemí.

Natáhla jsem ruku přes pult a Blake mi s ní jemně potřásl.

„Camryn.“

Nataliin hlas jsem zaslechla ještě dřív, než jsem ji uviděla. Razila si cestu mezi chumlem lidí kolem parketu směrem ke mně. Okamžitě zaregistrovala Blakea a oči se jí zatřpytily. Po tváři se jí rozlil široký úsměv. Damon, který šel za ní a držel ji za ruku, si toho všiml taky, ale přejel po mně chladným pohledem. Zmocnil se mě podivný pocit, ale rychle jsem ho zaplašila, když se Natalie vmáčkla k pultu vedle mě.

„Co to tady vyvádíš?“ zeptala se obviňujícím tónem, ale pořád se zeširoka usmívala a přejela několikrát očima z Blakea na mě a zase zpátky, než mi začala věnovat pozornost.

„Dávám si koktejl,“ odpověděla jsem. „Přišli jste se taky napít, nebo mě zkontrolovat?“

„Obojí!“ přiznala. Pustila Damonovu ruku a zabubnovala prsty na pult. „Cokoli s vodkou,“ objednala si u Blakea.

Přikývl a podíval se na Damona.

„Rum s kolou.“

Natalie mi přitiskla rty skoro až k uchu a na pokožce mě zahřál její dech, když zašeptala: „Do hajzlu, Cam, víš, kdo to je?“

Všimla jsem si, že Blake roztáhl rty do úsměvu. Asi ji slyšel.

Cítila jsem, jak mě zahanbením polévá horko. „Jo, jmenuje se Blake,“ zašeptala jsem místo odpovědi.

„Je to Robův bratr!“ Natalie znova sklouzla očima k barmanovi.

Šlehla jsem pohledem po Damonovi. Doufala jsem, že mu to dojde a někam ji odtáhne, ale tentokrát předstíral nechápavost. Kde je ten Damon, kterého znám a který mi vždycky před Natalií chránil záda? Nejspíš ho zase naštvala. Takhle se Damon chová, když si na něj Nat začne otvírat pusu, nebo udělá něco, co prostě Damon nemůže překousnout. Ale jsme tady sotva půl hodiny. Co by za tu dobu mohla provést? Ale pak jsem si uvědomila, že tohle je Natalie, a jestli někdo dokáže vytočit svého kluka do

třiceti minut, aniž by o tom věděl, je to ona.

Sklouzla jsem z barové stoličky, vzala ji za paži a odtáhla ji stranou. Damon nejspíš pochopil moje záměry, protože zůstal stát u baru.

Když kapela na pódiu skončila písničku a spustila novou, připadalo mi, že hrají ještě víc nahlas než předtím.

„Cos udělala?“ vyhrkla jsem na ni a otočila si ji obličejem k sobě.

„Jak to myslíš, co jsem udělala?“ Skoro si mě nevšímala, její tělo se pohupovalo v rytmu hudby.

„Nat, já mluvím vážně.“

Konečně přestala a zadívala se mi do obličeje, jako by v něm pátrala po odpovědích.

„Proč se Damon naštval?“ zeptala jsem se přímo. „Když jsme sem přišli, byl v pohodě.“

Krátce zalétla pohledem k baru, kde Damon upíjel svůj rum s kolou, a zmateně se na mě podívala.

„Já? Nic. Aspoň o ničem nevím.“ Zatvářila se, jako by si snažila vzpomenout, co všechno řekla nebo udělala.

Pak si založila ruce v bok. „A proč myslíš, že je naštvanej?“

„Protože se tak tváří.“ Podívala jsem se na něj ještě jednou. „A já nesnáším, když se hádáte, zvlášť když mám bejt celej večer s váma a musím poslouchat, jak se dohadujete o nějaký pitomosti, co se stala někdy před rokem.“

Nataliin zmatený výraz se proměnil v ďábelský úsměv. „Podle mě seš paranoidní, nebo se možná snažíš odpoutat pozornost od sebe a Blakea.“ V očích se jí objevil škádlivý výraz, který jsem nesnášela.

Bezmocně jsem rozhodila rukama. „Proboha, proč? Jenom jsem si s ním povídala.“

„To je první krok. A culení – culila ses na něj, já to viděla, když jsem za tebou šla! – je druhej krok.“ Její úšklebek se prohloubil. „Vsadím se, že už se tě začal vyptávat na něco osobního… sakra, vědělas už, jak se jmenuje!“

„A to mi tady vyčítá někdo, kdo mi pořád dělal kázání, jak mám sbalit nějakýho kluka? A když je po tvým, neumíš se od toho držet dál?“

Natalie se znova zaposlouchala do hudby. Zvedla ruce trochu nad hlavu a svůdně zahoupala boky.

Jen jsem stála vedle a zírala na ni.

„Nic se neděje,“ ujistila jsem ji stroze. „Dělám, cos po mně chtěla – bavím se s klukem a nevykládám mu, že mám chlamydie, tak prosím tě nedělej scény.“

Dlouze vzdychla a přestala tancovat, aby mi mohla odpovědět. „Asi máš pravdu. Nechám tě, ať se s ním pobavíš, ale jestli tě veme na Robovo patro, chci slyšet všechny detaily.“ Pevně na mě namířila

prst, přimhouřila oko a našpulila rty.

„Jo,“ souhlasila jsem jen proto, abych se jí zbavila. „Ale radši se moc netěš, protože nic takovýho se nestane.“

KAPITOLA TŘETÍ

O jednu hodinu a dvě skleničky později jsem už byla s Blakem na „Robově poschodí“. Připadala jsem si jen lehce omámená. Chodila jsem rovně a mluvila normálně, takže opilost to nebyla. Jen jsem se cítila až nějak moc šťastná, což mi bylo trochu podezřelé. Když Blake navrhl, že „z toho kraválu na chvíli vypadneme“, výstražné sirény v mé hlavě se rozječely jako o překot. Přece nemůžeš v nočním klubu po pár skleničkách zmizet někam s klukem, kterého ani neznáš. Nedělej to, Cam! Nejsi hloupá, tak nedovol alkoholu, aby z tebe dělal hloupou nánu!

Tohle všechno na mě vřískaly. A já je poslouchala až do chvíle, kdy mě přemohl Blakeův nakažlivý úsměv a to, jak nenuceně jsem se s ním cítila. Pak sirény ztlumily zvuk a já už je neslyšela.

„Tak tomuhle se říká Robovo patro?“ zeptala jsem se, když jsem se ze střechy skladiště zadívala na panoráma města. Všechny budovy ve městě zářily jasně modrými a bílými a zelenými světly. Silnice se koupaly v oranžovém světle stovek pouličních lamp.

„A cos čekala?“ Vzal mě za ruku. V duchu jsem sebou škubla, ale nedala jsem nic znát a nechala svoje prsty v jeho dlani. „Nóbl šmajchlkabinet se zrcadlama na stropě?“

Počkat… vlastně ano, něco takového jsem asi čekala. Ale proč jsem s ním potom tak ochotně šla nahoru?

Zmocnila se mě lehká panika.

Napadlo mě, že jsem možná opilejší, než se zdálo, jinak bych to nenechala zajít tak daleko. To mě vyděsilo tak, že jsem skoro úplně vystřízlivěla. Že bych někdy byla ochotná jít s cizím klukem do

„šmajchlkabinetu“, i kdybych byla přiopilá? Že by mě alkohol vážně ohlupoval? Nebo ve mně jen uvolňuje něco, o čem radši nechci vědět, že to v sobě mám?

Zadívala jsem se na kovové dveře zasazené v cihlové stěně a všimla si slabého proužku světla kolem nich. Blake je nechal pootevřené. To bylo dobré znamení.

Zavedl mě k dřevěnému piknikovému stolu a já se na něj nervózně posadila, hned vedle Blakea. Vítr mi rozfoukal vlasy a pár pramínků se mi přilepilo na pusu. Natáhla jsem ruku a zastrčila si je za ucho.

„Dobře že jsem to já,“ prohodil Blake. Sevřel si ruce koleny a zadíval se na město. Chodidla měl opřená o lavici.

Vytáhla jsem nohy na desku stolu a zkřížila je pod sebou v indiánském sedu. Tázavě jsem se na něj podívala.

Usmál se. „Dobře že jsem to já, kdo tě sem přived,“ upřesnil. „Krásná holka jako ty tam v klubu, mezi všema těma nadrženýma týpkama.“ Otočil hlavu ke mně. Jeho hnědé oči jako by ve tmě trochu světélkovaly. „Kdybych to nebyl já, ale někdo jinej, už by z tebe možná byla oběť znásilnění pro příští Křižovatky života.“

To už jsem naprosto vystřízlivěla. Během dvou vteřin se mi všechen alkohol vypařil z krve, jako bych pila jen kolu. Narovnala jsem strnule záda a zhluboka, nervózně se nadechla.

Co mě to, sakra, napadlo?

„Neboj,“ ozval se Blake a zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Nikdy bych neudělal holce nic, co by sama nechtěla. Ani holce, která si dala pár skleniček a jen si myslí, že by to chtěla.“

Měla jsem pocit, jako by se mi právě podařilo uhnout před smrtící kulkou.

Uvolnila jsem trochu ramena a zase se dokázala nadechnout. Jasně, mohl mi namluvit cokoli, ale nějak jsem cítila, že tenhle kluk je naprosto neškodný. Sice jsem se pořád měla na pozoru, ale už jsem se ho přestala děsit. Kdyby chtěl zneužít situace, nejspíš by mě takhle nevaroval předem.

Tiše jsem se zasmála, když jsem si vzpomněla na něco, co říkal.

„Co je tady tak srandovního?“ Zvědavě se na mě podíval.

„Jak jsi mluvil o Křižovatkách života. Ty se na tenhle pořad koukáš?“

Odvrátil se, jako by mu bylo trapně. „Ne. Jen jsem to pokládal za obecně srozumitelnou narážku.“

„Fakt, jo?“ popíchla jsem ho. „No, já nevím. Seš první kluk, kterýho jsem tohle slyšela vyslovit.“ Teď zrudnul. Nejradši bych se nakopla za to, jakou radost mi to udělalo.

„Tak to zůstane jen mezi náma, jo?“ Našpulil na mě nespokojeně pusu.

Usmála jsem se na něj a pak se znova zadívala na rozsvícené město. Doufala jsem, že se mi podařilo rozptýlit jeho očekávání, pokud ke mně něco takového cítil. Byl okouzlující a sexy, ale já mu nehodlala podlehnout. Ještě jsem nebyla připravená na nic jiného než na to, co jsme zrovna dělali: nevinný přátelský rozhovor bez postranních úmyslů na sex nebo vztah. Jenže dosáhnout toho s nějakým klukem je zatraceně těžké, protože většina z nich vidí za každým úsměvem něco, co tam vůbec není.

„Řekni mi,“ začal, „proč seš tady sama?“

„Ne, ne, ne,“ zavrtěla jsem hlavou a s úsměvem na něj zahrozila prstem. „Žádný svěřování barmanovi.“

„No tak, hoď mi aspoň kostičku. Vždyť si jen povídáme.“ Natočil se ke mně a pokrčil nohu tak, aby si ji mohl opřít o desku stolu. „Vážně mě to zajímá. Není to taktika.“

„Taktika?“

„Jo, jako že bych předstíral zaujetí tvým životem, abych se ti snáz dostal do kalhotek. Kdybych se tam chtěl dostat, prostě bych ti to řek.“

„Takže ty nechceš?“ Loupla jsem po něm potměšilým pohledem.

Zatvářil se trochu zaraženě, ale neumlčelo ho to. „Ve finále jo. Byl bych magor, ale kdybych se s tebou chtěl jenom vyspat a vzal tě sem nahoru kvůli tomu, řek bych ti to předem.“

Jeho upřímnost jsem musela ocenit a začala jsem k Blakeovi cítit něco jako respekt. Ale zarazilo mě to prohlášení, že kdyby se se mnou chtěl „jenom“ vyspat. Co dalšího by mohl chtít? Rande? Vztah? Ehm… to ne.

„Hele…,“ usoudila jsem, že bych mu to asi měla dát vědět rovnou, „já nic takovýho nehledám.“

„Nic jakýho?“ O vteřinu později mu to došlo. Usmál se a zavrtěl hlavou. „Neboj, to jsme dva. Vážně jsem tě sem vzal jen proto, že si s tebou chci popovídat, i když je tak těžký tomu uvěřit.“

Něco mi napovídalo, že kdybych chtěla něco z toho, sex nebo rande, Blake by byl pro. Ale dokázal z toho vycouvat tak obratně, že to vůbec nevypadalo, jako bych ho odmítala.

„Abych ti odpověděla,“ vrátila jsem se k jeho otázce, abych mu neodpírala aspoň to popovídání,

„jsem tady sama, protože mám za sebou pár ošklivejch zkušeností a zrovna teď nehledám nic, čím bych si je vynahradila.“

Blake přikývl. „Jo, chápu.“ Odvrátil se ode mě. Jeho světlých vlasů se zmocnil vítr a rozfoukal mu polodlouhou ofinu z čela. „Náhrady jsou na nic, zvlášť na začátku, ale člověk se pořád učí, a to učení bolí nejvíc.“ Podíval se zase na mě, jako by se chtěl ujistit, že mu rozumím. „Když jsme s někým hodně dlouho, začne to bejt pohodlný jako rozšlápnutý tenisky. A dostat se z toho pohodlí, i když je ten vztah nezdravej a jinak šílenej, je hrozně těžký. Je to jako donutit pohodlnýho tlusťocha, aby zvedl zadek z pohovky u televize a začal běhat.“ Možná mu přišlo, že se mnou moc brzo nasadil moc vážnou notu, protože vzápětí dodal zlehčujícím tónem: „Když jsem chodil s Jen, trvalo mi tři měsíce, než jsem si dokázal dojít na velkou, když byla u mě.“

Rozchechtala jsem se, a když jsem se na něj znova dokázala podívat, viděla jsem, že se taky směje.

Začala jsem mít pocit, že se z toho rozchodu se svou snoubenkou ještě nedostal natolik, jak se snaží předstírat. Radši jsem stočila hovor zpátky k sobě, než stejný prozření prožije sám a svět se mu zase rozpadne.

„Můj kluk umřel,“ vyhrkla jsem, hlavně kvůli tomu, abych mu ušetřila tu bolest. „Při bouračce.“

Blakeovy rysy se uvolnily. „Promiň, ježíš, já nechtěl –“

Zvedla jsem ruku. „Ne, to je v pohodě. Chci o tom mluvit.“ Když zlehka přikývl a čekal, co přijde dál, pokračovala jsem: „Bylo to tejden před maturitou.“ Blake mi položil dlaň na koleno, ale chápala jsem, že je to jen konejšivé přátelské gesto.

Začala jsem mu vykládat, co se stalo, když jsem najednou uslyšela hlasitý mlaskavý zvuk. Blake spadl ze stolu na zem. Stalo se to tak rychle, že jsem vůbec nezahlédla Damona, jak se k nám ze strany řítí, ani jsem ho neslyšela rozrazit kovové dveře za námi.

„Damone!“ vykřikla jsem, když srazil znova Blakea k zemi dřív, než se ten chudák stačil zvednout, a začal ho zpracovávat pěstmi. „DOST! DAMONE! PROKRISTA!“

Na Blakea se snesla sprška dalších ran, než jsem se vzpamatovala ze šoku a přiskočila k nim, abych Damona odtáhla. Snažila jsem se ho chytit zezadu za paže, ale byl tak soustředěný na svůj cíl – vymlátit z Blakea duši –, že jsem si připadala jako na hřbetě mechanického býka na moderním rodeu. Spadla jsem pozadu na beton a tvrdě narazila na zadek a dlaně.

Blakeovi se konečně podařilo zasadit Damonovi pořádnou pecku do spánku a zvednout se na nohy.

„Co tě, doprdele, žere, vole?!“ zeptal se a zapotácel se. Levačkou se držel za bradu, jako by si ji zkoušel zasadit zpátky na místo. Z obou nosních dírek mu krvácelo, horní ret měl rozražený a opuchlý. V přítmí vypadala všechna ta krev černě.

„Ty, doprdele, víš!“ zaburácel Damon a znova se na něj vrhl. Skočila jsem po něm a ze všech sil se ho snažila udržet. Obešla jsem ho a zepředu mu prudce strčila oběma rukama do hrudi.

„Přestaň s tím, Damone! Jen jsme si povídali! Co tě to, sakra, popadlo?!“ Ječela jsem tak nahlas, že můj hlas působil cize a napjatě.

Obrátila jsem se ke ztlučenému barmanovi, dlaně jsem nechala na Damonových prsou. „Blakeu, promiň, já –“

„Pusť to z hlavy,“ zavrčel uraženě a tvrdě se ušklíbl. „Už – mizím.“

Otočil se, vydal se ke kovovým dveřím a s hlasitým bouchnutím je za sebou přirazil. Obrátila jsem se zpátky k Damonovi a zuřivě jsem do něj znova strčila. „Ty idiote! Nemůžu uvěřit, jak se chováš!“ Vřískala jsem mu to doslova do tváře, naše obličeje byly jen pár centimetrů od sebe.

Svraštil rty, jak se ještě namáhavě nadechoval. Oči měl vytřeštěné, nezaostřené a trochu divoké.

Zmocnilo se mě jisté podezření, ale známe se dvanáct let, takže jsem ten stín pochyb rychle zahnala.

„Co tě to napadlo, zmizet s klukem, kterýho vůbec neznáš? Myslel jsem, že seš chytřejší, Cam, i když chlastáš!“

Ucouvla jsem a zlostně zkřížila paže před tělem. „Tak podle tebe jsem hloupá? Nic jsme nedělali! Povídalijsme si!“ vykřikla jsem a dlouhé blond vlasy mi sklouzly do obličeje. „Dokážu rozeznat normálního kluka od kreténa! A zrovna teď před sebou vidím to druhý!“

Díval se na mě a zřejmě pod pevně stisknutými rty skřípal zuby. „Nadávej mi, jak chceš, ale já tě jenom chránil.“ Pronesl to překvapivě klidně.

„Před čím?!“ vykřikla jsem. „Před nevhodnou konverzací? Před klukem, co si chtěl fakt jen popovídat?!“

Damon se ušklíbl. „Žádný kluci si nechtějí jen popovídat,“ pronesl, jako by na to byl sám odborník.

„Žádnej kluk neodvede holku, která vypadá jako ty, sem na střechu jen kvůli mluvení. Za pár minut by si tě tady ohnul přes stůl a užil si s tebou. A tady by tě nikdo neslyšel, kdybys začala vřískat, Cam.“

Podařilo se mi spolknout ten knedlík v krku, ale na jeho místě se hned vytvořil další. Možná má Damon pravdu. Třeba mě tak zaslepila Blakeova upřímnost a očividná bolest z rozchodu s jeho snoubenkou, že jsem si přestala dávat pozor… a padla za oběť taktice, jakou na mě ještě nikdy nikdo nepoužil. Jasně, i k takovým situacím dochází, a nejen v televizi… Jenže jsem nemohla uvěřit tomu, že by na mě Blake jen něco zkoušel. Ne. Ohnul by si mě přes stůl jen v případě, že bych si o to sama řekla. A moje srdce mi napovídalo, že ani v tom případě ne.

Otočila jsem se k Damonovi zády. Nechtěla jsem, aby z mého výrazu poznal, že jsem mu byť jen na chviličku uvěřila. Měla jsem na něj vztek kvůli tomu, co udělal, ale nedokážu na něj zuřit dlouho. Udělal to jen proto, že se na mě snaží dávat pozor.

„Cam, podívej se na mě. Prosím.“

Čekala jsem pár vteřin, než jsem se k němu se vzdorovitým výrazem otočila.

Damon mě pozoroval mnohem shovívavějším pohledem než předtím. „Promiň, já jen…“ Vzdychl si a najednou uhnul očima, jako by chtěl vyslovit něco takového, že mi přitom nemůže koukat do očí.

„Camryn, já nesnesu pomyšlení, že bys byla s jiným klukem.“

Měla jsem pocit, jako bych dostala pěstí do břicha. Z hrdla mi dokonce uniklo směšné zajíknutí.

Vykulila jsem oči.

Nervózně jsem se otočila ke kovovým dveřím a pak zase na něj. „Kde je Natalie?“ Musím tohle téma rychle zamluvit. Co to, sakra, plácá? Ne, určitě to nemyslel tak, jak jsem to já pochopila. Asi jsem se přeslechla. Nejspíš na mě teprve teď začal působit všechen ten alkohol. Asi nedokážu uvažovat normálně.

Damon ke mně přistoupil blíž a vzal mi ohnuté lokty do dlaní. Chtělo se mi od něj prudce ucouvnout, ale zároveň jsem byla jako přimrazená, nedokázala jsem pohnout ničím jiným než očima.

„Myslím to vážně,“ pronesl tichým, zoufalým šepotem. „Chci tě už od sedmý třídy.“ Další rána do žaludku.

Konečně se mi od něj podařilo ucouvnout. „Ne. Ne.“ Zavrtěla jsem prudce hlavou, jak jsem se tomu snažila dát nějaký smysl. „Seš opilej, Damone? Nebo sjetej? Musíš bejt mimo.“ Rozpojila jsem ruce a zvedla je chlácholivě do vzduchu. „Hele, musíme najít Natalii. Nic jí o tom nepovím, protože ty už si to ráno stejně nebudeš pamatovat, ale musíme jít. Hned teď.“

Vydala jsem se k zavřeným kovovým dveřím, ale vtom jsem na paži ucítila Damonovo sevření. Otočil si mě k sobě. Ten podivný pocit, který jsem z něj měla už předtím, se teď s plnou silou vrátil. Jako by se ty roky, co jsem ho znala a měla ráda, najednou vymazaly. Díval se na mě ještě divočejším pohledem než předtím, ale zároveň jako by se mu do něj vkradla i něha.

„Nejsem opilej a koks jsem neměl už tejden.“

Už jen proto, že bere koks, mě nikdy nemohl přitahovat. Ale od dětství to byl jeden z mých nejbližších kamarádů, takže jsem mu tenhle návyk odpouštěla. A právě proto, že to byl léta můj kamarád, mi najednou došlo, že mluví pravdu. Pro tentokrát jsem si začala přát, aby radši sjel nějakou tu lajnu. Kdyby byl zfetovaný, mohli bychom na tohle všechno zapomenout.

Podívala jsem se na prsty, kterými mě držel za paži, a najednou si uvědomila, jak silně mě svírá.

Zamrazilo mě.

„Pusť mě, Damone, prosím.“

Místo toho se jeho prsty stáhly ještě pevněji. Pokusila jsem se mu vyškubnout. Trhnul se mnou směrem k sobě, a než jsem stačila něco udělat, přitiskl rty na moje. Volnou rukou mě chytil zezadu za krk, aby si mě přidržel. Pokusil se mi vrazit do pusy jazyk, ale podařilo se mi odtáhnout hlavu a pak ho prudce udeřit čelem do jeho. Ohromilo ho to – mě taky – a instinktivně mě pustil.

„Cam! Počkej!“ slyšela jsem, jak na mě volá, když jsem se rozběhla k bezpečnostním dveřím. Rozrazila jsem je a rozběhla se po kovovém schodišti dolů.

Slyšela jsem, jak jeho kroky dusají za mnou, ale setřásla jsem ho, když se mi podařilo naskočit do klece výtahu. Přirazila jsem za sebou pletivo a prudce stiskla knoflík s nápisem PŘÍZEMÍ. U východu stál stejný obr, který nás pouštěl dovnitř. Proletěla jsem kolem něj. Musela jsem ho trochu odstrčit, abych se dostala ven.

„Klídek, kotě!“ zahulákal na mě, když jsem se rozběhla po chodníku pryč ze skladiště.

Podařilo se mi střídavě doběhnout a dojít až k benzince Shell. Tam jsem si zavolala na dispečink taxislužby, aby pro mě poslali auto.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ráno mě vzbudilo bzučení mobilu. Slyšela jsem ho vibrovat na nočním stolku za hlavou. Na obrazovce jsem viděla nápis NATALIE a pod ním se na mě dívala její široká rozesmátá tvář. Ta mě dokonale probudila. Strnule jsem se posadila na posteli, vzala telefon a nechala si ho chvíli bzučet v dlani, než jsem sebrala odvahu a stiskla přijetí hovoru.

„Kam zmizelas?!“ zavřískl mi do ucha Nataliin hlas. „Ježíši, Cam, nikde jsem tě nemohla najít, a už jsem vyšilovala, a pak se na chvíli ztratil i Damon, a viděla jsem Blakea, jak se vrátil s krví na obličeji, a když přišel Damon, všimla jsem si, žes měla pravdu, byl fakt vytočenej –“ Konečně se nadechla. „Ptala jsem se ho, co jsem zase řekla, nebo jestli je to kvůli tomu, co jsem udělala minulej tejden v restauraci, jenže mě ignoroval a chtěl jít domů a já –“

„Natalie,“ přerušila jsem ji, jak se mi z jejího drmolení motala hlava, „nejdřív se trochu uklidni, jo?“

Shodila jsem ze sebe deku a vstala z postele, s telefonem pořád na uchu. Věděla jsem, že to musím udělat… musím jí říct, co mi tam Damon pověděl. Prostě musím. Nejen proto, že by mi to nikdy neodpustila, kdyby to pak zjistila… ale taky proto, že bych si to neodpustila sama. Na jejím místě bych to taky chtěla vědět.

Ale ne po telefonu. Tohle si žádalo rozhovor tváří v tvář.

„Můžeme se za hodinu sejít v kavárně?“ Ticho.

„No, jo… jasně, ale… seš v pořádku? Měla jsem o tebe takový starosti. Bála jsem se, že tě někdo unes, nebo tak něco.“

„Natalie, jo, jsem –“ rozhodně nejsem v pořádku, „– v pohodě, ale potřebuju s tebou mluvit. Tak za hodinu, a prosím, přijď sama.“

„Damon je doma. Totálně odpadnul.“ V jejím hlase jsem slyšela úsměv. „Holka, včera v noci se mnou dělal věci, o jakejch jsem nikdy netušila, že je umí.“

Při jejích slovech jsem se zachvěla. Jako by se přede mnou rozevírala děsivá propast, jenže já musela předstírat, že se nic neděje. Že jsou to jen slova.

„Jenže já vůbec nemohla myslet na sex, dokud se nedozvím, co je s tebou. Tys mobil nebrala, tak mě nakonec nenapadlo nic jinýho než zavolat tvý mámě, asi ve tři ráno. Řekla mi, že už seš doma a spíš. Měla jsem takovej strach, protože –“

„Za hodinu,“ přerušila jsem ji, než ten kolovrátek spustí zase nanovo.

Zavěsila jsem a ze všeho nejdřív prozkoumala zmeškané hovory. Šest bylo od Natalie, ale dalších devět od Damona. Zprávy v hlasové schránce ale byly jen od ní. Damon po sobě asi nechtěl nechávat usvědčující důkazy.

Ne že bych nějaké potřebovala. S Natalií jsme byly nejlepší kamarádky od chvíle, kdy mi ta potvora ukradla mou oblíbenou Zimní Barbie s čepičkou. Tehdy, když u mě poprvé spala.

Než se Natalie objevila, vypila jsem už půlku svého latte a byla jako na jehlách. Vklouzla na prázdnou židli proti mně. Kéž by se aspoň tak neusmívala. Tím těžší to pro mě bylo.

„Vypadáš příšerně, Cam.“

„Já vím.“

Užasle zamrkala. „Cože? A kde je sarkastický ,díky‘ doprovázený tvým slavným protočením panenek?“

Prosím, přestaň se usmívat, Nat. Prosím, pochop, že moje podivné chování znamená něco vážného… a zvážni taky.

Ale to samozřejmě neudělala.

„Hele… pudu rovnou k věci, jo?“

A bylo to tady. Úsměv jí zmizel z tváře.

Polkla jsem a zhluboka se nadechla. Panebože, nemůžu uvěřit, že se nám tohle děje! Kdyby to byl některý z těch kluků, se kterými chodila v obdobích, kdy se s Damonem na čas rozešli, nebylo by to tak těžké. Jenže tohle je Damon, kluk, se kterým je už pět let. Do jehož náruče se vždycky zase pokorně vrací. Jediný kluk, kterého kdy opravdu milovala.

„Cam, co se děje?“ Natalie vycítila, že se jí chystám říct něco důležitého. Viděla jsem na jejích hnědých očích, jak se snaží odhadnout, jestli je to něco, co by chtěla slyšet, nebo naopak. Možná vytušila, že to nějak souvisí s Damonem.

Už zase se mi krkem posunoval knedlík.

„Včera v noci, když jsem byla s Blakem na střeše –“

Nataliina ustaraná tvář se znovu rozzářila úsměvem. Jako by skočila po příležitosti oddálit nevyhnutelné tím, o čem může žertovat.

Ale zarazila jsem ji dřív, než se do toho mohla pustit.

„Prostě mě teď minutu poslouchej, jo?“

Konečně pochopila, a přirozená hravost jí zmizela z tváře. Pokračovala jsem:

„Damon si myslel, že mě Blake vylákal na střechu, aby si tam se mnou užil. Vrazil tam a vrhnul se na Blakea. Pořádně ho zmlátil. Blake se pochopitelně dožral a odešel. Nechal nás tam samotné.“

V Nataliiných očích jsem už teď viděla obavy. Jako by tušila, co přijde, a už teď mě nenáviděla za to, že to chci vyslovit.

„Damon po mně vyjel, Nat.“ Přimhouřila oči.

„Chtěl mě líbat. Vykládal mi, že to chtěl udělat už od sedmý třídy.“ Dech se jí zrychlil. Slyšela jsem, jak se krátce, namáhavě nadechuje.

„Chtěla jsem ti to říct, abys –“

„Ty prolhaná mrcho.“

Jako bych zase dostala ránu do žaludku. Až na to, že tentokrát mi vyrazila dech úplně.

Natalie vyskočila ze židle a popadla kabelku. Zamračila se na mě svýma temnýma očima pod ofinou z havraních vlasů.

Pořád jsem se nedokázala pohnout, jako by mě svou nadávkou ochromila.

„To tys chtěla Damona už od chvíle, kdy jsem s ním začala chodit,“ zasyčela na mě. „Ty si snad myslíš, že jsem celý léta neviděla, jak se na něj díváš?“ Rty se jí stáhly do úzké čárky. „Doprdele, Cam, ty ses ho vždycky zastávala, vždycky ses do mě navážela, když jsem básnila o jiným klukovi.“ Začala šermovat rukama před obličejem a nasadila nosový tón, který měl asi napodobit můj hlas.

„Máš přece kluka, Nat – Mysli na Damona, Nat – Neměla bys zapomínat na Damona.“ Prudce udeřila dlaní do stolku, takže se rozkymácel ze strany na stranu. Chvíli trvalo, než zase znehybněl. Ani jsem si nepřidržela kelímek s kávou, ale nepřevrhl se. „Dej ode mě a od Damona pracky pryč, rozumíš?“ namířila mi prst do obličeje. „Nebo, přísahám bohu, zmlátím já tebe.“

Prošla dvojitými skleněnými dveřmi ven z kavárny a ticho uvnitř naplnilo vytrvalé cinkání zvonečku nad nimi.

Když jsem se konečně probrala ze šoku, všimla jsem si, že mě tři další zákazníci od svých stolků pozorují. Dokonce i číšnice rychle uhnula očima, když jsem k ní sklouzla pohledem. Zadívala jsem se na stůl a nechala se pohltit obrazci letokruhů. Spustila jsem hlavu do dlaní a zůstala tak dlouho bez hnutí sedět.

Dvakrát jsem jí chtěla zavolat, ale pokaždé jsem si to rozmyslela a položila telefon zase na stůl.

Jak se to mohlo stát? Léta nerozlučného přátelství – uklízela jsem její zvratky, když měla žaludeční virózu, proboha! – a ona mě odkopne jako prašivého psa. Protože je nešťastná, snažila jsem se přesvědčit sama sebe. Je ve fázi popírání. Musím jí dát čas, aby se s tím dokázala vyrovnat. Však jí to dojde, pak mu nakope zadek a vytáhne mě do Podzemí, abychom si obě našli nového kluka. Ale ve skutečnosti jsem ničemu z toho nevěřila. Spíš to bylo tak, že mi ta poraněná část mojí bytosti bránila vidět jinak než rudě vzteky.

Kolem mě prošel starší vysoký host v pomačkaném obleku, a než vyšel ze dveří, střelil po mně očima. Cítila jsem se děsně trapně. Zvedla jsem hlavu a zjistila, že všichni na mě dál zírají. Jako by mě litovali. Nesnáším soucit.

Popadla jsem kabelku, nedbale si nadhodila řemínek na rameno a vypochodovala ven stejně pobouřeně jako předtím Natalie.

Uplynul týden, než jsem o ní znova uslyšela. Nakonec jsem spolykala svou hrdost a zavolala jí – několikrát. Vždycky to skočilo do hlasové schránky. Když jsem jí volala naposledy, změnila si nahrávku. Ahoj, tady Nat. Pokud jste fakt kámoši, nechte mi vzkaz a já se vám ozvu. Pokud to jen hrajete, už mi nevolejte.Chtělo se mi natáhnout se k ní přes telefon a praštit ji do tváře, ale spokojila jsem se s tím, že jsem mrskla s mobilem přes pokoj. Naštěstí jsem si koupila bezpečnostní kryt, jinak by na mně v Applu vydělali dalších dvě stě dolarů za nový mobil.

Dokonce jsem zašla tak daleko, že jsem zavolala Damonovi. Byl to sice ten poslední člověk na zemi, se kterým bych chtěla mluvit, jenže to on držel klíč k mému přátelství s Natalií. Smutné, ale pravdivé. Nevím, co jsem si představovala – že sám sebe práskne a poví Natalii pravdu? Jo. To bylo vážně hodně pravděpodobné.

Pak jsem volat přestala. Začala jsem se vyhýbat naší kavárně a spokojila se s tím, co vydávali za kafe v nejbližší samoobsluze. Když jsem jela na pracovní pohovor v obchodním domě Dillard‘s, radši jsem si tři kilometry zajela, abych nemusela kolem Nataliina bytu.

To místo jsem dostala – byla to pozice asistentky ředitelky. Máma za mě ztratila slovo, protože ředitelka paní Phillipsová byla její dobrá kamarádka. Ale na práci v obchoďáku jsem se těšila asi tak jako na to hnusný kafe z automatu, které jsem teď každé ráno pila.

A pak mi to najednou došlo, když jsem seděla v kuchyni u stolu a sledovala svou na blond odbarvenou mámu, jak něco hledá v lednici: nebudu se stěhovat ke své nejlepší kamarádce, abych s ní bydlela. Buď si najdu vlastní byt, nebo tady zůstanu trčet s matkou, dokud Natalie nedostane rozum. Což taky nemusí dostat nikdy. Nebo to může trvat tak dlouho, že se ze mě stane nesmiřitelná zatrpklá káča, která ji pak pošle do háje.

Kuchyně se se mnou začala houpat.

„Dneska večer přijde Roger,“ linul se z lednice mámin hlas. Napřímila se a otočila se ke mně. Měla až moc silně nalíčené oči. „Pamatuješ si ho, viď?“

„Jo.“ Vlastně ne, nebo snad ano, ale u těch pěti mužů, se kterými si chodila posedět minulý měsíc, se mi jména a tváře pletly. Máma se přihlásila na takové to bláznivé „rychlé rande“. Brala to pořádně hopem, takže jeho princip asi pochopila.

„Je milý. Máme už třetí schůzku.“

Vynutila jsem ze sebe úsměv. Chtěla jsem, aby mamka byla šťastná, i kdyby to znamenalo, že se znova vdá, což mě děsilo k smrti. Tátu miluju – vždycky jsem byla jeho holčička –, ale to, co jí udělal, bylo neodpustitelné. Od rozvodu před čtyřmi měsíci se moje matka proměnila v podivnou cizinku, kterou jako bych už skoro neznala. Jako by zalovila v zásuvce a po třiceti letech vytáhla zezadu osobnost, kterou bývala, než se setkala s mým tátou a narodili jsme se my s Colem. Jenže tahle

osobnost už jí teď moc neseděla. Ale máma se do ní stejně den co den urputně snažila nasoukat.

„Začal mluvit o tom, že by mě vzal na okružní plavbu.“ Tvář se jí při těch slovech trochu rozzářila.

„Není to trochu brzo? Po třech schůzkách?“ Zavřela jsem víko laptopu.

Máma našpulila rty a mávla rukou. „Ale ne, holčičko, to je v pořádku. Má tolik peněz, že je to pro něj, jako by mě pozval jen na večeři.“

Odvrátila jsem se a ulomila si kousek sendviče, který jsem si udělala k snídani. Ale hlad jsem vůbec neměla.

Máma se míhala po kuchyni a předstírala, že uklízí. Normálně to nikdy nedělala, ve středu k nám chodila uklízečka. Ale když za ní měl přijít muž, máma měla pocit, že by měla otřít linku hadrem na nádobí a nastříkat do vzduchu osvěžovač. Říkala tomu úklid.

„Nezapomeň na sobotu,“ ozvala se, když začala skládat nádobí do myčky. To byla taky novinka.

„Jo, já vím, mami.“ Povzdychla jsem si a zavrtěla hlavou. „I když to tentokrát možná nechám na příště.“

Matka narovnala záda a podívala se na mě.

„Zlato, slíbila jsi, že pojedeš,“ prohodila a nervózně zabubnovala prsty na desku kuchyňské linky.

„Víš, jak nerada chodím do vězení sama.“

„O nic nejde, mami,“ nenápadně jsem ulomila pár kousků chleba a rozdrobila je nad talířem. „A nic se ti tam nemůže stát. Všichni zločinci jsou tam pod zámkem, jako Cole. A můžou si za to sami, jako on.“

Máma sklopila oči a mně se z žaludku rozlila do těla palčivá vlna viny. Zhluboka jsem si povzdechla. „Promiň. Nechtěla jsem to tak říct.“

Myslela jsem to naprosto vážně, ale neměla jsem to říkat nahlas, a ne před mámou. Vždycky zesmutněla, když jsem se zmínila o svém starším bratrovi. Cole dostal pět let natvrdo za usmrcení osoby při řízení auta v opilosti. Stalo se to jen šest měsíců potom, co při jiné nehodě zahynul Ian.

Měla jsem pocit, že postupně přicházím o všechny lidi kolem sebe…

Zvedla jsem se od stolu a zůstala stát vedle něj. Máma se zase sklonila k myčce a začala rovnat nádobí do jejích přihrádek.

„Já s tebou pojedu, jo?“

Usmála se na mě, ale kolem rtů měla dál ty ublížené vrásky. „Díky, holčičko.“

Bylo mi jí líto. Zlomilo mi srdce, když jsme zjistili, že ji táta po dvaadvaceti letech manželství podvedl.

Ale všichni jsme viděli, jak se k tomu schyluje.

Když si pomyslím, jak se nás naši s Ianem snažili držet od sebe, když jsem se mámě v šestnácti přiznala, že jsem do něj zamilovaná!

Rodiče mají pomýlenou představu, že nikdo řekněme pod jednadvacet nemá tušení, co je láska. Jako by schopnost milovat souvisela s právem volit nebo pít alkohol. Myslí si, že dospívající nejsou dostatečně „emocionálně zralí“, aby lásku chápali, aby poznali, jestli je to opravdu ona, nebo ne.

Taková pitomost.

Pravda je, že láska dospělých je jiná, ale není to jediný způsob, jak milovat. Milovala jsem Iana. To, jak se na mě díval, jak mě z něj šimralo v břiše. Jak mi držel vlasy, když jsem zvracela po špatné enchiladě.

To je láska.

Vždycky jsem si naše idealizovala, ale už dlouho před rozvodem, když byla máma nemocná a zvracela, jí táta jen přinesl jedlou sodu a zeptal se, kde je dálkový ovladač k televizi.

No, to je jedno.

Myslím, že naši to s výchovou někde nějak podělali. I když ke mně byli vždycky hodní, snažili se pro mě dělat co nejvíc a já je milovala, stejně jsem se celé dospívání děsila, abych jednou nebyla jako

oni. Dva nešťastní lidé, co jen předstírají, že žijí spokojeně se dvěma dětmi a psem za bílým laťkovým plotem. Věděla jsem, že spolu nespí. Věděla jsem, že máma občas myslí na to, jak by vypadal její život, kdyby dala „druhou šanci“ jednomu klukovi ze střední školy, kterého milovala (četla jsem její deník, tak jsem to zjistila). Věděla jsem o tátově slabosti pro Rosanne Hartmanovou, jeho partnerku z maturitního plesu a první lásku, která pořád bydlela ve Wiltshiru. Věděla jsem o ní dlouho předtím, než s ní mamku podvedl.

Pokud má někdo zkreslené představy o tom, co je to láska, pak je to většina dospělých.

Když mě Ian připravil o panenství, nebyl to sex: bylo to milování. Nikdy bych si nepomyslela, že pro fyzickou lásku použiju tenhle směšně knižní výraz. Vždycky jsem se ušklíbala, když jsem to někde slyšela. Třeba v písničkách z tátova autorádia, které měl pořád naladěné na nějakou rockovou stanici.

Jenže přesně to jsme spolu dělali.

A bylo to kouzelné a nádherné a úžasné a nic se tomu nemohlo vyrovnat. Nikdy.

V sobotu jsem opravdu jela s mamkou do vězení za Colem. Ale moc jsem nemluvila jako obvykle a Cole mě jako obvykle ignoroval. Ne proto, že by mě nenáviděl. Spíš se mi bál něco říkat, protože věděl, že jsem pořád naštvaná a zklamaná a zdrcená z toho, co udělal. Nešlo o to, že se jednou v životě napil a skončilo to tragédií. Cole byl alkoholikem už někdy v osmnácti. Černá ovce rodiny. Už jako kluk byl několikrát v polepšovně. Naši vždycky umírali strachy, když zmizel na pár týdnů, jen aby si mohl dělat, co chce. Bratrovi nikdy doopravdy nezáleželo na nikom jiném než na sobě.

V pondělí jsem pak začala pracovat jako asistentka. Byla jsem za tu práci vděčná, protože jsem nechtěla dál žít za tátovy peníze. Ale když jsem tam tak stála v elegantním černém kalhotovém kostýmu a bílé košili zapnuté ke krku a v lodičkách, připadala jsem si úplně nemístně. Nejen kvůli oblečení, ale… prostě jsem tam nepatřila. Celý ten první týden, kdy jsem ráno vstávala a jezdila do práce v obchodním domě, jako by na okraji mého vědomí něco probleskovalo. Nedokázala jsem přesně přečíst, co za nápis to tam svítí, ale bylo to něco jako: Tohle je tvůj život, Camryn Bennettová. Tohle je tvůj život.

Kolem sebe jsem viděla zákazníky, kteří si přicházeli nakoupit zbytečné věci a s nosy ke stropu platili nehorázné částky.

A taky jsem si uvědomila, že ať už udělám od téhle chvíle cokoli, to hlavní se stejně nezmění. Tohle je tvůj život, Camryn Bennettová. Tohleje tvůj život.

KAPITOLA PÁTÁ

A pak přišel den, kdy se všechno změnilo. Včerejšek.

Něco v mozku mi našeptávalo, abych vstala. Tak jsem to udělala. Našeptávalo mi to, abych hodila něco na sebe, sbalila si do batůžku to nejnutnější a vzala si kabelku s doklady a peníze. Tak jsem to udělala.

Nebyla v tom žádná logika, neměla jsem žádný cíl. Jenom jsem věděla, že musím něco udělat, jinak se z toho nevyhrabu. Jinak skončím jako mí rodiče.

Vždycky jsem si myslela, že s depresí se to přehání. To, jak se lidi rozhodnou zahodit celý svět (asi jako já zahodila slovo miluju, které už nikdy, co budu živa, nikomu neřeknu). Když jsem chodila na střední, holky často mluvily o tom, že mají „depku“, že je máma vzala ke cvokaři a berou antidepresiva, a pak si je v hloučku navzájem ukazovaly a každá je chtěla vyzkoušet. Pro mě deprese znamenala tři věci: smutek, smutek a smutek. Vídala jsem v časopisech ty stupidní reklamy s kreslenými postavičkami, které měly neustále nad hlavou temný mrak a na které z něj pršelo, a říkala jsem si, to je teda věda. Nejsem necitelná, vážně ne. Většinou se snažím každému pomáhat. Ale když jsem dřív slyšela, jak někdo spustil o „depce“, protočila jsem panenky a šla si po svých.

Protože jsem netušila, jak vážná nemoc deprese je. Stejně jako ty holky s „depkou“ ve škole.

Není to jen smutek. Ten s tím má vlastně jen málo společného. Deprese je bolest v nejčistší formě, kdy člověk nic necítí. A já bych udělala cokoli, abych zase něco cítila. Cokoli. Bolest je taky cit, ale když to bolí tak hrozně, že už nic necítíte, začnete se cítit jako blázen.

Silně mě zasáhlo zjištění, že jsem naposledy brečela ten den ve škole, když jsem zjistila, že Ian zahynul při bouračce – a brečela jsem v Damonově náručí. Jo, ze všech lidí zrovna v Damonově.

Ale to bylo úplně naposledy, co mi ukápla slza, a je to už něco přes rok.

Pak už jsem brečet nedokázala. Ani kvůli rozvodu našich, ani když odsoudili Colea, ani když Damon ukázal, co v něm je, ani když mě Natalie bodla do zad. Pořád jsem si říkala, že teď už se musím zhroutit a vybrečet si oči z hlavy. Že samým pláčem puknu.

Ale to se nestalo. Pořád necítím nic.

Až na ten pocit, jako bych se od všeho osvobozovala. To našeptávání bylo tak neurčité a stručné, ale nedalo se neuposlechnout. Nevím proč, neuměla bych to vysvětlit, ale prostě jsem se mu musela podrobit.

Většinu noci jsem strávila na autobusovém nádraží. Seděla jsem tam a čekala, až mi to vnitřní nutkání napoví, co mám dělat.

Pak jsem se zvedla a přešla k pultu.

„Přejete si?“ zeptala se unaveně úřednice.

Na vteřinu jsem se zamyslela. „Potřebuju se dostat do Idaha za sestrou. Zrovna se jí narodilo miminko.“

Přejela mě nepříjemným pohledem. Cítila jsem se trapně. Nemám sestru a v Idahu jsem nikdy nebyla, ale byla to první lež, která mi skočila do hlavy. Ta ženská jedla brambory zapečené se smetanou, měla je v misce pod pultem a voněly až ke mně. Brambory – Idaho. Vlastně bylo úplně jedno, co si vyberu. Bylo mi jedno, kam pojedu.

Napadlo mě, že až budu v Idahu, můžu si koupit lístek někam jinam. Možná do Kalifornie, nebo do Washingtonu. Nebo že bych zamířila na jih a mrkla se, jak to vypadá v Texasu? Vždycky jsem si představovala širé pláně a bary u silnice a muže v kovbojských kloboucích. A lidi v Texasu jsou drsňáci. Možná ze mě ty deprese vykopají kovbojskými holínkami.

A já to neucítím. Protože nic necítím, vzpomínáte?

Takže včera jsem se rozhodla prostě zvednout kotvy a dát všemu vale. Vždycky jsem to chtěla udělat, osvobodit se, ale takhle jsem si to nikdy nepředstavovala. Než Ian umřel, plánovali jsme si, že budeme žít nekonvenčně. Chtěli jsme se vyhýbat všemu předvídatelnému. A hlavně tomu, aby se z nás staly další klony lidí, co vstávají každý den ve stejnou dobu a opakují to, co dělali včera. Chtěli jsme si hodit na záda batohy a procestovat svět. Proto jsem o tom tuhle začala mluvit v kavárně před Natalií. Možná jsem tak trochu doufala, že se pro to taky nadchne a že to místo s Ianem nakonec budu moct podniknout s ní. Ale i tahle záležitost dopadla jinak, než jsem doufala.

Za oknem se jako rozmazaná šmouha míhalo Tennessee. Setmělo se a já konečně usnula. Nic se mi nezdálo. Od Ianovy smrti se mi nikdy nic nezdálo. Sny by mohly vyvolávat pocity, ale já nic necítím. Začala jsem si na to už zvykat, na to, že mi na ničem nezáleží.

A taky jsem se, možná kromě pár podezřelých bezdomovců z autobusáku, ničeho nebála. Myslím, že když se člověk přestane bát, lidi se začnou bát jeho.

Ne že by mi to nějak moc vadilo.

Všechno mi připadalo stejné. Jako by se mezi mým domovem a Missouri měnily jen značky na autech. V každém státě jsme vždycky dorazili k nabouranému autu na kraji silnice. Vždycky tam stál nějaký stopař, nějaký řidič v bílém nátělníku nesl benzinový kanystr od auta k nejbližšímu sjezdu z dálnice, kde stála vždycky benzinka a fastfoody. A všude na krajnici tu a tam ležela jediná bota. Co je tohle za náhodu? Proč jedna bota?

Jízda autobusem mi připadala jako ocitnout se v jiném světě.

Člověk ví, že když do něj nastoupí, stráví v něm jistou dobu. Dost dlouhou dobu. Je nacpaný a lidi sedí většinou tak blízko, že cítíte jejich kolínské a deodoranty a různé druhy mýdel a aviváže. A bohužel cítíte i lidi, kteří žádnou kolínskou a deodorant nepoužívají a jejich šaty už pračku hodně dlouho neviděly.

Dvouhodinové zpoždění bylo nekonečné, a když na nádraží konečně dorazil můj další přípoj, postavila jsem se s malou skupinkou ostatních cestujících do fronty. Uvnitř jsou aspoň polstrovaná sedadla a třeba se mi podaří najít nějaké pohodlné místo.

Řidič autobusu se natáhl pro mou jízdenku, odtrhl příslušnou část a zbytek mi vrátil. Schovala jsem lístek do kabelky a nastoupila. Šla jsem uličkou a rozhlížela se po místech na obou stranách, abych našla to, které vypadalo jako „ono“. Usadila jsem se vzadu a hned jsem se cítila líp, když moje tělo zapadlo do měkkého polstrování. Povzdychla jsem si a přitiskla si kabelku k břichu. Zkřížila jsem na ní paže. Trvalo asi deset minut, než se řidič ujistil, že už nastoupili všichni, které měl naložit.

Pak začal zavírat dveře, ale když se dovřely do poloviny, zase se se skřípěním začaly otevírat. Stál za nimi kluk s černým vakem na rameni. Byl vysoký, s módně sestříhanými hnědými vlasy, v těsném tmavomodrém tričku. Na tváři měl pokřivený úsměv, který mohl být buď naprosto upřímný, nebo naprosto sebevědomý. „Díky,“ prohodil nenuceně k řidiči.

V autobuse byla sice spousta volných míst, ale stejně jsem významně položila kabelku na sedadlo vedle, aby ho náhodou nenapadlo, že právě tohle je pro něj to pravé. Vím, že to nebylo moc pravděpodobné, ale já jsem ten typ, co se radši „pro všechny případy“ pojistí. Dveře se znovu začaly zavírat a kluk se vydal uličkou dozadu. Zadívala jsem se do časopisu, který jsem našla ležet v čekárně, a začetla se do článku o Brangelině.

Vydechla jsem ulehčením, když mě minul a usadil se na dvojici sedadel za mnou. Další hodinu jsem jenom zírala ven oknem. Pak jsem začala dřímat.

Někdy po setmění mě probudila tlumená hudba ze sluchátek mobilu.

Nejdřív jsem prostě seděla a doufala, že si ten kluk všimne, jak jsem se napřímila, a rozhodne se tu muziku trochu ztlumit.

Ale neudělal to.

Natáhla jsem se dozadu a chvíli si mnula krk, který jsem měla ze spánku na ohnuté paži zatuhlý. Pak jsem se otočila na něj. To spí? Jak může někdo spát, když mu do uší pere tak hlasitá hudba? V autobuse byla tma, až na pár rozsvícených lampiček na čtení, které svítily na stránky knížek a časopisů, a zelených a modrých světel, která blikala na přístrojové desce řidiče. Kluk za mnou se ztrácel ve tmě, ale viděla jsem, jak má jednu část obličeje zalitou měsíčním světlem.

Chvíli jsem uvažovala, co dál. Pak jsem si klekla, naklonila se kolem opěradla dozadu a poklepala mu na nohu.

Nehýbal se. Poklepala jsem silněji. Kluk se zavrtěl a otevřel jedno oko. Zaregistroval mě, jak visím polovinou těla do uličky.

Zalovil v uchu a vytáhl špunt, takže hudba zapulzovala z titěrného reproduktorku.

„Můžeš to trochu ztlumit?“

„Ty to slyšíš?“ podivil se.

Nazdvihla jsem obočí. „Jo, je to dost hlasitý.“

Pokrčil rameny a palcem ťuknul do ovladače hlasitosti, takže se hudba vytratila.

„Díky.“ Vklouzla jsem zpátky na sedadlo. Tentokrát jsem se neuložila přes dvě sedačky stočená do klubíčka, ale zůstala jsem sedět a opřela se čelem o okýnko. Zkřížila jsem ruce na prsou a zavřela oči.

„Hej?“

Otevřela jsem oči, ale nepohnula hlavou.

„Už spíš?“

Odtáhla jsem čelo od okýnka a otočila se. Kluk se nakláněl nad opěradly ke mně.

„Právě jsem zavřela oči, a to myslím doslova,“ odpověděla jsem tiše. „Jak bych asi tak mohla spát?“

„No, já nevím,“ zašeptal. „Můj děda usnul do dvou vteřin po tom, co spustil víčka.“

„Tvůj děda byl narkoleptik?“

Nastala odmlka. „Pokud vím, tak ne.“

Páni. To je trapné.

„Co chceš?“ zeptala jsem se tichounce.

„Nic,“ ušklíbl se. „Jen vědět, jestli už zase spíš.“

„Proč?“

„Abych si moh zase zesílit muziku.“

Chvíli jsem o tom uvažovala. Rozpojila jsem propletené paže a narovnala se. Pak jsem se otočila víc, abych na něj viděla.

„Chceš vědět, jestli spím, aby sis moh zesílit muziku a znova mě vzbudit?“ To mi hlava moc nebrala.

Usmál se tím svým pokřiveným úsměvem.

„Předtím jsi spala tři hodiny a nevadilo ti to,“ prohlásil. „Takže tě muselo vzbudit něco jinýho.“ Svraštila jsem čelo. „Ne, jsem si naprosto jistá, že to byla tvoje hudba.“

„Tak jo,“ hlesl a vklouzl zpátky na svoje místo.

Ještě chvíli jsem počkala pro případ, že by tenhle rozhovor začal být ještě divnější. Když k tomu nedošlo, vklouzla jsem zpátky do Země beze snů.

KAPITOLA ŠESTÁ

Ráno mě probudily sluneční paprsky, které proudily dovnitř oknem. Posadila jsem se rovně, abych měla dobrý výhled, a uvažovala jsem, jestli se už krajina venku změnila. Bohužel ne. Vtom jsem za sebou uslyšela hudbu unikající ze sluchátek. Naklonila jsem se přes opěradlo a čekala, že můj spolucestující bude zase tvrdě spát. Ale byl vzhůru a pozoroval mě s výrazem: Vidíš? Já ti to říkal.

Protočila jsem panenky a vklouzla na sedadlo zpátky. Přitáhla jsem si batoh na klín a začala se jím prohrabovat. Zoufale jsem si přála, abych si vzala na cestu něco pro ukrácení času. Knížku. Křížovky. Cokoli. Povzdychla jsem si a začala doslova točit palci. Uvažovala jsem, kde jsme, jestli ještě v Kansasu. Usoudila jsem, že ano, protože auta, která nás míjela, měla kansaské značky.

Když už jsem nevěděla, jak bych se jinak zabavila, zaposlouchala jsem se do hudby zezadu. Je to…? No to mě snad tahá za fusekli.

Ze sluchátek se ozývala písnička Mám chuť se milovatod Bad Company. Myslím, že podle toho kytarového sóla to pozná každý, i když tuhle skupinu třeba nemusí. Proti klasickému rocku nic nemám, ale osobně dávám přednost novějším věcem. Muse, Pink nebo Civil Wars.

Přes opěradlo přeletěly špunty do uší a prakticky mě ťukly do ramene. Lekla jsem se. Škubla jsem sebou a mávla rukou, jako bych chtěla odehnat dotěrný hmyz.

„Co je sakra?“ Otočila jsem se na něj. Už zase se nakláněl přes sedadlo ke mně.

„Vypadáš, že se nudíš,“ prohlásil. „Můžeš si je půjčit, jestli chceš. Možná to není zrovna tvůj typ hudby, ale přijdeš tomu na chuť, slibuju.“

Zadívala jsem se nahoru a zkřivila obličej. To myslí vážně?

„Díky, ale ne.“ Obrátila jsem se zase dopředu.

„Proč ne?“

„Tak zaprvé, měls ty krámy několik hodin v uších,“ nadechla jsem se. „Fuj.“

„A?“

„Jak to myslíš, a?“ Zkřivila jsem rysy ještě víc. „To ti nepřipadá dost?“

Zase se usmál tím svým úsměvem trochu našišato. V denním světle jsem teď viděla, že se mu při něm v koutcích dělají dolíčky.

„No,“ nasoukal si sluchátka zase zpátky k sobě, „říkalas zaprvé. Takže musíš mít ještě další důvod.“

„No teda.“ Ohromil mě. „Ty seš neuvěřitelnej.“

„Díky.“ Usmál se, takže jsem viděla jeho bílé rovné zuby.

Rozhodně jsem to nemyslela jako poklonu, ale něco mi napovídalo, že on to moc dobře ví.

Začala jsem zase hrabat v batohu. Věděla jsem, že v něm nenajdu nic jiného než oblečení, ale pořád to bylo lepší než se bavit s tím pošukem.

Vklouzl na volné sedadlo vedle mě vteřinku předtím, než uličkou kolem nás prošel další pasažér k záchodku.

Napůl jsem strnula s rukou pořád ponořenou v batohu. Sice jsem se na něj dívala, ale musela jsem počkat, až pomine prvotní šok, než se rozhodnu, jakou lekci mu mám dát.

Kluk zalovil ve svém batohu a vytáhl balíček antibakteriálních vlhčených ubrousků. Odlepil víčko, vytáhl jeden ven a pečlivě s ním otřel každý ze špuntů na sluchátkách. Pak se s nimi natáhl ke mně.

„Jako nový,“ prohodil a čekal, až si je vezmu.

Připadalo mi, že se vážně snaží chovat mile, takže jsem svou jedovatost trochu potlačila. „Hele, já jsem fakt v pohodě. Ale díky.“ Samotnou mě překvapilo, jak rychle jsem zapomněla na to za-žádnou- cenu-si-ke-mně-nesmí-sednout.

„Asi to tak bude lepší,“ prohodil a schoval přehrávač zase do batohu. „Neposlouchám Justina

Biebera ani tu magorku, co nosí syrový maso místo oblečení, takže se asi fakt budeš muset obejít bez muziky.“

Vztek se mi vrátil.

Založila jsem si ruce na prsou a zamračila se na něj. „Tak zaprvý, Justina Biebera neposlouchám. A zadruhý, Lady Gaga není tak špatná. Připouštím, že se už dost dlouho zasekla ve snaze za každou cenu šokovat, ale některý její písničky se mi líběj.“

„Jsou to sračky a ty to víš,“ prohodil a zavrtěl smutně hlavou.

Dvakrát jsem zamrkala, protože teď jsem byla vážně v koncích. Vůbec jsem netušila, co na to říct.

Kluk položil batoh na podlážku, opřel se a zvedl nohy tak, že se koleny zapřel o opěradlo před sebou. Měl je ale tak dlouhé, že mi to připadalo nepohodlné. Byl obutý v černých vysokých šněrovacích botách, které vypadaly trochu jako pracovní. Asi Dr. Martens. Sakra. Martensky pořád nosil Ian. Odvrátila jsem se, protože jsem neměla náladu pokračovat v tomhle podivném rozhovoru s tím podivínským klukem.

Můj soused spokojeně spočíval týlem na svědivém potahu opěrky a koukal se na mě. „Jenom klasickej rock stojí za to,“ prohodil věcně a zadíval se před sebe. „Zeppelin, Stouni, Journey, Foreigner.“ Naklonil hlavu ke straně a mrknul na mě. „Říká ti něco z toho něco?“

Ušklíbla jsem se a protočila panenky. „Nejsem retard,“ zavrčela jsem. Ale radši jsem zmlkla, když mi došlo, že si vlastně žádné – další klasické rockové kapely nevybavuju. A nechtěla jsem před ním vypadat jako hloupá, když jsem to zrovna tak vášnivě popřela. „Mám ráda… Bad Company.“

V koutcích úst mu zaškubalo pousmání. „Řekni mi jednu písničku od Bad Company a nechám tě na pokoji.“

Pořádně jsem znervózněla, protože jsem si nemohla vybavit žádnou jinou než tu, co jsem předtím slyšela z jeho sluchátek. A nedokázala jsem si představit, že se podívám na toho cizího kluka a řeknu: Mám chuť se milovat.

Trpělivě čekal, pořád s tím úsměvem na rtech.

„Připraveni na lásku,“ vypravila jsem ze sebe konečně.

„Jsme?“

„Co?“

Jeho úsměv se prohloubil. „Nic,“ odpověděl a odvrátil se. Zrudla jsem. Nevěděla jsem proč. Nechtěla jsem to vědět.

„Hele, nevadilo by ti… Je pohodlnější rozvalovat se na dvou sedadlech.“

Usmál se, tentokrát ne potměšile. „Jasně.“ Zvedl se. „Ale kdyby sis chtěla pučit můj přehrávač, víš, kde je.“

Ulevilo se mi, že tak ochotně vyklízí pole a nemusím se s ním dohadovat. „Díky,“ pronesla jsem vážně.

Než vklouzl na svoje místo, naklonil se do uličky a zeptal se: „Kam vlastně jedeš?“

„Idaho.“

Zelené oči jako by se mu rozsvítily, když odpověděl: „Já do Wyomingu, takže nás čeká ještě pár společnejch autobusů.“ A jeho usměvavá tvář zmizela na sedadle za mnou.

Nepopírám, že mi připadal atraktivní. Ty krátké rozcuchané vlasy, opálené paže a ostře řezané lícní kosti, ty dolíčky a ten úsměv nakřivo… Líbilo se mi dívat se na něj, i když jsem vlastně nechtěla. Ale nejela jsem po něm nebo něco na ten způsob. Byl to jen cizinec z autobusu na cestě nikam. Do něčeho takového bych se nikdy nepustila. Ani kdybych ho znala půl roku, tak ne. Už ne. Nikdy.

Nekonečná jízda do Kansasu trvala delší dobu, než měla. Myslím, že mě nikdy nenapadlo, jak velké tyhle státy doopravdy jsou. Když se člověk dívá na mapu, jsou to jen malé barevné skvrny s podivně

tvarovanými hranicemi protkané tenkými linkami silnic. I Texas vypadá na mapě maličký, a tuhle deziluzi ještě podporuje, když člověk všude cestuje letadlem, takže se do sousedního státu dostanete za hodinu. Po půldruhé hodině od probuzení jsem měla záda úplně ztuhlá a nevěděla, jak si mám sednout. Pořád jsem se kroutila, ale výsledkem bylo jen to, že mě kromě zad začalo bolet celé tělo.

Už jsem začínala litovat toho, do čeho jsem se pustila. Cestování autobusem je děs. V reproduktorech se ozvalo řidičovo hlášení.

„Za pět minut si uděláme krátkou přestávku,“ oznamoval. „Budete mít patnáct minut na to, koupit si něco k jídlu a protáhnout se. Patnáct minut, nezapomeňte. Na nikoho nečekám. Pokud nebudete za čtvrt hodiny u autobusu, odjedu bez vás.“ Reproduktory ztichly.

Všichni se začali vrtět na sedadlech, hledali peněženky a tak. Pomyšlení na to, že si konečně protáhneme na chvíli nohy, každého rychle probralo.

Zajeli jsme na prostorné parkoviště, kde už parkovalo několik náklaďáků. Byla tam samoobsluha, myčka aut a fastfoodová restaurace. Lidi se nahrnuli do uličky mezi sedadly ještě dřív, než autobus zastavil. Já taky. Hrozně mě bolela záda.

Vystoupili jsme jeden po druhém z vozu, sotva jsem se ocitla venku, vychutnávala jsem si pevnost betonu pod nohama i slabý větřík, který mi foukal do tváře. Bylo mi jedno, že jsme někde tisíc kilometrů od civilizace nebo že benzinka vypadá tak prastaře, že toalety budou asi příšerné. Byla jsem jen ráda, že jsem na chvíli někde jinde než v autobuse. Doslova jsem se rozletěla (ladně asi jako kulhavá gazela) přes parkoviště a k restauraci. Na záchodcích jsem byla jako první. Když jsem vyšla ven, už tam stála menší fronta. V restauraci jsem se začetla do nabídky a snažila se rozhodnout, jestli si dám vejce, nebo vanilkový koktejl. Nikdy jsem moc na fastfoody nebyla. Nakonec jsem vyšla ven s vanilkovým koktejlem. Před restaurací jsem uviděla toho kluka se sluchátky. Seděl na trávě s pokrčenýma nohama a jedl hamburger. Když jsem šla kolem něj, dívala jsem se jinam, ale zřejmě to nestačilo k tomu, aby mě přestal oblažovat svou přítomností.

„Máme osm minut, než se musíme zase nasoukat do tý plechovky,“ ozval se. „Vážně chceš svůj vzácnej čas na vzduchu takhle promarnit?“

Zastavila jsem se u malého stromku opodál. Byl to spíš výhonek, přivázaný růžovou mašličkou k podpůrnému kůlu.

„Je to jen osm minut,“ prohodila jsem. „Nevidím v tom moc rozdíl.“ Můj soused se zakousl do žemle, rozžvýkal sousto a spolkl ho.

„Představ si, že by tě zaživa pohřbili,“ navrhl potom a napil se koly. „Neměla bys moc času, než se zadusíš. Pak by osm minut znamenalo velkej rozdíl. I jedna minuta, o kterou by se k tobě dostali dřív, by mohla rozhodnout o tom, jestli budeš žít.“

„Jo, chápu.“

„Nemám nic nakažlivýho,“ upozornil mě mezi sousty.

Asi jsem se chovala dost hnusně. Teda, svým způsobem si to zasloužil, ale nebyl vlastně nijak dotěrný nebo vlezlý, takže jsem mu zase nemusela dávat tolik najevo, jak mě štve. Rozhodně jsem si na téhle cestě nechtěla nadělat další nepřátele, pokud to nebude nutné.

„No jo.“ Přiloudala jsem se blíž a posadila se do trávy kousek od něj.

„Proč Idaho?“ zeptal se, aniž se na mě podíval. Věnoval pozornost burgeru a všemu ostatnímu, jen mně ne.

„Jedu za sestrou,“ zalhala jsem. „Narodilo se jí dítě.“ Přikývl a polkl.

„Proč Wyoming?“ zeptala jsem se, abych odvedla pozornost od sebe.

„Jedu za tátou. Umírá,“ odpověděl. „Neoperovatelnej nádor na mozku.“ Znova si kousl. Nepřipadalo mi, že by to nějak zvlášť prožíval.

„Ach…“

„Nelam si s tím hlavu.“ Krátce po mně střelil očima. „Jednou tam musíme všichni, že jo. Tatík se tím nijak zvlášť netrápí, a po nás chce to samý.“ Usmál se a znova se na mě podíval. „Vlastně říkal, že jestli se někdo začne chovat jako stará fňukna, škrtne ho ze závěti.“

Chvíli jsem upíjela brčkem koktejl, abych na jeho slova nemusela nijak reagovat. Stejně bych nevěděla jak.

Taky se napil.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se a postavil kelímek na trávu.

Uvažovala jsem, jestli mu mám povědět svoje pravé jméno. „Cam.“

„To je zkratka? Od čeho?“ To jsem nečekala.

Zaváhala jsem. Oči mi zatěkaly kolem. „Camryn,“ přiznala jsem. Když už jsem se hodlala obklopovat smyšlenými příbuznými, aspoň svoje křestní jméno bych měla uvádět po pravdě. Aspoň jedna věc, kterou si nebudu muset pořád hlídat. A nešlo o nic zvlášť důležitého.

„Já jsem Andrew. Andrew Parrish.“

Usmála jsem se a přikývla, ale nehodlala jsem mu oplatit informací, že moje příjmení je Bennettová. Křestní mu bude muset stačit.

Potají jsem ho pozorovala, když dojídal burger a poslední hranolky. Všimla jsem si, že mu z obou rukávů trička vykukuje tetování. Nemohlo mu být moc přes dvacet.

„Kolik ti je?“ Cítila jsem, že je to až moc osobní otázka, a doufala jsem, že v tom nebude hledat nějaké neexistující pohnutky.

„Dvacet pět. A tobě?“

„Dvacet.“

Zadíval se na mě, jako by nad něčím uvažoval. Odmlčel se a našpulil trochu rty.

„No, rád tě poznávám, dvacetiletá Cam, zkratka od Camryn, která jedeš do Idaha za sestrou, co právě porodila.“

Usmívala jsem se rty, ale očima ne. Bude mi to s ním chvíli trvat, než se moje úsměvy změní v upřímné. Upřímný úsměv může někdy vzbudit nesprávný dojem. Takhle můžu být zdvořilá a milá, ale ne natolik, abych pak skončila v nějakém kufru s proříznutým hrdlem.

„Takže ty seš z Wyomingu?“ zeptala jsem se a znova se napila.

Krátce přikývl. „Jo, narodil jsem se tam, ale naši se rozvedli, když mi bylo šest, a s mámou jsme se odstěhovali do Texasu.“

Texas. To je legrace. Nejspíš mě dostihly mé hříchy – to, jak jsem si představovala Texasany v kovbojských holínkách. Tenhle kluk jako z Texasu nevypadal, aspoň ne tak, jak to lidi očekávají.

„A tam se zase vrátím, až navštívím tátu. Odkaď seš ty?“

Tak jo – lhát, nelhat? Ale, kašlu na to. Tenhle kluk nevypadá jako soukromý detektiv, kterého by za mnou poslal můj táta. Pokud se vyhnu tomu, abych mu pověděla 1) svoje příjmení a za 2) mu dala svoje telefonní číslo, nebude mě tam nikdy moct najít ani v případě, že bych se někdy rozhodla vrátit domů. A já neskončím v kufru s proříznutým hrdlem. Myslím, že držet se co nejvíc pravdy bude jednodušší než si vymýšlet lež na každou nevinnou otázku a pak si je muset všechny pamatovat. Tahle cesta autobusem bude dlouhá, a jak Andrew říkal, čeká nás ještě pár dalších společných spojů, než se rozdělíme.

„Severní Karolína,“ odpověděla jsem.

Přejel mě očima od hlavy k patě. „Nevypadáš jako ze Severní Karolíny.“ Eh? Tohle zní už hodně bláznivě.

„A jak by měla vypadat holka ze Severní Karolíny?“

„Nesmíš mě tak chytat za slovo,“ upozornil mě s úsměvem.

„Tak mě nesmíš tak mást.“

„Já nikoho nematu,“ ohradil se s předstíranou dotčeností. „Jen říkám, co si myslím, a spousta lidí se s tím nedokáže vyrovnat. Tak třeba, když se zeptáš tamhle toho chlápka, jestli ti tyhle džíny dělají velkej zadek, řekne, že samozřejmě ne. Já ti řeknu pravdu. A lidi vytáčí, když slyší něco, co se vymyká jejich očekávání.“

„Jo?“ Pořád ještě jsem mu nerozuměla o nic líp než předtím. Pořád mi připadal jako pošuk… a pořád mě to celkem přitahovalo.

„Jo,“ pokrčil nenuceně rameny.

Čekala jsem, jestli to ještě rozvede, ale mlčel.

„Seš zvláštní,“ prohodila jsem.

„Nezeptáš se mě?“

„Na co?“

Rozesmál se. „Jestli máš v těch džínách velkej zadek.“ Zamračila jsem se.

„Ani ne. Já…“ Ale co. Jestli chce hrát, tak prosím. Nebudu sedět s rukama v klíně, aby slíznul vítězství zadarmo. „Já vím, že nemám velkej zadek, takže tvůj názor slyšet nepotřebuju.“

Na rtech se mu objevil zatraceně neodolatelný úsměv. Obrátil do sebe zbytek koly, vstal a natáhl ke mně ruku. „Vypadá to, že našich osm minut vypršelo.“

Přijala jsem jeho pomoc – asi proto, že jsem byla z toho rozhovoru úplně zmatená – a nechala se od něj vytáhnout na nohy.

„Vidíš, kolik jsme se toho o sobě navzájem za osm minut dozvěděli, Camryn?“ připomněl mi, sotva pustil moji ruku.

Vykročila jsem vedle něj, ale udržovala si od něj jistou vzdálenost. Pořád jsem ještě netušila, jestli mě jeho neustálá pozornost a neobvyklé sebevědomí štvou, nebo mi to připadá osvěžující, a jen se zdráhám připustit si to.

Cestující v autobuse se usadili na svá obvyklá místa. Nechala jsem na svém sedadle ležet časopis, který jsem si vzala na minulém autobusovém nádraží. Doufala jsem, že mě nikdo nepřijde upozornit, že to je jeho magazín. Andrew se zase usadil za mnou. Ulevilo se mi, že nepochopil moji ochotu bavit se s ním jako svolení, že se může uvelebit vedle mě.

Míjely další hodiny cesty. Mlčeli jsme. Přemýšlela jsem o Natalii a o Ianovi.

„Dobrou noc, Camryn,“ ozval se za mnou Andrewův hlas. „Třeba mi zejtra povíš, kdo je Nat.“ Prudce jsem se napřímila a naklonila se přes opěradlo k němu. „O čem to mluvíš?“

„Klídek.“ Zvedl hlavu z báglu, který měl mezi okýnkem a hlavou jako polštář. „Mluvíš ze spaní.“ Tiše se zasmál. „Slyšel jsem tě, jak se zlobíš na někoho jménem Nat.“ Dokázal pokrčit rameny, i když ležel přes dvě sedačky, s pokrčenýma nohama a pažemi zkříženými na hrudi.

Bezva. Takže mluvím ze spaní. Nechápu, proč mi to máma nikdy neřekla.

Krátce jsem se pokusila rozpomenout, jestli se mi přece jen něco nezdálo. Možná se mi sny zdají pořád, jenom si je už nepamatuju.

„Dobrou noc, Andrewe,“ popřála jsem mu a vklouzla na svoje sedadlo, abych zaujala trochu pohodlnější pozici. Vybavila jsem si, jak ležel Andrew, a zkusila to napodobit. Už předtím mě to napadlo, ale připadalo mi drzé nechat trčet nohy takhle do uličky. Ale asi to nikomu nevadí. Strčila jsem si batoh pod hlavu a lehla si na bok přes sedadlo. Bylo to pohodlné. Škoda že už mě to nenapadlo dřív.

Ráno mě vzbudilo řidičovo hlášení, že za deset minut budeme v Garden City.

„Nezapomeňte si vzít všechny svoje věci,“ upozorňoval nás prostřednictvím interkomu,

„a nenechávejte pod sedadly odpadky, prosím. Děkuji, že jste přes velký stát Kansas cestovali s námi,

a doufám, že se zase někdy setkáme.“

Připadalo mi, že to odříkává naprosto lhostejně, ale nejspíš bych se chovala taky tak, kdybych to měla lidem pořád dokola recitovat.

Na zbytek cesty už jsem se posadila zpříma. Přitáhla jsem si batoh na klín a rozepnula ho, abych se podívala na svou jízdenku. Našla jsem ji pomačkanou mezi džínami a žmolkově modrým, nabíraným vintage tričkem. Rozložila jsem ji a přečetla si název další zastávky. Denver byl asi šest a půl hodiny odsud, se dvěma zastávkami na cestě. Proboha, proč jsem si vybrala Idaho? Ze všech míst na zemi se rozhodnu zrovna pro tenhle stát, jen kvůli vůni pečených brambor. Ujela jsem tak dlouhou cestu, a nemám se ani na co těšit. Leda na další jízdu. Sakra, mohla bych se na to vykašlat a koupit si na kreditku letenku domů. Ale ne. Ještě jsem na to nebyla připravená. Nevěděla jsem proč, jen jsem věděla, že se ještě nemůžu vrátit.

Prostě nemůžu.

Překvapilo mě, že Andrew je tak zticha. Pokusila jsem se zahlédnout z něj aspoň něco úzkou mezírkou mezi opěradly, ale neviděla jsem vůbec nic.

„Seš vzhůru?“ zeptala jsem se a povystrčila trochu hlavu, aby mě slyšel.

Neodpověděl. Vysoukala jsem se ještě výš. No jasně, měl v uších špunty. Překvapilo mě, že tentokrát z nich nic neslyším.

Andrew si mě všiml a usmál se. Zvedl ruku a zakýval na mě ukazováčkem, jako by mi přál dobré ráno. Taky jsem zvedla ukazováček a namířila ho na dveře autobusu. Andrew si vytáhl sluchátka z uší a čekal, až mu svoje sdělení přetlumočím do slov.

Andrew

O pár dní dřív

KAPITOLA SEDMÁ

Dneska mi volal bratr z Wyomingu. Říkal, že táta už nebude dlouho mezi námi. Posledních šest měsíců byl pořád střídavě doma a v nemocnici.

„Jestli ho chceš eště vidět, přijeď hned,“ doporučil mi Aidan na druhém konci linky.

Slyšel jsem ho. Slyšel jsem ho dobře, ale stejně mi pořád nešlo do hlavy, že táta má umřít. Do hajzlu. Neopovažujte se pro mě brečet , řekl mým bráchům a mně asi před rokem, když mu diagnostikovali vzácný typ nádoru mozku. Nebo vás vyškrtnu z poslední vůle, hoši.

Nenáviděl jsem ho za to. Nenáviděl jsem ho, protože naznačoval, že když budu brečet pro něj, jediného člověka na světě, kvůli kterému bych sám umřel, jsem měkkota. Na jeho závěti mi nezáleželo. Ať už mi odkáže, co chce. Nejspíš to dám mámě.

S tátou to bylo vždycky těžké. Když jsme vyrůstali, vymlátil by z nás duši, ale dá se říct, že z nás vyrostli slušní lidi – a to byl asi smysl toho drilu. Nejstarší Aidan má v Chicagu úspěšný bar a restauraci a jeho manželka je dětská lékařka. Nejmladší Asher je na vysoké a pošilhává po práci u Googlu.

A já? Skoro se to stydím říct, ale tajně jsem se párkrát nechal fotit jako model pro pár prestižních agentur, ale jen proto, že na mě vloni přišly vážně těžké časy. Když jsem se dozvěděl to o tátovi… brečet jsem nemohl, tak to odneslo moje Chevy Camaro z roku 1969. Rozmlátil jsem je baseballovou pálkou. S tátou jsme to auto dali společně dohromady, šroubek po šroubku. Pustili jsme se do toho po mé maturitě. Říkal jsem si, že když už tady nebude táta, nemusí tady být ani to auto.

Takže… jo, modeling.

Proboha, nikdy jsem nic takového dělat nechtěl. O tyhle pitomosti se vůbec nestarám. Prostě jsem jen náhodou seděl u Aidana v baru, když se tam objevili dva scouti a našli mě tam totálně namol. Což jim asi nevadilo, protože mi strčili vizitku a nabídli velkorysou sumu jen za to, když se ukážu v jejich firmě v New Yorku. Měl jsem za sebou tři týdny, kdy jsem jen zíral na to rozmlácené camaro a litoval toho, co jsem udělal. Takže teď se mi mihlo hlavou: proč ne? Tolik peněz jen za to, že tam přijedu – to by mohlo zaplatit opravu. Takže jsem se ukázal. A už jen peníze za pár fotek na inzeráty stačily na kompletní opravu auta. Odmítl jsem potom smlouvu na padesát tisíc dolarů s agenturou L. L. Elite, protože jak už jsem se zmínil, producírování ve spodním prádle zrovna neodpovídá mé představě toho, jak bych si chtěl vydělávat na živobytí. Cítil jsem se hrozně už kvůli těm pár reklamám, které jsem nafotil. Takže jsem zareagoval jako každý konzument červeného masa a příležitostný piják piva: rozhodl jsem se pro drsnější vzhled, nechal si udělat pár tetování a začal dělat jako automechanik.

Nebyla to zrovna budoucnost, jakou si pro mě táta představoval. Ale na rozdíl od bratrů jsem už dávno pochopil, že je to moje budoucnost a můj život a že ho nemůžu žít tak, jak si představuje někdo jiný. Když jsem si uvědomil, že studuju něco, co mě ve skutečnosti ani trochu nezajímá, odešel jsem z vysoké.

Proč jsou všichni lidi tak zatraceně přizpůsobiví?

Já ne. Já chci od života jen jednu věc, a nejsou to peníze ani sláva ani Photoshopem upravený rozkrok na billboardech na Times Square. Ani vysokoškolský diplom, který by mi jednou možná byl a možná nebyl k užitku. Nevím přesně, co chci, ale cítím to hluboko v žaludku. Je to ve mně. Až to uvidím, poznám to.

„Autobusem?“opakoval nevěřícně Aidan.

„Jo, pojedu autobusem,“ potvrdil jsem. „Potřebuju přemýšlet.“

„Andrewe, táta tak dlouho možná nevydrží.“ Cítil jsem z Aidanova hlasu, jak se snaží ovládat.

„Vážně, brácho.“

„Až dorazím, tak dorazím.“

Stiskl jsem tlačítko konec hovoru na telefonu.

Myslím, že nějaká část ve mně doufala, že táta umře dřív, než to stihnu. Protože jsem věděl, že jestli umře, až tam budu, podělám se z toho. Můj táta, chlap, co mě vychoval, ke kterému jsem vzhlížel. A řekl mi, že nemám brečet. Vždycky jsem dělal, co po mně chtěl. Takže jsem věděl, že se budu snažit zadržovat slzy, protože si to táta přál. Ale taky jsem věděl, že mi pak bude ještě hůř.

Nechtěl jsem skončit jako moje auto.

Sbalil jsem si plátěnou tašku přes rameno. Dal jsem do ní dvoje náhradní oblečení, kartáček na zuby, mobil a MP3 přehrávač, kde jsem měl svoje oblíbené rockové písničky – další tátův odkaz. „Ty nový věci, co dneska děcka poslouchají, jsou jen sračky, synu,“ říkal aspoň jednou do roka. „Jo, Led Zeppelin, ti to uměli rozpálit.“Přiznávám, že jsem novější věci úplně nezavrhoval jako táta. Mám vlastní hlavu. Ale vyrostl jsem na rockové klasice a jsem na to hrdý.

„Mami, tohle nepotřebuju.“

Přinesla mi kosmetickou taštičku se spoustou balíčků vlhčených ubrousků. Vždycky se děsila bacilů.

Od šesti let jsem pořád pendloval mezi Texasem a Wyomingem. Nakonec jsem se rozhodl, že mi líp sedí Texas, protože mám rád Záliv a horko. Už čtyři roky mám vlastní byt v Galvestonu, ale máma trvala na tom, že poslední noc před odjezdem musím strávit u ní. Věděla, co cítím k tátovi, a že když mi něco ublíží – nebo mě něco naštve, chovám se výbušně. Vloni jsem strávil jednu noc ve vazbě za to, že jsem zmlátil Darrena Ebbse, který přede mnou uhodil svoji holku. A když jsem musel nechat uspat svého nejlepšího čtyřnohého kamaráda Maxima, protože trpěl srdeční vadou, zrasoval jsem si ruce, když jsem se pokusil vybít ze sebe vztek na stromě za mým bytem.

Nejsem agresivní v jednom kuse, jenom vůči idiotům. A občas i vůči sobě.

„Autobusy jsou tak špinavé,“ prohlásila máma a strčila mi kosmetickou taštičku mezi věci. „Jednou jsem s ním cestovala, ještě než jsem poznala tvého otce, a byla jsem pak z toho týden nemocná.“

Nehádal jsem se s ní. Nemělo to cenu.

„Stejně nechápu, proč neletíš. Byl bys tam za chvilku.“

„Mami –“ políbil jsem ji na tvář, „– prostě to takhle potřebuju. Jako by mi něco říkalo, že to tak má bejt.“ To druhé nebyla pravda, ale měl jsem pocit, že tak odlehčím náladu, i když máma musela vědět, jak mi je. Přešel jsem do kuchyně, vzal si dva balíčky sušenek Pop Tarts s příchutí karamelového cukru a skořice a přidal je do tašky. „Třeba by to letadlo spadlo.“

„To není legrace, Andrewe.“ Přísně se na mě zadívala.

Usmál jsem se a objal ji. „Budu v pohodě a dostanu se tam dřív, než táta…“ Hlas se mi vytratil. Máma mě sevřela v objetí ještě pevněji než já ji.

Než jsem se dostal do Kansasu, začal jsem si říkat, jestli jsem mámu neměl poslechnout. Myslel jsem, že tu dlouhou jízdu využiju k tomu, abych si pročistil hlavu a možná přišel na to, co budu dělat se svým životem, až táta umře. Protože tím se všechno změní. Vždycky se všechno změní, když umře někdo, koho milujete. Jenže připravit se na změny dopředu vážně nejde.

Jistá je jen jediná věc: potom už budete myslet na to, kdo přijde na řadu jako další. Věděl jsem, že už se na mámu nedokážu dívat stejně jako dřív…

Měl jsem vědět, že jízda autobusem je všechno, jen ne prostor pro soukromou meditaci. Měl jsem vědět, že zůstat sám se svými myšlenkami není v takové chvíli moc zdravé. V Kansasu už jsem dospěl k přesvědčení, že jsem zatím jen marnil život, a dostal se do stadia otázek: Proč jsem vlastně tady? Jaký má život smysl? Co to, doprdele, dělám? Nebylo to žádné zjevení, země se nezatřásla, ale najednou mi zrovna v Kansasu na autobusovém nádraží došlo, jak to všechno je. Ve sluchátkách mi jako soundtrack k filmu mého života hráli Alice in Chains písničku Že by? To není zrovna hudební kulisa vhodná k prozření.

Na poslední chvíli mi došlo, že musím nastoupit. Řidič už zavíral dveře, když si mě všiml a zase je otevřel.

Díkybohu: konečně autobus, kde se vyspím. Byla v něm spousta volných sedadel.

Zamířil jsem dozadu, ke dvojici volných sedaček za hezkou blondýnkou, která byla určitě ještě nezletilá. Na to já mám čich, zvlášť po tom, co jsem sbalil jednu kočku v mléčném baru. Tvrdila, že jí je devatenáct, ale později jsem zjistil, že šestnáct. To když se u bazénu, kde jsme byli, objevil její táta, aby ze mě vymlátil duši.

Můj táta vždycky říkal: „V dnešní době nepoznáš dvanáctku od dvacítky, synku. Asi je to něčím, co nám vláda dává do vody. Když si budeš chtít stáhnout kalhoty, dávej si zatraceně majzla.“

Když jsem zamířil dozadu, všiml jsem si, že si ta holka položila kabelku na sousední sedadlo, asi aby mě nenapadlo jít k ní.

Legrační. Teda, jo, byla hezká, ale v autobuse byla spousta volných míst, a když jsem měl šanci lehnout si a konečně se vyspat, co víc bych si přál?

Jenže se mi to tak úplně nepodařilo, o pár hodin později jsem byl pořád ještě vzhůru, zíral jsem z okna a do uší mi duněla muzika ze sluchátek. Ta holka přede mnou odpadla už asi před hodinou a přestalo mě bavit poslouchat, jak mluví ze spaní. Moc jsem tomu jejímu plácání nerozuměl, a ani se mi tomu nechtělo rozumět. Připadalo mi to tak trochu jako poslouchat za dveřmi – slyšet něčí myšlenky, když o tom ten druhý nemá ani ponětí. Takže jsem si radši pustil nahlas hudbu.

Konečně se mi podařilo usnout, když jsem ucítil poklepání na noze. Páni, vážně byla skoro krásná, i když měla vlasy připlácnuté k hlavě a většina jejího těla se ztrácela ve tmě. Pod zákonem, Andrewe. Nemusel jsem si to připomínat proto, že bych s ní měl nějaké úmysly. Říkal jsem si to jen proto, abych pak nebyl zklamaný, jestli se ukáže, že je to pravda.

Po krátkém dohadování o to, jestli ji mohla vzbudit moje muzika, jsem ztlumil zvuk, a ona vklouzla zpátky na svoje sedadla.

Když jsem se později naklonil, abych se na ni podíval, sám jsem nevěděl, co mě to posedlo. Ale vždycky jsem měl bojovnou povahu. A to, jak směle se mnou mluvila, pro mě byla výzva.

Odvaha pro mě byla vždycky přitažlivá. A před žádnou výzvou jsem nikdy neucouvnul.

Ráno jsem jí nabídl, že jí půjčím svůj přehrávač, ale zřejmě má stejnou fobii z bacilů jako moje matka.

Naproti přes uličku, o tři sedadla dál dozadu, seděl chlap tak něco přes čtyřicet. Všiml jsem si, jak ji pozoruje, hned jak jsem nastoupil. Ona o tom neměla ani tušení. Trochu mě zneklidňovalo, jak dlouho už to může trvat, nebo co dělá, když sedí tam vzadu ve tmě.

Od té doby jsem ho trochu sledoval, ale on byl natolik pohlcený tou holkou, že si toho vůbec nevšímal.

Pořád těkal očima od ní do středu uličky, kde byla miniaturní toaleta. Skoro jsem viděl, jak se mu v hlavě protáčejí kolečka.

Zajímalo by mě, kdy se o něco pokusí. Sotva jsem si to pomyslel, vstal.

Vyskočil jsem ze svého sedadla a vklouzl na to vedle ní. Snažil jsem se tvářit jakoby nic. Cítil jsem na sobě její pohled, viděl jsem v něm zmatek, co to, sakra, dělám.

Ten chlap prošel kolem nás. Nepodíval jsem se na něj, protože to by pochopil, že si ho hlídám.

Takhle si spíš myslel, že ji chci sbalit sám. Takže mě nechá, ať se snažím, a zkusí to příště.

Ale příště už se jeho obličej seznámí s mou pěstí.

Zalovil jsem v tašce a vyndal balíček antibakteriálních ubrousků. Jeden jsem vytáhl, otřel s ním špunty a podal jí je. „Jako nový.“ Čekal jsem, jestli si je vezme, ale věděl jsem, že ne.

„Hele, já jsem fakt v pohodě. Ale díky.“

„Asi to tak bude lepší,“ prohlásil jsem a schoval přehrávač do tašky. „Neposlouchám Justina

Biebera ani tu magorku, co nosí syrový maso místo oblečení, takže se asi fakt budeš muset obejít bez muziky.“

Viděl jsem na ní, že tohle ji vytočilo. V duchu jsem se zasmál, ale naklonil jsem hlavu tak, aby na mně to pobavení nemohla vidět.

„Tak zaprvý, Justina Biebera neposlouchám.“ Díky bohu.

„Zadruhý, Lady Gaga není tak špatná. Připouštím, že se už dlouho zasekla ve snaze za každou cenu šokovat, ale některý její písničky se mi líběj.“

„Jsou to sračky a ty to víš,“ použil jsem hodnocení svého táty a zavrtěl hlavou.

Položil jsem tašku na podlahu, usadil se pohodlněji a zapřel si koleno o opěradlo před sebou. Zajímalo by mě, proč mě zatím nevyzvala, abych vypadl. Taky mi to trochu dělalo starosti. Byla by taky až „moc slušná“ a nedokázala vyhodit toho chlápka, kdyby se mu povedlo přisednout si k ní jako první? V žádném případě by se jí nemohl líbit, ale holky někdy mají sklony chovat se až moc vstřícně jen proto, že je jim někoho líto. A těch pár vteřin většinou rozhodne.

Podíval jsem se na ni a položil si přitom hlavu na opěrku. „Jenom klasickej rock stojí za to.

Zeppelin, Stouni, Journey, Foreigner. Říká ti něco z toho něco?“

Protočila panenky. „Nejsem retard,“ odsekla a koutky rtů se jí zvlnily. Další boj. „Mám ráda… Bad Company.“

„Řekni mi jednu písničku od Bad Company, a nechám tě na pokoji,“ vyzval jsem ji.

Poznal jsem, že je nervózní, podle toho, jak si kousala spodní ret. Jenže o tom zřejmě nevěděla, jako o tom, že mluví ze spaní a že ji pozorují podivní chlápci.

Trpělivě jsem čekal. Nedokázal jsem se přestat uculovat, když jsem viděl, jak si zřejmě probírá v hlavě všechny ty chvíle s rodiči v autě, kdy nejspíš jedině poslouchala tuhle muziku, a pátrá po něčem, co by jí zachránilo tvář.

„Připraveni na lásku,“řekla nakonec. Udělalo to na mě – dojem.

„Jsme?“ prohodil jsem a v tu chvíli mě něco praštilo do očí. Nevěděl jsem, co to „něco“ je, ale jako by se to krčilo za zdí. Jako když víte, že vás někdo pozoruje, ale nikoho nevidíte.

„Co?“ vyhrkla stejně zmateně, jako jsem se cítil já. Po tváři mi přeletěl úsměv. „Nic.“ Odvrátil jsem se.

Úchyl vyšel ze záchodku a vrátil se dozadu na svoje místo. Určitě ho štvalo, že sedím tam, kam se chtěl posadit sám. Byl jsem jen rád, že počkala s výzvou, abych vypadl, až po tom.

Než jsem se usadil na svém místě, naklonil jsem se přes opěradlo a zeptal se jí: „Kam vlastně jedeš?“

Odpověděla, že do Idaha, ale tušil jsem, že v tom bude něco víc. Buď mi lže – což dělala dobře, protože mě vbec nezná. Anebo něco tají.

Zatím jsem to nechal plavat, oplatil jí informací, kam jedu já, a posadil se za ni.

Ten chlápek ji z druhé strany uličky už zase pozoroval. Rozmlátil bych mu ten jeho stupidní obličej už za to, jak na ni civí.

O pár hodin později autobus zastavil na pauzu a dostali jsme patnáct minut na protažení nohou a nákup jídla. Díval jsem se za ní, jak míří na toalety. Sám jsem se šel postavit do fronty do restaurace. Koupil jsem si celé menu a šel se posadit ven na trávu vedle parkoviště. Vzápětí kolem mě přešel úchyl, zamířil k autobusu a nastoupil si. Byl v něm teď sám.

Podařilo se mi ji umluvit, aby si sedla vedle mě. Nejdřív váhala, ale můj šarm ji asi udolal. Máma mi vždycky říkala, že jsem její okouzlující prostřední děťátko, které si každého získá. Asi měla pravdu.

Chvíli jsme se bavili o tom, proč já jedu do Wyomingu a ona do Idaha. Pořád jsem se snažil zjistit, co to v ní je, co mi pořád uniká. A taky jsem se snažil, aby mě nezačala přitahovat, protože je určitě

pod zákonem, a kdybych se jí zeptal, bude lhát.

Ale takhle zblízka mi spíš připadalo, že není o tolik mladší než já.

Sakra! Jak to, že vůbec můžu uvažovat o tom, jestli se mi líbí? Táta umírá a já tady sedím na trávě a plkám. Neměl bych myslet na nic jiného než na něj a co mu řeknu, jestli se dostanu do Wyomingu včas.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se. Položil jsem si kelímek s kolou na trávu a pokusil se potlačit všechny ty myšlenky na tátovu smrt.

Chvíli uvažovala – asi o tom, jestli mi má povědět pravdu, nebo ne. „Cam,“ řekla nakonec.

„To je zkratka? Od čeho?“

„Camryn.“

„Já jsem Andrew. Andrew Parrish.“ Zatvářila se trochu plaše.

„Kolik ti je?“ zeptala se a ohromila mě tím. Možná nakonec není pod zákonem. Nezletilé holky, které to chtějí zapírat, se debatám o věku obvykle vyhýbají.

Začal jsem doufat, že už je plnoletá. Vlastně jsem si to moc přál…

„Dvacet pět. A tobě?“ Najednou jsem nemohl dýchat.

„Dvacet,“ odpověděla.

Chvíli jsem o tom uvažoval se stisknutými rty. Pořád jsem si nebyl jistý, jestli nelže. Ale pokud spolu strávíme cestou víc času, určitě na to nakonec přijdu.

„No, rád tě poznávám, dvacetiletá Cam, zkratka od Camryn, která jedeš do Idaha za sestrou, co právě porodila.“

Usmál jsem se. Mluvili jsme ještě chvíli – celkem osm minut, abych byl přesný, a já jí do té její drzé hlavy nasadil dalšího brouka, protože si to zasloužila. Ale jen z legrace.

Vlastně jsem měl pocit, že se jí líbí, jak se k ní chovám. Poznal jsem, že ji taky přitahuju. Možná jen trochu, ale vycítil jsem to. Asi to nemohlo být kvůli tomu, jak vypadám – proboha, nejspíš mi páchlo z pusy a ještě jsem se vůbec nemyl. Taky se vůbec nechovala jako holky, kterým jsem se fyzicky líbil, protože mě od sebe spíš odháněla – nechtěla, abych seděl v autobuse vedle ní. A taky se nerozpakovala mi říct, abych ztlumil hudbu. A naštvala se, když jsem ji zařadil mezi fanynky Biebera (mě štvalo, že vůbec vím o jeho existenci – ale za to může tahle společnost). Taky jsem z ní měl pocit, že by mě klidně kopla do koulí, kdybych si k ní něco dovolil. Ne že by to hrozilo. Bože, to ne. Jenom jsem chápal, že ona je tenhle typ.

Bože, jo. Líbila se mi.

Nasedli jsme zase do autobusu. Lehl jsem si na bok a vystrčil nohy do uličky. Když jsem po chvíli uviděl v uličce i její bílé tenisky, usmál jsem se. Aspoň jsem pro ni dost zajímavý na to, abych ji inspiroval. O dvacet minut později jsem se na ni podíval. Jak jsem si myslel: byla tuhá.

Pustil jsem si do sluchátek hlasitou hudbu a poslouchal ji, dokud jsem neusnul. Ráno jsem se vzbudil dlouho před ní.

Vystrčila hlavu nad opěradlem a já se na ni usmál a zakýval prstem. V denním světle byla ještě hezčí.

Camryn

KAPITOLA OSMÁ

„Ještě deset minut,“ řekla jsem mu, „a vypadneme z týhle plechovky.“ Andrew se ušklíbl. Posadil se rovně a začal si uklízet přehrávač a sluchátka. Ani jsem nevěděla, proč jsem cítila potřebu mu to říct.

„Spalas líp?“ zeptal se a rozepnul si tašku.

„Vlastně jo.“ Sáhla jsem si dozadu za krk. Tentokrát jsem tam žádné zatuhlé svaly nenahmatala.

„Díky tobě – okopírovala jsem tvou spací polohu.“

„Není zač.“ Zašklebil se ještě víc.

„Denver?“ zeptal se. Odhadla jsem, že se ptá na moji další zastávku.

„Jo, ještě asi sedm hodin.“

Andrew zavrtěl hlavou, jako by ho ten časový rozvrh moc neuspokojoval, stejně jako mě.

O deset minut později zajel autobus na nádraží v Garden City. Bylo tady třikrát víc lidí než na tom minulém, což mě znervózňovalo. Zamířila jsem do haly a obsadila jedno z mála zbylých volných sedadel, protože se rychle zaplňovala. Andrew zmizel za rohem, kam ukazovala cedule PRODEJNÍ AUTOMATY, a vrátil se s limonádou Mountain Dew a sáčkem chipsů.

Posadil se ke mně a odtrhl uzávěr plechovky.

„Co je?“ zeptal se po chvíli.

Ani jsem si neuvědomila, že ho pozoruju, jak chlemtá limonádu, a tvářím se přitom znechuceně.

„Nic.“ Odvrátila jsem se. „Jen mi to připadá odporný.“

Slyšela jsem, jak se vedle mě tiše směje. Ozvalo se trhnutí, jak rozdělal sáček chipsů.

„To tobě připadá asi hodně věcí.“

Podívala jsem se na něj a posunula si batoh na klíně. „Jíš někdy něco… co ti neucpává tepny?“

Strčil si do pusy brambůrek a rozkousal ho. „Jím, na co mám chuť. Snad nepatříš k těm povýšenejm vegetariánkám, co se rozčilujou, že fastfoodový řetězce můžou za celonárodní epidemii obezity?“

„Nic takovýho nejsem,“ ujistila jsem ho. „Ale řekla bych, že povýšený vegetariánky můžou mít pravdu.“

Spolykal dalších pár brambůrků, zalil je limonádou a ušklíbl se na mě.

„Rychlý občerstvení za obezitu lidí nemůže,“ prohlásil, když už měl prázdnou pusu. „Lidi se rozhodujou sami. Fastfoody jen těží z hlouposti Američanů, který se spokojujou s jejich jídlem.“

„Takže ty se považuješ za hloupýho Američana?“ Vrátila jsem mu úšklebek.

Pokrčil rameny. „Když jsou moje možnosti omezený na nabídku u silnic a automaty, tak mi nic jinýho nezbejvá.“

Protočila jsem panenky. „Jako bys někdy jed něco jinýho, když máš na vybranou. Na to ti tak skočím.“

Myslím, že už se v tomhle slovním tenise začínám lepšit.

Rozesmál se nahlas. „Sakra, jasně že bych jed něco lepšího. Rozhodně dávám přednost steaku za padesát babek před oschlým burgerem. A pivu před Mountain Dew.“

Zavrtěla jsem hlavou, ale nedokázala jsem se přestat potutelně usmívat.

„A co jíš normálně ty?“ zeptal se mě. „Saláty a tofu?“

„Ble.“ Zkřivila jsem obličej. „Tofu bych nevzala do pusy ani omylem a saláty jsou pro tlusťošky, co chtějí zhubnout.“ Odmlčela jsem se a usmála se na něj. „Mám bejt upřímná?“

„Tak už to vyklop,“ pobídl mě.

Prohlížel si mě, jako bych byla něco tak zábavného a zajímavého, že to stojí za důkladný průzkum.

„Miluju špagety s masovýma kuličkama a suši.“

„Cože, dohromady?“ Teď se pořádně znechuceně zatvářil on. Trvalo mi chvíli, než jsem se chytila.

„Panebože, ne. To by bylo hnusný.“ Zatvářil se, jako by se mu ulevilo.

„Na steaky moc nejsem,“ pokračovala jsem. „Ale kdyby mi ho někdo nabídnul, asi bych ho taky snědla.“

„To mi jako navrhuješ, abych tě pozval na večeři?“ Jeho úsměv se ještě rozšířil. Vykulila jsem oči. „Ne!“ Cítila jsem, jak rudnu. „Jen jsem říkala, že –“

Andrew se rozesmál a přerušil mě.

„Já vím, já vím. Neboj. Vůbec by mě nenapadlo zvát tě na rande.“ Tváře mi hořely ještě víc.

Andrew se rozchechtal hlasitěji.

„Sakra, holka, ty se necháš snadno doběhnout, co?“ prohodil se smíchem v hlase. Zamračila jsem se.

On taky, ale přitom se pořád smál.

„Něco ti řeknu,“ navrhl a zatvářil se trochu vážněji. „Jestli se nám na nějaký další zastávce povede najít restauraci, kde by dokázali připravit steak za těch patnáct minut, co budeme mít pauzu, tak ti taky jeden koupím. A pak se můžeš rozhodnout, jestli je rande, když si je spolu v autobuse sníme.“

„Tak to ti můžu říct rovnou. Nebude to rande.“ Ušklíbl se.

„Tak nebude. Já se s tím nějak srovnám.“

Myslela jsem si, že tím se téma vyčerpalo, jenže Andrew po chvíli prohodil: „A co to teda bude, když ne rande?“

„Co bys myslel?“ pokrčila jsem rameny. „Asi je to přátelský gesto, ne, když jeden druhýmu přinese jídlo.“

„Aha.“ V očích mu zajiskřilo. „Takže teď jsme přátelé?“

Tím mě zaskočil nepřipravenou. Je v tom vážně dobrý. Chvíli jsem se nad tím zamyslela a našpulila rty soustředěním.

„No jasně,“ odpověděla jsem pak. „Myslím, že jsme něco jako přátelé. Aspoň do Wyomingu.“

Natáhl ke mně pravici. Zdráhavě jsem ji uchopila. Měl mírný, ale pevný stisk a jeho úsměv byl upřímný a laskavý.

„Přátelé do Wyomingu,“ zopakoval, potřásl mi rukou a pustil mě.

Nevím, co se to zrovna stalo, ale neměla jsem pocit, že toho budu za chvíli litovat. Není nic špatného uzavřít „přátelství“ po dobu cesty. Mohla jsem narazit na mnohem horší typy lidí, než je Andrew. Vypadal neškodně a přiznávám, že mě bavilo s ním mluvit. Mohla jsem se dát do kupy se starou dámou, která by do mě hučela příhody z dob svého mládí, nebo s postarším seladonem, který by si namlouval, že je pořád tak neodolatelný jako v osmnácti, a nějak by se přesvědčil, že já ho vidím právě tak. Ne, Andrew je výhra v loterii. Z mnoha důvodů bych dala přednost tomu, aby byl holka, ale aspoň jsme k sobě měli věkově blízko a nebyl ošklivý. To ani náhodou.

Vlastně měl hodně blízko k tomu, abych si ho v duchu označila jako „sexy“, a to byla jediná věc, která mi dělala starosti.

Ale tak už to prostě chodí. Nezáleží na tom, co se zrovna děje ve vašem životě, koho jste ztratili, jak moc nenávidíte svět nebo jak nevhodné je cítit něčí přitažlivost dřív, než se vaše srdce stačí uzdravit. Taková je lidská povaha.

Ale vyhovět jejím požadavkům už bylo něco úplně jiného, a tam jsem nakreslila silnou čáru. Nestane se to. Ať už je „to“ cokoli.

Ale přitahoval mě, a tím to bylo těžší. Budu se muset víc snažit, aby v něm nic, co řeknu nebo

udělám, nevzbudilo mylný dojem. Atraktivní kluci o sobě vědí, že jsou atraktivní. Prostě to vědí, i když jim zrovna nikdo nelichotí. A taky je v jejich povaze předpokládat, že stačí jejich šarmantní úsměv a udržet konverzaci bez trapných odmlk tři minuty, a všechno bude po jejich.

Takže tohle „přátelství“ bude pro mě docela dřina. Chtěla jsem k němu být milá, ale ne moc milá. Chtěla jsem se usmívat, ale ne přehnaně. Chtěla jsem se s ním smát, když řekne něco zábavného, ale ne tak, že by mi četl z očí, jak jsem z něj hotová.

Jo, bude to dřina. Možná by ta povídavá stařenka byla nakonec lepší…

Čekali jsme spolu na nádraží asi hodinu, než dorazil náš spoj. Bylo mi jasné, že tady si každý svou dvousedačku neuhájíme. U dveří čekala taková fronta, že to skoro vypadalo, jako by ani místa k sezení pro každého nebyla zaručená. To je ale dilema. Sakra. Sice jsme uzavřeli dočasné přátelství, ale nemohla jsem se přimět k návrhu, aby si sedl vedle mě. To by v něm mohlo vzbudit nepatřičný dojem. Takže jak se fronta posunovala, doufala jsem, že to navrhne on. Rozhodně jsem chtěla radši sedět s ním než s někým, na koho bych nemohla ani promluvit.

Vydala jsem se do vozu jako první, dorazila k prázdné dvousedačce a vklouzla k oknu. Ulevilo se mi, když se Andrew posadil vedle mě.

„Protože seš holka,“ ozval se a postavil si batoh mezi nohy, „nechám ti místo u okna.“ Usmál se.

Autobus se naplnil tak, že jsem zase cítila, jak na mě útočí horko a pach cizích těl, namačkaných v malém prostoru. Dveře se vrzavě zavřely a vůz se dal do pohybu.

Když jsem si teď měla s kým povídat, cestování už mi nepřipadalo tak úmorné a nekonečné. Trvalo jen hodinu, než jsme probrali všechno možné o hudbě: jaké má oblíbené klasické rockové kapely, proč mám ráda Pink a proč jsou její písničky mnohem lepší než od Boston a Foreigner, které mi znějí úplně stejně. O tom jsme se dohadovali asi dvacet minut – Andrew je vážně tvrdohlavý, ale on tvrdí totéž o mně, takže vinu asi neseme oba. Taky jsem mu vysvětlila, kdo je „Nat“, i když žádné zbytečné podrobnosti o přátelství s Natalií jsem mu nevykládala.

Když se setmělo, uvědomila jsem si, že od chvíle, kdy se Andrew posadil vedle mě, ještě nenastalo žádné trapné ticho.

„Jak dlouho budeš v Idahu?“

„Pár dní.“

„A zpátky pojedeš taky autobusem?“ Zvláštní. Připadalo mi, že z jeho tváře jako by se vytratilo všechno pobavení.

„Jo,“ kývla jsem, protože se mi nechtělo zacházet moc do podrobností. Sama jsem to zatím netušila. Slyšela jsem, jak si povzdychl.

„Nic mi po tom není,“ začal a já cítila, jak se vzdálenost mezi námi zkracuje a mizí, „ale neměla bys cestovat takhle sama.“

Nedívala jsem se na něj.

„No… já prostě musím.“

„Proč?“ Pozoroval mě. „Nechci na tebe nějak dorážet, ale mladá a zatraceně krásná holka jako ty, která se pohybuje mezi těma špinavejma dírama autobusovejch nádraží Ameriky… to je sakra nebezpečný.“

Cítila jsem, jak se bezděčně usmívám. Snažila jsem se to zamaskovat, ale moc mi to nešlo.

Podívala jsem se na něj. „Nechceš dorážet, ale tvrdíš, že jsem zatraceně krásná, a jedním dechem jako bys vyzvídal, proč je holka jako já tak sama.“

Zatvářil se dotčeně.

„Já to myslím vážně, Camryn,“ ozval se a mně úsměv zmizel z tváře. „Někdo by ti moh ublížit.“ Pokusila jsem se tu trapnou chvilku nějak překlenout. „Neboj se o mě. Kdyby mě někdo napad,

umím vřískat hodně nahlas.“

Zavrtěl hlavou a zhluboka se nadechl, jako by se musel nutit, aby přistoupil na můj hravý tón.

„Pověz mi o tátovi,“ navrhla jsem.

Už se začínal skoro usmívat, ale okamžitě přestal. Neujelo mi to nechtíc. Měla jsem pocit, že přede mnou něco skrývá. Když se tam v Kansasu zmínil o tom, že jeho otec umírá, nevypadal, že by ho to nějak trápilo. Ale když se vydal na takovou dalekou cestu autobusy, jen aby ho před smrtí ještě viděl, musí ho milovat. Takže ho to musí trápit. Člověka vždycky trápí, když umře někdo, koho miloval.

Z krku se mi vydral podivný zvuk. Ne vzlyk, protože už – nebrečím.

„Je to dobrej chlap,“ pronesl Andrew. Díval se přímo před sebe. Odhadovala jsem, že si ho pokouší představit, jak asi vypadá zrovna teď, ale nevidí nic než svoje vzpomínky.

Podíval se na mě a pousmál se. Ne aby skryl bolest – spíš to byl úsměv z příjemné vzpomínky.

„Nebral mě na baseballový zápasy, ale na box.“

„Cože?“ Cítila jsem, že se taky usmívám. „Nekecej!“

Zatvářil se nepřítomně, jako by lovil v paměti, ale pořád se tvářil potěšeně. „Táta chtěl, aby z nás byli bojovníci. Ne doslova –“ podíval se na mě, „– jako že by chtěl, abysme boxovali nebo zápasili, i když by mu to asi nevadilo. Ale já to myslím jako bojovníci, co se umějí poprat se životem.“

Přikývla jsem, že chápu.

„Seděl jsem u ringu, v osmi letech, a ohromeně koukal, jak do sebe ti dva chlapi mlátí. A celou dobu jsem slyšel tátu, jak na mě v tom kraválu mluví: Tihle se nebojí ničeho, synku. A jejich pohyby jsou přesně vypočítaný. Zkusí úder jedním směrem, a buď se jim to povede, nebo ne. Ale učí se z každého pohybu a každého rozhodnutí.“

Krátce se mi podíval do očí a jeho úsměv vyvanul. Už se zase tvářil jako vždycky. „Tvrdil mi, že opravdoví bojovníci nikdy nebrečí, nikdy se nenechají srazit k zemi. Jedině tou poslední nevyhnutelnou ranou, ale i potom odcházejí jako chlapi.“

Už jsem se taky neusmívala. Nedokázala jsem přesně odhadnout, co se teď děje v Andrewově hlavě, ale oba jsme se tvářili stejně zachmuřeně. Chtěla jsem se ho zeptat, jestli je v pořádku, což očividně nebyl. Jenže mi připadalo, že se to zrovna teď nehodí. Bylo to zvláštní, protože jsem ho neznala natolik, abych mohla něco takového odhadovat jen podle výrazu.

A tak jsem mlčela.

„Musíš si myslet, že jsem hajzl,“ prohlásil potom. Překvapeně jsem zamrkala. „Ne. Proč to říkáš?“

Okamžitě zařadil zpátečku. Jako by chtěl popřít, o čem právě mluvil. Na obličeji se mu zase objevil ten okouzlující úsměv.

„Jedu se za ním podívat, než to zabalí,“ prohlásil a ten výraz mě trochu šokoval, „protože tak se to dělá, že jo? Je to zvyk, jako říct ,pozdrav pánbu‘, když někdo kejchne, nebo se zeptat, jak se měl o víkendu, i když na to ve skutečnosti sereš.“

Proboha, co je to s ním?

„Člověk musí žít tady a teď,“ prohlásil, když jsem ohromeně mlčela. „Nemyslíš?“ naklonil hlavu ke straně a zadíval se na mě.

Chvíli mi trvalo pochopit, jak to myslí, ale ani pak jsem nevěděla, co říct.

„Žít tady a teď,“ opakovala jsem po něm, a v duchu si říkala – a co milovat? „No, asi máš pravdu.“ Stejně by mě zajímalo, čemu věří ve skutečnosti.

Narovnala jsem záda a otočila se k němu, abych na něj líp viděla. Abych o něm víc zjistila.

„Co to pro tebe zná, žít teď?“ zeptala jsem se.

Všimla jsem si, že mu jedno obočí zaškubalo a jeho výraz se trochu změnil. Jako by ho překvapila vážnost mé otázky. Nebo můj zájem. Možná obojí.

Napřímil se a zvedl hlavu.

„Jen pořád něco rozebírat a plánovat je k ničemu,“ prohlásil. „Když pořád rozebíráš minulost,

nepohneš se z místa. Stejně tak tě drží zpátky, když pořád jen plánuješ budoucnost. To pak taky trčíš pořád na místě.“ Zadíval se na mě. „Žij touhle chvílí,“ pronesl, jako by mi sděloval něco závažného,

„kdy je všechno, jak má bejt. Přestaň zbytečně vzpomínat na minulost, a dostaneš se, kam se chceš dostat, mnohem rychlejc. A bez boulí na silnici.“

Zavládlo ticho, během kterého jsme oba přemýšleli o tom, co právě řekl. Přemítala jsem, jestli myslí na to co já. Taky jsem dumala nad tím, i když to jsem si přiznávala jen nerada, proč mi u tolika jeho úvah připadá, jako bych slyšela sama sebe.

Autobus ujížděl po dálnici, hlučně a s častým poskočením. Ale po tak dlouhé jízdě už jsem skoro zapomněla, jak pohodlné je proti tomu vézt se v autě. Když se člověk snaží myslet spíš pozitivně, za chvíli na negativa sám zapomene. Kde jinde než v autobuse by vedle mě seděl kluk s krásnýma zelenýma očima a dokonale řezaným obličejem. A se zajímavými myšlenkami. Když má člověk takovou společnost, na jízdě autobusem není vůbec nic špatného.

Až na to, že bych měla být někde jinde…

Andrew

KAPITOLA DEVÁTÁ

Nemohl jsem uvěřit, že začala o tátovi. Ne že bych se naštval, ale překvapilo mě, že ji to zajímá. Že si to vůbec pamatuje. Nevyptávala se, čím se živím, aby si spočítala, jestli jsem na tom finančně dobře, ani mi s chichotáním nechtěla sahat na tetování (což byla většinou výmluva, aby si dotyčná mohla sáhnout na mě). Tohle teda byla zatracená změna. No, možná ne k lepšímu, kdybych se s ní chtěl vyspat. Ale z nějakého důvodu mě těšilo, že Camryn se takhle nechová.

Co je to, sakra, za holku?

A proč si s tím vůbec lámu hlavu?

Usnula dřív než já, s hlavou opřenou o okno. Odolal jsem touze pozorovat ji, abych si pořád nepřipomínal, jak nevinně a bezbranně vypadá ve spánku. Protože to ve mně jen probouzelo ještě silnější ochranitelské pudy.

Úchyl ji nejspíš přestal pozorovat, když zjistil, že jsme teď spolu. Tím mužským způsobem uvažování ji teď zřejmě vnímal jako „moje území“, moje vlastnictví. Což bylo dobře, protože to znamenalo, že dokud budu nablízku, nechá ji na pokoji. Jenže jsme spolu měli cestovat jen do Wyomingu, a to mě pořádně štvalo. Doufal jsem, že ten chlap změní trasu dřív, než se s Camryn rozloučíme. Na cestě do Denveru byly dvě pauzy, a pak – doufal jsem, že v Denveru už potáhne k čertu. Pokud ne, nespustím z něj oči až do Wyomingu.

A do Idaha ten hajzl nepojede. Jen přes mou mrtvolu.

Zíral jsem do temného, ztichlého autobusu. Úchyl spal na místě do uličky, hlavu položenou na opěrce. Vedle něj u okna – seděla nějaká žena, ale byla moc stará na to, aby ho něčím upoutala. Zřejmě byl na mladé, hodně mladé masíčko. Dělalo se mi špatně z pomyšlení, co už třeba kdy udělal jiné dívce.

Autobus se sice pohyboval hlučně, bylo slyšet hvízdání větru, který se opíral do karoserie, rychlé křupání mohutných pneumatik, vytrvalý hukot motoru, který poháněl tu hromadu kovu kupředu. Ale stejně bylo uvnitř ticho. Působilo to téměř mírumilovně. Jak jen může jízda autobusem působit.

Zatlačil jsem si špunty do uší a zapnul přehrávač. Nastavil jsem náhodné pořadí písniček. Která z nich to bude? První píseň vždycky určovala mou náladu. Měl jsem jich tam přes tři sta. Tři sta různých odstínů nálad. Ale myslím, že přehrávač je zaujatý, protože jako první písničku většinou vybíral Prach ve větru od Kansasu, Cesta do Kalifornie od Zeppelinů nebo něco od Eagles.

Čekal jsem zase něco takového. Schválně jsem se nedíval na informaci z playlistu, jako by to byla soutěž a já nechtěl podvádět. Aha. Skvělá volba. Sni dál od Aerosmith. Opřel jsem si hlavu o sedadlo, zavřel oči a ani si neuvědomil, že prstem stlačuju hlasitost na minimum. Protože jsem nechtěl vzbudit Camryn.

Otevřel jsem oči a zadíval se na ni. Tiskla si batoh pevně k sobě, i když hluboce spala. Napadlo mě, co v něm asi má, jestli je tam něco, co by mi o ní mohlo prozradit víc. Něco, co by mi o ní řeklo pravdu.

Jenže na tom nezáleželo. Po Wyomingu ji nejspíš ztratím z očí a ona za chvíli zapomene moje jméno. Věděl jsem, že je to tak lepší. Vláčel jsem s sebou až moc mentálních zavazadel a ona si ani jako kamarádka nezasloužila, abych jí něco z toho přehazoval na klín. Nepřál jsem to nikomu.

Tlumené melodické brumlání Stevena Tylera mě ukolébalo do polospánku. Počkal jsem, až náhle vysokým a pronikavým hlasem vykřikne, a teprve potom jsem usnul.

„Hele, ale tohle fakt ne.“

Něco mě tlačilo do ramene. Vzbudil jsem se a uviděl Camryn, jak se mě těma malýma rukama snaží odtlačit. Vlastně to bylo docela legrační, ten rozespalý výraz v její tváři, a že ať se snažila sebevíc, moje tělo bylo moc těžké, než aby s ním dokázala opravdu pohnout.

„Promiň.“ Snažil jsem se probrat. Dezorientovaně jsem se posadil. Krk jsem měl zezadu ztuhlý, jako by byl ze dřeva. Nechtěl jsem se na ni takhle svalit, ale nestyděl jsem se za to tolik, jak jsem předstíral. Ani ona nebyla tak pobouřená, jak předstírala. Aspoň jsem doufal, že to hraje, protože se celou dobu snažila nesmát.

Rozhodl jsem se, že jí to trochu ztížím. Zakřenil jsem se na ni.

„Tak tobě se to zdá srandovní?“ Pootevřela trochu rty a obočí jí povyjelo vzhůru na hezké čelo.

„Jo, vlastně jo.“ Můj úsměv se prohloubil a i na její tváři se konečně objevilo pousmání. „Ale stejně promiň.“ Myslel jsem to vážně.

Camryn přimhouřila jedno oko a po straně mě pozorovala, jako by zkoumala mou upřímnost. Bylo to málem roztomilé.

Odvrátil jsem se od ní a zvedl ruce za hlavu, abych se protáhl. To mě přimělo zívnout.

„Fuj!“ ozvala se, jak jsem napůl čekal. „Tohle nedělej. Páchne ti z pusy.“ Krátce jsem se uchechtl. „A ty myslíš, že tobě ne?“

To ji umlčelo. V duchu jsem se usmál a rozepnul tašku. Uklidil jsem do ní MP3 přehrávač, odšrouboval tubu se zubní pastou a vymáčkl si trochu na špičku jazyka. Pak jsem ji důkladně rozetřel jazykem po vnitřku úst a nakonec to spolkl. Camryn mě celou dobu znechuceně pozorovala. Právě toho jsem chtěl dosáhnout.

Ostatní v autobuse se probudili přede mnou. Překvapilo mě, že jsem dokázal spát tak dlouho a bez probouzení. Většinou jsem se pořád budil, abych změnil polohu.

Na hodinkách jsem měl 9.02.

„Kde to jsme?“ Zadíval jsem se z okna za Camryn, jestli nezahlédnu dálniční ukazatele.

„Asi čtyři hodiny od Denveru,“ odpověděla. „Řidič zrovna hlásil, že za deset minut bude další zastávka.“

„Fajn.“ Natáhl jsem si nohu do uličky. „Potřebuju se projít. Jsem úplně zatvrdlej.“

Přistihl jsem ji při úsměvu, ale hned se otočila k oknu. Aha, zatvrdlejasi nebyl nejlepší výraz. Takže má tyhle asociace? V duchu jsem se nad tím zasmál.

Další zastávka se nijak zvlášť nelišila od předchozích. Byla na ní benzinka, stejně jako na druhé straně silnice, a dva fastfoody. Zvláštní, že mě ta holka doopravdy přiměla chvíli váhat nad tím, jestli mám jít dovnitř, když normálně bych to udělal instinktivně. Jen jsem nevěděl, jestli to dělám proto, abych jí dokázal, že umím poznat špatné jídlo. Nebo proto, abych se vyhnul jejím pozdějším výčitkám.

Tak prr. Copak ji nechám, aby se mnou takhle cvičila? Nejspíš jo. Sakra.

Vystoupili jsme z autobusu, Camryn přede mnou. Obešla autobus zepředu a tam zůstala čekat s pažemi zkříženými na prsou. Pozorovala mě s našpulenou pusou.

„Tak když seš tak chytrá,“ ozval jsem se – i mně připadalo, že mluvím jako osmiletý –, „tak mi řekni, jak se tady dá koupit k jídlu něco zdravýho, co by nechutnalo jako stará guma.“

„Tak koukej,“ přijala mou výzvu.

Vydala se do samoobsluhy na benzince, která byla dost gigantická. Postupovala vpřed s jistotou blondýn z počítačových her (aspoň tak jsem si představoval, že se ty kreslené postavičky pohybují, ve skutečnosti jsem na počítači hry nikdy nepařil). Zamířila k velkým chladicím skříním s pitím a mávla před jejich prosklenými dveřmi rukou, jako by mě poprvé uváděla do světa ovocných džusů a chlazené vody.

„Začneme u ovocných šťáv, které lze vidět po mé pravici,“ pronesla hlasem školené průvodkyně světem zdravé výživy. „Cokoli z toho je lepší než kola. Vyber si.“

„Džusy nesnáším.“

„No tak, netrucuj. Je jich tady spousta. Určitě si vybereš nějakou příchuť, kterou tvůj žaludek snese.“

Pak ustoupila, aby mi poskytla výhled na oddělení s desítkami ochucených i neochucených sodovek.

„A tohle je voda. Ale neumím si tě představit, jak piješ něco tak obyčejnýho.“

„To fakt ne. Pít balenou vodu je snobárna.“ Ve skutečnosti jsem proti vodě nic neměl, ale líbilo se mi hrát s ní.

Usmála se, ale snažila se udržet vážnou tvář.

Nakrčil jsem nos, stiskl rty a zatěkal pohledem mezi ní a chladicí skříní.

Pak jsem s přehnaným povzdechem přistoupil blíž a zadíval se na všechny ty ovocné příchutě, jednoduché i namíchané. Proč je v tolika džusech jahoda nebo kiwi, případně jahoda a kiwi? Obojí jsem nesnášel.

Nakonec jsem otevřel dveře a vytáhl obyčejný klasický pomerančový džus. Camryn se zatvářila trochu užasle.

„Co je?“ zeptal jsem se a pořád držel dveře dokořán.

„Pomerančovej džus není moc dobrej na žízeň.“ Tiše jsem hvízdl a podíval se na ni.

„Takže já si něco vyberu, a ty mi řekneš, že to není dobrý?“ Chtělo se mi smát, ale musel jsem se udržet, když jsem v ní chtěl probudit pocit provinilosti.

Asi to fungovalo.

Camryn se zamračila. „No, já jen… v tomhle džusu je až moc vitaminu cé, takže po tom budeš mít ještě větší žízeň.“

Vážně se tvářila, jako by si myslela, že se mě nějak dotkla. Nějakým zvláštním způsobem mě to dojalo. Usmál jsem se jen proto, abych viděl její úsměv.

Roztáhla pusu od ucha k uchu.

Sakra, skočil jsem jí na to. Je dobrá…

Camryn

KAPITOLA DESÁTÁ

Denver byl konečně za námi a my se blížili k Andrewově konečné ve Wyomingu. Nebudu lhát a tvrdit, že mi z toho nebylo smutno. Andrew měl pravdu, když říkal, že je nebezpečné cestovat sama. Jenom jsem nechápala, proč mi to nedošlo dřív, než jsem ho potkala. Možná proto, že jsem se s ním cítila tak bezpečně. Vypadal, že by dokázal zasadit pár háků do brad a ani se přitom nezpotit. Sakra. Asi jsem se s ním vůbec neměla dávat do řeči. Rozhodně jsem ho neměla nechat, aby si sedal vedle mě. Protože teď jsem si na něj svým způsobem zvykla. Až se ve Wyomingu naše cesty rozdělí, budu zase sama zírat z okna na svět, který ubíhá kolem autobusu, bez nejmenší představy, kam mě cesta zavede.

„Máš přítelkyni?“ zeptala jsem se, jen abych trochu rozproudila konverzaci a nemusela myslet na to, že už za pár hodin budu úplně sama.

Ve tvářích se mu objevily dolíčky. „Proč to chceš vědět?“ Protočila jsem panenky.

„Nic si nenamlouvej, jo? Jen se ptám. Jestli mi nechceš –“

„Ne,“ přerušil mě. „Jsem sám a vyhovuje mi to.“

S úsměvem se na mě podíval, jako by na něco čekal. Trvalo mi asi vteřinu pochopit, nač čeká.

Proč jsem musela vytáhnout tak osobní téma? Ukázala jsem na sebe a zakoktala: „Já? Já taky ne… už ne.“ S větší sebedůvěrou jsem dodala: „Taky mi vyhovuje bejt sama a chci to tak nechat na hodně dlouho… asi tak… navždycky.“ Kruci. Měla jsem udělat tečku za sama a nerozvádět to, ne zbytečně plácat a upozorňovat na svou nejistotu.

Andrew si toho samozřejmě všiml. Měla jsem pocit, že patří k těm klukům, co nikdy nepropásnou cizí přešlap. To bylo jeho.

„Budu na to pamatovat,“ prohlásil a zašklebil se. Díkybohu v tom nezačal šťourat.

Opřel si hlavu o sedadlo a bezmyšlenkovitě začal bubnovat palci a malíčky na nohavice džín. Nenápadně jsem zašilhala na jeho silné, opálené paže a pokusila se zahlédnout celé jeho tetování, jenže to bylo jako obvykle skoro zakryté rukávky trička. Tetování na pravém bicepsu jsem na chvíli zahlédla už předtím, když se Andrew ohnul, aby si zavázal tkaničku. Připadalo mi to jako nějaký strom. Když jsem teď měla k sobě levou ruku, zdálo se mi, že vidím něco s peřím. A barevného. Všechna tetování, která jsem zatím viděla, byla jednobarevná.

„Zvědavá?“ ozval se. Trhla jsem sebou. Bezva, takže mě přistihl, že na něj zírám!

„Hm.“

K smrti zvědavá.

Andrew se zvedl ze sedadla a vyhrnul si krátký rukáv na levé paži. Odhalil fénixe s dlouhým, nádherně opeřeným ocasem, který končil někde u okraje rukávku. Ale tělo ptáka byla jen kostra, zřejmě aby nositeli dodávala „drsný“ vzhled.

„To dost nahání hrůzu.“

„Díky. Tohle mám asi rok,“ prohlásil a shrnul si látku zpátky. Pak se natočil v pase, abych na něj líp viděla, a obnažil pravou ruku (poprvé jsem si všimla, jak se mu na paži rýsují svaly). „Tohle je strom ve stylu toho z Ospalé díry s Johnnym Deppem, jak v něm byly ty hlavy. Pro strašidelný stromy mám slabost. A když se podíváš líp,“ ukázal prstem na kmen zkrouceného stromu, „uvidíš moje Chevy Camaro z roku 1969. Vlastně je to tátovo auto, ale když umírá, asi už si ho budu moct nechat.“ Zadíval se před sebe.

Teď jsem to uviděla – to nenápadné zachvění bolesti, kterou se mu předtím, když mluvil o otci,

povedlo skrývat. Trpěl mnohem víc, než dával najevo, a mě pro něj bolelo srdce. Neuměla jsem si představit, že by máma nebo táta leželi na smrtelné posteli a já bych seděla v autobuse a mířila na poslední setkání s nimi. Pozorovala jsem ho z boku a toužila říct něco, čím bych ho utěšila, ale připadalo mi, že to nejde. Jako bych na to z nějakého důvodu neměla právo. Právo o tom vůbec začínat.

„Mám ještě pár dalších,“ prohodil Andrew a natočil ke mně hlavu, kterou si týlem opíral o sedadlo.

„Jedno malý tady,“ ukázal mi vnitřní stranu pravého zápěstí, kde měl uprostřed dole v dlani vytetovanou hvězdičku. Překvapilo mě, že jsem si jí předtím nevšimla. „A pak větší na levý straně hrudníku.“

„A jaký je to větší? Co na něm máš?“

V zelených očích mu zajiskřilo a usmíval se, když se ke mně naklonil. „Je zatraceně velký,“ prohlásil spiklenecky. „Ale není to nic zvláštního. Jen ženská.“ Zvedl ruku, jako by chtěl vyhrnout tričko, ale zase ji spustil. „Nestojí za to svlíkat se kvůli ní v autobusu.“

To už jsem tohle tetování chtěla vidět víc než co jiného. Protože mi ho nechtěl ukázat.

„Je to někdo, koho znáš?“ zeptala jsem se. Možná, když na něj budu dál upírat oči, vzdá to a triko si vyhrne. Ale to neudělal.

Zavrtěl hlavou. „Ne, nic takovýho. Je to Eurydika.“ Mávl rukou, jako by mi naznačoval, že už to dál nechce rozebírat.

To jméno mi něco připomínalo, možná něco ze starých řeckých mýtů, ale přesně jsem si ho zařadit nedokázala.

Přikývla jsem. „Bolelo to?“

Usmál se. „Trochu. No, vlastně na hrudním koši to bolí dost… takže odpověď je spíš jo.“

„Brečels?“ ušklíbla jsem se. Tiše se zasmál.

„Ne, nebrečel, ale kdyby to bylo jen o něco větší, možná už bych se neudržel. Trvalo to celkem šestnáct hodin.“

Ohromeně jsem zamžikala. „Páni, tys tam seděl šestnáct – hodin?“

„Ne najednou,“ vysvětloval, „bylo to víc sezení během pár dní. Taky bych se tě moh zeptat, jestli máš nějaký tetování, ale něco mi říká, že ne.“ Potměšile se zaculil.

„To ti říká správně.“ Cítila jsem, že rudnu. „Ale ne že bych o tom nikdy neuvažovala.“ Objala jsem si zápěstí palcem a ukazováčkem. „Myslela jsem, že bych si tady dokola mohla nechat něco napsat, něco jako ,svoboda‘ nebo něco latinsky… neměla jsem to moc promyšlený.“ Trochu v rozpacích jsem prudce vydechla. To, že mluvím o tetování s klukem, který o nich ví nejspíš spoustu věcí, bylo dost troufalé.

Položila jsem si ruku na opěrku a ucítila, jak se mi kolem zápěstí pro změnu sevřely Andrewovy prsty. Ten dotek mě na chvíli zapálil a pak mi vyslal do těla podivné zamrazení. Ale rychle to pominulo, když Andrew nenuceně spustil:

„Tetování u dívky na zápěstí může působit elegantně a žensky.“ Přejel mi prstem po zápěstí, aby naznačil, kudy by mohlo vést. Trochu jsem se zachvěla. „Něco latinského, drobounkým písmem, někde tady v těch místech by vypadalo moc hezky.“ Mírně mě pustil a já zase položila ruku na područku.

„Čekal jsem, že tvoje reakce na tohle bude ,v žádným případě‘,“ zasmál se a opřel si pokrčenou nohu v kotníku o koleno druhé. Pak si propletl prsty a opřel se celou plochou zad, aby seděl pohodlněji.

Začínalo se stmívat. Slunce už sotva vykukovalo nad obzorem a poslední paprsky barvily krajinu kolem blednoucí oranžovou, růžovou a purpurovou září.

„Řekněme, že nejsem tak předvídatelná,“ usmála jsem se na něj.

„Ne, asi nejseš,“ odpověděl mi taky s úsměvem. Pak se zamyšleně zadíval před sebe.

Do Cheyenne ve Wyomingu jsme dorazili kolem druhé odpoledne. Podřimovala jsem. Andrew do mě trochu dloubl. „Jsme tady,“ oznámil mi, když jsem konečně zvedla hlavu a otevřela oči.

Věděla jsem, že je mi cítit z pusy, protože jsem v ní měla odporně suchý a divný pocit. Odvrátila jsem se od něj, abych si mohla zívnout.

Brzdy zaskřípěly, když autobus zastavil na terminálu. Cestující se jako vždycky začali zpomaleně zvedat a vytahovali všechny svoje věci z přihrádek nad sedadly. Já zůstala sedět. Cítila jsem nával zoufalství, když jsem se nenápadně ohlížela po Andrewovi. Vážně jsem si připadala, jako bych měla každou chvíli dostat záchvat panické ataky. Totiž, přece jsem věděla, že to přijde, že Andrew odejde a já budu zase sama. Ale nečekala jsem, že se najednou budu cítit jako vyděšená malá holčička, kterou vyhánějí do nepřátelského světa, aby se o sebe starala sama.

Kruci! Kruci! Kruci!

Nemohla jsem ani uvěřit tomu, že jsem se s ním cítila tak dobře – a že kvůli tomu teď nedokážu potlačit svoje děsy.

Měla jsem strach být sama.

„Tak jdeš?“ zeptal se mě z uličky a natáhl ke mně ruku. Mile se usmíval, pro tentokrát si odpustil všechny ty vtipné narážky a popichování, protože tohle bylo koneckonců naposled, kdy se vidíme. Nebylo to jako loučení milenců nebo něco na ten způsob. Ale když strávíte několik dní v autobuse s někým úplně cizím, postupně ho poznáte a začnete si užívat jeho společnost. A když je to někdo, kdo se vám ve spoustě věcí podobá, i když ani jeden z vás o svém soukromí moc nemluví, je pak loučení o to těžší.

Jenže to jsem mu nemohla dát najevo. Bylo to tak hloupé. Za tuhle situaci jsem si mohla sama a sama se s ní taky musím vyrovnat. Ať už mě tahle bláznivá výprava zavede kamkoli.

Usmála jsem se na Andrewa a chytila se jeho ruky. Držel mě celou cestu ke dveřím, šel přede mnou a paži měl za zády, aby nemusel pustit moje prsty. Cítila jsem, jak do mě prostřednictvím toho dotyku proudí teplo, a upnula jsem se k němu. Jako bych ho do sebe potřebovala nasát co nejvíc, aby mě povzbuzovalo, až budu sama.

„No, Camryn…,“ podíval se na mě, jako by na něco čekal. Nejspíš na moje příjmení.

„Bennettová,“ porušila jsem s úsměvem vlastní zásadu.

„Camryn Bennettová, bylo mi potěšením potkat tě na cestě nikam.“ Nadhodil si popruh tašky na rameno a vsunul ruce do kapes džín. Svaly na pažích se mu napjaly. „Doufám, že najdeš, co hledáš.“

Pokusila jsem se taky usmát, ale vyšlo z toho něco mezi úšklebkem a zamračením.

Přehodila jsem si přes rameno řemínek kabelky a přes druhé jeden popruh batohu. Ruce mi ochable sklouzly zpátky k bokům.

„Taky jsem tě ráda poznala, Andrewe Parrishi,“ prohodila jsem, i když tohle jsem říct vůbec nechtěla. Nechtěla jsem se loučit. Toužila jsem po tom, aby se mnou jel ještě dál. „Jestli ti to nevadí, byla bych ráda, kdybys pro mě něco udělal.“

Probudila jsem jeho zvědavost. Naklonil hlavu na stranu a trochu povystrčil bradu. „Tak jo, a co přesně? Něco sexuálního?“ Důlky se mu prohloubily, když se mu po obličeji rozlil ten ďábelský úsměv.

Zasmála jsem se a cítila, jak mě polévá horko. Chvíli jsem počkala, až to přejde, protože tohle opravdu nebyla vhodná chvíle na zlehčování. Pak jsem zvedla hlavu, uvolnila rysy a zadívala se na Andrewa s upřímným soucitem.

„Jestli tvůj táta umře,“ začala jsem a jeho rysy ztuhly, „dovol si brečet, jo? Udělej to pro mě. Jeden z nejhorších pocitů na světě je, když nedokážeš v tu pravou chvíli brečet. Postupně se tím… všechno

podělá ještě víc.“

Dlouho, mlčky mě pozoroval. Pak přikývl a dovolil, aby mu v očích probleskl nepatrný vděčný úsměv. Natáhla jsem k němu ruku, abych mu potřásla pravicí na rozloučenou, a on udělal totéž. Podržel mou dlaň o něco déle, než je běžné, a pak si mě přitáhl k objetí. Pevně jsem se k němu přitiskla a měla dětinskou chuť prostě vyhrknout, jak jsem vyděšená z představy, že mě tady nechává samotnou. Ale věděla jsem, že to nesmím udělat.

Proboha, mlč, Camryn!

Andrew se odtáhl, naposledy po mně blýskl úsměvem, který jsem si stačila tak zamilovat, a pak odešel směrem k východu z nádraží, pryč ode mě. Stála jsem a nedokázala přimět nohy, aby se pohnuly. Dívala jsem se, jak nasedá do taxíku. Dívala jsem se, jak auto startuje a odváží ho z mého dohledu. Pryč.

Zase jsem byla sama. Patnáct set nebo šestnáct set kilometrů daleko od domova. Nemám cíl, nemám účel, nemám důvod – jiný důvod kromě nutkání vydat se na tuhle cestu. V životě by mě nenapadlo, že bych někdy mohla udělat něco takového. A teď jsem byla vyděšená. Protože jsem musela jet dál. Potřebovala jsem být sama, daleko od všech těch zmatků doma, které mě sem vlastně v první řadě přivedly.

Nejdřív jsem se musela uklidnit. Odvrátila jsem se od prosklené stěny terminálu a šla si najít sedadlo. Do dalšího spoje směr Idaho mi zbývaly čtyři hodiny. Potřebovala jsem nějak zabít čas.

Nejdřív jsem se vydala k prodejnímu automatu.

Naházela jsem mince do otvoru a chtěla stisknout E4 pro müsli tyčinku. Ale moje prsty na poslední chvíli udělaly prudkou otočku a stiskly D4. Na výdejovou poličku vypadla sladká čokoládová odporná tyčinka plná prázdných tuků. Spokojeně jsem ji popadla a přesunula se k automatu s pitím. Bez povšimnutí jsem minula ten s ochucenými minerálkami a zastavila se před skříní nacpanou slazenými sycenými limonádami, plnými barviv a kofeinu.

Jo, Andrew by byl na mě hrdý. Sakra! Přestaň na něj myslet!

Vzala jsem si plechovku s kolou, posadila se do řady sedadel a pokusila se nějak zabít čas.

Ze čtyř plánovaných hodin se kvůli zpoždění stalo šest. Hlásili to z reproduktorů v čekárně – nějaká mechanická závada na vozidle. Kolem mě se ozvaly podobně zoufalé výkřiky, jaký jsem v duchu vyrazila sama.

Bezva. Tohle je prostě bezva. Trčím tady na nádraží na tomhle Vystrkově a vypadá to, že tady možná strávím noc, zkroucená na plastovém sedátku, bez možnosti udělat si pohodlí.

Anebo – počkat. Anebo si můžu koupit jízdenku někam úplně jinam. To je ono! A je po problému!

Proč mě to hned nenapadlo? Mohla jsem být už dávno pryč a ušetřit si všechny ty hodiny, které jsem tady strávila. Jako by můj mozek zapadl do koleje přesvědčení, že musím jet do toho zatraceného Idaha, když už jsem zaplatila za jízdenku.

Popadla jsem batoh a kabelku z vedlejšího sedadla, hodila si je na ramena a vydala se čekárnou kolem naštvaných cestujících, kteří tuhle možnost očividně neměli, k prodejnímu okýnku.

„Už zavíráme, slečno,“ štěkla žena na druhé straně.

„Počkejte, prosím!“ Rozhodila jsem v zoufalství ruce. „Potřebuju si jenom koupit lístek někam jinam. Prosím, moc mi tím pomůžete!“

Rozcuchaná starší žena se na mě zpytavě zadívala. Vypadala, jako by něco přežvykovala. Pak si povzdychla a ťukla několikrát do klávesnice počítače.

„Děkuju, děkuju vám!“ vyhrkla jsem. „Jste úžasná!“ Znechuceně zabodla pohled do stropu.

Položila jsem si kabelku na pult, rozepnula zip a rychle šátrala po peněžence.

„Kam to bude?“ zeptala se úřednice.

No tak to je otázka přímo za milion dolarů. Zadívala jsem se na ni, jestli neuvidím nějaké znamení, jako ty brambory na nádraží v Severní Karolíně, ale nic takového jsem neviděla. Žena na mě zírala čím dál podrážděněji, což mě znervózňovalo.

„Slečno?“ pobídla mě s dalším těžkým povzdechem. Podívala se na hodiny na zdi. „Už čtvrt hodiny mám mít zavřeno. Už bych vážně šla ráda domů.“

„Ano, jistě, promiňte.“ Vytáhla jsem z peněženky kreditní kartu a podala ji přes pult. „Texas,“ vyslovila jsem zkusmo, ale najednou mi to připadalo správné. „Jo, kamkoli do Texasu.“

Stará žena nazdvihla neupravené prošedivělé obočí. „Vy nevíte, kam jedete?“

Horlivě jsem přikývla. „Jo, ale, totiž – chci říct, že beru první spoj, který jede na Texas.“ Usmála jsem se do okýnka a doufala, že se v tom ta stará ženská přestane vrtat a nebude chtít vidět můj průkaz, aby si ověřila, že nejsem zločinec na útěku nebo tak něco. „Trčím tady už šest hodin. Určitě mě chápete.“

Dlouze se na mě zadívala, takže mě znervóznila ještě víc. Pak si ode mě vzala kreditku a začala ťukat do počítače.

„První autobus směr Texas odjíždí za hodinu.“

„Skvělý! To beru,“ vyhrkla jsem dřív, než mi stačila vysvětlit, kam konkrétně do Texasu to bude. Ale co, to je jedno. A ta chuděra tak spěchala domů na večeři, že jí to nejspíš bylo taky jedno.

Dostala jsem novou jízdenku a zastrčila ji do kabelky vedle staré. Bylo po deváté večer, okýnko za mnou se zavřelo a já ucítila nával ulehčení. Vrátila jsem se k sedadlu a vytáhla mobil, abych se podívala, jestli nemám nějaké nové zprávy nebo ztracené hovory. Mamka volala dvakrát a nechala mi pokaždé vzkaz v hlasové schránce, ale Natalie se neozvala.

„Zlato, kde jsi?“ vyhrkla máma na druhém konci, když jsem jí zavolala zpátky. „Myslela jsem, že u Natalie, ale nějak se jí nemůžu dovolat. Jsi v pořádku?“

„Jo, mami, v pořádku.“ Začala jsem přecházet kolem sedadel s telefonem přitisknutým k uchu.

„Rozhodla jsem se, že si udělám výlet za Annou, tou mou kamarádkou z Virginie. Nějakou dobu tady s ní zůstanu. Zase se ozvu, jo?“

„Ale Camryn, co tvoje práce?“ Mámin hlas zněl zklamaně, protože mi to sama domluvila a moje šéfka byla její kamarádka. „Maggie říkala, že jsi pracovala jen týden a už ses tam neukázala, ani jsi nezavolala, nic.“

„Já vím, mami, promiň, ale fakt to nebylo nic pro mě.“

„Aspoň ses mohla zachovat zodpovědně a zdvořile, povědět jí to přímo, Camryn. Dát dvoutýdenní výpověď… něco, Camryn.“

Styděla jsem se. Normálně se tak bezohledně nechovám. Ale bohužel jsem se ocitla v nenormální situaci.

„Máš pravdu,“ hlesla jsem. „Až se vrátím, zavolám paní Phillipsovou a osobně se jí omluvím.“

„Tohle se ti nepodobá,“ ozvala se máma. Začala nebezpečně směřovat k tomu, proč jsem doopravdy musela odjet. K tomu, čemu jsem se chtěla vyhnout. „Jen tak zničehonic odjet do Virginie. Určitě jsi v pořádku?“

„Jasně, jsem. Přestaň si dělat starosti, prosím. Já ti zase brzo zavolám, ale teď už musím jít, jo?“ Nechtěla ten hovor ukončit, poznala jsem to z toho, jak si ztěžka povzdychla. Ale pak to vzdala.

„Tak dobře. Opatruj se. Pa.“

„Ty taky, mami. Ahoj.“

Ještě jednou jsem prohlédla přijaté zprávy pro případ, že by mi Natalie napsala, ale já to přehlídla. Vrátila jsem se o pár dní zpátky, i když jsem dobře věděla, že by mě na nepřečtené zprávy upozorňoval červený kroužek kolem jejich ikonky.

Nakonec jsem přetočila zprávy natolik dozadu, že na mě začalo vyskakovat Ianovo jméno. Srdce se

mi sevřelo. Ťukla jsem palcem na jeho jméno, abych si přečetla naši esemeskovou konverzaci z doby krátce před jeho smrtí, ale nakonec jsem to nedokázala.

Rozzlobeně jsem strčila mobil zpátky do kabelky.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Teď jsem si vybavila další důvod, proč nemám ráda kolu. Chce se mi po ní čurat. Představa, že budu běhat v autobuse na miniaturní toaletu a prodírat se uličkou tam a zpátky, mě přiměla vydat se na záchodky v čekárně. Cestou jsem zahodila napůl plnou plechovku limonády do koše.

První tři prázdné kabinky jsem zavrhla, protože byly nechutné, a zavřela jsem se do čtvrté. Kabelku a batoh jsem pověsila na háček na modrých dveřích. Rozprostřela jsem si na prkýnko tlustou vrstvu toaletního papíru, abych nic nechytila. Rychle jsem udělala, co jsem potřebovala, a teď přišlo to hlavní. Opřela jsem si jednu nohu o prkýnko, abych zabránila senzoru spláchnout, zapnula si knoflík džín a sundala svoje věci z háčku, to všechno pořád s nohou opřenou o toaletu.

A pak jsem rychle vyskočila z kabinky, dřív než se záchod sám spláchnul.

No dobře, je to městská legenda. Ale proč bych neměla věřit tomu, že na vás toaleta rozstřikuje neviditelné bakterie, když splachuje?

Nad umývadly slabě svítily zářivky, míň než v čekárně. Po stěně lezli dva pavouci, v rohu v pavučině viseli mrtví brouci. Přistoupila jsem k umývadlu a hledala nějaké suché místo, kam bych mohla položit kabelku, než si umyju ruce. Když jsem to zvládla, marně jsem hledala papírové ručníky. Na stěně byl sice vysoušeč, ale tím se člověk stejně nikdy pořádně neosuší, jen rozstříká vodu všude kolem. Pokusila jsem si otřít ruce o džíny, ale při tom pohybu jsem se nechtíc dotkla stříbrného knoflíku na vysoušeči a ten se s hukotem probudil k životu. Bože, tenhle zvuk nesnáším.

Zatímco jsem předstírala, že si suším ruce (stejně si je nakonec otřu o kalhoty), v zrcadle jsem koutkem oka zahlédla nějaký pohyb. Otočila jsem se. V tu chvíli vysoušeč vypnul a místnost ztichla.

Ve dveřích toalet stál muž a zíral na mě.

Srdce se mi rozbušilo a v krku mi vyschlo. „Tohle je dámská umývárna.“

Podívala jsem se na svoje věci na umývadle. Mám nějakou zbraň? Jo, kapesní nůž. Ale ten je mi k ničemu, někde na dně zapnuté kabelky.

„Pardon, já myslel, že pánská.“

Fajn, omluva se přijímá, a teď táhni k čertu.

Muž ve špinavých teniskách a sepraných džínách s barevnou skvrnou na stehnu stál dál bez hnutí.

To nevypadalo dobře. Kdyby sem vešel omylem, bylo by mu trapně a už by dávno vycouval.

Vydala jsem se pro svoje věci. Koutkem oka jsem zahlédla, jak popošel o několik kroků ke mně.

„Já… vás nechtěl vyděsit.“

Rozepnula jsem kabelku a zašátrala uvnitř po noži. Nespouštěla jsem z toho chlapa oči.

„Viděl jsem vás v autobuse,“ dodal a popošel ještě blíž. „Já jsem Robert.“

Prudce jsem se k němu otočila. „Heleďte, tady nemáte co dělat. Tohle není nejvhodnější místo na hovor. Jděte pryč, hned teď.“ Konečně jsem ucítila obrys nože a pevně ho sevřela. Ruku jsem nechala ponořenou v kabelce. Stiskla jsem kovovou čepel a uvolnila střenku. Slyšela jsem, jak nůž cvakl a zapadl na místo.

Muž se zastavil asi šest kroků ode mě a usmál se. Černé mastné vlasy měl sčesané dozadu a ulíznuté k hlavě. Jo, teď jsem si ho vybavila: přestupoval se mnou pokaždé už od Tennessee.

Panebože, to mě celou dobu sleduje?

Vytáhla jsem nůž z kabelky a podržela ho v otevřené dlani, abych mu ho ukázala. Abych mu dala najevo, že nebudu váhat.

Jen se usmál. Vyděsilo mě to ještě víc.

„Nepřibližujte se ke mně,“ procedila jsem skrz zuby. „Nebo přísahám, že vám rozpárám břicho jako praseti.“

„Já vám neublížím,“ prohlásil a pořád se tak příšerně usmíval. „Zaplatím vám, a pořádně – jen za to, že mi vykouříte ptáka. Nic jinýho nechci. Vidíte? Dám vám pět set dolarů a konečně to budu moct pustit z hlavy. Takže na tom vyděláme oba, co?“

Začala jsem z plných plic vřískat, když jsem koutkem oka zahlédla další stín. Andrew narazil do toho hajzla, až jeho tělo odletělo o dva kroky dál na dlouhý pult s umývadly. Narazil zády do zrcadla a to se roztříštilo. Střepy pršely všude kolem. Zaječela jsem ještě jednou a uskočila tak, že jsem zády znova spustila sušák na ruce. Nůž mi vypadl z ruky a zůstal ležet na podlaze, ale byla jsem tak vyděšená, že jsem se pro něj nedokázala sehnout.

Zbytek zrcadla zůstal postříkaný krví, když Andrew popadl muže za košili, vytáhl ho ze skla a vrazil mu druhou pěst do obličeje. Uslyšela jsem odporné křupnutí a z úchylova nosu vytryskla krev. Andrew zasypával jeho obličej ranami, jednou za druhou, až se hlava toho muže začala bezmocně pohupovat na krku. Ale Andrewovi to nestačilo. Chytil toho úchyla za rameno, zvedl ho o pár centimetrů z podlahy a dvakrát mu praštil obličejem o stěnu.

Pak ho nehybného odhodil na zem.

Slyšela jsem, jak tělo žuchlo na dlaždičky. Andrew tam jen stál nad ním, možná čekal, jestli se ještě nezvedne. Ale v jeho výrazu a postoji bylo něco znepokojivě zuřivého a nezkrotného.

Sotva jsem dokázala popadnout dech, ale podařilo se mi ze sebe vypravit: „Andrewe? Seš v pořádku?“

Jako by se probral z transu. Škubl hlavou směrem ke mně. „Co?“Zavrtěl hlavou a nevěřícně přimhouřil oči. Vydal se ke mně. „Jestli jsem já v pořádku? Co je to za otázku?!“ Chytil mě za paže pod rameny a zadíval se mi do očí. „Jsi tyv pořádku?“

Pokusila jsem se odvrátit, protože intenzita jeho pohledu na mě byla až příliš. Ale sledoval mě a trhnul se mnou, aby mě přiměl podívat se na něj.

„Jo, já jsem,“ vypravila jsem ze sebe konečně. „Díky tobě.“

Andrew si mě přitáhl na tvrdou hruď a objal mě kolem trupu, až ze mě málem vyrazil dech.

„Musíme zavolat policajty,“ prohlásil potom, když se odtáhl.

Přikývla jsem. Andrew mě vzal za ruku a vytáhl za sebou do přítmí šedivé chodby. Než policie dorazila, muž zmizel.

Usoudili jsme, že musel vyklouznout hned potom, kdy jsme vyšli ven telefonovat. Udali jsme vyšetřovatelům jeho popis a podepsali výpovědi. Jeden policajt Andrewa pochválil – trochu neurčitě

–, že mi přišel na pomoc. Jenže Andrew se tvářil, že už se jich chce hlavně zbavit.

Můj autobus do Texasu odjel před deseti minutami, takže jsem zase uvízla ve Wyomingu.

„Myslel jsem, že jedeš do Idaha?“ ozval se Andrew. Sakra. To s Texasem mi nemělo uklouznout.

Skousla jsem si trochu spodní ret a zkřížila nohy. Seděli jsme poblíž východu z nádraží a sledovali za prosklenou stěnou, jak cestující přecházejí mezi nástupišti.

„No, tak teď jedu do Texasu,“ vysoukala jsem ze sebe s pocitem, že na mě došlo a budu muset dřív nebo později s pravdou ven. „Myslela jsem, žes odjel taxíkem?“ prohodila jsem v pokusu změnit téma.

„To odjel,“ potvrdil. „Ale teď nemluvíme o mně, Camryn. Proč už nejedeš do Idaha?“ Povzdychla jsem si. Věděla jsem, že mi nedá pokoj, dokud ze mě nedostane, co skrývám.

„Nemám v Idahu žádnou sestru,“ přiznala jsem. „Prostě jen cestuju. Nic víc v tom není, vážně.“ Slyšela jsem, jak si podrážděně povzdychl.

„Vždycky je v tom něco víc. Seš na útěku?“

Konečně jsem se na něj dokázala podívat. „Ne, nejsem. Aspoň ne před zákonem.“

„Tak před čím?“ Pokrčila jsem rameny.

„Prostě jsem potřebovala na čas zmizet.“

„Takže jsi utekla z domova?“

Tentokrát jsem se ostře nadechla já a zadívala se do jeho pronikavých zelených očí, které se upíraly přímo na mě. „Neutekla. Odešla.“

„Prostě jsi skočila sama do prvního autobusu?“

„Něco takovýho.“ Ten výslech už mě začal unavovat.

„Budeš mi toho muset říct víc než jen tohle.“

„Hele, ani ti nedokážu povědět, jak jsem ti vděčná. Fakt moc. Vím, žes mě zachránil. Ale to ti nedává právo mi mluvit do života.“

Po obličeji mu přelétl nepatrný mráček dotčení.

Okamžitě jsem se zastyděla, ale vždyť je to pravda! Nemusím mu nic vysvětlovat.

Andrew to nakonec vzdal a zadíval se před sebe. Opřel si pokrčenou pravou nohu chodidlem o koleno levé.

„Všim jsem si, že tě ten hajzl sleduje, už v Kansasu,“ ozval se a okamžitě si získal mou plnou pozornost. „Tys ho neviděla, ale já od tý chvíle začal sledovat jeho.“ Pořád se na mě nedíval, zato já na něj ano. „Viděl jsem ho, jak si tady bere taxík a odjíždí, takže jsem měl pocit, že tě můžu nechat samotnou. Ale cestou do nemocnice jsem začal mít divnej pocit. Řek jsem řidiči, aby mě místo toho vyhodil u restaurace. Najed jsem se, ale ten pocit mě neopouštěl.“

„Počkej,“ zarazila jsem ho. „Tys zatím nebyl v nemocnici?“ Podíval se na mě.

„Ne. Věděl jsem, že kdybych tam přijel…,“ znova odvrátil oči. „Že bych přestal vnímat svoje instinkty, protože bych vnímal jen umírajícího tátu.“

To jsem chápala a už jsem se víc neptala.

„Tak jsem šel k tátovi domů a vzal si jeho auto. Chvíli jsem jen tak jezdil kolem, a když už jsem to nemoh vydržet, vydal jsem se zpátky sem. Zaparkoval jsem auto přes ulici proti nádraží a čekal. A taky jsem se dočkal. Za chvíli přijel taxík a vyklopil toho úchyla.“

„Pročs čekal v autě? Pročs nešel za mnou?“

Vypadal, že je pořád hluboce ponořený v myšlenkách.

„Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Proč by mě to mělo vyděsit?“ Uvědomila jsem si, že se usmívám.

Andrew se podíval na mě. Viděla jsem, jak se mu tvář uvolňuje a vrací se do ní obvyklý hravý výraz.

Zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Hm, divnej chlápek, co se s tebou seznámí v autobuse, a za pár hodin po rozloučení se najednou zase objeví?“ Obočí mu zacukala. „To je skoro tak strašidelný jako vykuř-mi-ho-za pět-set, nemyslíš?“

Rozesmála jsem se. „Ne, to si teda nemyslím.“

„Co teď budeš dělat, Camryn?“ Jeho tvář zase zvážněla, vrásky smíchu se vyhladily.

Zavrtěla jsem hlavou. „To nevím. Asi počkám na další autobus do Texasu, a pak pojedu tam.“

„Proč do Texasu?“

„Proč ne?“

„Vážně, proč?“

Plácla jsem se dlaněmi do stehen. „Protože ještě nechci jet domů!“ Nevypadal, že by ho moje zavřísknutí urazilo.

„Proč nechceš jet domů?“ zeptal se klidně. „Radši bys mi to už měla vyklopit, protože já už tě na tomhle pitomým autobusáku samotnou nenechám, zvlášť ne po tom, co se stalo.“

Zkřížila jsem ruce na prsou a zadívala se před sebe. „Tak to si tady se mnou asi posedíš, dokud mi nepojede autobus.“

„Ne. Nenechám tě samotnou nastoupit ani do dalšího podělanýho autobusu, ať už pojede do Texasu nebo pitomýho Idaha nebo kam chce. Je to nebezpečný. Řek bych, že budeš inteligentní holka. Tak si vyslechni můj návrh…“

Párkrát jsem zamrkala. Jeho náhlá autoritativní arogance mě ohromila. Pokračoval:

„Počkám tady s tebou do rána. Tak budeš mít dost času rozmyslet si, jestli mi dovolíš, abych ti koupil letenku domů, nebo jestli chceš někomu zavolat, aby pro tebe přiletěl. Je to na tobě.“

Zadívala jsem se na něj, jako by mu přeskočilo.

Zíral na mě a jeho pohled potvrzoval: Jo, myslím to smrtelně vážně.

„Nevrátím se do Severní Karolíny.“

Andrew se vztyčil ze sedadla. „Fajn. V tom případě jedu s tebou.“

Nechápavě jsem pozorovala jeho pronikavé zelené oči. Jeho lícní kosti vypadaly zdola ještě výraznější a odhodlanější. Ucítila jsem zašimrání v žaludku.

„Ty ses zbláznil.“ Nervózně jsem se zasmála. „Co tvůj táta?“

Stiskl zuby a jeho smaragdové oči zaplály ještě víc. „Tak pojeď ty se mnou.“

Cože? Ani náhodou…

Andrew se teď tvářil spíš zoufale než odhodlaně. Svezl se vedle mě na plastovou modrou sedačku a prohlásil: „Zůstaneme tady do rána, protože bys přece neodešla jen tak s nějakým cizím chlapem za tmy? Je to tak?“

Naklonil hlavu a po straně se na mě tázavě zadíval.

„Ne, neodešla,“ potvrdila jsem, i když jsem cítila, že jemu můžu věřit – proboha, zrovna mě zachránil před znásilněním! A vůbec jsem neměla ten nepříjemný pocit jako tehdy na střeše s Damonem. Damon měl v očích něco temného. V těch Andrewových byla jen starost o mě.

Ale stejně jsem s ním nemohla takhle odejít.

„Dobrá odpověď,“ přikývl. Zřejmě byl rád, že se potvrdil jeho předpoklad o mé „inteligenci“.

„Počkáme do rána, a abys byla klidnější, auto nechám tady a vezmeme si taxík, co nás hodí přímo do nemocnice.“

Přikývla jsem, i když já bych na ničem takovém netrvala. Protože už jsem mu věřila. Jenže jsem měla pocit, že tohle ode mě čeká, že mi chce dát lekci… takovým tím tichým, nenápadným způsobem.

Zahanbeně jsem si přiznala, že jsem ji asi potřebovala.

„Z nemocnice pak pojedem taxíkem zpátky sem. A já pojedu s tebou tam, kam se rozhodneš vyrazit.“

Podíval se na mě a natáhl ke mně ruku. „Domluveno?“

Na chvíli jsem se zamyslela. Jeho jednání mě trochu mátlo… a hodně fascinovalo. Přikývla jsem, nejdřív nejistě a pak ještě jednou, už přesvědčeně.

„Domluveno.“ Vložila jsem ruku do jeho.

Vlastně jsem nevěděla, jestli mu mám úplně věřit. Proč by to všechno dělal? Copak nemá někde svůj život, ke kterému se musí vrátit? Přece není takový ubožák jako já?

To je šílenství. Co je ten kluk vůbec zač?

Seděli jsme spolu na nádraží ještě pár hodin a nemluvili o ničem důležitém. Stejně jsem si každou minutu toho hovoru užívala. Jak jsem se vzdala svých zásad a napila se koly a jak kola mohla za to, že jsem se ocitla na toaletě s tím hajzlem. Andrew se tomu smál a tvrdil, že mám slabý měchýř. Komentovali jsme cestující, kteří chodili kolem nás: ty divné i ty, kteří vypadali jako obživlé mrtvoly. Jako by jeli autobusem už týdny a nemohli se pořádně vyspat. Taky jsme mluvili o klasickém rocku a neshodli se stejně jako předtím při jízdě.

Andrew se málem složil, když jsem prohlásila, že dávám Pink přednost před Rolling Stones. Jako bych ho fyzicky ranila. Přitiskl si dlaň k srdci a zvrátil hlavu, jako by byl úplně zničený. Bylo to

pořádně dramatické. A legrační. Snažila jsem se nesmát, ale bylo to těžké, když i v jeho předstíraně zoufalé tváři probleskoval smích.

Když se rozednilo, vydali jsme se ven na ulici. Na chvíli jsem se zastavila a zadívala se na Andrewa. Módně sestříhanými hnědými vlasy se mu proháněl vítr. Naklonil hlavu ke straně, usmál se na mě a mávl na taxík. „Nerozmyslela sis to? Jedeš se mnou?“

Usmála jsem se na něj a přikývla. „Jasně.“ Pak jsem ho chytila za ruku a vklouzla na zadní sedadlo s ním.

Ale když jsem se na něj předtím dívala, napadlo mě, že tohle je poprvé, co se od Ianovy smrti dokážu s někým smát. Ani Natalie to ze mě nedokázala vydolovat, a to se vážně snažila. Pokoušela se mě dostat z deprese. Andrew se nesnažil vůbec, a přece se mu to povedlo skoro hned.

Andrew

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Když jsme vešli do nemocnice, krk se mi sevřel, jako by mě najednou zahalila vlna temnoty. Zastavil jsem se za vchodem a zůstal tam prostě stát, ruce mi těžce visely podél těla. A vtom jsem ucítil, jak se Camryn dotkla mého zápěstí.

Podíval jsem se na ni. Usmála se tak vřele, až jsem cítil, jak ten led ve mně roztává. Blonďaté vlasy měla spletené po straně hlavy do rozcuchaného copu, který jí ležel na pravém rameni. Pár pramínků, které unikly z gumičky, jí padalo do tváře. Měl jsem chuť se natáhnout a pohladit je jedním prstem, ale neudělal jsem to. Nemůžu se takhle chovat. Musím zapomenout na to, že mě přitahuje. Byla tak jiná než ostatní dívky, takže jsem tušil, že potlačit to nebude snadné. Ale zrovna teď jsem to potřeboval ze všeho nejmíň.

„Zvládneš to,“ ozvala se.

Když viděla, že jsem se vzpamatoval, odtáhla se. Slabě jsem se na ni usmál.

Šli jsme chodbou k výtahu a vyjeli na třetí poschodí. S každým krokem jsem cítil, že se chci otočit a utéct. Věděl jsem, že táta nebude chtít, abych dával najevo svoje pocity. Jenže jsem se bál, že bych tam vevnitř mohl vybuchnout jejich přetlakem.

Možná bych měl jít nejdřív ven a chvíli mlátit do kmenů stromů, abych si ulevil. Přišli jsme do čekárny. Sedělo tam pár lidí s časopisy v rukou.

„Počkám tady na tebe,“ navrhla Camryn. Podíval jsem se na ni.

„Proč nechceš jít se mnou dovnitř?“ Chtěl jsem ji vedle sebe. Nevím proč.

Camryn začala vrtět hlavou. „T-to nemůžu,“ zakoktala rozpačitě. „Já… myslím, že se to nehodí.“ Natáhl jsem se k ní, sundal jí batoh z ramene a navlékl si ho na svoje. Nebyl těžký, ale zatvářila se,

jako by ji to vykolejilo.

„Ne, je to v pohodě. Já chci, abys se mnou šla.“ Co to melu?! Proč?

Camryn sklopila pohled k podlaze. Pak se opatrně rozhlédla kolem, než se její modré oči vznesly ke mně.

Cítil jsem, jak se mi na rty tlačí pousmání. Instinktivně jsem se natáhl po její ruce. Nechala mi ji.

Uklidňovalo mě, že byla se mnou, a připadalo mi, že Camryn to nevadí. Nejspíš věděla, jak jsou tyhle věci těžké.

Ruku v ruce jsme zamířili do otcova pokoje.

Krátce mi ji stiskla, jako by se mi snažila dodat odvahu. Otevřel jsem bílé nemocniční dveře. Když jsme vešli, sestra u postele vzhlédla.

„Dobrý den. Jsem syn pana Parrishe.“

Mlčky přikývla a vstala, aby zkontrolovala všechny ty hadičky a přístroje kolem táty. Místnost byla typicky sterilní a holá, s bílými stěnami a tak nablýskanými dlaždicemi, že se v nich odráželo světlo zářivek. Slyšel jsem pravidelné pípání srdečního monitoru.

Na tátu jsem se ještě nepodíval. Uvědomil jsem si, že se radši dlouze rozhlížím po celé místnosti. Ucítil jsem další stisk Camryniných prstů.

„Jak je na tom?“ zeptal jsem se sestry, i když jsem chápal, že to je pitomá otázka. Umírá, tak je na tom. Jenže nic lepšího mě nenapadlo.

Ošetřovatelka mi věnovala pohled bez výrazu.

„Střídavě je a není při vědomí, ale to už asi víte.“

Ne, vlastně nevím.

„Nedošlo k žádné změně – k lepšímu ani k horšímu.“

Sestra obešla postel, vzala si desky s diagnózou a zastrčila je do podpaží.

„Byl za ním někdo?“ zeptal jsem se.

Přikývla. „Rodina sem chodí v posledních dnech pravidelně, asi před hodinou odešli, ale nejspíš se zase brzo vrátí.“

Asi myslí mého staršího bratra Aidana s manželkou Michelle. A mladšího Ashera. Sestra vyklouzla z pokoje.

Camryn ke mně vzhlédla a stiskla mi ruku. Její oči se obezřetně usmívaly. „Sednu si tamhle a ty běž k tátovi, jo?“

Přikývl jsem, ale její hlas mi jen projel hlavou jako vánek. Pustila mě a šla se posadit na židli u stěny. Zhluboka jsem se nadechl a olízl si suché rty. A obrátil se k posteli.

Táta měl napuchlý obličej. Do nosu mu vedly hadičky, které ho zásobovaly kyslíkem. Překvapilo mě, že ještě není na jednotce intenzivní péče, ale taky mi to dodávalo jistou naději. Nepatrnou. Věděl jsem, že se nemůže uzdravit, to bylo jisté. Zbytek vlasů mu vyholili z hlavy. Mluvilo se o operaci, ale když táta zjistil, že by to s velkou pravděpodobností nepomohlo, ohradil se proti tomu.

„Cože? Nikdo mě nebude řezat do hlavy, hoši,“ prohlásil. „Chcete vyhodit tisíce dolarů za to, aby se mi ti rychlokvašenkoví doktoři mohli koukat do hlavy? Sakra, chlapče!“ (To platilo Aidanovi.) „Přece nejsi takový blázen!“

Byli jsme s bratry odhodlaní udělat pro jeho záchranu cokoli, ale on nás obešel a za našimi zády podepsal něco jako smlouvu, že chce odpojit od přístrojů, kdyby už na tom byl tak špatně, že by sám o sobě nemohl rozhodovat.

Tohle matka všechno zařídila a doručila do nemocnice všechny právní dokumenty. Zaskočilo nás to, ale máma je chytrá a starostlivá žena, a nikdo z nás se pro to na ni nezlobil.

Popošel jsem blíž a přitáhl si k posteli židli. Moje ruka jako by jednala sama o své vůli, a než jsem se stačil vzpamatovat, chytila jeho dlaň. I tohle mi připadalo podivné. Jako bych to neměl dělat. V hlavě jsem slyšel tátův hlas: „Nemůžeš brát chlapa za ruku, Andrewe. Co je to s tebou, chlapče?“

Najednou táta pootevřel oko a já instinktivně ruku odtáhl.

„To jsi ty, Andrewe?“

Přikývl jsem. Díval jsem se na něj.

„Kde je Linda?“

„Kdo?“

„Linda,“ opakoval a oči mu zacukaly, jako by se nemohly rozhodnout, jestli mají zůstat otevřené. Ztěžka jsem polkl a otočil se ke stěně, kde seděla Camryn.

Pak jsem se zase podíval na otce. „Tati, s Lindou jste se vloni rozvedli, vzpomínáš?“

Jeho bledé zelené oči zvlhly. Žádné slzy, jen vlhkost. Chvíli vypadal omámeně. Stiskl rty a přejel si po nich jazykem.

„Chceš trochu vody?“ zeptal jsem se a natáhl se ke stolku na kolečkách vedle jeho postele. Stál na něm světle růžový džbán a kelímek s víčkem, kterým procházelo brčko.

Táta zavrtěl hlavou.

„Spravils Ninu?“

Přikývl jsem. „Vypadá skvěle. Nová barva, poklice.“

„Dobře, to je dobře,“ zamumlal táta a nepatrně přikývl.

Cítil jsem se na rozpacích a tušil jsem, že to mám vepsané ve tváři i v postoji. Prostě jsem nevěděl, co mám říkat, nebo jestli ho mám nutit pít, nebo jestli si mám prostě sednout a počkat, až přijdou Aidan s Asherem. Kéž by s ním radši mluvili oni. Já na tohle nějak nejsem.

„Kdo je ta kočka?“ ozval se táta a zadíval se ke stěně.

Podivil jsem se, jak vůbec může Camryn vidět, ale pak mi došlo, že ji sleduje ve vysokém zrcadle

za postelí, které odráželo většinu místnosti. Camryn trochu ztuhla, ale pak se jí na tváři objevil milý úsměv. Zamávala prsty do zrcadla.

Viděl jsem, jak se tátovy rty v oteklém obličeji usmívají. „Tak to je tvoje Eurydika?“ zeptal se. Prudce jsem otevřel oči. Doufal jsem, že to Camryn neslyšela, ale asi to nešlo přeslechnout. Táta slabě zvedl ruku a zakýval na ni.

Camryn se zveda a přišla k nám. Usmála se na tátu tak vřele, že to na mě udělalo dojem. Je tak přirozená. Věděl jsem, že je nervózní a nejspíš se necítí dobře, v jednom pokoji s umírajícím mužem, kterého ani nezná. Ale zvládala to.

„Dobrý den, pane Parrishi,“ pozdravila ho. „Já jsem Camryn Bennettová, Andrewova kamarádka.“ Tátovy oči sklouzly ke mně. Tenhle pohled jsem znal: srovnával její odpověď s mým výrazem,

snažil se odhadnout, co znamená výraz „kamarádka“.

A pak najednou táta udělal něco co ještě nikdy předtím. Natáhl se po mé ruce.

Úplně jsem strnul.

Probralo mě teprve Camrynino zamračení. Mlčky mě vybízela, ať tu ruku koukám chytit, takže jsem se vymanil ze šoku a udělal to. Držel jsem ji nešikovně dlouhou dobu, dokud se táta zase nepropadl do spánku. Teprve když se jeho stisk uvolnil, odtáhl jsem se.

Dveře pokoje se otevřely a dovnitř vešli mí bratři a švagrová Michelle.

Ucouvl jsem od tátovy postele a odtáhl Camryn s sebou. Teprve když Aidanův pohled zaletěl k našim spojeným prstům, uvědomil jsem si, že ji držím za ruku.

„Fajn žes to stihnul,“ ozval se Aidan s lehkým pohrdáním v hlase.

Pořád se na mě zlobil, že jsem neletěl, abych tady byl dřív. Měl by to pustit z hlavy – všichni truchlíme po svém.

Stejně mě ale objal na přivítanou a poplácal mě jednou rukou po zádech.

„Tohle je Camryn,“ řekl jsem s pohledem upřeným na ni. Usmála se na ně a vydala se ke své židli u stěny.

„Camryn, tohle je můj starší bratr Aidan a jeho žena Michelle,“ pokračoval jsem s představováním.

„A naše mimino Asher.“

„Debil,“ zamumlal Asher na mou adresu.

„Jo, tak mu taky můžeš říkat.“

„Táta se pořád ještě neprobral,“ ozval se Aidan a strčil si do pusy pár hranolků. „Nerad to říkám, ale tohle už asi bude konečná.“

Camryn se na mě podívala. S tátou jsme před chvílí mluvili, ale čekala, až to své rodině povím sám.

„Asi ne,“ zamumlal jsem. Viděl jsem překvapený výraz v jejích očích.

„Jak dlouho se zdržíš?“ zeptal se Aidan.

„Moc dlouho ne.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ Ukousl si z hamburgeru.

„Nezkoušej na mě tyhle sračky, Aidane, nemám na ně náladu a tohle není to správný místo.“

„To je fuk,“ zamumlal bratr a zavrtěl hlavou. Pohyboval čelistí, jak důkladně žvýkal. Namočil si hranolky do hromádky kečupu, který mu na tácku přidržela Michelle. „Dělej si, co chceš, hlavně když tady budeš včas na pohřeb.“

Ve tváři se mu neodrážely žádné emoce. Prostě dál jedl. Moje tělo ztuhlo.

„Aidane, můžeš toho nechat?“ řekl za mnou Asher. „Promiň, brácho, ale Andrew má pravdu.“

Asher vždycky fungoval jako vyjednávač mezi mnou a Aidanem. A vždycky byl ten nejrozumnější. Já a Aidan jsme se bavili spíš prostřednictvím pěstí. Když jsme byli děti, vždycky nade mnou vyhrál. Ale netušil, že tím, jak do mě mydlí, mě zároveň trénuje.

Teď už jsme si byli celkem kvit. Rvačkám jsme se vyhýbali, ale připouštím, že tak dobře jako on jsem se ovládat nedokázal. A on to věděl. Proto teď zmlknul a využil Michelle jako rozptýlení. Naklonil se k ní a otřel jí ubrouskem kečup, který měla kolem pusy. Zasmála se.

Camryn se na mě podívala. Nejspíš se už pár vteřin nebo minut pokoušela upoutat mou pozornost. Zprvu jsem si myslel, že už by ráda odešla. Ale když nepatrně zavrtěla hlavou, pochopil jsem, co mi naznačuje: abych se uklidnil.

Což jsem okamžitě udělal.

„Hele, vy dva,“ zahlaholil Asher, aby odlehčil atmosféru, „jak dlouho už spolu chodíte?“ Opřel se o stěnu vedle televize a založil si paže na prsou.

S Asherem jsme vypadali úplně stejně, hnědé vlasy, ty zatracené dolíčky, všechno. Aidan byl jako kukaččí mládě v našem hnízdě. Vlasy měl mnohem tmavší a místo dolíčků na levé tváři mateřské znamínko.

„Jsme jen kamarádi,“ odpověděl jsem.

Připadalo mi, že Camryn zčervenala, ale nebyl jsem si jistý.

„No jo,“ potvrdila a sladkost jejího hlasu mě okamžitě pohltila. „Bydlím blízko Galvestonu a říkala jsem si, že když už chce jet autobusem, neměl by bejt sám.“

Překvapilo mě, že si pamatuje jméno města, kde bydlím.

Aidan na ni blahosklonně pokývl. Tváře se mu pohybovaly, jak přežvykoval.

„Je to kost, brácho,“ sykl na mě zezadu Asher.

Pootočil jsem se, aby mi viděl do tváře, a zamračil se na něj. Usmál se, ale nezmlknul.

Táta se nepatrně pohnul a Asher popošel k posteli. Hravě ho cvrnknul do nosu. „Vzbuď se. Koupili jsme burgery.“

Aidan podržel ten svůj tak, jako by ho táta mohl opravdu vidět. „Jsou moc dobrý. Vstávej, nebo nezbydou.“

Táta ležel nehybně dál.

Takhle si nás vycvičil. Aby nás ani nenapadlo stát kolem jeho postele a fňukat. Až umře, Aidan a Asher nejspíš koupí pizzu a basu piva a budou chlastat až do rána.

U toho být nemusím.

Čím delší dobu se tady zdržím, tím větší je šance, že táta umře ještě před mým odchodem. Chvíli jsem si popovídal s bratry a Michelle a pak se vydal ke Camryn.

„Můžeme?“

Vzala mě za ruku a postavila se.

„Už jdeš?“ podivil se Aidan.

Camryn mě s odpovědí předešla. „Andrew se zase vrátí. Skočíme si jen koupit něco k jídlu.“

Snažila se zabránit hádce ještě v zárodku. Podívala se na mě a já usoudil, že bude lepší hrát s ní.

Otočil jsem se k Asherovi. „Zavolej, kdyby se něco změnilo.“ Přikývl, ale nic víc neřekl.

„Ahoj, Andrewe,“ ozvala se Michelle. „Ráda jsem tě zase viděla.“

„Já tebe taky.“

Asher s námi vyšel na chodbu.

„Už se nevrátíš, co?“ prohodil.

Camryn se ode mě odpojila a vydala se dál chodbou, aby nám poskytla trochu soukromí. Zavrtěl jsem hlavou. „Promiň, Ashi. Tohle já prostě nezvládám. Nedokážu to.“

„Já vím, brácho.“ Pokrčil rameny. „A táta by to ani nechtěl. Byl by radši, kdyby sis vyšoustával mozek z hlavy, nebo chlastal jako duha, než abys postával u postele, kde leží v košili s nahým zadkem.“

Sice to bylo zvláštní, ale měl naprostou pravdu.

Podíval se za Camryn.

„Tak kamarádi, jo?“

„Kamarádi. Tak, doprdele, zmlkni, jo?“

Rozesmál se a poplácal mě po ruce. „Zavolám ti, až bude potřeba, jo?“ Přikývl jsem. Věděl jsem, jak to myslí – až táta umře.

Asher zvedl ruku a zamával na Camryn. „Rád jsem tě poznal.“ Usmála se na něj a brácha zmizel zpátky v pokoji.

Vykročil jsem rychle halou, abych ji dohnal.

„Vážně si myslím, že bys tady měl zůstat, Andrewe.“

Srovnala pak se mnou krok. Zastrčil jsem ruce do kapes, což dělám vždycky, když jsem nervózní.

„Vím, co si myslíš, že jsem sobeckej parchant, když tady nezůstanu. Ale ty to nechápeš.“

„Tak mi to vysvětli.“ Chytila mě za loket. „Nemyslím si, že seš sobeckej. Myslím si jenom, že tenhle druh bolesti neumíš zvládat.“

Snažila se zachytit můj pohled, ale já se na ni dívat nedokázal. Chtěl jsem se jen co nejdřív dostat ven z téhle cely smrti.

Zastavili jsme si výtah a Camryn se odmlčela, protože uvnitř už stála nějaká dvojice. Ale sotva jsme dojeli do přízemí a kovové dveře se roztáhly, zase začala.

„Andrewe, stůj! Prosím!“

Zvuk jejího hlasu mě zarazil. Otočila si mě k sobě. Dívala se na mě s tak zmučeným výrazem, až mě z toho rozbolelo srdce. Dlouhý, neupravený cop jí pořád visel na rameni.

„Mluv se mnou,“ vyzvala mě – teď, když si získala mou pozornost, už zase mírně. „Mluvení nikomu neublíží.“

„Jako tobě neublížilo vysvětlit mi, proč se nemůžeš vrátit – domů?“ Viděl jsem, že ji to ranilo.

Camryn

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Jeho výrok mě asi na pět vteřin umlčel. Pustila jsem mu loket.

„Myslím, že tohle je důležitější než moje situace,“ zamumlala jsem.

„Jo?“ opáčil. „Chceš jet sama autobusem, nevíš ani sakra kam, riskuješ život a zdraví, a tobě to nepřipadá důležitý?“

Vypadal rozčileně. Chápala jsem to. Jeho táta tam nahoře umírá a Andrew neví, jak ho nechat odejít. Bylo mi ho líto, protože ho očividně vychovali tak, že nesmí dávat najevo city ani v takhle vypjaté situaci, protože jinak by nebyl dost chlap.

„Brečels vůbec někdy?“ zeptala jsem se ho. „Kvůli něčemu?“ Odfrknul si. „Jasně. Každej někdy brečí. I drsný velký kluci jako já.“

„Tak… mi řekni jednu věc, která tě rozbrečela.“

Lehce prohodil: „Třeba jeden film.“ Ale najednou jako by se zastyděl a zdálo se, že téhle odpovědi lituje.

„Jakej?“

Vyhýbal se mi pohledem, ale cítila jsem, jak napětí mezi námi povoluje.

„Záleží na tom?“

„Ale no tak, řekni mi to. Co si myslíš? Že se ti budu smát a říkat, že seš slečinka?“ Nepatrně se usmál, ale viděla jsem, jak mu obličej rudne.

„Zápisník jedné lásky,“ odpověděl tak nezřetelně, že jsem mu skoro nerozuměla.

„Zápisník–?“

„Zápisník jedné lásky! Jo, brečel jsem u něj, spokojená?“

Otočil se ke mně zády. Měla jsem co dělat, abych se nezačala smát. Vůbec ne tomu, že brečel u toho filmu, ale že se za to tak stydí.

Ale nezvládla jsem to. Prostě to nešlo, vybuchlo to ze mě.

Andrew se ke mně otočil s vykulenýma očima a chvíli se mračil. Vyjekla jsem, když mě najednou popadnul, zvedl ze země a přehodil si mě přes rameno. Zamířil se mnou ven z nemocnice.

Smála jsem se tak divoce, až mi z očí tekly slzy. Ale ne slzy zoufalství, jako když umřel Ian.

„Pusť mě!“ zabušila jsem mu pěstmi do zad.

„Slíbilas, že se nebudeš smát!“

Na to jsem se rozchechtala ještě víc. Z pusy mi vycházely legrační skřeky, o kterých jsem ani netušila, že je dokážu vydávat.

„Andrewe, prosím! Postav mě na zem!“ Moje prsty se mu přes látku trička zatínaly do zad.

Konečně jsem se nohama dotkla betonu. Podívala jsem se na něj a přestala se smát, protože jsem potřebovala, aby se mnou mluvil. Nemůžu ho nechat, aby opustil umírajícího tátu.

Ale předešel mě. „Já prostě nemůžu brečet nad ním nebo pro něj. To už jsem ti říkal.“ Zlehka jsem se dotkla jeho ruky. „No tak nebreč, ale zůstaň tady.“

„Nezůstanu, Camryn.“ Díval se mi do očí tak, až jsem pochopila, že tohle rozhodnutí ho prostě změnit nepřiměju. „Oceňuju, že se mi snažíš pomoct, ale tohle prostě neudělám.“

Zdráhavě jsem přikývla.

„Třeba se někdy během tý společný cesty autobusem naučíme povědět si navzájem věci, o kterejch zatím nechceme mluvit.“

V hrudi jsem ucítila záchvěv, jako by moje srdce reagovalo na zvuk jeho hlasu. Andrew se usmál a v dokonale souměrné tváři mu zazářily zelené oči.

Je vážně dokonalý…

„Tak už ses rozhodla?“ zeptal se a zkřížil paže na prsou. „Mám ti koupit letenku domů, nebo to bude cesta Nikam? Do Texasu?“

„Vážně chceš jet se mnou?“ Nemohla jsem tomu uvěřit, a zároveň si hrozně přála, aby to byla pravda.

Zadržela jsem dech a čekala na jeho odpověď. Usmál se. „Jo, vážně.“

Chvění se přeměnilo v nával horka. Usmála jsem se tak zeširoka, že jsem to nedokázala zamaskovat.

„Mám jen jednu podmínku,“ ozval se a zvedl prst.

„Jakou?“

„Žádný autobus,“ pronesl s odporem. „Už ho nemůžu ani cejtit.“ Tiše jsem se zasmála. Tenhle pocit jsme měli společný.

„Jak teda pojedeme?“

Rty se mu zvlnily pousmáním. „Můžeme si vzít auto,“ prohlásil. „Budu řídit.“ Neváhala jsem ani vteřinu.

„Dobře.“

„Dobře?“ opakoval a odmlčel se. „To je všechno? Ty prostě nastoupíš do auta k někomu, koho skoro neznáš, a budeš riskovat, že tě někde u dálnice znásilní? Copak jsem tě vůbec nic nenaučil?“

Naklonila jsem hlavu ke straně. „A v čem je tohle jiný než to, že bych se s tebou seznámila někde v knihovně, a pak si s tebou vyjela tvým autem na večeři?“ Pokrčila jsem rameny. „Všichni lidi, co se spolu zrovna seznámili, jsou si cizí, Andrewe. Ale člověk, co mě zachrání před znásilněním, a pak mě vezme do nemocnice za svým umírajícím tátou, už pro mě není cizinec. Myslím, že test důvěryhodnosti už máš za sebou, s výsledkem prospěl.“

Ušklíbl se levým koutkem rtů. „Takže tahle jízda bude jako rande?“

„Cože?“ Zasmála jsem se. „Ne, to byla jen analogie!“

Věděla jsem, že si mě naschvál dobírá, ale potřebovala jsem něco plácat, abych přestala rudnout.

„Ty víš, jak jsem to – myslela.“

„Vím, ale nezapomeň, že mi dlužíš přátelskou večeři ve společnosti steaku.“ U slova přátelskou naznačil prsty uvozovky. Jeho tvář neopouštěl úsměv.

„Nezapomínám.“

„Tak domluveno.“ Vzal mě za loket a vydal se se mnou na parkoviště před nemocnicí, kde stál taxík. „Na nádraží vyzvedneme tátovo auto, zajedeme k němu domů a sbalíme si pár věcí na cestu.“

Otevřel zadní dvířka taxíku, aby mě pustil dovnitř. Pak nastoupil vedle mě a zabouchl je. Auto se rozjelo z parkoviště.

„Asi bych měl pro začátek stanovit pár základních pravidel.“

„Ale?“ Natočila jsem se půlkou těla k němu. Zpozorněla jsem. „Jakejch pravidel?“ Usmál se.

„Tak zaprvý: moje auto, můj přehrávač. Nemusím to rozvádět, že ne.“

Protočila jsem panenky a naoko se rozzlobeně nadechla. „Chceš mi říct, že budu celou cestu uvězněná ve tvým autě s klasickým rockem?“

„Zamiluješ si ho.“

„To těžko. Když ho naši poslouchali a já byla malá, nesnášela jsem ho.“

„Zadruhý,“ pokračoval Andrew, jako bych nic neřekla, „budeš dělat, co ti řeknu.“ Trhla jsem hlavou dozadu a obočí mi sjela k sobě. „Ech? To má jako znamenat co?“ Jeho úsměv se ještě prohloubil. Taky získal nádech potměšilosti.

„Říkalas, že mi věříš. Tak mi v tomhle prostě budeš muset důvěřovat.“ Opřel se o sedadlo a spojil ruce mezi koleny.

„Slibuju, že po tobě nebudu chtít nic škodlivýho, ponižujícího, nebezpečnýho nebo nepřijatelnýho.“

„Stručně řečeno, nebudeš chtít nic takovýho, jako že ti ho mám za pět stovek vykouřit?“

Andrew zaklonil hlavu a hlasitě se rozchechtal. Taxikář si za volantem neklidně poposedl. Když jsem se podívala do zpětného zrcátka, uhnul očima.

„Ne, rozhodně to nebude nic takovýho, přísahám.“ Pořád se ještě pochechtával.

„Tak co po mně teda budeš chtít?“

Ta představa se mi moc nezamlouvala. Ne že bych mu nedůvěřovala, ale trochu jsem se bála, abych se třeba nevzbudila s nalepeným knírem.

Andrew mě chlácholivě poplácal na stehno. „Jestli tě to uklidní, budeš mít právo veta, ale doufám, že ho moc často nevyužiješ. Protože ti hodlám ukázat, jak se žije.“

Tak to mě zaskočilo. Myslel to vážně, slyšela jsem mu to na hlase. Ten kluk mě nepřestával fascinovat.

„Jak se žije?“

„Zbytečně moc se ptáš.“ Ještě jednou mě poplácal po stehnu a odtáhl ruku do klína.

„Na mým místě by ses taky radši ptal.“

„Možná.“

Usmála jsem se. „Seš hodně zvláštní, víš to? Ale tak jo, budu ti věřit.“ Když se opřel týlem o sedadlo, jeho výraz byl o něco vřelejší.

„Ještě nějaký pravidla?“ pobídla jsem ho.

Zamyšleně ke mně vzhlédl a skousl si vnitřní stranu tváře.

„Ne.“ Svěsil hlavu ke straně. „To je všechno.“ Teď byla řada na mně.

„Taky mám pár základních pravidel.“

Zvědavě se na mě zadíval a přitiskl si k břichu dlaň s roztaženými prsty.

„Tak to vybal,“ vyzval mě odevzdaně a ušklíbl se, jako by se připravoval na nejhorší.

„Zaprvý: za žádnejch okolností se mi nebudeš snažit dostat do kalhotek. Jen proto, že ti věřím, což je asi bláznivý, a že se chci chovat přátelsky, tě radši varuju předem. Nebudu tvůj další zářez na pušce, ani se do tebe nezamiluju.“ Křenil se od ucha k uchu, což mě dost rozptylovalo. „Prostě nic takovýho, rozumíš?“ Snažila jsem se mluvit naprosto vážně. Taky jsem to myslela vážně. Ale ten jeho stupidní úšklebek mě přiměl, abych se taky usmála. Měla jsem na něj za to vztek.

Andrew zamyšleně našpulil rty. „Naprosto chápu,“ ujistil mě, i když jsem měla pocit, že se v těch slovech skrývá ještě nějaký další význam.

Přikývla jsem. „Fajn.“ Cítila jsem se líp, když jsem to dokázala vyslovit.

„A dál?“

Na chvíli jsem zapomněla, co jsem chtěla stanovit jako pravidlo číslo dvě.

„Zadruhý: žádný Bad Company.“ Zatvářil se dotčeně.

„Co je to, sakra, za požadavek?“

„Můjpožadavek,“ zdůraznila jsem a přimhouřila oči. „Máš proti němu něco? Ty můžeš poslouchat všechny klasický rockový skupiny, kolik jich máš v přehrávači, a já si nemůžu pustit nic, co se líbí mně. Takže nevidím nic špatnýho na tom, abych tvůj výběr nepatrně omezila.“ Podržela jsem palec a ukazováček těsně u sebe, abych ilustrovala, jak nepatrné to omezení je.

„To se mi teda nelíbí,“ zabručel. „Bad Company je skvělá skupina. A tys tvrdila, že ji máš ráda. Tak co najednou ten odpor?“

Vypadal uraženě. Neodolatelně uraženě.

Stiskla jsem rty. „Chceš slyšet pravdu?“ Ale asi toho budu za chvíli litovat.

„No jasně že chci,“ odpověděl a zkřížil paže na hrudi. „Ven s tím.“

„Zpívají pořád o lásce. Je to laciný.“

Andrew se rozesmál. Už jsem měla vážně pocit, že nás taxikář okřikne.

„To teda zní cynicky,“ prohlásil potom Andrew a kousl se do rtu, aby se neusmíval. Jo, už jsem litovala.

Odvrátila jsem se od něj, protože jsem nechtěla, aby mi vyčetl něco z tváře. Něco z toho, co tam hodlal najít. V případě mého bývalého přítele Christiana, toho, který mě podváděl, by asi měl pravdu – byl to cynismus. Ale v Ianově případě to byla jen krutá, neutišitelná bolest.

„To se dá léčit,“ prohodil Andrew nonšalantně.

„Ne, díky, pane doktore, nemám zájem.“

Počkat? Kdo tvrdí, že potřebuju „léčit“?!

„Ne?“ Naklonil zvědavě hlavu ke straně.

„Ne,“ potvrdila jsem. „Navíc by to kolidovalo s pravidlem číslo jedna.“

Andrew se ušklíbl. „Ty automaticky předpokládáš, že bych se ti nabíd jako pokusný morče?“ Ramena se mu otřásala tichým smíchem.

Au!

Snažila jsem se tvářit, jako by se mě to nijak nedotklo. Ale nevěděla jsem, jestli se mi to daří, takže jsem přitvrdila:

„Ne, to doufám, že ne,“ odsekla jsem a obrátila oči v sloup. „Nejseš můj typ.“ Zásah! Vážně sebou škubnul!

„Co je na mně tak špatnýho?“ zeptal se ublíženým tónem, ale ani na chvíli jsem nevěřila, že by ho to opravdu ranilo. To by se netvářil tak potutelně.

Otočila jsem se v pase, opřela jsem se zády o dvířka a přejela po Andrewovi pohledem. Lhala bych, kdybych tvrdila, že se mi nelíbí, co vidím. Kdybych měla zájem o sex nebo o vztah, byl by Andrew Parrish přesně tím typem kluka, který by se mi líbil. Natalie by nad ním doslova slintala.

„Nic na tobě není špatnýho,“ ujistila jsem ho. „Jen většinou končím s… krotšíma týpkama.“

Andrew potřetí vybuchl upřímným smíchem. Několikrát pokývl hlavou a prohlásil: „No, máš pravdu, já zrovna krotkej nejsem.“ Zvedl ukazováček, jako by chtěl něco zdůraznit. „Ale jak to myslíš, že s nima končíš?“

Jak to, že mě vždycky dostane? Že mu vždycky skočím na špek?

Podívala jsem se na něj, jako bych čekala odpověď já od něj. Pořád se ještě usmíval, ale tentokrát bylo v jeho výrazu něco něžnějšího a vstřícnějšího.

Mlčel.

„Nevím,“ odpověděla jsem nepřítomně a odvrátila se od něj. „Proč by to muselo něco zvláštního znamenat?“

Nepatrně zavrtěl hlavou, ale to už taxík zajel k chodníku před autobusovým nádražím. Chevy Chevelle z roku 1969 Andrewova táty bylo jediné auto na parkovišti. Tahle rodina je asi zatížená na veterány.

Andrew zaplatil a vystoupili jsme.

„Dobrou noc,“ popřál taxikáři, ale ten od nás odjel bez rozloučení.

Do domu Andrewova táty jsme jeli téměř beze slova. Přemýšlela jsem o tom, co mi říkal, ale když jsme zastavili před dokonale udržovanou vilou, pustila jsem to z hlavy.

„Páni,“ prohodila jsem obdivně, když jsme vystoupili. „To je ale barák.“

Andrew zabouchl dvířka. „Jo, táta vlastní úspěšnou stavební a architektonickou firmu,“ vysvětlil mi věcně. „Pojď, nechci se tady moc zdržovat pro případ, že by se objevil Aidan.“

Šla jsem za ním točitým chodníčkem přes terasovitou zahradu až ke vchodu třípodlažního domu. Bylo to tak krásné a upravené stavení, že jsem si nedokázala představit, jak v něm žije zrovna jeho otec. Připadal mi spíš jako člověk, který má rád jednoduché věci, a rozhodně ne tak materialistický

jako třeba moje máma.

Ta by nad tímhle omdlela nadšením.

Andrew prohrábl klíče a strčil ten správný do zámku. Ten cvaknul.

„Nechci šťourat, ale proč má tvůj táta tak velkej dům?“ V hale voněla skořicová směs pot-pourri.

„To chtěla jeho bejvalá žena, ne on.“ Vydala jsem se za Andrewem po schodišti potaženém bílým kobercem. „Linda byla fajn ženská – mluvil o ní v nemocnici –, ale nedokázala s tátou vydržet. Ani jí to nemůžu vyčítat.“

„Já myslela, že mi řekneš, že si ho vzala pro peníze.“ Andrew zavrtěl hlavou a pokračoval dál do poschodí.

„Ne, nic takovýho. Jen… s tátou prostě není lehký žít.“ Vsunul klíče do kapsy džín.

Jak jsem šla za ním, pozorovala jsem chvíli, jak se mu pohybují kapsy vzadu. Pak jsem se za to v duchu nakopla.

„Tohle je můj pokoj.“ Vešli jsme do první ložnice vlevo. Byla skoro prázdná a vypadala spíš jako skladiště. U šedohnědě vymalované stěny stály krabice, nějaké cvičební nářadí a divoce působící socha indiána, částečně zabalená v igelitu. Andrew prošel přes pokoj do šatny a rozsvítil tam. Zůstala jsem stát uprostřed místnosti, ruce zkřížené na prsou, rozhlížela jsem se kolem a snažila se nevypadat, jako bych slídila.

„Říkals, že je to tvůj pokoj?“

„Jo, když přijedu na návštěvu. Nebo kdybych tady chtěl někdy bydlet.“

Přešla jsem k šatně a viděla ho, jak se prohrabuje mezi ramínky. Šaty měl rozvěšené podobně jako já.

„Taky máš obsedantně kompulzivní poruchu.“ Tázavě se na mě zadíval.

Ukázala jsem na oblečení, rozvěšené podle barev a na sladěných plastových ramínkách.

„To rozhodně ne,“ prohlásil. „Chodí sem tátova hospodyně, ta to má na svědomí. Mně je fuk, jestli oblečení vůbec visí, nebo někde leží, natož abych ho třídil podle barev, to je hodně… počkat –“ Odvrátil se od ramínek a zadíval se na mě. „Ty to se svým oblečením děláš?“ Projel prstem mezi pověšenými tričky.

„Jo,“ potvrdila jsem. „Mám ráda, když je všechno pěkně srovnaný a na svým místě.“

Andrew se znova rozesmál a otočil se k tričkům. Moc se s tím nepáral, sundal jich několik z ramínek a přidal dvoje džíny. Všechno si to přehodil přes ruku.

„Není to stresující?“ zeptal se.

„Co? Mít přehledně uklizený oblečení?“ Usmál se a strčil mi kupičku věcí.

Nejistě jsem se na ně zadívala. Pak na něj.

„To je jedno,“ mávl rukou. „Můžeš je dát do tý tašky, co visí tamhle?“ ukázal mi.

„Jasně.“

Vydala jsem se tam, kam mi ukazoval, položila oblečení na vinylovou lavičku a sundala cestovní tašku ze vzpěračského stojanu.

„Tak kam pojedeme nejdřív?“ Složila jsem vrchní tričko a uhladil ho. Andrew dál prohraboval šatnu.

„Tohle ne, Camryn,“ ozval se káravě. „Žádný plány. Prostě si jen sedneme do auta a pojedeme.

Žádný mapy, žádný itineráře ani –“ Otočil ke mně hlavu. „Co to děláš?“ Vzhlédla jsem od skládání druhého trička.

„Balím ti.“

Uslyšela jsem zadunění, jak vyhodil z botníku na podlahu černé tenisky. Pak se vynořil i on a zamířil ke mně. Tvářil se, jako bych dělala něco neslýchaného. Vzal mi tričko z rukou.

„Nebuď tak pořádná, kotě. Prostě to tam naházej.“ Udělal to sám, aby mi předvedl, jak je to snadné.

Nevěděla jsem, na co se mám soustředit dřív – jestli na jeho lekci v nepořádnosti, nebo zaškubání v žaludku, když mi řekl „kotě“.

Pokrčila jsem rameny a nechala ho, ať si sbalí sám.

„Na tom, co máš na sobě, zase tolik nezáleží,“ poučil mě. „Záleží na tom, kam jdeš a co tam děláš.“ Hodil po mně postupně obě tenisky. Chytila jsem obě v letu. „Strč je tam taky, prosím.“

Udělala jsem, co po mně chtěl, a ušklíbla se nevolí, když boty uvnitř mačkaly oblečení. Aspoň že jejich podrážky vypadaly, jako by je nikdy nikdo nenosil. Jinak bych musela protestovat.

„Víš, co mi na holce připadá sexy?“

Stál s jednou svalnatou paží zvednutou a prohledával nějaké krabice na horní polici. Viděla jsem okraj jeho tetování na levé ruce, které vykouklo zpod rukávu trička.

„Ehm, ne,“ odpověděla jsem. „Zmačkaný oblečení?“ Nakrčila jsem nos.

„Když prostě vstane a jen tak na sebe něco hodí,“ opravil mě a sundal jednu krabici od bot.

Vrátil se ke mně a dodal: „Takový to zrovna-jsem-vylezla-z-postele-a-je-mi-fuk-že-je-to-vidět. To je hrozně sexy.“

„Chápu,“ ušklíbla jsem se. „Patříš k těm klukům, co nesnášejí parfémy a mejkap a všechny ty věci, co dělají z holek holky.“

Podal mi papírovou krabici. Tázavě jsem se na ni podívala.

Andrew se usmál. „Ne že bych to nesnášel, jen si myslím, že jednoduchost je sexy, to je všechno.“

„Co s tím mám dělat?“ Ťukla jsem do krabice prstem.

„Otevři to.“

Nejistě jsem po něm přejela pohledem. Přikývl.

Zvedla jsem červené víko a zírala na hromadu cédéček v původních plastových krabičkách.

„Táta byl moc línej na to, aby nechal do svýho auta nainstalovat MP3 přehrávač,“ vysvětlil mi.

„A signál rádia může bejt místama dost špatnej. Někde se vůbec nedá chytit žádná slušná stanice.“ Vzal si krabici od bot zase k sobě.

„Tohle je náš seznam skladeb.“ Ukázal mi v úsměvu svoje dokonale bílé zuby. Já se na něj taky usmála. Kysele.

V krabici bylo všechno, všechny skupiny, o kterých mluvil v autobuse, i některé další, o kterých jsem nikdy neslyšela. Nejspíš jsem asi devadesát procent z toho byla nucená někdy vyslechnout, když jsem cestovala s našima v autě. Jenže jsem neznala jména písniček ani alb, ani to, která skupina to zpívá.

„Super,“ pronesla jsem sarkasticky a nakrčila na něj nos. Jeho úsměv se ještě rozšířil. Myslím, že ho baví mě mučit.

Andrew

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Když ji trápím, je neodolatelná. Protože ji to baví.

Nechápu, jak jsem se do toho zamotal. Ale chápu jedno. I když mi moje svědomí v jednom kuse hučí do ucha, abych ji nechal na pokoji, nemůžu. Nechci.

Na to už je pozdě.

Vím, že jsem to měl vyřešit tam na autobusovém nádraží. Koupit jí letenku domů, první třídou, aby získala pocit, že když jsem za to vyhodil tolik peněz, musí ji použít. A pak jí zavolat taxík na letiště. Adieu.

Nikdy jsem ji neměl brát s sebou do nemocnice, protože teď už jsem věděl, že ji nedokážu nechat odejít. Teď jí to musím ukázat. Nedá se nic dělat. Nakonec, až bude po všem, bude mít možná pocit ublíženosti. Jenže aspoň se pak vrátí do Severní Karolíny s něčím, nač se v životě může těšit.

Vzal jsem jí krabici od bot z rukou, nasadil víko a strčil to celé do tašky. Camryn mě sledovala, když jsem otevřel zásuvku prádelníku a vylovil z ní pár čistých trenýrek a ponožek. Všechno jsem to přidal do tašky. Taštičku s hygienickými potřebami už jsem měl s sebou z domova, byla v té druhé cestovní brašně, kterou jsem nechal v autě.

Přehodil jsem si popruh tašky přes rameno a podíval se na ni.

„Připravená?“

„Asi jo.“

„Počkej, jen asi?“ popíchl jsem ji. „Člověk buď je, nebo není.“

Usmála se a zadívala se na mě těma krásnýma, křišťálově modrýma očima. „Jo, tak jsem.“

„Dobře, ale proč to váhání?“ Nepatrně zavrtěla hlavou.

„To není váhání, vůbec ne,“ opravila mě. „Je to jen prostě… zvláštní, víš. Ale příjemně zvláštní.“ Vypadala, jako by nad něčím usilovně přemítala. Zřejmě toho měla na přemýšlení dost.

„Máš pravdu,“ ozval jsem se. „Je to trochu zvláštní – ne, fajn, je to hodně zvláštní, takhle vybočit ze zajetejch kolejí.“ Zíral jsem na ni, jako bych ji vyzýval, aby se mi podívala do očí. „Ale o to právě jde.“

Její úsměv se proteplil. Jako by moje slova byla právě tím, co potřebovala slyšet. Přikývla a dychtivě, hravě prohodila: „Tak na co čekáme?“

Vrátili jsme se do chodby, ale než jsme dorazili ke schodišti, zarazil jsem ji.

„Počkej chvilku.“

Poslušně zůstala stát. Otočil jsem se na patě a zamířil zpátky. Minul jsem dveře svého pokoje a vešel do Aidanova. Vypadal stejně žalostně a neobydleně jako můj. U stěny mezi krabicemi jsem uviděl opřenou jeho akustickou kytaru. Chytil jsem ji za krk a vydal se za Camryn.

„Ty hraješ?“ zeptala se mě, když jsme začali sestupovat po schodech.

„Jo, trochu.“

Camryn

Andrew naházel na zadní sedadlo svoje dvě tašky, můj batoh a moji kabelku. S kytarou zacházel opatrněji a pečlivě ji zapřel za zavazadla. Nastoupili jsme do starého černého auta (se dvěma bílými pruhy uprostřed kapoty) a naráz zavřeli dvířka.

Podíval se na mě. Podívala jsem se na něj.

Zastrčil klíčky do zapalování a motor chevelle naskočil.

Nemohla jsem uvěřit tomu, co dělám. Neměla jsem strach, ani starosti o svoje bezpečí, necítila jsem žádné instinktivní nutkání s tím skoncovat a vrátit se domů. Připadalo mi, že právě takhle to má být. Poprvé po dlouhé době jsem měla pocit, že můj život zase někam směřuje, i když po úplně jiné silnici. A já neměla ponětí, kam ta cesta vede. Neumím to vysvětlit, snad jen, že… jsem cítila, že je to tak správně.

Andrew najel na dálnici 87 směr jih a šlápl na plyn.

Líbilo se mi pozorovat ho při řízení. Dělal to naprosto nenuceně, i když předjížděl pomalejší auta. Nevypadalo to, jako by se chtěl předvádět, když přejížděl z pruhu do pruhu. Spíš jako by držet volant byla jeho druhá přirozenost. Přistihla jsem se, že tu a tam pokukuju po jeho svalnaté pravé paži. Ale i po zbytku jeho těla a uvažuju o tom tetování na hrudním koši, pod tmavomodrým tričkem, které mu tak dobře padlo.

Mluvili jsme o různých hloupostech. Že ta kytara je Aidanova, a že Aidan nejspíš proletí stropem, až zjistí, že si ji Andrew vzal. Ten se tvářil, jako by mu to bylo jedno. „On mi zase jednou čmajznul ponožky,“ prohodil.

„Ponožky, jo?“ opakovala jsem s hraným zděšením. Podíval se na mě, jako by chtěl říct: No a co?

Kus za kus.

Rozesmála jsem se, protože to bylo vážně legrační, a Andrew začal o něčem jiném.

Časem jsme se dostali až k hlubokomyslné konverzaci o záhadách jednotlivých bot, ležících u krajnic po celých Spojených státech.

„Naštvaná holka, která ze vzteku vyhodí botu svýho kluka oknem,“ navrhnul Andrew.

„To je možný,“ připustila jsem. „Ale spíš mi připadá, že to jsou boty stopařů, podle toho, jak jsou rozdrbaný.“

Mrknul na mě, jako by mě vybízel k pokračování.

„Stopařů?“

Přikývla jsem. „Jo, jasně. Hodně toho nachoděj, takže jejich boty jsou zničený. Takže jdou a jdou, a najednou uviděj skoro novou botu, v jejich velikosti. Tu, kterou předtím vyhodila z okna rozčilená partnerka –“ ukázala jsem na něj, že začleňuju jeho teorii do své, „– a tak si ji vyměněj.“

„Kravina,“ zhodnotil to Andrew.

Zatvářila jsem se uraženě. „Proč? Zní to logicky!“ Rozesmála jsem se a hravě ho plácla po ruce.

Usmál se na mě.

Pak jsme to rozváděli dál a dál, oba jsme přicházeli s ještě bláznivějšími teoriemi, než byla ta předchozí.

Nepamatovala jsem si, kdy bych se naposledy tak nasmála.

Nakonec jsme se asi za dvě hodiny dostali zpátky do Denveru. Bylo to nádherné město na pozadí mohutných hor s bílými čepicemi na vrcholcích, které se táhly do šířky po celém obzoru. Bylo kolem poledne a slunce zářilo s nezkrotnou silou.

Když jsme vjeli do města, Andrew zpomalil na povolených šedesát pět v hodině.

„Musíš mi říct kudy,“ vybídl mě, když jsme se přiblížili k dalším nájezdům. Byly tři. Andrew mezi nimi zatěkal očima. Pak se podíval na mě.

Zaskočilo mě to. Zmateně jsem přejížděla očima po směrových tabulích. Blížili jsme se k místu, kde už se musíme někam zařadit. Andrew zpomalil.

Padesát pět v hodině.

„Tak kam?“ Jeho jasně zelené oči se zablýskly výzvou.

Byla jsem tak nervózní! Jak kdybych měla vybrat drátek, který bombu buď zneškodní, nebo nechá vybuchnout.

„Nevím!“ vyhrkla jsem se zoufalým úsměvem.

Čtyřicet v hodině. Auta na nás troubila a nějaký chlápek v červeném sporťáku, který nás předjížděl, nám ukázal vztyčený prostředníček.

Třicet kilometrů v hodině.

Panebože! Nemohla jsem to vydržet. Připadalo mi, že vybuchnu hysterickým smíchem, ale ten se mi zasekl v krku.

Tút! Tút! Uhněte, debilové! Tak jeď, kreténe!

Andrewovi jako by to stékalo po zádech. Dál se usmíval.

„Tamhle, vlevo!“ vyjekla jsem konečně a ukázala na krajní rampu. Z pusy mi vybublalo něco jako nervózní vzlyk smíchaný se zachichotáním. Vtiskla jsem se do sedadla, protože jsem se za to děsně styděla. Snad mě nikdo neviděl.

Andrew vyhodil levý blinkr a hladce přejel do krajního pruhu, prosmýkl se mezi dvěma vozy. Stačili jsme ještě projet na oranžovou, těsně předtím, než se změnila v červenou. Za chvíli už jsme byli na další dálnici a Andrew šlápl na plyn. Netušila jsem vůbec, jestli jedeme správně, jen to, že je to na východ.

„Tak co? Nebylo to tak těžký, ne?“ zeptal se mě a s úsměvem se ke mně otočil.

„Dost vzrůšo,“ zamumlala jsem a krátce se uchechtla. „Povedlo se ti dožrat dost lidí.“

Mávl nad tím rukou. „Všichni tak strašně spěchají. Bože chraň, aby někdo chtěl dodržovat povolenou rychlost. To mají chuť ho zlynčovat.“

„To je pravda.“ Zadívala jsem se čelním oknem před sebe. „I když musím přiznat… že k nim taky většinou patřím.“

„Jo, já někdy taky.“

Ztichli jsme a poprvé od začátku cesty zavládlo v autě ticho. Říkala jsem si, jestli Andrew přemýšlí o mně, tak jako já teď o něm, jestli je taky tak zvědavý na tu spoustu věcí, které o mně neví. Byl to jeden z těch nevyhnutelných okamžiků, které nakonec otevřou dveře do dalšího stadia vztahu. Toho, kdy se dva lidé začnou doopravdypoznávat.

Bylo to tak jiné, než když jsme vedle sebe seděli v autobuse. To jsme měli pocit, že už se stejně za chvíli rozejdeme a nikdy se neuvidíme, takže nemá smysl zabývat se něčím moc osobním.

Jenže teď se situace změnila. Na hodně osobní.

„Pověz mi o tý svý nejlepší kámošce, Natalii.“

Sledovala jsem dál silnici a dlouhé vteřiny mlčela, protože jsem nevěděla, odkud začít.

„Pokud je pořád tvoje nejlepší kámoška,“ ozval se Andrew, jako by vycítil moji skrytou nevraživost.

Podívala jsem se na něj.

„Už ne. Odepsala mě… jinak to říct neumím.“

„Určitě to umíš vysvětlit.“ Uhnul pohledem zpátky k vozovce. „Ale možná nechceš.“ Rozhodla jsem se.

„Ne… vlastně chci.“

Zatvářil se potěšeně, ale ne nějak přehnaně vítězoslavně.

„Známe se od druhý třídy,“ spustila jsem. „Vždycky jsem byla přesvědčená, že naše přátelství nemůže nic narušit. Ale to jsem se sakra pletla.“

„Co se stalo?“

„Když si měla vybrat, jestli bude věřit mně, nebo svýmu klukovi, vybrala si jeho.“

Andrew asi čekal podrobnější vysvětlení, a já to taky tak myslela, ale prostě to ze mě vyletělo.

„A tys ji nutila, aby si vybrala?“ Nazdvihl trochu obočí.

Obrátila jsem se polovinou těla k němu. „Ne, takhle to nebylo.“ Ztěžka jsem si povzdychla. „Její kluk, Damon, za mnou přišel večer na takový opuštěný místo… a začal mi vykládat, jak mě vždycky chtěl. Pokoušel se mě líbat a tak. Řekla jsem to Natalii, jenže ona prohlásila, že jsem prolhaná mrcha a že už mě nikdy nechce vidět.“

Andrew dlouze, vážně přikývl, jako by to teď už naprosto chápal.

„Asi je dost nejistá,“ prohodil. „Chodí s ním už asi dlouho, ne?“

„Asi pět let.“

„A ta tvoje kámoška ví, že ti může věřit, ne?“ Zmateně jsem se na něj podívala.

Další přikývnutí. „Jo, věří ti. Jen si to vem. Znáte se skoro celej život. Vážně si myslíš, že by zahodila vaše přátelství proto, že by ti nevěřila?“

Můj zmatek se ještě prohloubil.

„Jenže přesně to udělala,“ namítla jsem.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „To je jen reakce, Camryn. Nechceti věřit, ale v hloubi duše – ani ne v moc velký hloubce – ví, že je to pravda. Potřebuje jen čas, aby to dokázala pochopit. Ona zase přijde k rozumu.“

„Možná jo, ale to už ji třeba zase nebudu chtít já.“

„Třeba ne.“ Vyhodil pravý blinkr a začal předjíždět. „Ale nemyslím si, že ty seš ten typ.“

„Myslíš typ, co neumí odpouštět?“ Přikývl.

Předjeli jsme kamion a zařadili se zase před něj.

„Nevím,“ zamumlala jsem. Najednou jsem si nebyla jistá sama sebou. „Jsem… změnila jsem se.“

„A jaká bylas dřív?“

Ani tím už jsem si nebyla jistá. Chvíli mi trvalo, než jsem se odhodlala zmínit se o Ianovi.

„Zábavná a extrovertka a…“ Najednou jsem se rozesmála, když jsem si na to vzpomněla. „Každou zimu jsem se koupala nahá v ledovým jezeře.“

Andrewův hezký obličej se stáhl do zvědavé grimasy. „Páni. Už si to představuju…“ Praštila jsem ho do ruky. Předstíral, že to bolí, ale já věděla, že ne.

„Bylo to kvůli sbírce pro nemocnici v našem městě,“ pokračovala jsem. „Každej rok jsme vybrali víc než předtím.“

„Svlíkala ses donaha kvůli dobročinný akci?“ zatvářil se zmateně, ale pořád se šklebil, jak si to asi představoval.

„Úplně donaha ne,“ připustila jsem. „Ale když vlezeš jen v tílku a šortkách do ledový vody, je to skoro, jako bys byl nahej.“

„Páni, až se vrátím domů, musím se zapojit do charity,“ prohodil a plesknul dlaní do volantu.

„Netušil jsem, o co přicházím.“

Andrew se na mě podíval a nepatrně se pousmál. „A proč už taková nejseš?“

Protože mě do toho uvrtal Ian. To s ním jsem to dva roky dělala.

„Před rokem jsem toho nechala. Byla to prostě jedna z těch věcí, co člověk časem začne ze života vypouštět.“

Tušila jsem, že se mu to nebude zdát jako dostatečné vysvětlení, takže jsem rychle změnila téma.

„A co ty? Podnikals někdy něco bláznivýho?“ Otočila jsem se k němu a zatvářila se zvědavě.

Andrew zamyšleně ohrnul ret, zatímco dál sledoval silnici. Předjeli jsme další kamion. Jak jsme se vzdalovali od města, doprava postupně řídla.

„Jednou jsem se vez na kapotě auta, ale to bylo spíš idiotský než bláznivý.“

„Jo, je to idiotská zábava.“

Natáhnul ke mně levou ruku a ukázal mi vnitřní stranu zápěstí. „Spadnul jsem a rozříznul si tady ruku, ani nechci říkat o co.“ Zírala jsem na několikacentimetrovou jizvu, která se táhla od paty palce až na předloktí. „Kutálel jsem se po silnici, rozbil si hlavu.“ Ukázal na pravou stranu temene. „Tady to bylo devět stehů, na ruce šestnáct. Už bych to nikdy neudělal.“

„To doufám,“ pronesla jsem přísně. Snažila jsem se v jeho hustých hnědých vlasech zahlédnout jizvu.

Andrew chytil volant jednou rukou. Druhou uchopil moji a přitiskl svůj ukazováček na můj. Naklonila jsem se blíž k němu a nechala jsem si vést prst.

„Tady… jo, tady je to,“ ozval se, když to nahmátl. „Cejtíš to?“ Jeho ruka mě pustila, ale já ji ještě chvíli pozorovala.

Když jsem se soustředila na jeho hlavu, ucítila jsem pod bříškem ukazováčku vystouplý proužek hladké kůže. Rozhrnula jsem mu trochu vlasy prsty. Jizva byla asi tři centimetry dlouhá. Přejela jsem po ní zlehka ještě jednou a zdráhavě se odtáhla.

„Asi máš hodně jizev,“ prohodila jsem.

Usmál se. „Tolik zase ne. Jednu mám na zádech, kam mě Aidan zasáhnul řetězem z kola, když s ním švihal kolem sebe jako s bičem.“ Mrkla jsem a zaskřípěla zuby bolestí. „A když mi bylo dvanáct, vez jsem Ashera na řídítkách. Narazil jsem kolem na kámen a oba jsme přeletěli na beton.“ Ukázal si na obličej. „Zlomil jsem si nos, ale Asher ruku a na loktu měl čtrnáct stehů. Máma si myslela, že jsme někomu čmajzli auto a vybourali se v něm, podle toho, jak jsme byli zřízený.“

Dívala jsem se na jeho dokonale rovný nos. Žádnou památku na dávnou zlomeninu jsem na něm neviděla.

„Pak mám fakt divnou jizvu ve tvaru L na vnitřní straně stehna,“ pokračoval a ukázal si tam. „Ale to ti ukazovat nebudu.“ Ušklíbnul se a vrátil obě ruce na volant.

Zrudla jsem, protože jsem na něj vážně chvíli zírala tak, jako bych čekala, že si začne rozepínat kalhoty.

„Tak to je dobře,“ zasmála jsem se a naklonila se k palubní desce, abych si mohla vykasat nabírané tričko a ukázat mu bok. Zachytila jsem jeho pohled a ucítila zase to zašimrání v břiše, ale nevšímala jsem si toho. „Jednou na táboře,“ prohodila jsem. „Skočila jsem z útesu do moře a narazila na kámen. Málem jsem se utopila.“

Andrew se zamračil a natáhl ruku, aby se dotkl malé jizvy na mé kyčli. Po páteři mi přeběhlo zamrazení vzhůru až ke krku. Krev jako by mi ztuhla v žilách.

Snažila jsem se to taky přehlížet.

Spustila jsem tričko a posadila se zase rovně.

„No, jsem rád, že ses neutopila.“ V očích mu zaplála vřelost. Usmála jsem se na něj. „Jo, to by bylo pitomý.“

„Rozhodně.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Vzbudila jsem se, když Andrew zpomalil u mýtné brány. Nevím, jak dlouho jsem spala, ale byla jsem odpočinutá jako po noci v posteli, i když jsem dřímala stočená na sedadle spolujezdce, s hlavou opřenou o dvířka. Sice jsem si podobně jako po spánku v autobuse musela promasírovat pár zatuhlých svalů, ale jinak jsem se cítila dobře.

„Kde to jsme?“ zeptala jsem se a zakryla si pusu, abych mohla zívnout.

„Někde u Wellingtonu v Kansasu,“ odpověděl mi. „Spalas hodně dlouho.“

Narovnala jsem se a nechala svoje tělo, aby se mohlo přizpůsobit probuzenému stavu. Andrew najel na další silnici.

„To asi jo. Vyspala jsem se líp než za celou cestu autobusama ze Severní Karolíny do Wyomingu.“

Zadívala jsem se na svítící čísílka na displeji přehrávače. 22.14. Z reproduktorů se ozývala nějaká píseň. Vzpomněla jsem si, jak jsem Andrewa uviděla poprvé. A usmála jsem se. Hudba hrála jen potichu, snažil se mě neprobudit.

„Co ty? Nechce se ti spát?“ zeptala jsem se. Jeho tvář se napůl ztrácela ve tmě. „Já vím, že je to pro tebe trochu riskantní, když je to auto tvýho táty, ale já řídím fakt slušně, kdybys chtěl vystřídat.“

„Proč riskantní,“ pokrčil rameny. „Je to jen auto. Sice hrozně vzácnej veterán a táta by tě asi pověsil za flígr na střešní ventilátor, kdyby věděl, že seš za volantem. Ale já tě klidně nechám řídit.“ Kolem rtů mu pohrával ďábelský úsměv.

„No, vlastně nevím, jestli o to ještě stojím.“

„Vždyť umírá, pamatuješ? Co by ti asi tak moh udělat?“

„To není vtipný, Andrewe.“

Věděl, že není. Naprosto jasně jsem chápala, co to se sebou hraje za hru. Pořád se snaží přijít na něco, co by mu pomohlo vyrovnat se s nevyhnutelným… a pořád se mu to nedaří. Jen by mě zajímalo, jak dlouho to ještě takhle vydrží. Nakonec už nebude mít sílu ani na trapné vtípky, a stejně si sám se sebou nebude dál vědět rady.

„V příštím motelu zastavíme,“ oznámil a zabočil doprava. „Potřebuju si odpočinout.“ Pak na mě mrknul. „Samozřejmě oddělený pokoje.“

Byla jsem ráda, že tohle nemusíme řešit. Můžu s ním jet autem skoro přes celé Státy, ale necítila jsem se na to, abych s ním spala v jednom pokoji.

„Bezva.“ Propletla jsem si prsty a protáhla ruce před sebe. „Potřebuju se osprchovat, a pak si budu asi tak hodinu čistit zuby.“

„Hodinu, jo?“ zasmál se.

„Hele, tvůj dech taky není nic moc.“

„Já vím.“ Zakryl si pusu dlaní a vydechl do ní. „Smrdí to jako ta příšerná sekaná, co moje teta peče každý Díkůvzdání.“

Rozchechtala jsem se nahlas.

„To je děsná představa,“ vypravila jsem ze sebe. „Z čeho ji seká?“ Andrew se taky zasmál.

„Nad tím je lepší moc nehloubat. Tetu Deanu miluju, ale jako kuchařka je bohužel zoufalá.“

„To mi připomíná moji mámu.“

„Ty chudinko,“ politoval mě. „Takžes vyrůstala na donesený číně a mražený pizze?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, brzo jsem se naučila vařit sama. Nezdravý jídla nesnáším, pamatuješ?“ Andrewův úsměv ozářilo světlo pouličních lamp.

„No jo, jasně,“ ušklíbl se. „Žádný zatracený burgery nebo mastný hranolky. Jenom rýžový

chlebíčky.“

Při zmínce o rýžových chlebíčkách jsem znechuceně protáhla tvář.

O pár minut později jsme přijeli na malé parkoviště u přízemního motelu. Byl to ten typ, kde se dveře pokojů otevírají rovnou ven, ne do chodby. Vystoupili jsme, abychom si protáhli nohy – Andrew si hned začal protahovat nohy, ruce, krk, záda, všechno –, a pak se chopili zavazadel na zadním sedadle. Kytaru nechal tam.

„Zamkni dvířka,“ upozornil mě a ukázal mi, jak se to u veteránů dělá. V recepci byly cítit voňavé tyčinky do vysavače a káva.

„Dva samostatný pokoje vedle sebe, jestli to jde,“ požádal Andrew recepční a vytáhl z peněženky kreditku.

Rozepnula jsem kabelku a vytáhla svou malou dámskou peněženku. „Já si za svůj pokoj zaplatím.“

„Ne, platím já.“

„Vážně, prosím, nech mě to zaplatit.“

„Řek jsem, že ne, takže to zase schovej.“ Zdráhavě jsem ho poslechla.

Unavená žena ve středním věku, s prošedivělými blond vlasy staženými do volného uzlu v týle, se na nás bez zájmu zadívala. Ťukla několikrát do klávesnice, aby se podívala, jaké pokoje má volné.

„Kuřácký, nebo nekuřácký?“ zeptala se Andrewa.

Všimla jsem si, jak přejela zkoumavým pohledem po jeho svalnaté paži, která právě lovila v peněžence kreditku.

„Nekuřácký.“

Ťuk, ťuk, pohyb myší, ťuk.

„Jediný dva pokoje vedle sebe, který mám volný, jsou jeden kuřácký a jeden nekuřácký.“

„To bereme,“ přikývl Andrew a podal jí kartu.

Vzala si ji a hladově sledovala, jak jeho ruka klesá zpátky k tělu. Děvka.

Když jsme zaplatili a dostali klíče od pokojů, zamířili jsme k autu pro kytaru.

„Asi mě to mělo napadnout už cestou,“ ozval se, „ale jestli máš hlad, můžu se zkusit po něčem podívat tady v ulici a donesu ti to.“

„Ne, v pohodě, díky.“

„Vážně ne?“ Podíval se na mě.

„Jo, ani nemám hlad, ale kdybych měla, stačilo by mi něco z automatu.“

Andrew zastrčil klíče do dveří prvního pokoje. Nad nimi se rozsvítilo zelené světlo. Stiskl kliku a otevřel.

„Ale tam jsou jen věci s fůrou cukru a tuku,“ prohodil v narážce na naše hovory o nezdravém jídle.

Oba jsme vešli dovnitř. Byla to stroze zařízená ložnice s úzkou postelí s dřevěným čelem přiraženým ke stěně. Povlečení bylo zažloutlé, se zapranými skvrnami, a pořádně mě vyděsilo. Jinak vypadal pokoj čistě, ale nemohla bych nikdy spát v motelu v posteli, dokud z ní neshodím tyhle odporné lůžkoviny. Bůhví, co v nich může být, nebo kdy je naposledy někdo pral.

Andrew se zhluboka nadechl a rozhlédl se kolem.

„Tohle je nekuřáckej pokoj,“ prohlásil. „Takže je tvůj.“ Opřel kytaru o stěnu a vydal se do malé koupelny. Rozsvítil, zkusil pustit ventilaci, pak se vrátil do pokoje a zkontroloval klimatizaci. Koneckonců je půlka července. Pak přešel k posteli, stáhl z ní přehoz, nazdvihl polštář a deku.

„Co hledáš?“

„Kontroluju, jestli je to čistý. Nechci, abys spala v nějakým hnusu.“ Zrudla jsem a odvrátila se od něj dřív, než to stačil zahlédnout.

„Na spaní je dost brzo,“ prohodil omluvně a popadl kytaru, „ale jsem nějakej vyřízenej.“

„Není divu. Nespals od chvíle, co jsme v Cheyenne vystoupili z autobusu.“ Odložila jsem si kabelku a batoh k nohám postele.

„Sakra, to je pravda,“ podivil se Andrew. „Ani jsem si to neuvědomil.“

„Hlavně žes neusnul za volantem.“

Vydal se ke dveřím a položil dlaň na stříbrnou kliku. Otevřel si. Zůstala jsem stát u postele, on na prahu. Na chvíli se nás obou zmocnily rozpaky, ale netrvalo to dlouho.

„Tak se uvidíme ráno,“ prohodil. „Budu hned vedle, číslo 110, tak kdybys něco potřebovala, zabuš na dveře nebo klidně i na stěnu.“ Neznělo to jako sexuální narážka, tvářil se laskavě.

Přikývla jsem a usmála se.

„Tak dobrou noc,“ popřál mi.

„Dobrou.“

Vyšel ven a tiše za sebou zavřel dveře.

Chvíli jsem o něm nepřítomně přemýšlela, než jsem se vytrhla z transu a začala hrabat v tašce. Tohle bude první sprcha po několika dnech, a mně už tekly sliny jen z toho pomyšlení. Vytáhla jsem si čisté prádlo, svoje oblíbené bílé šortky a tričko s emblémem univerzity s tříčtvrtečními rukávy. Pak jsem našla kartáček na zuby, pastu a zubní vodu, a s tím vším zamířila do koupelny. Svlékla jsem se donaha, spokojeně odhodila na podlahu všechny ty špinavé věci. Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Panebože, vypadala jsem příšerně! Nebyla jsem namalovaná, nezůstaly mi už ani zbytky maskary na řasách. Z copu se mi uvolnily další pramínky vlasů, takže jsem měla na hlavě vrabčí hnízdo.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem celou tu dobu, co jsem seděla vedle Andrewa v autě, vypadala takhle hrozně.

Stáhla jsem si gumičku z vlasů a pak si je pročesala rukou. Ze všeho nejdřív jsem si vyčistila zuby a kloktala si peprmintovou vodou Listerine tak dlouho, až mě pálilo celé patro.

Sprchovat se bylo jako ocitnout se v ráji. Stála jsem tam nekonečně dlouho, nechala si tělo bičovat horkou vodou, až už jsem to nemohla vydržet a málem tam usnula vestoje. Pak jsem si namydlila celé tělo, spláchla si ho a zopakovala to ještě jednou. Nakonec jsem se oholila, abych se zbavila těch příšerných chloupků, které mi za těch pár dní bez hygieny všude narostly. Když jsem šla použít toaletu, obložila jsem si prkýnko bílým ručníkem s logem motelu.

Za stěnou jsem zaslechla, jak i v Andrewově pokoji teče voda. Přistihla jsem se, jak špicuju uši. Představovala jsem si ho tam, ne, nic perverzního a sexuálního (i když to by taky nebylo tak těžké), jen jak se sprchuje. A myslela jsem na to, co jsme spolu prožili, o čem jsme se bavili. Myslela jsem na jeho tátu a srdce mě bolelo z pomyšlení na to, jak moc se Andrew trápí. Bylo hrozné, že mu v tom nemůžu nijak pomoct. Nakonec jsem se přiměla soustředit zase na sebe a svůj život, na moje problémy, které neměly s Andrewem nic společného.

Doufala jsem, že se nikdy nedostaneme do bodu, kdy bych mu to všechno musela vylíčit, aby pochopil, proč jsem musela vypadnout z domova. Najednou jsem si připadala tak sobecká a nezodpovědná. A hlavně… moje problémy se s jeho umírajícím tátou nedaly vůbec srovnat.

Šla jsem do postele s mokrými vlasy, jen jsem si je trochu pročesala rukou. Cítila jsem se už zase dokonale probuzená – což nebylo divu, protože jsem prospala skoro celou cestu z Denveru. Zapnula jsem televizi a brouzdala ovladačem mezi kanály. Nakonec jsem nechala běžet nějaký film s Jetem Li, který už byl v půlce. Spíš jen jako zvukovou kulisu.

Zkontrolovala jsem mobil. Máma volala čtyřikrát a nechala mi čtyři zprávy. Od Natalie tam nebylo nic.

Zavolala jsem mámu. „Tak jak se máš ve Virginii?“ zeptala se okamžitě. „Doufám, že si to užíváš.“

„Jo, mám se super, a ty?“

Máma se zachichotala. Ucítila jsem instinktivní odpor. Aha, takže ten chlap je tam s ní. Bože, doufám, že se mnou nemluví z postele, zatímco ji ten stařík osahává. Fuj.

„Mám se moc dobře, zlato,“ ujistila mě. „Pořád se scházím s Rogerem – o víkendu pojedeme na tu okružní plavbu.“

„To jsem ráda, mami.“ Zase se zachichotala. Nakrčila jsem nos.

„No, zlatíčko, už musím končit (Přestaň, Rogere!).“ Další hihňavé zvuky. „Jen jsem chtěla vědět, jak se ti daří. Zavolej mi zítra, abych o tobě věděla, jo?“

„Dobře, mami, já se ozvu. Pa, měj se.“

Ukončila jsem hovor a nechala telefon spadnout na postel vedle sebe. Podložila jsem si hlavu polštáři a chvíli myslela na Andrewa tam vedle v pokoji. Třeba leží na posteli úplně stejně jako já. Vzala jsem si zase ovladač a zkusila ještě jednou projet kanály. Když jsem to opakovala asi popáté, vzdala jsem to.

Vypnula jsem televizi a svezla se na záda na postel.

Po chvíli jsem zaslechla odvedle Andrewovu kytaru. Podepřela jsem se na lokti, abych slyšela líp. Byla to jen tichá melodie, pomalá a smutná. Následoval rychlý refrén, jen kratinký, a melodie se zase změnila ve smutnou a hloubavou. Bylo to krásné.

Poslouchala jsem jeho hraní ještě asi čtvrt hodiny. Pak utichlo.

Televize už byla vypnutá, takže jediným slyšitelným zvukem bylo kapání kohoutku v koupelně.

Občas se ozval motor auta z parkoviště u motelu.

Propadla jsem se do spánku, a zase se mi vrátil ten sen:

To ráno jsem nedostala obvyklý příděl esemesek od Iana: zpravidla jsem je měla v telefonu, už když jsem vstávala z postele. Pokusila jsem se mu zavolat, jenže telefon zvonil a zvonil, ale vždycky to spadlo do hlasové schránky. Když jsem přijela do školy, Ian tam nebyl.

Když jsem procházela chodbami, všichni na mě zírali. Někteří se mi vyhýbali pohledem. Když jsem šla ke své skříňce kolem Jennifer Parsonsové, rozbrečela se. Skupina roztleskávaček ohrnula nosy a sledovala mě, jako bych byla něčím nakažená. Nechápala jsem, co se děje. Jako bych vstoupila do nějaké alternativní skutečnosti. Nikdo mi neřekl ani slovo, ale bylo úplně jasné, že všichni ve škole vědí něco, co já ne. Něco špatného. Nikdy jsem na střední neměla nepřátele v pravém smyslu, ledaže na mě občas žárlilo pár roztleskávaček kvůli Ianovi, že si vybral mě, a ne je. Co s tím? Ian Walsh byl prostě nejpřitažlivější kluk z celé školy, oblíbenější než kapitán fotbalového mužstva, a všechny holky po něm jely. Žádné z nich, ani Emily Dertingové, která ze všech studentek Millbrookské střední školy pocházela z nejbohatší rodiny, nevadilo, že Ian nemá nic. Ani auto – do školy ho pořád vozili rodiče.

Emily o něj stála i tak. Všechny o něj stály.

Šla jsem ke skříňce a doufala, že se brzo objeví Natalie, aby mi vysvětlila, co se děje. Postávala jsem tam delší dobu, než bylo nutné, a vyhlížela ji. Nakonec se ale jako první objevil Damon. To on mi řekl, co se stalo. Odtáhnul mě stranou, do výklenku s vodní fontánkou. To už mi srdce bušilo až v krku. Věděla jsem, že je něco špatně, už když jsem se to ráno vzbudila. Ještě dřív, než jsem zjistila, že nemám žádné zprávy od Iana. Cítila jsem se… divně. Jako bych tušila…

„Camryn,“ oslovil mě Damon, a to mi samo o sobě napovědělo, jak je situace vážná – Natalie i on mi říkali vždycky Cam. „Včera večer došlo k bouračce, a auto, kde byl Ian… prostě…“

Vytřeštila jsem oči a ruce mi vylétly k puse. V krku mě pálily slzy, které se mi draly do očí.

„Dneska ráno v nemocnici umřel.“ Damon se to snažil vyslovit co nejopatrněji. Bolest v jeho obličeji se nedala přehlédnout.

Zírala jsem na něj celou věčnost, až mě už nohy neudržely a já se mu zhroutila do náruče. Brečela jsem a brečela, až jsem už byla úplně vyčerpaná, a pak nás našla Natalie a pomohli mi s Damonem do

ordinace školní zdravotnice.

Z noční můry jsem se probrala zpocená. Srdce mi letělo jako splašené. Strhla jsem ze sebe deku, přitáhla si kolena k bradě a dlouze si vzdychla. Tenhle sen už se mi tak dávno nezdál. Vlastně byl tím posledním, který jsem si pamatovala, než se mi přestalo cokoli zdát. Proč se vrátil?

Probralo mě hlasité zabušení na dveře.

„VSTÁVAT A CVIČIT!“ ozval se z druhé strany vesele Andrew.

Ani jsem si nepamatovala, kdy se mi zase podařilo usnout. Mezi závěsy se dovnitř protahovalo sluníčko a jeho paprsky dopadaly na hnědý koberec pod oknem. Vstala jsem z postele, odhrnula si vlasy z tváře a vydala se ke dveřím, abych otevřela dřív, než Andrew svým povykováním vzbudí celý motel.

Když jsem to udělala, vytřeštil na mě oči.

„Zatracená holka,“ pronesl a přejel mě pohledem, „co mi to, sakra, děláš?“

Pořád ještě jsem se snažila probrat, když mi došlo, že mám na sobě jen ty miniaturní bílé šortky a tričko bez podprsenky. Proboha, byly mi pod ním vidět bradavky! Zkřížila jsem ruce na prsou a snažila se na něj nedívat. Protáhl se kolem mě dovnitř.

„Chtěl jsem ti říct, aby ses oblíkla,“ prohlásil a zašklebil se. „Ale když se tak na tebe koukám, víš co… klidně můžeš jet takhle.“

Zavrtěla jsem hlavou a sklopila ji, aby neviděl, že se usmívám.

Andrew si už ke mně přinesl tašku i kytaru. Odložil je na podlahu. Měl na sobě žlutohnědé safari bermudy, které mu končily pod koleny, tmavošedé tričko bez obrázku nebo nápisů a černé tenisky, ve kterých nebyly vidět ponožky… pokud nějaké měl. Zahlédla jsem na kotníku tetování. Vypadalo to jako nějaký keltský symbol, hned nad kostí. Měl nohy běžce, lýtka se mu nadouvala svaly.

„Počkej chvíli, hned budu hotová.“ Zamířila jsem k batohu, který jsem si položila u stolku s televizí.

„Jak dlouho ti to potrvá?“ zeptal se s náznakem netrpělivosti.

Přemítala jsem – obvyklou půlhodinu, nebo mám prostě jen všechno posbírat a běžet? Pomohl mi tohle dilema vyřešit.

„Máš dvě minuty.“

„Dvě minuty?“opakovala jsem nevěřícně.

„Slyšelas mě. Dvě.“ Zvedl palec a ukazováček. „Vzpomínáš, žes souhlasila dělat, co po tobě budu chtít?“

„Jo, ale já myslela, že to bude něco zábavnýho, jako v reality show. Třeba že mám jíst brouky a vystrčit na někoho zadek z jedoucího auta a tak.“

Andrew si zamnul bradu, jako by přemýšlel. „Hm. K tomu se dostaneme časem. Až budeš mít vystrčit z auta nahej zadek, upozorním tě na to.“

Co jsem to proboha plácla?

Celá rudá jsem si založila ruce v bok. „V žádným případě si nemysli, že bych někdy –“

Jeho výraz se změnil na potměšilý, a mně došlo, že jsem si přestala zakrývat bradavky, které už zase prosvítají světlou tenkou látkou trička. Prudce jsem vydechla. „Andrewe!“

Sklopil hlavu s předstíraným studem, ale když na mě zamžoural zpod víček, působilo to ještě prohnanějším dojmem.

Je tak zatraceně atraktivní…

„Hele, to je tvoje chyba. Hádáš se kvůli dohodnutým pravidlům, místo aby ses oblíkala. Moje oči za nic nemůžou. Dělají si, co chtějí.“

„To se vsadím, jako asi i jiný části tvýho těla.“ Ušklíbla jsem se, popadla batoh, vydala se bosky do koupelny a zabouchla za sebou dveře.

V zrcadle jsem uviděla sama sebe v účesu ? la osmdesátá léta a v úboru jako na lechtivé fotografii.

Musela jsem se tomu usmát.

Takže dvě minuty. Doslova jsem vklouzla do podprsenky a těsných džín. Nadskočila jsem, aby mi zadek zajel na místo. Zatáhla zip. Knoflík. Důkladně si vyčistila zuby. Stříkla si do pusy Listerine, vykloktala, vyplivla. Rozčesala si vlasy a spletla je do postranního copu. Nanesla si trochu emulze a pudr. Černou řasenku, protože řasenka je při líčení to nejdůležitější. Ještě rtěn–

BUM! BUM! BUM!

„Dvě minuty vypršely!“

Stejně jsem si nanesla na pusu rtěnku a osušila ji kouskem toaletního papíru.

Tušila jsem, že se Andrew na druhé straně dveří uculuje, a když jsem o vteřinu později otevřela, bylo jasné, že jsem se nespletla. Stál a opíral se rukama o zárubeň nad hlavou. Tričko se mu přitom vyhrnulo, takže byly vidět jeho břišní svaly. Od pupíku dolů mu vedla tenká rýha z tmavých chloupků, která se ztrácela pod opaskem bermud.

„Vidíš? Podívej se na sebe,“ vyzval mě, i když já se rozhodně chtěla koukat radši na něj.

„Jednoduchost je sexy.“

Protáhla jsem se kolem něj a využila toho, abych mu opřela dlaně o hrudník, jako bych ho chtěla odstrčit. Nechal mě projít.

„Netušila jsem, že se strojím tak, abych pro tebe byla sexy,“ řekla jsem zády k němu, zatímco jsem si cpala do batohu oblečení, ve kterém jsem spala.

„Páni, a tohle taky,“ pokračoval obdivně Andrew. „Prostá, sexy, a ještě nepořádná. Jsem na tebe tak hrdej!“

Ani mi nedošlo, že cpu oblečení do batohu a nesnažím se je skládat nebo nějak rovnat. Taky že nejsem klinický případ obsedantně kompulzivní poruchy. Jenom mám ráda pořádek a jsem dost metodická. Už tak od jedenácti let si vždycky pečlivě rovnám oblečení a snažím se mít všude uklizeno.

Andrew

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Neříká se tomuhle ranní sexuální frustrace? No jo, budu se muset víc snažit, abych od ní držel ruce dál. S jinou holkou už bych šel vyhodit na záchod použitý kondom. Jenže s Camryn je to jiné. Je to sice tvrdé (ano prosím: dvojsmyslná narážka), ale musím to udržet na úrovni flirtu. Tahle cesta je důležitá pro nás oba. Mám jen jeden pokus zvládnout to správně. A ať se propadnu, jestli ho zkazím.

„Takže co je dalším bodem našeho spontánního cestování?“ zeptala se.

„Nejdřív snídaně,“ rozhodl jsem a zvedl tašku z podlahy. „I když ta moc spontánní nebude, když jsem ji zrovna naplánoval.“

Popadla ze stolku mobil, podívala se, jestli nemá nové zprávy nebo zmeškané hovory, a strčila ho do kabelky.

Vyšli jsme ven.

A zase to začalo: „Andrewe, prosím, ty víš, že tady nic jíst nemůžu.“

Byli jsme v městečku, kde většina restaurací byly fastfoody. Těch ostatních se tady moc nenacházelo a byly ještě zavřené.

„Já to myslím vážně,“ pronesla s tím našpuleným obličejem, který jsem chtěl vzít do dlaní a olizovat, až by vřískala a předstírala, že jí to připadá nechutné. „Jestli nechceš mít protivnou spolucestující, které je špatně od žaludku a heká bolestí, tak mě nenuť tady něco jíst. Zvlášť ne po ránu.“

Zaklonil jsem hlavu a podíval se na ni. „Hele, přeháníš.“ Začal jsem si myslet, že možná ne.

Zavrtěla hlavou. Vystrčila loket z okýnka a vsunula si palec mezi zuby.

„Ne, myslím to vážně. Začne mi bejt špatně pokaždý, když sním něco z fastfoodu. Neříkám to proto, abych tě vytáčela, fakt ne. Vlastně je to dost problém vždycky, když jdeme někam s mamkou nebo s Natalií. Jim je to fuk, kde se najedí, ale kvůli mně musí hledat něco, co můj žaludek snese.“

Fajn, takže je to pravda.

„Rozhodně nechci, aby ti bylo blbě,“ zasmál jsem se. „Takže pojedeme dál a najdeme si něco cestou. Za pár hodin už bude mít otevřeno víc restaurací.“

„Díky.“ Mile se na mě usmála.

Není vůbec zač…

Za dvě a půl hodiny jsme byli v Oklahomě v Owasso.

Camryn se zadívala na žlutočerný vývěsní štít restaurace. Asi uvažovala, jestli se tam může najíst, nebo ne.

„Tohle je fakt jediný místo, kde si můžeme dát snídani,“ ujistil jsem ji a zajel na parkoviště.

„Zvlášť na Jihu. Je to něco jako jinde Starbucks. Waffle House tady najdeš na každým rohu.“ Přikývla. „Snad si tam něco vyberu. Mají saláty?“

„Hele, řek jsem, že tě nebudu nutit jíst nic tučnýho a mastnýho.“ Naklonil jsem hlavu ke straně a rozhodně jsem se na ni zadíval. „Ale saláty se zakazujou.“

Našpulila rty, skousla si zevnitř tvář a prohodila: „No tak jo, nedám si salát, i když některý jsou s kuřecím masem nebo s jinejma dobrejma věcma. Což by někoho jako tebe určitě nikdy nenapadlo.“

„Ne, takže to vzdej.“ Trhnul jsem hlavou směrem k restauraci. „Tak už poď. Čekal jsem kvůli tobě s jídlem až sem a umírám hlady. A když mám hlad, začínám bejt protivnej.“

„To jsem si všimla,“ zamumlala.

Chytil jsem ji za paži a přitáhl k sobě. Snažila se přede mnou zamaskovat zarudlé tváře.

Měl jsem rád tu vůni uvnitř Waffle House. Byla to vůně svobody, pocitu, že jsem na cestě

a devadesát procent lidí, co sedí kolem mě, taky někam cestuje. Řidiči kamionů, turisti, stopaři – všichni, kdo nemusí žít monotónním životem společenského otroctví.

V restauraci bylo skoro plno. Museli jsme si s Camryn sednout do boxu u grilu, daleko od vysokých oken. U jednoho z nich stál povinný jukebox, jeden ze symbolů Waffle House.

Číšnice nás s úsměvem pozdravila a zůstala před námi stát s notýskem v ruce. „Dáte si kafe?“ Podíval jsem se na Camryn, která už studovala jídelní lístek na stole před sebou.

„Pro mě ledový čaj,“ požádala.

Číšnice si udělala poznámku a otočila se ke mně.

„Já si dám kafe.“

Přikývla a odešla nám pro pití.

„Něco z toho vypadá docela lákavě,“ prohlásila Camryn, která studovala jídelní lístek s tváří opřenou o ohnutou ruku. Druhou zaťukala na sekci salátů. „Hele, mají salát s grilovaným kuřetem. A salát s kuřetem, jablky a ořechy.“

Neodolal jsem toužebnému výrazu jejích modrých očí. Vzdal jsem to. Zbaběle jsem to vzdal.

„Objednej si, na co máš chuť,“ vyzval jsem ji a usmál se na ni. „Vážně tě kvůli tomu nebudu zbytek cesty popichovat.“

Zamžikala ohromením, že jsem se dal na ústup bez dalšího přemlouvání. V očích se jí objevil vřelý úsměv. Složila menu a zastrčila ho do stojánku na stole, právě když se vrátila číšnice s pitím.

„Máte vybráno?“ zeptala se, když před nás postavila pití. Špička její tužky se už tiskla k notýsku na podložce, jako by tam byla přilepená.

„Dám si omeletu Fiesta,“ prohlásila Camryn a já v její tváři zachytil potměšilý výraz, i když se mi očima vyhnula.

„S topinkou nebo chlebem?“

„S chlebem.“

„Kaši, bramborové placičky, rajčata?“

„Placičky.“

Když si číšnice všechno zapsala, obrátila se ke mně.

Dal jsem si ještě pár vteřin na čas. „Já si dám kuřecí salát s jablky a ořechy.“

Camryn okamžitě zmizel úšklebek z tváře a rysy jí ztuhly. Zamrkal jsem na ni nad okrajem menu.

„Kuráž je vaše prostřední méno?“ zabručela číšnice a odtrhla vrchní část bločku.

„Dneska mám chuť riskovat.“ Zavrtěla hlavou a odešla.

„Co to má, sakra, znamenat?“ Camryn si položila ruce na stůl dlaněmi vzhůru. Vypadala, že neví, jestli se má usmívat, nebo tvářit rozpačitě, ale nějak se jí to obojí povedlo spojit.

„Rozhod jsem se, že když ty seš ochotná dát si něco podle mýho gusta, tak udělám to samý.“

„No… jen si nemyslím, že se salátem najíš.“

„Asi ne,“ připustil jsem. „Ale připadá mi to tak fér.“

Trochu se zamračila a opřela se o koženkovou sedačku. „Fér není nutit mě, abych celou cestu poslouchala v autě tvoje skučení, že ses málo najed. Budeš protivnej, sám jsi mě varoval.“

Na ni bych protivný být nedokázal, ale měla pravdu: ze salátu se nenajím. A po zelenině mám nadýmání. Takže pak by se mnou určitě v autě sedět nechtěla. Jenže už jsem se do toho dal a musím to dokončit. Doufal jsem, že se mi povede tu odpornost spolykat a nevyslovit ani jedinou z těch sto námitek, co mi už teď tančily na špičce jazyka.

Tohle bude ještě zajímavé.

Číšnice za pár minut přinesla Camryn její objednávku a přede mě položila talíř s mým pokáním.

Dolila nám pití, zeptala se, jestli nic dalšího nepotřebujeme, a odešla k vedlejšímu stolu.

Camryn mě zaujatě pozorovala.

Pak si přerovnala na talíři placičky k chlebu a natočila si ho tak, aby měla omeletu blízko k sobě.

Zvedl jsem vidličku a několikrát píchnul do salátu. Předstíral jsem jako ona, že si to jen připravuju.

Podívali jsme se na sebe a znehybněli jsme, jako bychom oba na něco čekali. Sešpulila rty.

Napodobil jsem ji.

„Chceš si to vyměnit?“ zeptala se.

„Jo,“ souhlasil jsem s ulehčením. Posunuli jsme talíře po stole. A naše tváře zaplavila úleva.

Sám bych si sice nic takového neobjednal, ale aspoň v tom nebyly zelené listy.

Když jsme byli v nejlepším – totiž, ona byla v nejlepším, já už dojedl –, objednal jsem si ještě čokoládový koláč a nechal si znovu dolít kávu. Bavili jsme se o kamarádství a o Natalii, popisovala mi, že je to urostlá holka s mohutným poprsím posedlá sexem a že se jí líbí kluci i holky. To mi aspoň z Camrynina vyprávění vyplynulo.

„A jak to dopadlo?“ zeptal jsem se na pointu jednoho komického zážitku na veřejných toaletách.

„Tak, že už bych s ní v životě nešla najednou na záchod. Ta holka nemá vůbec zábrany.“

„Připadá mi, že musí bejt zábavná,“ prohlásil jsem a zakousl se do koláče. Camryn se zatvářila zamyšleně. „Jo, to je.“

Chvíli jsem si ji mlčky prohlížel. Vypadala jako ztracená ve vzpomínkách, na vidličce měla nabodnutý poslední kousek kuřete. K něčemu jsem se rozhodl a odložil jsem vidličku na talíř. Otřel jsem si obličej ubrouskem a vyklouzl z boxu.

„Kam jdeš?“

Ušklíbl jsem se na ni a přešel k jukeboxu pod oknem. Vylovil jsem z kapsy mince a prozkoumal nabídku písniček. Nakonec jsem jednu vybral a stiskl tlačítko. Když jsem se vracel ke stolu, restaurací se rozlehly tóny Rozinek na talířiod Dannyho Jonese.

Všechny tři číšnice i chlápek za pultem mě doprovázeli nepřátelskými pohledy. Usmál jsem se.

Camryn seděla jako vrostlá do pohovky, záda měla vzpřímená a mračila se na mě. Když jsem začal rty naznačovat slova písničky, která působila jako z padesátých let, tvář jí zrudla ještě víc.

Přestal jsem pohupovat boky a vklouzl do boxu k ní.

„Panebože, Andrewe, nezpívej to!“

Snažil jsem se nesmát, ale to vážně nešlo, takže jsem dál bezhlesně prozpěvoval s Dannym a na tváři mi seděl široký škleb. Camryn si zakryla obličej dlaněmi a její útlá ramena pod bílým tričkem se otřásala potlačovaným smíchem. Luskal jsem prsty v tónech hudby, a když zpěvák přešel k té pasáži zpívané vysokým hlasem, zkřivil jsem rysy, jako bych se to snažil vyzpívat s ním. Když klesl hlasem, protáhnul jsem bradu a zatvářil se smrtelně vážně. A pořád jsem luskal. Vkládal jsem do toho čím dál víc emocí, až to nakonec Camryn vzdala. Rozchechtala se tak zběsile, až jí z očí stříkaly slzy.

Sklouzla na sedačce tak hluboko, že měla bradu skoro u desky stolu.

Když píseň k značnému ulehčení přítomných zaměstnanců Waffle House skončila, ozval se potlesk pro mě. Byla to starší dáma v boxu za Camryn. Nikdo jiný si nás nevšímal, ale Camryn se tvářila tak, jako bychom se stali terčem posměchu všech kolem. Když se styděla, vypadala neodolatelně.

Opřel jsem si lokty o stůl a propletl si prsty.

„Copak, to bylo až tak špatný?“ mrknul jsem na ni.

Setřela si ukazováčky slzy zpod očí, které jí trochu rozmazaly řasenku. Hrudníkem jí ještě zachvívaly dozvuky smíchu.

„Ty taky vůbec nemáš zábrany,“ prohlásila.

„Bylo to tak trapný. Ale asi jsem to potřebovala.“ Camryn si zula boty a opřela si pokrčené bosé

nohy o sedadlo.

Už jsme zase byli v autě a směr určoval jen Camrynin prst. Jeli jsme po 44. na východ. Zdálo se, že míříme někam do spodní části Missouri.

„Jak je ctěná libost.“

Natáhl jsem se k tlačítku přehrávače.

„Ale ne,“ zasténala z legrace. „Už jsem si říkala, jak hluboko do sedmdesátek se tentokrát dostaneme.“

Naklonil jsem hlavu ke straně a přezíravě na ni mrknul.

„Tohle je dobrá písnička,“ prohlásil jsem a natáhnul ruku, abych zesílil zvuk. Začal jsem si poklepávat prsty na volant.

„Jo, to už jsem slyšela,“ zamumlala. „Nezdárný syn.“

„Skoro,“ ušklíbl jsem se na ni. „Jen dál, nezdárný synu.“

„Tos mě snad ani nemusel opravovat, ne? Řekla jsem to skoro dobře.“ Předstírala, že je dotčená, ale moc jí to nešlo.

„A jaká skupina?“ zkoušel jsem ji. Ušklíbla se na mě. „Co já vím!“

„Kansas,“ informoval jsem ji. „Patří k mým nejoblíbenějším.“

„To říkáš o všech.“

„Možná,“ připustil jsem. „Ale v písničkách Kansasu je hodně emocí. Třeba Prach ve větru. Neznám případnější písničku o smrti. Člověka to tak nějak zbaví strachu z ní.“

„Zbaví tě to strachu ze smrti?“ opakovala nevěřícně.

„No, asi, svým způsobem. Jako že Steve Walsh je ten sekáč a ujišťuje tě, že se nemáš čeho bát.

Sakra, kdybych si měl vybrat písničku k umírání, byla by to tahle.“ Zatvářila se zaskočeně.

„Tohle je na mě trochu morbidní.“

„Asi záleží na tom, jak se na to koukáš.“

Dívala se na mě. Pokrčené nohy si tiskla k tělu, hlavu měla položenou na opěrce. Ten plavý cop, který jí dodával zdání mírnosti, jí ležel na pravém rameni.

„Hotel California,“ ozvala se. „Eagles.“ Podíval jsem se na ni. Udělalo to na mě dojem.

„To je klasická rocková písnička, kterou mám ráda já.“

Musel jsem se usmát. „Fakt? Je skvělá. Mně z ní běhá mráz po zádech. Mám pocit, jako bych seděl v kině na nějakým tom černobílým hororu. Máš dobrej vkus.“

Myslel jsem to vážně.

Bubnoval jsem prsty do volantu, poslouchal Nezdárného syna, a najednou se ozvala hlasitá rána.

A pak vytrvalé plesk-plesk-mlask-plesk-plesk.Pomalu jsem zajel ke krajnici a zastavil.

Camryn už spustila bosé nohy na zem a rozhlížela se po autě, jako by chtěla lokalizovat ten zvuk.

„Praskla nám guma?“ zeptala se, ale znělo to spíš jako: „Ježíši, praskla nám guma!“

„Jo.“ Zatáhnul jsem ruční brzdu a vypnul motor. „Naštěstí mám v kufru rezervní.“

„Takovou tu mini, na dojezd k nejbližšímu servisu?“ Zasmál jsem se.

„Ne, mám normální pneumatiku s ráfkem, stejnou jako všechny ostatní.“

Zatvářila se, jako by se jí ulevilo, než jí došlo, že si z ní dělám legraci. Vyplázla na mě jazyk.

Dostal jsem chuť zatáhnout ji na zadní sedadlo, ale všechno má asi svůj čas. Položil jsem ruku na kličku a Camryn znova skrčila bosé nohy pod sebe.

„Co se tam tak rozvaluješ?“ Vytřeštila oči. „Prosím?“

„Obuj se,“ pokývl jsem bradou na její boty na podlážce, „zvedni zadek a poď mi pomoct.“ Vykulila oči ještě víc a zůstala sedět. Nejspíš čekala, že se rozesměju a přiznám, že to byl jen vtip.

„Já neumím vyměnit pneumatiku,“ ozvala se zajíkavě, když jí došlo, že nebyl.

„Ale umíš,“ ujistil jsem ji. „Určitě ti to ukazovali v autoškole, a muselas to mockrát vidět ve filmech i ve skutečným životě. Věř mi – každej ví, jak se mění guma.“

„Ale nikdy jsem to nedělala.“ Skousla si spodní ret.

„Tak to uděláš dneska.“ Pootevřel jsem dvířka, jen nepatrně, aby mi je neurazil kamion, který se valil kolem.

Camryn se na mě ještě pár vteřin nevěřícně dívala. Pak vklouzla chodidly do tenisek a vyskočila z auta. Přibouchla za sebou dvířka.

„Pojď sem,“ pobídl jsem ji. Vydala se za mnou ke kufru. Ukázal jsem jí splasklou pneumatiku vzadu na straně spolujezdce. „Kdyby to byla ta na straně do silnice, vyklouzla bys z toho.“

Zatvářila se nevěřícně.

„Ty mě chceš vážně nutit, abych měnila pneumatiku?“ Já myslel, že tohle už máme za sebou.

„Jo, kotě, vážně chci.“

„V autě jsi říkal, že chceš jenom pomoct.“

Přikývnul jsem. „Technicky vzato mi budeš pomáhat. Pojď sem.“

Přešla ke mně. Otevřel jsem kufr, vytáhl rezervu a položil ji na silnici. „Vyndej z kufru hever a klíč a přines mi to.“

Poslechla, i když si přitom mumlala něco o šmíru na rukou. Potlačil jsem chuť se zasmát. Odkutálel jsem pneumatiku k té splasklé a položil ji tam. Kolem přejel další kamion a auto se poryvem vzduchu trochu rozhoupalo.

„Je to nebezpečný,“ ozvala se. Položila mi hever a klíč k nohám. „Co když nás někdo smete? Víš, kolikrát se to už stalo? Koukáš se na Krimizprávy?“

No to snad ne!

„Někdy koukám,“ přiznal jsem. „Tak už jdeme na to, ať to máme z krku. Když si tady dřepneš, aby tě za autem nebylo vidět, je míň pravděpodobný, že nás někdo přejede.“

„Jak to myslíš, míň pravděpodobný?“ Obočí se jí stáhla k sobě, jak svraštila čelo.

„Kdybych tě tady viděl stát takovou sexy a k nakousnutí, taky bych asi přestal koukat na cestu a sjel ze silnice.“

Protočila panenky, cosi zamumlala, dřepla si a nasadila klíč na matky.

„Uf!“ vyhrkla, když se je pokusila povolit. „Jsou strašně utažený!“

Trochu jsem je povolil, ale pak ji nechal je vyšroubovat. Celou dobu jsem sledoval provoz a snažil se nedat na sobě najevo, jak mě to znervózňuje. Když budu mít oči na stopkách, snad ji stačím popadnout a uskočit z cesty, kdyby se na nás něco řítilo.

Pak přišel na řadu hever. Pomohl jsem jí ho nasadit a ukázal jí, jak ho nastavit, aby k němu nejlíp mohla. Ale připadalo mi, že by to věděla i bez mé pomoci. Nejdřív trochu zápolila s pákou, ale pak se do toho dostala a povedlo se jí auto trochu zvednout. Sledoval jsem přitom její zadek, protože bych musel být idiot nebo gay, aby mě to nechalo v klidu.

A vtom se najednou, bez varování, roztrhla obloha a začalo pršet.

Camryn začala povykovat, že promokneme, a to ji naprosto odvedlo od myšlenek na výměnu gumy. Pustila hever a rozběhla se k dvířkům auta, ale na poslední chvíli se zarazila, když jí asi došlo, že nastupovat do vozu na heveru asi není nejlepší nápad.

„Andrewe!“ To už doslova lilo a ona byla úplně mokrá, zakrývala si hlavu rukama, jako by jí to mohlo v něčem pomoct.

Chechtal jsem se a chechtal.

„Andrewe!“

Byla tak legračně rozzuřená.

Chytil jsem ji za ramena. Liják mě bičoval do obličeje. „Já to dodělám.“ Bylo tak těžké udržet vážný výraz. Taky že se mi to nepovedlo.

Za pár minut jsem nasadil novou pneumatiku, utáhl matky a uklidil tu prasklou i nářadí do kufru.

„Počkej!“ zarazil jsem Camryn, která se okamžitě začala sápat po dvířkách, když už teď auto stálo bezpečně na všech čtyřech.

Byla úplně promočená. Zabouchnul jsem kufr a vydal se k ní. Slyšel jsem, jak mi nohy mlaskají v teniskách plných vody. Ponožky jsem naštěstí neměl. Usmál jsem se na ni. Doufal jsem, že se taky usměje.

„Je to jen déšť.“

Trochu se uklidnila. Bezpochyby čekala, co dalšího ze mě vypadne.

„Pojď sem.“ Natáhl jsem ruku. Chytila mě za ni.

„Co je?“ hlesla.

Cop měla nasáklý vodou. Těch pár volných pramínků, které jí vždycky visely do tváře, teď měla přilepených k čelu. Odvedl jsem ji dozadu ke kufru a vyhoupl se na něj. Camryn zůstala stát a déšť po ní stékal. Natáhl jsem ruku. Zdráhavě ji uchopila a vylezla za mnou – nejdřív na kufr a pak na střechu auta. Dívala se na mě přitom, jako bych byl blázen, kterému je lepší neklást odpor.

„Lehni si!“ vyzval jsem ji nahlas, abych překřičel hukot deště. Natáhl jsem se na záda na stříšku a nechal nohy viset přes čelní okýnko.

Neptala se na nic, neprotestovala – i když bylo jasně vidět, že na obojí má sto chutí – a lehla si vedle mě.

„To je šílený!“ vykřikla. „Ty seš šílenec!“

Ale ona taky. Protože najednou jsem cítil, že se jí tady se mnou líbí.

Na chvíli jsem zapomněl na svůj plán, že se s ní musím hlídat, a položil jí ruku kolem ramen.

Opřela si o ni hlavu. Udělala to naprosto instinktivně.

Ztěžka jsem polkl. Tohle jsem vážně nečekal. Ale byl jsem rád, že to udělala.

„Teď prostě otevři oči a podívej se vzhůru,“ vyzval jsem ji. Sám už jsem to dělal.

Kolem nás projel náklaďák a pár osobních aut, ale nevšímali jsme si jich. Pak se převalil další kamion a auto se s námi trochu rozhoupalo, ale nevšímali jsme si ani toho.

Camryn nejdřív mrkala, jak se jí déšť dostal do očí, ale dokázala je nechat dokořán, i když se přitom kroutila a otáčela obličej do mé paže, aby se schovala před útočící vodou. Celou dobu se tiše smála. Nakonec se jí podařilo zůstat ležet nehybně, ale zavřela oči a místo toho pootevřela pusu. Díval jsem se, jak jí kapky deště stékají po rtech do úst, jak se usmívá, jak sebou trhla, když je poprvé ucítila v krku. Jak jí ramena vylétla k tvářím, jak se snaží schovat a zároveň se směje. Jak je nádherně, dokonale promočená.

Díval jsem se na ni tak uchváceně, že jsem úplně zapomněl na to, že prší.

Camryn

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Když se mi konečně podařilo udržet oči dokořán, dívala jsem se, jak se na nás valí déšť. Takhle jsem ho ještě nikdy neviděla, že bych se dívala přímo do oblohy. Sice jsem sebou pořád šila a spouštěla víčka, ale bylo to absolutně nádherné. Jako by každá z těch tisíců kapek, co na mě dopadaly, byla jiná než ostatní, jako by se zasekla v čase, abych si mohla prohlédnout její delikátní tvar. Viděla jsem, jak nade mnou plují šedivé mraky. Cítila jsem, jak se auto chvěje, když kolem projelo něco velkého. Zachvěla jsem se, i když bylo horko a déšť byl teplý jako voda v bazénu. Ale nic nebylo krásnější a víc fascinující než Andrewova blízkost.

Smáli jsme se, když jsme konečně sklouzli na zem a skočili do auta. Zabouchla jsem za sebou dvířka. Vzápětí bouchla ta jeho.

„Zmrznu!“ vyhrožovala jsem se smíchem. Zakryla jsem si zkříženými pažemi prsa a opřela bradu mezi dlaně.

Andrew se na mě usmál tak doširoka, že mu to rozsvítilo celý obličej. Sám se taky otřásl a sklonil se ke knoflíku topení.

Snažila jsem se nemyslet na to, jak jsem ležela na jeho paži. Ani na to, jak mě vzal nahoru. Myslím, že i on se snažil to potlačit, nebo to aspoň prozatím pustit z hlavy.

Mnul si ruce, jak se snažil zahřát, než topení začne pracovat. Cvakaly mi zuby.

„Ty mokrý věci jsou nepříjemný,“ ozvala jsem se roztřeseně.

„V tom s tebou souhlasím,“ přikývl, vytáhl pás a zapnul si ho.

Udělala jsem totéž, i když jsem si ho po delší době v autě stejně většinou rozepnula, jak jsem se snažila najít nějakou pohodlnější polohu.

„Mám slizký prsty na nohou,“ ozval se, když se zadíval na svoje nohy.

Tvář se mi zkřivila znechucením. Andrew se zasmál, ohnul se a zul si tenisky. Hodil je dozadu na podlážku.

Rozhodla jsem se ho napodobit, protože i moje prsty u nohou působily slizce. Jen bych to nikdy nevyslovila.

„Musíme zastavit někde, kde se můžeme převlíknout,“ navrhla jsem.

Andrew nastartoval a zařadil rychlost. Ušklíbl se na mě. „Máš tady zadní sedadlo. Nebudu se koukat, čestný slovo.“ Zvedl dva prsty, jako by přísahal. Pak chytil volant oběma rukama, vyhodil blinkr a zařadil se do mezery mezi auty.

Zamračila jsem se. „Ne, to je dobrý. Počkám, až někde zastavíme.“

„Jak chceš.“

Věděla jsem, že by se díval. Stoprocentně. No, ne že by mi to nějak moc vadilo…

Stěrače poletovaly po čelním skle sem tam. Lilo tak hustě, že silnice před námi skoro nebyla vidět. Andrew zesílil topení tak, že uvnitř bylo za chvíli jako v sauně. Pak ho zase ztlumil, ale nejdřív se mě zeptal, jestli mi to nebude vadit.

„Tak Hotel California, jo?“ zeptal se najednou s dolíčky ve tvářích. Natáhl se k přehrávači a stiskl výběr jiného CD, a pak držel prst tak dlouho, dokud nenašel tuhle píseň. „Tak se podíváme, kolik toho umíš.“

Chytil pak zase volant.

Písnička začínala tak, jak jsem si ji pamatovala, strašidelným kytarovým sólem, pomalým a mrazivým. Podívali jsme se na sebe a nechali mezi sebou proudit hudbu, čekali jsme na slova. Když se ta chvíle blížila, zvedli jsme naráz ruku, jako bychom oba v duchu odpočítávali tři, dva, jedna. A pak jsme začali zpívat s Donem Henleyem.

Za chvíli jsme se dostali do varu a zpívali z plných plic. Občas nám něco uklouzlo, takže některé verše jsem zpívala jen já a některé jen Andrew. Doopravdy jsme to nezvládli jen na pár místech, ale královsky jsme se bavili, a nakonec jsme oba naráz vykřikli nahlas1969! Potom už jsme zmlkli a nechali autem proudit jenom hudbu. Ale když přišel slavný druhý sbor a píseň zase zpomalila do strašidelných tónů, už vážně jsme se znova přidali ke zpěvu. Andrew protáhl „alibi“ tak mrazivě, až mi z toho vážně naskočila husí kůže. Konec jsme si oba užili s pohupováním zaťatých praviček.

A takhle to pak šlo dál. Dalších několik hodin jízdy. Zpívala jsem tolik, až mě začalo škrábat v krku.

Samozřejmě že to všechno byl klasický rock, s občasným výletem do devadesátek: většinou Alice in Chains a Aerosmith. Jenže mně to vůbec nevadilo. Doopravdy se mi to líbilo. Měla jsem pocit, že si na ty písničky vytvářím úplně nové vzpomínky. Na písničky s Andrewem.

Zastavili jsme se na odpočívadle poblíž Jacksonu v Tennessee, abychom se převlékli. Vzali jsme si suché věci na toalety, i když jsme v tom mokrém seděli už tak dlouho, že to na nás skoro uschlo. Ani jsme si to neuvědomili. Můj neumělý zpěv a jeho předstírání, že se mu to líbí, nás asi dostatečně rozptýlily od myšlenek na nepohodlí.

Andrew to zvládl dřív a už seděl v autě, když jsem se vynořila z toalet v tom jediném čistém, co jsem ještě v batohu měla: v bílých šortkách a univerzitním tričku, což byl můj úbor na spaní. Podprsenku jsem si vzala jen jednu a důkladně jsem v ní zmokla, takže teď byla nasáklá vodou. Ale stejně jsem si ji nechala, protože v tomhle tričku a vedle Andrewa v autě prostě nemůžu sedět bez podprsenky.

„Nevzala jsem si ty šortky, abych ti udělala radost,“ upozornila jsem ho, když jsem si sedala vedle něj. „Jen už nemám co na sebe.“

Koutky rtů se mu stočily vzhůru.

„Beru na vědomí.“

Nazdvihla jsem zadek a stáhla si šortky níž, aby se mi nezařezávaly do rozkroku a zakryly mi aspoň kousek stehen. Chtěla jsem si zout černé žabky, ale pak jsem si všimla, jak je podlážka zablácená, a rozhodla jsem si je radši nechat. Aspoň že potahy byly z koženky.

„Budu si muset někde koupit něco na sebe,“ ozvala jsem se.

Andrew si natáhl džíny a zase ty černé martensky. K nim měl další šedé tričko, tentokrát trochu světlejší. Slušelo mu to jako všechno, co nosil, ale scházela mi jeho svalnatá opálená lýtka a keltské tetování nad kotníkem.

„Proč sis toho vzala tak málo?“ podivil se. „Ne že bych si snad stěžoval, samozřejmě.“

Ušklíbla jsem se na něj. „Nevěděla jsem, kam pojedu, takže… asi jsem sebou nechtěla mít moc krámů.“

„To zní rozumně.“

V Tennessee už zase svítilo sluníčko. Mířili jsme na jih. Dálnice v protějším směru byla ucpaná, protože tam něco opravovali, a my oba najednou vyhrkli, jak jsme rádi, že nejedeme opačně. Postupně začalo denní světlo blednout a rýžová a bavlníková pole zahalil zrůžovělý soumrak. Kolem dálnice se pořád aspoň na jedné straně rozprostírala nekonečná pole, která se táhla až za obzor.

Krátce po sedmé navečer jsme dorazili k Birminghamu v Alabamě.

„Chceš tady zastavit a nakoupit nějaký oblečení?“ navrhl Andrew. Když jsem přikývla, zabočil do města a sunuli jsme se po ulici, lemované semafory a benzinkami.

Natočila jsem se k okýnku a snažila se zahlédnout něco, co by mi mohlo posloužit k nákupním účelům.

Andrew ukázal před sebe. „Tamhle je Walmart.“

Pokrčila jsem rameny. „To bude asi stačit.“ Auto přibrzdilo, Andrew zabočil doleva a zajel na parkoviště. Vystoupila jsem. Ze všeho nejdřív jsem si musela vytáhnout šortky, které se mi zařízly

mezi půlky.

„Potřebuješ pomoct?“

„Ne!“ Rozesmála jsem se.

Propletli jsme se mezi desítkami aut a žabky se mi lepily k patám. Na chvíli jsem sama sobě připadala odporná – s rozcuchaným copem, zpocená, v miniaturních šortkách, které se mi v jednom kuse vyhrnovaly vzhůru. Mejkap mi smyl ten déšť na střeše auta. Dívala jsem se pod nohy, na bílé dlaždice na podlaze, abych se vyhnula očnímu kontaktu s dalšími nakupujícími.

Nejdřív jsme zašli do oddělení dámského oblečení a já si rychle vybrala pár obyčejných věcí. Dvoje bavlněné šortky, které nebyly tak ultra krátké, dvě trička s výstřihem do V a s různými obrázky. Chtělo se mi ještě zamířit do oddělení s prádlem, ale pomyslela jsem si, že tohle prozatím bude stačit.

Pak jsem šla s Andrewem do drogerie, rovnou do uličky se žiletkami a holicími pěnami.

„Už ani nevím, kdy jsem se naposledy pořádně oholil,“ prohlásil a zamnul si strniště na bradě. Mně to připadalo sexy, ale věděla jsem, že bude sexy i bez toho, takže jsem si nestěžovala.

Proč taky?

Taky jsem si koupila balíček žiletek a dámský holicí krém Olay ve zlaté plechovce. Ve vedlejší uličce jsem si vzala další ústní vodu. Přehodila jsem si kabelku na druhé rameno, aby se mi ty věci líp nesly. V sousedním regále jsem přidala k nákupu ještě šampon a kondicionér. Snažila jsem se to všechno pobrat, ale Andrew mi vzal nákup z náručí. Všimla jsem si, že si taky vzal ústní vodu.

Pak jsme se přesunuli k regálům s volně prodejnými léky. Před námi tam u sirupů na kašel stála dvojice ve středním věku a pročítali si etikety.

Andrew se najednou nenuceně ozval zvučným hlasem: „Miláčku, vidíš tady něco na tu kvasinkovou infekci?“

Vytřeštila jsem oči a strnula s rukou nataženou pro Tylenol proti bolesti. Andrew vytáhl z poličky Advil, další lék na bázi brufenu.

Dvojice předstírala, že nás neposlouchá, ale já dobře věděla, že ho slyšeli.

„Teda, pokud tě to tam dole svědí kvůli kvasinkám,“ pokračoval. Byla jsem tak rudá, až jsem měla pocit, že mi obličej horkem exploduje.

Starší manželé po mně nenápadně přejeli pohledy.

Andrew se vedle mě šklebil jako blázen, ale předstíral, že si čte návod na krabičce. Chtělo se mi ho praštit, ale rozhodla jsem se udělat něco lepšího.

„Neboj, zlato, už na to něco mám,“ prohodila jsem stejně nenuceně jako on. „A co ty? Zjistils už, jestli tady mají ty extra malý kondomy?“

Žena se otočila a přejela po Andrewovi zkoumavým pohledem. Pak se podívala na mě, než se zase otočila k poličce.

Andrew se nerozesmál. Nějak jsem tušila, že to ustojí. Jen mi dal úsměvem najevo, jak moc si to užívá.

„Gumy mají jen jednu velikost, puso,“ poučil mě. „A sednou mi líp, když se příště budeš víc snažit, aby byl pořádně tvrdej.“

Ze rtů mi začaly unikat první bublavé zvuky jako předzvěst smíchu. Dvojice rychle vyklidila prostor.

„Ty seš děsnej!“ sykla jsem na něj a rozchechtala se nahlas. Z náručí mi vypadla holicí pěna.

Sehnula jsem se pro ni.

„Ty nejseš o nic lepší.“

Andrew vzal z police ještě protizánětlivou mast a vydali jsme se spolu ke kase. Vysypal tam všechny balíčky z náruče na jezdící pás a přidal velké balení bonbonků Tic Tac a dva sáčky s kousky sušeného hovězího. Já se natáhla pro cestovní balení dezinfekce na ruce, balzám na rty a přidala pro sebe jeden sáček hovězích plátků.

„Ale, Kuráž je tvý prostřední jméno?“ ukázal na něj Andrew bradou.

Ušklíbla jsem se a položila na pás plastové dělítko, abych oddělila jeho a můj nákup. „Ne, tohle miluju. Jedla bych to, i kdyby v tom bylo něco radioaktivního.“

Zavrtěl hlavou, ale potom se pokusil vysvětlit pokladní, že ten nákup je dohromady, a už vytahoval z kapsy kreditku.

„Ne, tentokrát už ne,“ zaprotestovala jsem a položil na pás paži, abych odsunula svoje věci stranou. Výhrůžně jsem loupla očima po prodavačce, jako bych ji varovala, ať se ani neopovažuje načítat další položky. „Já si to zaplatím.“

Pokladní se unaveně podívala na Andrewa, jako by čekala na jeho reakci.

Když se začal dohadovat, vzdorně jsem vystrčila bradu a prohlásila: „Já si to zaplatím, a basta. Je to moje poslední slovo. Musíš se s tím nějak vyrovnat.“

Protočil panenky, otráveně odfrkl, ale nakonec projel kreditkou strojek.

Když jsme se vrátili k autu, Andrew roztrhnul sáček s hovězím a strčil si kousek do pusy.

„Fakt nechceš, abych teď řídila já?“ navrhla jsem.

Zavrtěl hlavou. Čelist mu pracovala, jak se snažil usilovně žvýkat tuhé maso.

„Najdeme si další motel a utáboříme se na noc.“ Spolknul sousto, nastartoval a vyjeli jsme z parkoviště.

Po pár kilometrech jsme našli motel, zajeli k němu, pobrali všechny naše věci a šli si objednat jednolůžkové pokoje vedle sebe. Tentokrát byly mnohem větší, se širokou postelí. Zelený koberec ladil s tmavozelenými stěnami, stejná barva se opakovala i v květinovém vzoru na těžkých závěsech a přehozu na posteli. Hned jsem pustila televizi, abych tu pochmurnou atmosféru trochu odlehčila.

Za pokoje zase zaplatil Andrew, pod záminkou „ve Walmartu bylo po tvém, tak teď bude zase po mém“.

Prohlédl můj pokoj stejně jako včera a pak se svezl na křeslo pod oknem. Odložila jsem svoje věci na zem, stáhla přehoz z postele a odhodila ho do rohu.

„Bylo na něm něco?“ zajímal se Andrew a trochu se naklonil v křesle, aby na postel líp viděl. Vypadal vyčerpaně.

„Ne, jen se mi to hnusí.“ Sedle jsem si na kraj postele a skopla z nohou žabky. Pak jsem se posadila na postel do tureckého sedu. Ruce jsem si složila do klína, protože jsem na sobě pořád měla ty miniaturní bílé šortky, takže jsem si připadala vystavená jeho pohledům.

„Říkalas, žes nevěděla, kam pojedeš,“ ozval se Andrew.

Zvedla jsem k němu hlavu. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, na co naráží. Seděl s rukama spojenýma na plochém břiše a koukal se na mě.

Nevěděla jsem, co na to odpovědět, takže jsem se nakonec spokojila s neurčitým: „No jo, nevěděla.“ Andrew se pootočil ke mně, chytil se dlaněmi pod koleny. Naklonil hlavu ke straně, jako by mě posuzoval. Tušila jsem, že se nečekaně dostavil jeden z těch osobních rozhovorů, kdy jsem nikdy předem netušila, jestli ještě dokážu kličkovat před jeho dotazy. Záleželo na tom, jak důkladně se do

mě obuje.

„Já teda nejsem odborník,“ ozval se, „ale nechápu, cos chtěla vyřešit tím, že se vydáš bůhvíkam,

autobusem, jen s batůžkem a kabelkou. Jen proto, že tě zradila nejlepší kamarádka?“

Měl pravdu. Kdybych to udělala jen kvůli Natalii a Damonovi, byl by to nesmysl. Ale to byla jen součást celého vzorce.

„Ne, to nebylo kvůli ní.“

„Tak proč?“

Nechtěla jsem o tom mluvit. Aspoň jsem si myslela, že nechci. Nějaká moje část si byla jistá, že bych s ním mohla mluvit o čemkoli. Ale další část mé duše mě nabádala k opatrnosti. Nezapomínala jsem na to, co se mnou tyhle hovory dělají. Začnu být lítostivá a ubrečená a sobecky zahleděná do

sebe. Lepší o tom vůbec nezačínat.

Místo toho jsem se zadívala na televizi a tvářila se, jako by mě v programu něco zaujalo. Andrew se postavil.

„Muselo to bejt něco ošklivýho,“ prohlásil a vydal se ke mně. „Chci, abys mi to pověděla.“

Začala jsem se cítit ještě hůř. Copak se mu můžu svěřit teď, když čeká nějaký příšerný odhalení?

Měla jsem pocit, že bych si radši měla něco rychle vymyslet.

Což jsem samozřejmě neudělala.

Ucítila jsem, jak se postel zhoupla, když se posadil vedle mě. Nedívala jsem se na něj, dál jsem měla oči přilepené k televizi. Žaludek se mi stáhl pocitem viny, a ještě něčím dalším, co vyvolávala Andrewova blízkost. Ale hlavně to byla vina.

„Dovolil jsem ti, aby sis to nechala pro sebe už dost dlouho.“ Posadil se stejně jako předtím do křesla, s rukama pod koleny. „Jednou mi to musíš říct.“

Podívala jsem se na něj. „Není to nic, co by se dalo srovnávat s tím, co prožíváš ty.“ Pak jsem se zase otočila k televizi.

Prosím, Andrewe, přestaň se vyptávat. Chci ti to říct, víc než jsem kdy komukoli chtěla, protože vím, že ty mi pomůžeš se v tom vyznat, pomůžeš mi, abych se cítila líp – panebože, co jsem to chtěla? Aby ses nevyptával?

„Ty to srovnáváš?“ prohodil tak vážně, že to vzbudilo mou zvědavost. „Myslíš, že když mi umírá táta, bude mi připadat, že žádný tvoje utrpení se tomu nevyrovná?“ Pronesl to tak, jako by to byla na první poslech absurdní myšlenka.

„Jo, přesně to si myslím.“

Obočí se mu stáhla. Krátce se podíval na televizi, než se zase soustředil na mě.

„To je naprostá kravina,“ pronesl věcně. Škubla jsem k němu hlavou.

„Víš, vždycky jsem nenáviděl úsloví Druzí jsou na tom hůř,“ pokračoval. „Ledaže by člověk chtěl soutěžit v zoufalství. Ale tady o žádnou podělanou soutěž nejde, ne?“

To se mě opravdu ptá na můj názor, nebo mi jen vysvětluje svůj a ptá se, jestli to chápu? Přikývla jsem.

„Bolest je bolest, kotě.“ Už zase to oslovení. „To, že něčí problém je tragičtější, ještě neznamená, že tebe to nemůže bolet víc.“

Asi měl pravdu, ale stejně jsem si připadala sobecky.

Dotkl se mého zápěstí. Sklouzla jsem očima k jeho svalnatým prstům, které mi obemkly ruku. Měla jsem chuť ho políbit. Ta touha ve mně vzlínala na povrch, ale potlačila jsem ji, spolykala zpátky do žaludku, který se mi tak podivně slastně svíral.

Odtáhla jsem ruku od něj a vstala z postele.

„Camryn, nic jsem tím nemyslel. Jenom se ti snažím vy–“

„Já vím,“ prohodila jsem mírně, zkřížila ruce a otočila se k němu zády. Byla to přesně ta chvíle, kdy jeden ze dvojice řekne: „To není kvůli tobě, to je kvůli mně.“ Ale já to rozhodně vyslovit nehodlala.

Cítila jsem, jak se zvedá. Slyšela jsem, jak sbírá ze země tašku a kytaru, kterou nechal u stěny. Vydal se ke dveřím.

Chtěla jsem ho zastavit, ale nemohla jsem.

„Nechám tě, ať se trochu vyspíš,“ ozval se mírně.

Přikývla jsem. Neřekla jsem nic, protože jsem se bála, že by mě pusa zradila a já bych se s Andrewem zapletla ještě víc, než jak jsem se nevyhnutelně zaplétala každým dalším společně stráveným dnem.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Měla jsem na sebe vztek, že jsem ho nechala odejít, ale nic jiného jsem udělat nemohla. Tohle prostě nejde. Nemůžu sklouznout do toho světa, kam mě moje touha tak urputně stahovala, a podělit se s Andrewem Parrishem o každou svoji myšlenku. Nebylo to jen ze strachu z nové bolesti. To by asi v mé situaci cítil každý a nebylo to nic, s čím bych se nedokázala poprat.

Ten důvod byl jiný. Neznám sama sebe.

Nevím, co chci, jak se cítím, jak bych se měla cítit. A nemyslím, že jsem to někdy doopravdy věděla. Kdybych pustila Andrewa do svého života, chovala bych se sobecky. Co kdyby se do mě zamiloval, nebo by ode mě chtěl něco, co mu nemůžu dát? Pak by se netrápil jen nad svým tátou, ale ještě by měl zlomené srdce. Něco takového jsem nechtěla mít na svědomí.

Prudce jsem se otočila a zadívala se na dveře. Představila jsem si, jak vypadal, když jimi procházel.

Třeba mu o to vůbec nešlo. O mě. Jak můžu být tak domýšlivá a hned si namlouvat, že mě chce, že by se do mě mohl zamilovat? Třeba chce sex, ale jen ten přátelský, bez závazků, jednorázový.

Hlava se mi točila, jak mi v ní vířily chaotické myšlenky jedna za druhou – žádná z nich nebyla úplně ta správná, ale všechny byly možné. Přešla jsem k zrcadlu a zadívala se na sebe. Viděla jsem oči holky, u které jsem měla dojem, že jsem ji snad kdysi potkala, ale nikdy jsme se moc nesblížily. Připadala jsem si vzdálená sama od sebe a od všeho.

Sakra!

Zaskřípěla jsem zuby a uhodila dlaní do stolku s televizí. Pak jsem si vzala nové černé bavlněné šortky, bílé tričko s obrázkem Eiffelovky a nápisem je t’aimea zamířila do sprchy. Strávila jsem tam celou věčnost, nechala se bičovat vodou – tentokrát ne proto, že jsem se cítila špinavá, ale protože jsem se cítila hrozně. Myslela jsem na Andrewa. A na Iana. Nechápala jsem, proč najednou cítím tu neodbytnou provokativní touhu myslet na oba zároveň.

Když se mi z horké vody málem sloupala horní vrstva kůže, vylezla jsem ze sprchového koutu a osušila se. Vlasy jsem si zabalila do ručníku a vrátila se nahá do pokoje, protože jsem si zapomněla vzít kalhotky. Už oblečená jsem si pročesala mokré vlasy a nechala je uschnout na vzduchu, jen jsem si je zastrčila za uši.

Slyšela jsem, jak Andrew vedle hraje na kytaru. Televize mi do toho povykovala, takže jsem ji vztekle vypnula, abych ho mohla líp slyšet.

Stála jsem tam pár vteřin a poslouchala, jak se tóny protahují přes zeď a zabodávají se mi bolestivě do uší. Nebyla to smutná píseň, ale bůhvíproč mě bolelo ji poslouchat.

Nakonec jsem popadla klíč, vklouzla do žabek a vyšla z pokoje.

Nervózně jsem si olízla suché rty, zhluboka se nadechla, polkla a zvedla ruku, abych zaklepala. Kytarová melodie utichla o pár vteřin později a dveře se s cvaknutím otevřely.

Andrew se taky osprchoval a hnědé vlasy měl ještě mokré. Pramínky se mu lepily k čelu. Zíral na mě. Neměl tričko, jen černé delší kraťasy s kapsami na nohavicích. Snažila jsem se nedívat na jeho opálené vypracované břicho nebo žíly, které mu vystupovaly pod pokožkou na pažích nějak víc, než když měl na sobě tričko.

Panebože. Možná bych ještě mohla vzít nohy na ramena.

Ne. Přišla jsem si s ním promluvit a to taky udělám.

Poprvé jsem taky viděla tetování na levé straně jeho hrudi a chtěla se ho na něj zeptat, ale to si nechám na později.

Mile se na mě usmál.

„Začalo to před rokem,“ vyhrkla jsem bez přípravy. „Tejden před maturitou. Můj kluk se zabil při

bouračce.“

Úsměv mu vyvanul z tváře. Oči se mu proteplily a mohla jsem v nich jasně číst, že mě lituje, ale držel ten cit tak na uzdě, že rozhodně nepůsobil falešně nebo přehnaně.

Otevřel dveře dokořán, abych mohla projít dovnitř. Než jsem si stačila sednout na kraj jeho postele, přetáhl si rychle tričko přes hlavu. Třeba nechtěl, aby mě to rozptylovalo, nebo abych se kvůli tomu cítila provinile, že po něm koukám. Vážila jsem si ho za to ještě víc. To nepatrné gesto vydalo za spoustu slov. Sice mi bylo líto, že už ho nemůžu pozorovat, ale zároveň jsem byla ráda. Proto jsem přece nepřišla.

Teď ne…

V jeho zelených očích jsem četla upřímný smutek, smíšený se zamyšlením. Vypnul televizi, která běžela bez zvuku, a posadil se vedle mě, stejně jako předtím v mém pokoji. Díval se před sebe a trpělivě čekal, až budu pokračovat.

„Zamilovali jsme se do sebe v šestnácti.“ Dívala jsem se před sebe. „Čekal na mě dva roky – dva roky –“ otočila jsem se krátce na Andrewa, „– než jsem se s ním vyspala. Nemyslím, že by jinej kluk dokázal čekat tak dlouho.“

Andrew se tvářil, jako by chápal, co tím chci říct.

„Před Ianem jsem byla sem tam do někoho zamilovaná, ale všichni byli tak… obyčejný. Popravdě řečeno mi už tak od dvanácti většina lidí kolem připadala nudná.“

Koutkem oka jsem zachytila hloubavý výraz svého posluchače.

„Ale Ian ne. Pamatuju si, že když jsme se poprvý sešli sami a bavili se, řekl mi: Zajímalo by mě, jestli oceán na druhý straně světa voní jinak.Nejdřív jsem se tomu smála, protože mi to přišlo legrační, ale pak mi došlo, že už tahle věta ho odlišuje od všech lidí, který znám. Byl jako pozorovatel, sledoval hemžení světa, komentoval, jak většina z nás běhá pořád stejnýma cestičkama jako mravenci.

Vždycky jsem věděla, že chci v životě něco víc, něco jinýho. Ale teprve s Ianem jsem začala chápat co.“

Andrew se na mě usmál. „Tak zralej vztah na střední škole, to se moc často nezažije.“

„Asi ne.“ Podívala jsem se na něj a krátce se zasmála. „Nevěřil bys, kolikrát si mě kvůli tomu Natalie a Damon, ale i máma, dokonce i můj brácha Cole, dobírali. Proč to prej bereme tak hrozně vážně.“ Protočila jsem panenky.

„Na vážnosti není nic špatnýho,“ pronesl Andrew a já se na něj opatrně podívala, protože jsem z jeho hlasu cítila náklonnost. Ale cítila jsem taky, že se snaží držet zpátky, asi aby mě neodradil od dalšího hovoru. Vzápětí se přestal usmívat a klesl trochu hlasem. „A pak jsi o svýho parťáka přišla.“

Taky jsem posmutněla. Opřela jsem se dlaněmi o kraj postele a naklonila trup dopředu. „Jo. Chtěli jsme po maturitě hodit batohy na záda a vyrazit do světa, nebo možná jen do Evropy. Rozhodně jsme chtěli cestovat. Nikomu z nás se nechtělo spořádaně nastoupit na vysokou a pak skončit tak, že budeme dělat čtyřicet let den za dnem stejnou práci. Chtěli jsme pracovat v různejch zemích, vyzkoušet všechno možný, prostě… žít na cestě!“

Andrew se rozesmál. „Líbí se mi ta představa. Jeden tejden děláš číšnici někde v baru a žiješ z dýšek. Pak přejedeš do jinýho města v jiný zemi a děláš pouliční břišní tanečnici, který lidi házejí peníze na misku, když procházejí kolem.“

Ramena se mi lehce roztřásla potlačovaným smíchem. „Číšnice jasně, ale břišní tanečnice?“ Zavrtěla jsem hlavou. „To asi ne.“

Andrew se ušklíbl. „Možná by ti to šlo.“

Zvedla jsem hlavu a čekala, až mi přestanou hořet tváře.

„Šest měsíců po Ianově smrti,“ pokračovala jsem, „přejel můj brácha Cole chlapa, když řídil opilej. Teď je ve vězení. Táta si pak našel milenku a rozved se s mámou. Já začala chodit s jiným klukem, Christianem, ale ten mě podváděl. A pak se stalo to s Natalií.“

Zmlkla jsem. Teď už věděl všechno, i když v kostce, a já zatoužila zmizet. Ale nemohla jsem, protože jako bych z Andrewova výrazu cítila pobídku: No fajn, a dál?

„To je pořádná hromada sraček na jednu hlavu.“ Postel se zhoupla, jak si vedle mě poposedl do pohodlnější pozice. Ucítila jsem z jeho pusy peprmintovou žvýkačku, když se ke mně otočil. „Máš právo cítit se zoufalá, Camryn.“

Mlčky jsem mu poděkovala pohledem.

„Teď už chápu, proč tě nebylo těžký přemluvit, abys nasedla do auta se mnou,“ dodal.

Jeho výraz byl nečitelný. Doufala jsem, že si to nevysvětluje tak, že se s ním snažím prožít to, co jsem chtěla s Ianem. Cestování, jasně… I mně to teď tak připadalo, když jsem se nad tím zamyslela, ale to vůbec nebyl ten důvod, proč jsem s Andrewem jela. Sedla jsem si do jeho auta, protože jsem chtěla.

Pak mě napadlo, že to možná nemuselo ani tak souviset s Andrewem jako s tím, že se v něm snažím najít Iana… bodl mě pocit viny… nebo jím Iana úplně nahradit?

„A co chceš dělat?“ ozval se Andrew. „Na konci cesty. Co máš v plánu podniknout se svým životem?“

Srdce mi v hrudi ztvrdlo. Celou dobu, co jsem odjela ze Severní Karolíny, dřív než jsem ho vůbec potkala… jsem nemyslela na nic jiného než na přítomnost. Ne že bych se o to úmyslně snažila, prostě to tak bylo. Jenže teď jako by mě Andrewovy otázky vytrhly ze zakletí. Zmocnila se mě panika. Nestála jsem o realitu. Stačila mi ta iluze.

Otočila jsem se k němu s pažemi zkříženými na prsou. A zadívala se do těch nádherných zelených očí, které se na mě s takovou intenzitou upíraly.

„Já… fakt nevím.“

Nezdálo se, že by ho to nějak překvapilo. Zamyslel se, do očí se mu vkradl nepřítomný výraz.

„Pořád ještě můžeš jít na vysokou,“ prohodil jen proto, aby mi připomněl různé možnosti. „Ani když vystuduješ, neznamená to, že budeš dělat stejnou nudnou práci na jednom místě až do smrti. I s diplomem si můžeš sbalit batoh a odjet do Evropy.“

Vstal a vytáhl mě z postele. Úplně jsem viděla, jak se mu v hlavě protáčejí kolečka, když začal pochodovat po temně zeleném koberci sem tam.

„Jsi nádherná,“ ozval se a moje srdce se zatřepotalo. „Inteligentní. A očividně mnohem odhodlanější než holky ve tvým věku. – Myslím, že se můžeš pustit do všeho, co tě napadne, a že to zvládneš. Vím, že to zní pitomě, ale ve tvým případě je to prostě tak.“

Pokrčila jsem rameny. „Možná… ale mě prostě vůbec nic nenapadá. Leda snad že se nechci vracet domů a čekat, až na to přijdu. Asi se bojím, že kdybych se vrátila, zapadla bych zase do stejný jámy s hnojem, ze který jsem se zkusila vysoukat, když jsem nasedla na ten autobus.“

„Řekni mi něco.“ Andrew se na mě vážně zadíval. „Co ti nejvíc vadí na tom, bejt doma mezi ostatníma?“

Co mi vadí?

Zamyslela jsem se nad tím, hypnotizovala jsem očima mosaznou lampu připevněnou na stěně nad postelí.

„Já… vlastně… nevím.“

Andrew si ke mně přisedl a položil mi dva prsty na pokrčenou paži, jako by mě chtěl ukotvit.

„Tak se nad tím zamysli. Na základě toho, cos mi řekla. Jakej je rozdíl mezi tebou a lidma kolem tebe?“

Měla jsem vztek, že mě nutí uvažovat nad tím, nač už asi sám nějak přišel. Zadívala jsem se na svoje ruce v klíně a důkladně se zamyslela, dokud jsem nepřišla na odpověď. Připadalo mi, že by mohla být správná, ale jistě jsem to nevěděla.

„Očekávání?“

„To je otázka, nebo si to myslíš?“

Vzdala jsem to a rozhodila rukama. „Já fakt nevím, ale asi… mám pocit, jako by se mě všichni snažili nějak omezovat. Teda kromě Iana.“

Mlčky přikývl, nepřerušoval mě. Čekal, jako by věděl, že už mám řešení na jazyku. A najednou to bylo tady:

„Nikdo nechce to co já!“ vyhrkla jsem. Najednou to do sebe všechno zapadlo, řešení mi naskočilo v hlavě a já věděla, že tohle je pravda. „Jako žít svobodně, nezapadnout do rutiny, chápeš? Nikdo nechce opustit svoje pohodlí, aby to dělal se mnou, protože tak se většina lidí nechová. Bála jsem se říct našim, že nepudu na vejšku, protože to ode mě čekali. Bála jsem se nenastoupit do práce v obchoďáku, protože máma čekala, že mi to nějak prospěje. Jezdila jsem s mámou každou sobotu na návštěvu za bráchou do vězení, protože to čekala. Protože je to můj bratr a já bych ho měla chtít vídat, že jo? Jenže já nechci. Natalie se mě v jednom kuse snažila dávat dohromady s nějakýma klukama, protože jí připadalo nepřirozený, aby holka s nikým nechodila. Asi jsem se celej život bála bejt sama sebou.“

Prudce jsem otočila hlavu k Andrewovi. „A svým způsobem to tak bylo i s Ianem.“

Rychle jsem se odvrátila. Nikdy bych nečekala, že to poslední někdy vyslovím. Ale ta myšlenka byla někde v hloubi mé hlavy a jen čekala na to, až získá obrysy.

Andrew se zatvářil tázavě, ale taky nejistě, jako by netušil, jestli se může ptát. Sama jsem nevěděla, jestli bych to dokázala rozvést.

Přikývl.

Zřejmě sám usoudil, že mu do toho nic není.

Vcucnul si tváře dovnitř, jako by hluboce přemýšlel. Sledovala jsem ho a snažila se bojovat s přitažlivostí, kterou ve mně vždycky probouzel. Jenže to bylo čím dál těžší. Dívala jsem se na jeho rty a přemýšlela, jak asi chutnají. Násilím jsem se nakonec přiměla odvrátit zrak. Už to znova neudělám. Nechtěla jsem mu říct, co chci. Co si myslím, že chci.

„Andrewe,“ ozvala jsem se tiše. Jeho oči zpozorněly.

Uvažuj, Cam,vybídla jsem se ostře. Víš naprosto jistě, že to chceš?

„Co je?“

„Měls někdy holku na jednu noc?“

Měla jsem pocit, jako bych do mikrofonu v místnosti plné lidí vyslovila něco naprosto nehorázného. Jenže už se to nedalo vzít zpátky. Ani jsem si zatím nebyla jistá, jestli to doopravdy chci. Neurčitě jsem si vybavila ten večer na střeše s Blakem. Měla jsem tehdy našlápnuto k tomuhle?

Z Andrewova obličeje zmizely všechny emoce. Jako by mu došla slova. Srdce se mi sevřelo, žaludek obrátil nevolností. Já věděla, že to nemám říkat! Teď vypadám jako nějaká děvka.

Vyskočila jsem z postele.

„Promiň – teď si určitě myslíš, že –“

Natáhl se ke mně a chytil mě za zápěstí. „Sedni si.“

Zdráhavě jsem poslechla, ale nedokázala jsem se na něj podívat. Strašně jsem se styděla.

„Co je to s tebou?“ zeptal se.

„Cože?“

Vytřeštila jsem na něj oči.

„Co to děláš… zrovna teď.“ Máchl rukou, jako by to chtěl zdůraznit. Obočí se mu sjela dohromady.

„Cojako?“

Olízl si rty a vzdychl. Znělo to zklamaně. „Camryn, zrovna jsi se mnou začala mluvit o něčem, nad čím už asi nějakou dobu uvažuješ. A zrovna když k tomu konečně sebereš odvahu, obrátíš o sto osmdesát stupňů a začneš toho litovat.“ Zadíval se mi přímo do očí. Ty jeho byly pronikavé, chápavé, plné moudrosti a ještě něčeho, co jsem nedokázala správně pojmenovat. „Zeptej se mě znova

a tentokrát počkej, až ti odpovím.“

Mlčela jsem. Pátrala jsem v jeho očích, ale nebyla jsem si jistá, jak to myslí. Nebo jsem si prostě nebyla jistá sama sebou.

Ztěžka jsem polkla a opakovala: „Měls někdy holku na jednu noc?“ Jeho výraz se nezměnil. „Jo, párkrát už jo.“

Čekal, co já na to, jenže já vůbec netušila, jak v téhle trapné konverzaci pokračovat. Jako by věděl, jak se uvnitř kroutím, ale rozhodl se, že mi dá lekci. Že už se přestane chovat jako můj cvokař, protože do té role jsem ho pasovala od chvíle, kdy jsem vešla do jeho pokoje.

Povysunul obočí, jako by mě pobízel: No?

„Ehm, prostě mě to zajímalo, protože… já nikdy nic takovýho neudělala.“

„Proč ne?“ zeptal se věcně.

Sklopila jsem oči, ale hned je zase zvedla, aby mi to nemohl vyčíst.

„No, připadá mi… že bych se chovala jako děvka.“ Andrew se rozesmál. Překvapilo mě to.

Konečně mě v hovoru vystřídal a vysvobodil mě z utrpení.

„Když to holka dělá často,“ významně se usmál, „pak by se to asi dalo brát, že se chová jako děvka.

Ale sem tam…,“ zatvářil se, jako by uvažoval o správném čísle, „na tom vůbec nic není.“

Proč nevyužije situace? Začala jsem zase panikařit. Možná má pořád tu cvokařskou náladu, ne flirtovací.

„V tom případě teda…“

Ne, nemohla jsem to vyslovit. Já prostě nedokážu nenuceně mluvit o sexu. Leda žertem s Natalií.

Andrew si povzdychl a nahrbil trochu ramena. „Chceš se se mnou vyspat? Jen jednou?“ Věděl, že sama to nevyslovím, takže vzdal svou taktiku a udělal to za mě.

Bylo sice očividné, že právě to jsem měla na mysli, ale najednou mi dech uvízl v krku. Styděla jsem se ještě víc, že to vyslovil on místo mě.

„Možná…“

Andrew se postavil a podíval se na mě. „Promiň, ale takhleo tebe nemám zájem.“

Tak takovou ránu pěstí moje hrdost ještě nedostala. Ruce mi znehybněly, prsty se zaťaly do okraje matrace. Chtěla jsem teď jen jedno: utéct k sobě do pokoje, zamknout se tam a už nikdy se na Andrewa nepodívat. Ne proto, že bych ho nechtěla vidět, ale protože jsem nechtěla, aby on viděl mě.

Ještě nikdy v životě jsem se tak nestyděla.

Aspoň vidím, kam mě zavede, když začnu mluvit upřímně!

Nevěděla jsem, co mám dělat. Jestli to přijmout jako životní zkušenost. Nebo jestli ho mám nenávidět za to, že mě k tomu přiměl.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Trvalo asi jen zlomek vteřiny, než jsem se zvedla z postele a zamířila ke dveřím.

„Camryn, stůj.“

Přidala jsem do kroku a šla jsem čím dál rychleji. Slyšela jsem ho za sebou, ale to už jsem trhla dveřmi a vyběhla do chodby.

„Prosím, počkej chvíli, kruci!“ Slyšela jsem, jak mu v hlase narůstá podráždění.

Ignorovala jsem ho. Lovila jsem v kapsičce šortek, abych našla kartu ke dveřím. Otevřela jsem je a vřítila se dovnitř. Jenže než jsem stačila zavřít, Andrew se protáhl dovnitř za mnou.

Dveře se za ním přibouchly.

„Budeš mě chvíli poslouchat?“ zeptal se naštvaně. Nechtěla jsem se na něj dívat, ale stejně jsem to udělala.

Oči měl doširoka rozevřené. Rozzlobené a pronikavé a upřímné, všechno naráz.

Přistoupil ke mně a chytil mě opatrně za ramena. Pak se naklonil a něžně mě políbil. Napětí mě opustilo a podrobila jsem se jeho doteku, ale byla jsem moc zmatená na to, abych dokázala správně reagovat. Zmatená a ohromená a srdce mi pořád pádilo.

Odtáhl se ode mě a zadíval se na mě. Když naklonil hlavu ke straně, viděla jsem, že se… směje.

„Co je na tom tak srandovního?“ ohradila jsem se ostře a pokusila se od něj odstrčit.

Pořád mě držel za paže a nedovolil mi uhnout zahanbeným pohledem, v němž se začínal rodit odpor.

„Řekl jsem, že takhle o tebe nemám zájem, Camryn, protože…,“ odmlčel se a pátral v mém obličeji, díval se na moje rty, jako by se nemohl rozhodnout, jestli je má nebo nemá znova políbit, „… protože nejseš holka, se kterou bych se dokázal vyspat jen jednou.“

Po těch slovech se mi hlava úplně vyprázdnila. Srdce mi divoce tlouklo pod žebry. Nemohla jsem se přimět pochopit, co mi zrovna řekl nebo jak to myslí. Musela jsem se zhluboka nadechnout, abych se dala trochu dohromady, abych v sobě našla zbytky vyrovnanosti, které jsem odhodila ve chvíli, kdy jsem se vyřítila z jeho pokoje.

„Hele,“ ozval se Andrew chlácholivě a objal mě pravičkou zezadu kolem pasu. Dotek jeho prstů mi vyslal mrazení do celého boku. Co se to se mnou, sakra, děje? To je jasné, co: opravdu ho chci… V tu chvíli se mi zdálo, že už není cesta zpátky, že se klidně budu chovat jako děvka, jen abych ho udržela u sebe v pokoji. Nechápala jsem jen jedno – proč mám pořád pocit, že od něj chci víc než sex…

„Camryn?“ Jeho hlas mě vytrhl z obluzení. Vzal mě za ruku a vedl mě k posteli. Když jsem se na ni usadila, sedl si přede mě na podlahu. Díval se mi do očí. „Nechci s tebou mít sex na jednu noc. Ale udělámtě, když mi to dovolíš.“

Břichem mi projel elektrický zášleh přímo mezi nohy.

„… cože?“ Nic jiného jsem ze sebe vypravit nedokázala.

Mírně se usmál, až se mu ty dolíčky prohloubily. Položil mi paže na nahá stehna a chytil mě rukama za boky.

„Žádný závazky. Udělám tě, ale zejtra ráno se vzbudíme každej ve svým pokoji, připravený vyrazit zase na cestu. Nic se mezi náma nezmění. Nebudu o tom mluvit, ani žertovat, ani nic jinýho. Jako by se to vůbec nestalo.“

Skoro jsem nemohla dýchat. Stačilo jen těch pár slov, a už jsem měla mezi nohama vlhko.

„Ale… co ty?“ vydechla jsem.

„Co já?“

Vtiskl mi prsty ještě pevněji do boků.

„Jen že… mi to nepřipadá fér.“

Ani jsem nevěděla, co to plácám. Byla jsem pořád ještě napůl v šoku.

Andrew se na mě usmál, jako by ho moje poznámka moc nezaujala. Najednou se zvedl z podřepu a posunul se mezi moje nohy, takže já se musela na posteli trochu šoupnout. Posadil se přede mě a přitáhl si mě na klín. Moje nohy si přehodil do stran kolem svých boků. Zírala jsem na něj a měla co dělat, abych si nekousala spodní ret. Andrew se choval tak nenuceně, že už jen z toho – a taky z nečekanosti tohohle vývoje – jsem byla čím dál vzrušenější.

Objal mě kolem pasu a naklonil se ke mně, takže mi přejel rty po bradě. Potom si mě přitáhl ještě blíž a zašeptal vedle mé pusy: „Je to fér. Chcitě udělat, a věř mi: já si to taky užiju.“ Z jeho hlasu jsem zaslechla úsměv.

Zadívala jsem se mu do očí, kterým jsem nikdy nemohla odolat. Kdyby teď po mně chtěl, abych se před ním otočila a šla na všechny čtyři, udělala bych to bez váhání.

Přejel mi rty po čelisti.

„A proč se se mnou nechceš vyspat?“ zašeptala jsem, ale vzápětí se to pokusila přeformulovat:

„Teda, kdybys chtěl… něco víc…“

Odtáhl se ode mě a položil mi na rty dva prsty, aby mě umlčel.

„Řeknu ti to jen jednou,“ pronesl vážně a jeho smaragdové oči vypadaly na chvíli bezedné, překypovaly pronikavostí. „Ale nechci, abys to komentovala, jasný?“

Nervózně jsem přikývla.

Přikývl a olízl si rty. „Kdybys mě nechala, abych tě šukal, musela by ses smířit s tím, že pak budeš

moje.“

Rameny mi zachvěla vlna nečekaného potěšení. Jeho slova mě šokovala tak, až jsem si připadala rozpolcená. Moje mysl říkala jedno, moje srdce něco jiného. Ale nemohla jsem věnovat pozornost ani jednomu, protože se jí domáhalo výhradně horké tepání mezi mýma nohama, které se odmítalo nechat ignorovat.

Ztěžka jsem polkla. Zoufale se mi nedostávalo slin. Jako by se veškerá vlhkost z mého těla přesunula na to jedno konkrétní místo uprostřed mého těla.

Pořád jsem nemohla dýchat.

Panebože, ještě se mě tam ani nedotkl, a já už se cítím takhle? Nezdá se mi to?

„A kdybych ti to oplatila jinak, třeba rukou?“ Přiznávám: ta představa mě vzrušovala.

Andrew naklonil hlavu ke straně, ušklíbl se, a já dostala neodolatelnou chuť ho na ty zkroucené rty políbit. „Řekl jsem, abys to nekomentovala.“

„J-já přece nekomentuju, jen ti –“ Andrew přejel prstem po tenké látce mých kalhotek a pak se dotkl mě. Zalapala jsem po dechu a zapomněla, co jsem chtěla říct.

„Mlč už,“ vybídl mě něžně, ale myslel to naprosto vážně. Prudce jsem stiskla rty k sobě, a pak je zase pootevřela, když mi odhrnul rozkrok kalhotek a vklouzl dvěma prsty do mě. Znehybněl, pohyboval se jen jeho palec, který se tiskl k mému citlivému místečku zvenčí. „Budeš už konečně zticha, Camryn?“

Zajíkavě jsem slíbila, že j-jo, a skousla si spodní ret.

Vtom jeho prsty vyklouzly ven. Chtěla jsem ho začít prosit, aby tam zůstal, ale jeho pokyn, abych mlčela, ve mně spolu s touhou probudil podivnou submisivitu. A tak jsem mlčela. Opatrně jsem otevřela oči, když jsem ucítila na rtech jeho vlhké prsty. Instinktivně jsem je olízla, ale on je hned odtáhl a olízl je sám. Naklonila jsem se k němu a přitiskla krátce rty na jeho, ochutnala jsem z nich sebe i jeho. Naše jazyky se na okamžik spojily, ale vzápětí mě Andrew zatlačil zpátky do postele. Ten vášnivý polibek, na který jsem se tak zoufale těšila, se nekonal.

Andrew vklouzl rukama pod okraj mých šortek a kalhotek a stáhl mi je pomalu přes boky dolů až k chodidlům. Nechal je spadnout na zem.

Pak vylezl na postel a lehl si ke mně. Jednou rukou mě objel, druhou mi vyhrnul tričko. Podprsenku jsem neměla. Něžně mě štípl do bradavky, pak do druhé, a přitom mě znovu líbal na bradu. Všechny chloupky na krku mi stály v pozoru, když mi začal olizovat špičkou jazyka ucho. „Chceš, abych ti to dělal tam dole?“ Jeho dech mě zahřál na tváři.

„Jo,“ vydechla jsem.

Vzal mi ušní lalůček mezi zuby a začal mě hladit dlaní po břiše. U pupíku se zarazil.

„Řekni mi, že to chceš.“

Měla jsem víčka tak těžká, že mi skoro nešla zvednout.

„Chci, aby ses mě tam dotýkal…“

Přejel rukou níž a mně se rozbušilo srdce, ale když jsem si už myslela, že se mě tam dotkne, položil mi místo toho dlaň na vnitřní stranu stehna. „Roztáhni je pro mě.“ Rozevřela jsem trochu nohy, ale Andrew je tlakem dlaně rozevřel ještě víc, a víc, až jsem měla pocit, že jsem úplně dokořán.

Nazdvihl se o loket nade mnou a vyhrnul mi tričko, aby obnažil prsa. Pak vzal do zubů postupně obě moje bradavky. Zakmital po nich vlhkým jazykem, pak je sevřel mezi rty a hladově je líbal. Prohrábla jsem mu rukou vlasy. Chtělo se mi nabrat je do hrsti a přitáhnout k sobě, ale neudělala jsem to. Andrew se pomalu sunul po mé hrudi a olizoval jednotlivá žebra, až se dostal k pupíku.

Vzhlédl ke mně vážným pohledem zpod napůl spuštěných víček, a se rty těsně nad pokožkou mého břicha pronesl: „Musíš mi říct, co chceš, Camryn.“ Pomalu mi olízl břicho, až mi naskočila husí kůže.

„Dokud mi to nepovíš a nepřesvědčíš mě, že to myslíš vážně, nic nebude.“

Přerývaně jsem se nadechla. Slyšela jsem, jak mi vzduch bublá v plicích. „Prosím, prosím, hlaď mě tam…“

„Nevěřím, že to myslíš vážně,“ prohodil škádlivě a krátce mi olízl klitoris. Jen jednou. Hned přestal a vzhlédl vzhůru ke mně, čekal, co já na to.

Bála jsem se promluvit, takže jsem jen rozechvěle zašeptala: „Lízej mi kundičku, prosím…“ Andrew předstíral, že mě neslyšel.

„Cože?“ Znovu se dotkl špičkou jazyka klitorisu, ale tentokrát se tam zdržel trochu déle. Spodní polovinou těla mi projela vlna slasti. „Asi jsem ti moc nerozuměl.“

Zopakovala jsem to trochu hlasitěji. Hrozně jsem se styděla použít ten výraz, který mi připadal tak sprostý a vhodný leda pro pornofilmy, ale lepší mě nenapadal.

Jak dlouho budu ještě čekat?

„Žena, která ví, co chce v sexu –“ znova mě olízl a zvedl ke mně na okamžik oči, „– a nebojí se to vyslovit, je tak zatraceně sexy, Camryn. Řekni – mi – co – chceš. Jinak ti to nedám.“ Další krátké líznutí. Už jsem to nemohla vydržet.

Natáhla jsem ruku, chytila ho za vlasy a přitáhla si jeho hlavu mezi nohy. Zadívala jsem se mu přímo do očí a vyhrkla: „Lízej mi kundičku, Andrewe, sakra, už mi ji pořádně vyhoň!“

Zachytila jsem v jeho tváři ten nejhříšnější výraz, jaký jsem si dokázala představit, ale to už jsem zaklonila hlavu a zavřela pevně oči, protože jsem cítila, jak mě lízá a lízá. Tentokrát nezastavil. Olizoval můj klitoris a vjížděl mi prsty dovnitř a ven. Byla to taková nádhera, až jsem se bála, že omdlím. Vyklenula jsem proti němu boky, přidržela mu pevně vlasy, ale Andrew tentokrát vytrvale pokračoval. Lízal mě tvrdě a rychle a vytrvale, jen občas toho nechal, aby mě místo toho sál a kmital palcem po mém naběhlém klitorisu, než se zase vrátil k původnímu počínání. Když se mi zdálo, že už to nevydržím, a pokusila jsem se odtáhnout, chytil mě za stehna a znehybnil mě. V tu chvíli jsem vyvrcholila. Nohy se mi nekontrolovatelně roztřásly, rukama jsem se pevně držela jeho vlasů. Ze rtů se mi draly hlasité steny. Pustila jsem Andrewovu hlavu a ruce mi vyletěly za hlavu, kde jsem se přidržela čela postele, jako bych se snažila dostat z dosahu jeho jazyka. Ale držel mě pevně, tak pevně,

až to skoro bolelo, zatínal mi prsty do boků. Líbilo se mi to.

Když se moje roztřesené tělo začínalo uklidňovat a dech zpomalil, Andrew se na chvíli odtáhl, ale vzápětí mě znovu olízl. Políbil mě na vnitřní strany stehen a na břicho kolem pupíku. Jeho měkké vlhké rty se přisály k mému krku, putovaly směrem k mé bradě a pak k čelu. Nakonec se mi dlouze zadíval do očí. Pak se naklonil a líbl mě na rty.

A vstal z postele. Nemohla jsem se hýbat.

Chtělo se mi natáhnout se, chytit ho a přitáhnout si ho zpátky k sobě, ale nemohla jsem se pohnout.

Nejenže jsem byla vyčerpaná z orgasmu, ale i z celé té zvláštní zkušenosti s ním.

Podívala jsem se na něj, ale zvládla jsem jen nepatrně zvednout hlavu z polštáře. Andrew mířil ke dveřím. Položil dlaň na kliku a otočil se ke mně.

Ale já promluvila jako první.

„Kam jdeš?“

Věděla jsem kam, ale nevěděla jsem, co vymyslet, abych ho udržela u sebe v pokoji. Usmál se. „K sobě.“

Pootevřel dveře. Světlo z chodby zalilo jeho postavu, jeho rysy, které se zatím ztrácely ve stínech. Chtěla jsem něco říct, ale nevěděla přesně co. Zvedla jsem se do sedu a neklidně nabrala do hrsti zmuchlanou pokrývku vedle mě.

„Tak ráno,“ prohodil a významně se na mě usmál, než za sebou zavřel a odstřihl mě od své přítomnosti i od světla v chodbě. V pokoji svítila jen malá lampička vedle postele. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Kdo ji zapnul? Svítila celou dobu? Vždycky jsem se při sexu styděla a s Ianem jsem se dokázala milovat leda ve světle televizní obrazovky. Nikdy nesmělo být rozsvíceno. Ale tentokrát jsem na nic takového vůbec nemyslela.

A to, co jsem mu řekla… panebože, nikdy dřív jsem něco takového nevypustila z pusy. Ani teď už bych to nedokázala zopakovat. Jo, někdy jsem říkala Ianovi, „pomiluj se se mnou“, ale to byl asi tak vrchol mého pornografického slovníku.

Co to se mnou Andrew Parrish provedl?

Ať to bylo cokoli… nechtěla jsem, aby to skončilo.

Vstala jsem z postele, natáhla si kalhotky a šortky a vydala se ke dveřím. Chtěla jsem jít za ním a…

Nevěděla jsem, co a.

Zarazila jsem se přede dveřmi a sklopila pohled ke svým bosým nohám na zeleném koberci. Nevím, co bych mu řekla, kdybych na něj zaklepala. Protože jsem sama nevěděla, co chci. Nebo co nechci. Nechala jsem paže klesnout k bokům a ze rtů mi vyklouzl hluboký povzdech.

„Jako by se nic nestalo,“ zopakovala jsem sarkasticky jeho slova. „No, tak to budeš mít co dělat, abys tohle mezi námi vymazal.“

Andrew

KAPITOLA DVACÁTÁ

Ráno jsem byl vzhůru už od osmi, kdy mi zavolal Asher. Měl jsem strach to zvednout, protože jsem čekal, že je to „ta“ novina. O tátovi. Ale telefonoval mi kvůli Aidanovi. Že zuří kvůli kytaře. Bylo mi to úplně fuk. A co chce jako bratříček dělat, jet za mnou sem do Birminghamu a rozdat si to? Věděl jsem, že o kytaru vůbec nejde. Aidan měl prostě vztek, že jsem odjel z Wyomingu, dokud je táta naživu.

A Asher taky nevolal kvůli kytaře. Chtěl vědět, jestli jsem v pořádku.

„V pohodě, brácho?“

„Jasně. Víc než v pohodě.“

„To má bejt sarkasmus?“ zaváhal.

„Ne, myslím to vážně, Ashi. Mám se líp než kdy jindy.“

„To kvůli tý holce? Camryn, nebo jak se jmenuje?“

„Jo, jmenuje se Camryn, a jo, je to kvůli ní.“

Ušklíbl jsem se sám pro sebe, protože jsem najednou před svým vnitřním zrakem viděl v živých barvách to, co se stalo včera. A pak jsem se dál usmíval, když jsem myslel na Camryn… tak všeobecně.

„No, tak kdyby něco, zavolej,“ prohodil Asher. Věděl jsem, jak to myslí: kdybych něco potřeboval. A věděl jsem taky, na co naráží, jenže otevřeně se to neodvažoval vyslovit. Pohrozil jsem mu, že jestli o tom ještě někdy začne, vymlátím mu mozek z hlavy.

„Jo, brácho, já vím. Hele, co táta?“

„Je na tom furt stejně.“

„Tak… to je asi dobře.“

„No… asi jo.“

Rozloučili jsme se a zavěsili. Zavolal jsem pak mámě, abych věděla, že žiju. Ještě den mlčení, a byla by schopná nechat mě hledat policií.

Vstal jsem a sbalil si věci. Přešel jsem ke stěně, u které stála televize a za kterou bylo čelo Camryniny postele. Zabušil jsem na zeď dlaní. Jestli ještě spí, třeba ji to probere. No, možná ne, protože umí zabrat opravdu tvrdě. Totiž když u ní nehraje muzika. Rychle jsem se osprchoval, vyčistil si zuby a myslel na to, jak jsem ji měl včera v puse a že je škoda, že si tam její chuť nemůžu uchovat. Třeba to udělám znova. Jestli bude chtít, samozřejmě. Neměl jsem s tím vůbec problém, ledaže jsem se pak musel postarat ještě o sebe, ale to mi nevadilo. Lepší takhle, než abych nezvládl následky, kdyby se mě dotýkala ona. Věděl jsem, že by stačil jeden dotek, a s mojí zdrženlivostí by to šlo k čertu. Hrozně jsem ji chtěl, ale nevezmu si ji, pokud by to měla být jen jednosměrka. A prozatím jsem z ní měl pocit, že sama neví, co chce.

Oblékl jsem se, obul si naboso černé tenisky. Naštěstí už mi po tom lijáku uschly. Hodil jsem si na rameno obě tašky, vzal za krk Aidanovu kytaru a vydal se do chodby a ke Camryn.

Zajímalo by mě, jak dlouho to vydrží, než zrudne.

Camryn

Slyšela jsem, jak Andrew klepe na dveře. Nadechla jsem se, jednu napjatou minutu dech zadržela, a pak ho vyfoukla, až se mi zvedly vlasy uvolněné ze zapleteného copu. Připravovala jsem se na to, abych se dokázala nečervenat.

Abych se dokázala chovat, jako by se nic nestalo. Jo, jasně.

Nakonec jsem otevřela dveře a uviděla ho stát před sebou, tak nenuceně – a okamžitě mě polilo horko. Jako by mi tváře hořely. Sklopila jsem oči, protože kdybych se dívala do jeho obličeje ještě o vteřinu víc, asi bych doslova roztála.

Zahlédla jsem jeho široký, výmluvný úsměv.

Ha! Já myslel, že se máme chovat, jako by se nic nestalo!

Přejel mě pohledem, jako by se chtěl ujistit, že už jsem oblečená a připravená vyrazit. Pak trhnul bradou do chodby. „Tak jdeme.“

Popadla jsem kabelku a batoh a vydala se za ním.

Nastoupili jsme do auta. Snažila jsem se ze všech sil nemyslet na nejlepší orální sex v životě, a pátrala v hlavě po nějakých neutrálních tématech, o kterých bychom se mohli bavit. Andrew dneska moc hezky voněl – ne nějakou zvláštní kolínskou, byla to jen vůně jeho pokožky, trochu mýdlo, trochu šampon. Ne že by mi zrovna tohle při hledání témat pomohlo.

„Takže teď prostě pojedeme do dalšího motelu a nebudeme se stavovat jinde než ve Waffle House?“

Ne že by mi to vadilo. Ale připadalo mi to trochu moc předpověditelné. Andrew si zapnul pás a nastartoval.

„Ne, vlastně mě napadlo něco jinýho.“ Podíval se na mě.

„Jo?“ Zvědavost u mě převážila nad opatrností. „Takže porušuješ vlastní pravidlo nic neplánovat a máš plán?“

„Hele, to nebylo pravidlo. Jen návrh,“ opravil mě, ale moje tvrzení nevyvrátil. Vycouvali jsme z parkoviště a stařičký chevelle tiše najel na silnici.

Andrew měl na sobě stejné černé kraťasy jako včera, takže jsem zahlédla jeho svalnatá lýtka, když šlápl trochu na plynový pedál. Tmavomodré tričko mu obepínalo hruď i ramena, pod rukávky se rýsovaly bicepsy.

„Tak co máš v plánu?“

„New Orleans,“ odpověděl. „Je to odsud jen pět a půl hodiny.“ Rozzářila jsem se. „Tam jsem nikdy nebyla.“

Nepatrně se pousmál, jako by ho těšilo, že bude první, kdo mě s tím městem seznámí. Mě to těšilo. Ale vlastně mi bylo jedno, kam pojedeme, třeba k bažinám Mississippi se spoustou komárů… hlavně když budu s Andrewem.

Když jsme byli o dvě hodiny později už oba vyčerpaní tím, jak jsme se snažili vyhýbat narážkám na včerejší noc, rozhodla jsem se to ukončit. Naklonila jsem se k přehrávači a ztlumila zvuk. Andrew se na mě tázavě zadíval.

„Něco takovýho jsem nikdy předtím neřekla, víš,“ vypravila jsem ze sebe.

Andrew se ušklíbl a sklouzl dlaněmi po volantu, jako by ho hladil. Vypadal uvolněně. Opřel si loket o okýnko a levou nohu položil na podlážku. Pravá zůstávala na plynu.

„Ale líbilo se ti to,“ prohodil. „Myslím říct to nahlas.“

Na včerejší noci nebylo nic, co by se mi nelíbilo.

Měla jsem obličej jako rajče.

„No… jo,“ připustila jsem.

„Nevykládej mi, že tě nikdy nenapadlo vyslovit to.“

Ostře jsem se nadechla. „Napadlo. Ale nikdy jsem to neudělala!“

„Proč ne?“ Sice se ptal, ale byla jsem si jistá, že to moc dobře ví. Pokrčila jsem rameny. „Asi jsem na to byla moc prudérní.“

Tiše se zasmál a chytil volant oběma rukama, protože se chystal zabočit.

„Vždycky jsem si myslela, že tohle říkají pornoherečky – Dominique Starla nebo Cinnamon Dreams a tak.“

„Ty koukáš na porno?“

Trhla jsem hlavou. „Ne! Jen… jen mi přišlo, že tam asi tak mluví –“ Andrewovi pohrával kolem rtů pobavený úsměv. „Chápu.“

Uvolnily se mi rysy.

„No, je to sexy,“ ozval se. „Jen aby bylo jasno.“

Zrudla jsem ještě víc. Nejspíš bych si měla zvyknout na to, že většinu času s ním trávím rudá.

„Tobě připadá sexy, jak mluví pornohvězdy?“ Trochu mi při tom pomyšlení přejel mráz po zádech.

„Ne to, jak mluví. Spíš jakto dělají. Každá má k tomu odlišnej přístup.“

„Jak odlišnej?“ Svraštil čelo.

„No, tak… Dominique Starla,“ začal po chvíli váhání, „to dělá tak, jako by ji přitom pozoroval klíčovou dírkou kluk od sousedů.“ Sklouzl po mně pohledem zelených očí. „Kluk, co nemyslí na nic jinýho, než aby měl její hlavu ve svým klíně.“ Usmál se. „Ale když to dělá, já nevím… krásná, něžná, milá holka, co se vůbec nechová jako děvka… tak kluk myslí na mnohem víc věcí, než že by chtěl mít její hlavu v klíně. Nejspíš na tohle ani nemyslí, ne v prvním plánu.“

Zachytila jsem podtext skrytý pod jeho slovy. A on to věděl.

„Přivádělo mě to k šílenství,“ zamumlal. „Jen abys věděla.“ Pak se úplně odvrátil a předstíral, že se soustředí jen na silnici. Třeba nechtěl, abych mu připomněla jeho slib, že o tom nebude mluvit, i když jsem ten hovor začala já. Byla to moje vina… a ani trošku jsem toho nelitovala.

„A co ty?“ zeptala jsem se po chvíli ticha. „Ty ses nikdy nebál zkusit v sexu něco, na cos zatím jen myslel?“

Zatvářil se, jako by se snažil vzpomenout. „No, asi jo, když jsem byl hodně mladej, tak sedmnáct.

Bál jsem se zkoušet s holkama něco netradičního, protože jsem věděl, že jsou…“

„Že jsou co?“

Mírně se usmál, stiskl rty, a já měla pocit, že teď přijde nějaké srovnání.

„Mladší holky, aspoň takový, se kterýma jsem chodil, byly… znechucený vším jen trochu nekonvenčním. Asi svým způsobem jako ty, v duchu toužily po něčem zajímavějším než misionářská poloha, ale moc se styděly, než aby to dokázaly připustit. A v tom věku bylo riskantní navrhnout:

,Hele, udělám ti to do zadku, jo?‘ Protože byla dost velká pravděpodobnost, že by se dotyčná vyděsila a pokládala mě za nějakýho úchyla.“

Zasmála jsem se.

„Asi máš pravdu,“ přikývla jsem. „Když jsem byla mladší, hrozila jsem se nad tím, co mi Natalie vyprávěla, že dovolí Damonovi. Začala jsem na to koukat jinak, teprve když jsem v osmnácti přišla o panenství, ale i potom…“ Hlas se mi začal vytrácet, jak jsem myslela na Iana. „I potom jsem byla moc nervózní. Chtěla jsem… ehm…“

I teď jsem znervózněla z představy, že bych to měla přiznat.

„No tak, vyslov to,“ pobídl mě. Hravost mu z hlasu zmizela. „Teď už přece víš, že mě jen tak neodstrašíš.“

To mě zaskočilo. Že by mi opravdu bylo tolik vidět ve tváři, jak se bojím, abych na něj neudělala

špatný dojem? Andrew se chlácholivě usmál, jako by mě chtěl znovu ujistit, že mi u něj nic takového nehrozí.

„Když to řeknu, slíbíš mi, že to nebudeš brát jako návrh?“ Možná to byl návrh. Už jsem si vůbec nebyla jistá sama sebou… Ale rozhodně jsem nechtěla, aby si to myslel. Ne teď. A možná nikdy. Nevím…

„Přísahám,“ pronesl vážně a bez dotčenosti. „Nebudu to tak brát.“ Zhluboka jsem se nadechla.

Ježíši! Nemůžu uvěřit, že mu to chci říct. Neřekla jsem to zatím nikomu, jen Natalii, když jsme si vyměňovaly svoje sexuální fantazie.

„Snila jsem o agresi.“ Odmlčela jsem se. Moc jsem se styděla, než abych dokázala pokračovat.

„I teď, když si představuju sex, tak –“

Jeho oči se smály! Když jsem vyslovila „agrese“, něco se mu mihlo ve tváři. Jako by… ne, to je určitě nesmysl.

Všiml si, že se na něj dívám, a jeho pohled zněžněl.

„Pokračuj,“ vybídl mě s vřelým úsměvem.

A já poslechla, protože jsem se z nějakého důvodu už tolik nebála.

„Tak si představuju, že mě někdo ovládá.“

„Takže drsnej sex,“ doplnil zamyšleně.

Přikývla jsem. „Jen ve fantazii, víš. Doopravdy jsem to nikdy nezažila. Aspoň ne tak, jak o tom sním.“

Vypadal trochu překvapeně. Nebo snad potěšeně?

„To jsem asi měla na mysli, když jsem ti říkala, že vždycky skončím s nějakým krotším týpkem.“ Najednou mi v hlavě něco secvaklo: Andrew přesně věděl, jak jsem to myslela, už tam ve

Wyomingu. Nějak se mi podařilo nevědomky vyjádřit i to, že s nimi končím proti své vůli, že to není něco, čemu bych dávala přednost. Možná až dodnes netušil, jaká je moje definice „krotkosti“. Ale věděl, že to není nic, oč bych stála.

Ale Iana jsem milovala, a zrovna teď jsem byla znechucená sama sebou za to, že o něm takhle uvažuju. Cítila jsem se provinile.

„Takže se ti líbí tahání za vlasy…,“ začal přemýšlivě, ale zarazil se, když viděl můj výraz.

„Jo, ale drsnějc…“ Chtěla jsem ho přivést k tomu, aby to vyslovil sám, aby to nemuselo zůstat na mně.

Andrew naklonil hlavu ke straně a nazdvihl trochu obočí. „Počkej… jak, drsnějc?“

„Tak, aby se mě někdo zmocnil. Nemyslím přímo znásilnění, ale asi jsem prostě… hodně sexuálně submisivní.“ Polkla jsem a odvrátila se od něj.

Ani Andrew se na mě nedokázal podívat.

Po chvilce jsem se na něj podívala a zjistila, že se mu oči rozšířily o něco víc než před pár vteřinami a byly plné skrytých hlubin. Ohryzek v krku se mu trochu pohnul, když polykal. Volant držel pevně oběma rukama.

Změnila jsem téma.

„Ale tys mi vlastně neodpověděl. O co ses bál ty mladý holky požádat?“

Trochu se uvolnil a ušklíbl se na mě. „Ale jo, odpověděl,“ ujistil mě. Po chvilce mlčení dodal:

„O anální sex.“

Ale něco mi říkalo, že to není ono. Jako by ta zmínka o análním sexu byla jen krycí manévr. Ale proč by se právě on zdráhal přiznat pravdu? To on pomáhal mně, abych se dokázala svobodně vyjadřovat o své sexualitě. Podle mě to je kluk, který se nebojí přiznat vůbec nic. Ale možná se pletu.

Kéž bych mu mohla číst myšlenky.

„Věř, nebo ne,“ prohodila jsem, „s Ianem jsme to jednou zkoušeli, ale bolelo to jako blázen,

a jednou mi připadalo až moc.“ Andrew se tiše zasmál.

Pak se zadíval na silniční ukazatele, jako by se rozhodoval, kam zahnout. Sjeli jsme z dálnice a najeli na další. Po stranách silnice se do dálky táhla další pole. Bavlník a rýže a obilí a bůhvíco ještě. Poznám jen ty plodiny, které jsou něčím nápadné, jako že bavlna je bílá a obilí má klasy. Jeli jsme celé hodiny, než slunce začalo zapadat. Pak Andrew zajel ke krajnici. Slyšela jsem, jak pneumatiky skřípají na štěrku.

„Zabloudili jsme?“ zeptala jsem se.

Naklonil se ke mně a otevřel přihrádku v palubní desce. Jeho paže mi od loktu až dolů ležela na noze. Konečně z ní vylovil ohmatanou mapu a přihrádku zaklapl. Byla nešikovně složená, jako by se do ní někdo díval, ale už se ji neobtěžoval pořádně poskládat. Andrew si ji opřel o volant a zahloubal se do ní, jezdil ukazováčkem sem tam. Pak si vtáhl tváře do pusy a několikrát přemýšlivě mlasknul.

„Nevíš, kde jsme, že jo?“ Chtělo se mi smát. Ne jemu, ale téhle situaci.

„Je to tvoje vina,“ prohlásil. Snažil se mluvit vážně, ale prozradily ho plamínky smíchu v očích. Nadechla jsem se. „Jak to může bejt moje vina? Ty seš řidič.“

„Jo, jenže tys mě schválně rozptylovala, kdyžs vykládala o sexu a pornohvězdách a tak. Nevšim jsem si, že jsem najel na dvacítku místo na padesát devítku.“ Zabodl prst doprostřed mapy. „Dvě hodiny jsme jeli špatným směrem.“

„Dvě hodiny?“ rozesmála jsem se a plácla dlaní do přístrojové desky. „A to sis toho všimnul až teď, jo?“

Nechtěla jsem pošramotit jeho ego. Nevadilo mi to, ani jsem nebyla zklamaná. Bylo mi úplně jedno, kam a jakým směrem jedeme.

Andrew se zatvářil ublíženě. Věděla jsem, že to jen předstírá, ale využila jsem toho k něčemu, co jsem chtěla udělat. Už od té chvíle, kdy jsme spolu leželi v Tennessee v dešti na střeše auta. Rozepnula jsem si pás a posunula se blíž k němu. Překvapeně se na mě podíval, ale pak zvedl ruku a objal mě kolem ramen. „Já si jen dělala srandu,“ prohodila jsem omluvně a položila si mu hlavu na rameno. Cítila jsem z jeho těla trochu zdráhavost, než si mě paží pevně přitáhl k sobě.

Až moc pevně…

Předstírala jsem, že si toho nevšímám, a snažila se chovat stejně nenuceně jako před chvílí.

Zadívala jsem se na mapu na volantu a natáhla prst, abych ukázala novou trasu.

„Můžeme jet tudy,“ namířila jsem ukazováček k jihu. „Tady najedeme na padesát pětku a ta nás dovede přímo do New Orleansu. Ne?“ Natočila jsem hlavu, abych mu viděla do očí. Srdce mi poskočilo, když jsem si uvědomila, jak jsou naše obličeje najednou blízko. Ale jen jsem se usmála a čekala na odpověď.

Usmál se taky, ale měla jsem pocit, že mě skoro neposlouchal. „Jo, pojedeme po padesát pětce.“ Sklouzl mi pohledem po tváři a zastavil se u rtů.

Natáhla jsem se pro mapu a zase ji složila. Pak jsem zesílila zvuk přehrávače. Andrew mě pustil a zařadil rychlost.

Když jsme se rozjeli, položil mi ruku na stehno, které bylo blíž k němu, a nějakou dobu řídil takhle. Odtahoval se jen ve chvílích, kdy potřeboval vybrat zatáčku, přeřadit nebo pustit jinou muziku, ale vždycky zase vrátil dlaň na místo.

A já na to vždycky čekala.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

„Víš jistě, že jsme pořád na padesátý pátý?“ zeptala jsem se později po setmění. Nikde jsem neviděla žádné reflektory, ani v našem směru, ani v tom protějším.

Viděla jsem jen pole, stromy, sem tam nějakou tu krávu.

„Jo, kotě, pořád, vím to naprosto jistě.“

Zrovna v tu chvíli jsme projeli kolem silničního ukazatele s číslem, které to potvrzovalo. 55. Odtáhla jsem se (opírala jsem si hlavu o Andrewovo rameno) a začala si rozcvičovat ruce a nohy.

Pak jsem se naklonila, abych si rozmasírovala lýtka. Měla jsem pocit, že všechny moje svaly jsou ztuhlé jako cement.

„Chceš na chvíli vystoupit a protáhnout se?“ navrhnul Andrew.

Otočila jsem se k němu. Jeho obličej se ztrácel ve stínech, jen z jedné strany ho osvětlovala namodralá záře. Takhle v přítmí vypadaly jeho rysy ještě ostřejší.

„Jo, prosím.“ Naklonila jsem se k palubní desce, abych viděla před sebe na okolí. No ovšem. Pole a stromy – a tamhle další kráva. Co jsem mohla čekat. Ale pak jsem si všimla oblohy. Naklonila jsem se ještě blíž ke sklu a zadívala se vzhůru na hvězdy obalené nekonečnou temnotou. Tolik pohromadě a tak jasných jsem jich ještě nikdy neviděla. Asi to bylo kvůli tomu, že tady nebylo nikde žádné osvětlení.

„Chtěla by ses trochu projít?“

Ten nápad se mi okamžitě zalíbil. Podívala jsem se na Andrewa, usmála se a přikývla. „Jo, to je bezva nápad. Není v kufru deka?“

Na chvíli se na mě tázavě zadíval. „Myslím, že tam jedna je, pro nouzový situace. Proč?“

„Já vím, že to bude znít jako klišé,“ začala jsem váhavě, „ale je to něco, co jsem si vždycky přála zažít. Spals někdy pod hvězdama?“ Hned jak jsem to vyslovila, připadalo mi to příšerně melodramatické. Bylo mi jasné, že tohle se k Andrewovi vůbec nehodí.

Po tváři se mu rozlil vřelý úsměv. „Popravdě řečeno ne, nikdy jsem nespal pod hvězdama – za koho mě máš, Camryn Bennettová, za romantika?“ Loupl po mně hravým pohledem.

„Ne!“ Rozesmála jsem se. „No tak, já to myslím vážně. Připadá mi to jako skvělá příležitost.“ Ukázala jsem z okýnka. „Podívej, všude kolem jsou jenom pole.“

„No právě, nemůžeš si roztáhnout deku na poli,“ prohlásil. „Většinou jsou zalitý po kotníky vodou ze zavlažovacích trubek.“

„Tady to vypadá spíš na louky. Tam budou jen kravince.“

„Ty sníš o tom, vyspat se v kravincích?“ zažertoval pobaveně.

Odfrkla jsem si. „Ne, jenom na trávě. No tak…“ Zavrtěla jsem udiveně hlavou. „Cože, ty se bojíš trochy kravskýho trusu?“

„Haha!“ Ušklíbl se. „Camryn, ty nevíš, o čem mluvíš. Kravskýho trusu není nikdy jen trochu.

Vždycky jsou ho hromady.“

Posunula jsem se tak, abych si mohla položit hlavu do jeho klína. Otočila jsem k němu obličej a našpulila rty jako dítě. „Prosím…“ Zavířila jsem řasami.

A marně jsem se pokoušela ignorovat, na čem moje hlava leží.

Andrew

Když se na mě takhle podívala, byl jsem prostě v loji. Jak bych jí mohl říct ne? Spát vedle hromady kravských lejn, nebo pod mostem vedle páchnoucích bezdomovců – bylo mi to jedno. S ní kdekoli.

A to byl právě ten problém.

Začal to být problém ve chvíli, kdy se rozhodla, že se ke mně v autě začne tulit. Měl jsem pocit, že se změnila. Jako by ode mě chtěla víc než jen orální sex. Nic jsem proti tomu neměl. Ale nesmím jí dovolit, aby se mě dotýkala. Nesmím se s ní vyspat.

Chtěl jsem ji, chtěl jsem ji v každém smyslu toho slova, ale nemohl jsem jí zlomit srdce. S jejím tělem jsem problém neměl. Ale kdyby mě nechala, abych si s ním dělal, co chci, nakonec bych jí (i sobě) to srdce zlomil.

Ale po tom, co mi vyprávěla o svém mrtvém klukovi, to bylo ještě těžší…

„Prosím,“ ozvala se znova.

Věděl jsem, že to pro mě bude mučení třetího stupně, ale nedokázal jsem odolat. Sklonil jsem se níž, přejel jí po tváři konečky prstů, a něžně souhlasil: „Tak jo.“

Nikdy jsem se při rozhodování moc nepřikláněl na stranu rozumu. Ale když šlo o Camryn, posílal jsem rozum do háje ještě dramatičtěji.

Po dalších deseti minutách jízdy jsem uviděl nekonečnou travnatou plochu. Zajel jsem s autem ke krajnici. Byli jsme doslova uprostřed pustiny. Vystoupili jsme a zamkli dvířka, všechny naše věci jsme nechali v autě. Otevřel jsem kufr a vytáhl z něj starou deku. Páchla starým autem a trochu i benzinem.

„Smrdí,“ oznámil jsem a zavětřil.

Camryn se ke mně naklonila a začichala. „Mně to nevadí.“

Bezmyšlenkovitě jsem ji chytil za ruku a prošli jsme příkopem k nízkému plůtku, který odděloval silnici od louky. Začal jsem se rozhlížet, kde bychom ho mohli zdolat, ale vzápětí už jsem cítil, jak se mi její prsty vytrhly. Vyhoupla se na plot.

„Dělej!“ pobídla mě a seskočila na druhou stranu, kde se přikrčila. Nedokázal jsem se přestat usmívat.

Přehoupl jsem se přes plot a společně jsme se pak rozběhli na otevřené prostranství. Ona běžela jako ladná gazela, já jako lev, který ji pronásleduje. Slyšel jsem, jak jí na nohou pleskají žabky, viděl, jak jí kolem tváře poletují plavé pramínky vlasů. Přendal jsem si deku do druhé ruky a běžel jsem těsně za ní – abych byl blízko, kdyby náhodou upadla, mohl se jí pořádně vysmát, a pak jí pomohl vstát. Byla tu pořádná tma, krajinu zalévalo jen bledé světlo měsíce. Ale stačilo to, abychom viděli, kam šlapeme, takže nehrozilo, že zapadneme do jámy nebo zakopneme o spadlý strom.

Neviděl jsem žádné krávy, což mi vnuklo naději, že by kolem nemusela být ani lejna. Byli jsme už tak daleko od auta, že jsem viděl jen jeho stříbrný obrys ve tmě.

„Já myslím, že tady to bude dobrý,“ ozvala se Camryn.

Stáli jsme na otevřeném prostranství, stromy byly ze všech stran třicet, pětatřicet metrů daleko.

Camryn zvedla paže nad hlavu a zaklonila ji. Vlasy jí čechral vítr. Zeširoka se usmívala, oči měla zavřené, a já nechtěl porušit mlčení, abych nenarušil její důvěrnou chvilku s přírodou.

Rozložil jsem deku na zemi.

„Řekni mi pravdu.“ Camryn se natáhla po mém zápěstí a přiměla mě posadit se k ní na deku. „Tys fakt ještě nikdy netrávil noc s holkou pod širákem?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, nikdy.“

Vypadala, že z toho má radost. Díval jsem se, jak se na mě usmívá. Zafoukal větřík a vmetl jí vlasy do tváře. Zvedla ruku a odstranila si vlasy ze rtů. Přejela si po nich přitom prstem.

„Já nejsem zrovna hipík.“

„Ne?“ Podívala se na mě trochu překvapeně. „Podle mě seš nejspíš fakt romantik, jen o tom nevíš.“ Pokrčil jsem rameny. To se mnou flirtuje? Asi jo.

„To asi záleží na tom, jak definuješ romantika,“ prohlásil jsem. „Jestli čekáš večeři při svíčkách, kde v pozadí tiše hraje klavír, tak to seš s naprosto špatným chlápkem.“

Zachichotala se.

„To už je trochu mocromantický,“ připustila. „Ale vsadím se, že máš taky v zásobě romantický gesta.“

„Možná.“ Ale určitě jsem žádné z nich nehodlal použít teď. Dívala se na mě s hlavou nakloněnou ke straně.

„Takže ty patříš k těmhle těm,“ prohodila.

„Ke komu?“

„Ke klukům, co neradi mluví o bejvalkách.“

„Ty chceš vědět, s kým jsem chodil dřív?“

„Jasně.“

Položila se na deku na záda, nohy pokrčené v kolenou, a poplácala vedle sebe. Lehnul jsem si vedle ní do stejné polohy.

„Pověz mi o svý první lásce.“ Už teď jsem měl pocit, že o tomhle bychom vůbec mluvit neměli. Ale stejně tak jsem věděl, že jí povím všechno, co chce vědět.

Protože ona mi o své minulosti taky vyprávěla. Zadíval jsem se na hvězdy. „Jmenovala se Danielle.“

„A tys ji miloval,“ dodala za mě Camryn a otočila ke mně hlavu. Dál jsem se díval vzhůru.

„Jo, ale nemělo to moc naději.“

„Jak dlouho jste byli spolu?“

Nechápal jsem, proč se na to vyptává. Většina holek dostávala záchvaty žárlivosti, sotva mi uklouzlo něco o jejich předchůdkyních, takže jsem měl spíš strach o svoje nádobíčko.

„Dva roky. Rozešli jsme se po vzájemný dohodě. Oba jsme začali pokukovat po jinejch, a mně došlo, že se vlastně vůbec nemilujeme tak, jak jsem si myslel.“

„Nebo jste se přestali milovat.“

„Ne, spíš jsme si to od začátku jen namlouvali.“ To už jsem se na ni podíval.

„Proč si to myslíš?“ zeptala se.

Odmlčel jsem se a pátral v jejích očích. Dech jí voněl skořicovou zubní pastou.

„Protože si myslím, že nemůžeš přestat milovat,“ prohlásil jsem a zahlédl rychlý záblesk v jejím pohledu. „Podle mě, když se zamiluješ, doopravdy hluboce zamiluješ, je to na celej život. Ty ostatní vztahy jsou jen pokusy a omyly.“

„Netušila jsem, že seš takovej filozof.“ Ušklíbla se. „Jestli chceš něco vědět, tak tohle se taky počítá do romantiky.“

Teď mě dostala. Vystřídal jsem ji v zarudnutí. Snažil jsem se na ni nedívat, ale nebylo snadné to udržet.

„Fajn, tak to máme první lásku, a byls teda někdy doopravdy zamilovanej?“ nedala se.

Natáhl jsem nohy, zkřížil je v kotnících a spojil si ruce na břiše. Díval jsem se na oblohu a po očku sledoval Camryn, která dělala totéž.

„Fakt to chceš vědět?“

„Jsem jen zvědavá,“ škubla rameny.

Zíral jsem na jasná hejna hvězd. „Nikdy.“

Z úst jí unikl podrážděný povzdech. „Andrewe. Já myslela, že jsme k sobě upřímný.“

„To já jsem,“ potvrdil jsem a natočil k ní hlavu. „Párkrát jsem si myslel, že někoho miluju, ale – a proč o tom vůbec mluvíme?“

Camryn se otočila ke mně, ale už se neusmívala. Vypadala spíš smutně.

„Asi si z tebe zase dělám terapeuta.“

„Jak to myslíš?“

Odvrátila se. Spletený cop jí sklouzl z ramene na deku. „Protože si začínám myslet, že jsem možná nebyla… Ale ne. Neměla bych to říkat.“ Ta dychtivá, rozesmátá holka, se kterou jsem běžel po louce, byla zase pryč.

Zvedl jsem se z pokrývky a opřel se o lokty. Zvědavě jsem ji pozoroval. „Můžeš říkat, co chceš. Co potřebuješ. Možná to prostě potřebuješ vyslovit nahlas.“

Nepodívala se na mě.

„Cítím se provinile už jen proto, že na to myslím.“

„Vina je k ničemu. Nejspíš na to myslíš proto, že by to mohla bejt pravda.“ Naklonila hlavu zase ke mně.

„Tak to řekni. Když ti to i potom bude připadat nesprávný, můžeš s tím bojovat. Ale když to budeš držet v sobě, tak se budeš užírat nejistotou, a to je možná ještě horší než se užírat vinou.“

Zírala zase na hvězdy. Já taky, abych jí nechal prostor k rozhodnutí.

„Možná jsem Iana ani nikdy nemilovala,“ pronesla potom. „Měla jsem ho ráda, a hodně, ale kdybych ho milovala… tak bych ho asi milovala pořád.“

„To je dobrej postřeh.“ Trochu jsem se na ni usmál s nadějí, že uvidím úsměv i na jejích rtech.

Nelíbilo se mi, když se mračila.

Její výraz zůstával zahloubaný.

„A proč si myslíš, žes ho možná nikdy nemilovala?“

Podívala se na mě, pátrala v mé tváři, a nakonec přiznala: „Protože když jsem s tebou, už na něj nemyslím.“

Svalil jsem se na záda a honem se soustředil na hvězdy. Mohl bych je zatím zkusit počítat, abych se nějak rozptýlil. Ale pochyboval jsem, že by mi to pomohlo, když ležela tak blízko vedle mě.

Musím to zarazit. Co nejdřív.

„No, skromně uznávám, že jsem báječnej společník,“ prohodil jsem nenuceně, „a taky jsem tě včera skvěle udělal, takže naprosto chápu, že teď dokážeš myslet jen na mou hlavu mezi tvýma nohama.“ Jen jsem se jí pokoušel zvednout náladu, i když mi hrozilo, že mi za to vlepí jednu mezi oči. Nebo mě aspoň obviní, že porušuju svůj slib nemluvit o tom.

Vážně mě praštila, ale do ramene. Nazdvihla se o loket jako já. A smála se. „Ty zmetku!“

Taky jsem se rozesmál.

Camryn se posunula blíž ke mně, pořád podepřená o loket. Ucítil jsem, jak se mi o paži otřely její hebké vlasy.

„Proč mě nepolíbíš?“ zeptala se. „Proč jsi mě včera ani jednou nepolíbil?“

„To není pravda.“

„Je to pravda. Nebyl to doopravdickej polibek.“ Měla teď ústa tak blízko, že bych ji mohl políbit bez obtíží, ale neudělal jsem to. „A já nevím, jak to mám brát. Jak bych to mělabrát.“

„No, neměla bys to brát nijak tragicky,“ ujistil jsem ji rozpačitě.

„Ale proč?“ nevzdala to. Její výraz zvážněl.

Pokrčil jsem rameny. „Protože líbání je hodně důvěrný.“

Zavrtěla hlavou. „Takže jsi mě nepolíbil ze stejnýho důvodu, proč ses se mnou nechtěl vyspat?“ Okamžitě jsem ztvrdnul. Doufal jsem, že si toho nevšimla.

„Jo,“ zamumlal jsem, ale než jsem stačil říct něco dalšího, vylezla mi na klín. No, tak teď už teda rozhodně věděla, že jsem tam jako kámen. Její nahá kolena se zabořila do deky vedle mých boků. Opřela se dlaněmi u mé hlavy a otřela se rty o moje. Málem jsem umřel.

„Nechci tě nutit, abys mě pomiloval,“ podívala se mi přímo do očí. „Chci jenom, abys mě políbil.“

„Proč?“ vydechl jsem.

Ježíši. Vážně by ze mě měla slézt. Cítil jsem, jak se můj tvrdý pták tiskne mezi její záhyby. Kdyby se jen trochu posunula –

„Protože chci vědět, jaký to je,“ zašeptala se rty těsně u mých.

Přejel jsem jí dlaněmi po stehnech k pasu a přidržel si ji tam. Voněla tak krásně. Tak krásně se ke mně tiskla. Radši jsem si ani nechtěl představovat, jak krásně by mi bylo tam uvnitř ní.

Ucítil jsem, jak se ke mně její tělo tiskne ještě víc. Trochu pohnula boky, jako by mě chtěla přesvědčit. Pak znehybněla a zůstala tak. Můj pták sebou bolestivě škubal. Pátrala očima v mé tváři. Nechtěl jsem nic jiného než z ní strhat šaty a ponořit se do ní.

Naklonila se ke mně a políbila mě. Vklouzla horkým jazykem do mých váhavých úst. Můj jazyk se jí pomalu vydal naproti, krátce se setkal s jejím, než se úplně propletly. Dýchali jsme si navzájem do úst. Už jsem nedokázal odolat. Chytil jsem ji za obě tváře a přitáhl si ji k sobě. Naše rty se pevně spojily. Camryn mi zasténala do úst a já ji líbal a líbal. Pravou paží jsem ji objal kolem zad, abych si její tělo přitáhl blíž.

Pak jsme polibek přerušili. Naše rty se odtáhly od sebe. Camryn se po chvíli nazdvihla a zadívala se na mě s nerozluštitelným výrazem. Takový jsem u ní ještě neviděl, a připadalo mi, že provádí něco s mým srdcem, co jsem nikdy předtím necítil.

Pak se její rysy proměnily, ukotvily se někde mezi zmatkem a bolestí, ale pokusila se to zamaskovat a usmála se na mě.

„Za takovej polibek ti odpustím i to, že se se mnou nechceš pomilovat,“ prohodila hravě. Rozesmál jsem se. Ať si tomu věří, jestli chce.

Slezla ze mě a zase se položila na deku vedle. Založila si ruce za hlavou a opřela se o ně týlem.

„Jsou krásný, viď?“

Díval jsem se na hvězdy s ní, ale už jsem je doopravdy neviděl. Dokázal jsem vnímat jen ji, myslet jen na náš polibek.

„Jo, to jsou.“

A ty taky…

„Andrewe?“

„Jo?“

Dál jsme koukali na oblohu.

„Chtěla jsem ti poděkovat.“

„Za co?“

Odpověděla až po chvíli. „Za všechno. Žes chtěl, abych svoje věci nacpala do tašky, místo abych je skládala. Žes ztlumil muziku v autě, abych mohla spát. A za tu písničku o rozinkách.“ Natočila hlavu ke mně a já k ní. „Že se s tebou zase cejtim živá,“ dodala.

Rty mi rozvlnil úsměv. Odvrátil jsem se od ní a prohodil: „Každej občas potřebuje pomoct s tím, aby si připadal naživu.“

„Ne, tak to nemyslím,“ namítla vážně. „S tebou se cejtim naživu vůbec poprvý.“

Moje srdce se po tom jejím přiznání tak sevřelo, že jsem chvíli nedokázal odpovědět. Ani od ní odtrhnout zrak. Rozum na mě zase povykoval, ať to zarazím dřív, než bude pozdě, ale nedokázal jsem to. Jsem prostě sobec.

Camryn se usmála, já jí to oplatil, a pak jsme se společně dívali zase na hvězdy. Byla teplá červencová noc, jen vítr pofukoval kolem, ale na obloze nebyl jediný mráček. Z trávy se ozývali cvrčci a žáby, z lesa noční lelci. Jejich zpěv se mi vždycky líbil.

Ticho najednou prořízl Camrynin pronikavý výkřik. Vyletěla z deky jako střela.

„Had! Had!“ Ukazovala pravačkou, levačkou si zakrývala pusu. „Andrewe, tamhle! Zab ho!“

Vyskočil jsem a zahlédl černý obrys, jak se plazí kolem okraje deky. Zvedl jsem nohu, abych na něj dupnul.

„Ne, ne, ne, ne!“ zaječela Camryn a zamávala rukama. „Nezabíjej ho!“ Zmateně jsem se na ni podíval. „Před chvílí povykovalas, abych ho zabil.“

„Já to nemyslela doslova!“

Pořád se klepala, ramena měla schoulená a objímala si tělo, jako by se tak chtěla chránit. Bylo to legrační.

„Tak co jako?“ Rozhodil jsem bezmocně ruce. „Mám předstírat, že jsem ho zabil, nebo jak?“ Se smíchem jsem zavrtěl hlavou. Beztak to určitě byla nějaká neškodná užovka.

„Ne, nic. Teď už tady nemůžu spát, za nic na světě ne.“ Natáhla se po mé ruce. „Jdeme.“ Viděl jsem, že nemá daleko k hysterii. Jako by se jí chtělo zároveň brečet a smát.

„Tak jo.“ Sklonil jsem se pro deku a vyklepal ji jednou rukou, protože tu druhou Camryn pořád nepouštěla. Pak jsem si deku strčil do podpaží a vydali jsme se zpátky k autu.

„Hady nenávidím!“

„To jsem si všim, kotě.“ Snažil jsem se nesmát.

Camryn se mě snažila pobízet k rychlejší chůzi, nebo možná běhu. Vyjekla, když se její bosé chodidlo v žabce otřelo o neškodný vystouplý drn. Viděl jsem, jak v ní zase probublává hysterie.

„Pojď sem.“ Zarazil jsem ji a přitáhl si ji k sobě. Pak jsem jí naznačil, aby mi vlezla na záda – doslova, ne obrazně –, a přidržel si její nohy, kterýma mě pevně objala kolem pasu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Camryn mě ráno vzbudila, když si posunula hlavu na mém klíně. Seděli jsme v autě vpředu.

„Kde to jsme?“ zamumlala zmateně. Sluníčko svítilo jejím oknem dovnitř a zalévalo jí nohy zlatavou září.

„Asi půl hodiny od New Orleansu.“ Protáhl jsem se a promnul si krk.

Večer, když jsme se vrátili do auta, jsme se rozhodli dojet ten zbytek cesty. Jenže já už byl tak ospalý, že jsem málem usínal za volantem. Camryn odpadla jako první. Nechtěl jsem radši nic riskovat, takže jsem zajel s autem ke krajnici, zatáhl ruční brzdu, opřel si hlavu a okamžitě usnul. Na zadním sedadle by se mi spalo pohodlněji, ale radši jsem riskoval ranní ztuhlost, pokud to znamenalo, že se vzbudím vedle ní.

A kdyby jen ztuhlost za krkem…

Protřel jsem si oči a vystoupil, abych se trochu rozcvičil. Dával jsem si pozor, abych měl kraťasy posunuté a moje erekce nebyla tak na první pohled patrná. A nestala se předmětem následujícího hovoru.

Camryn chvíli zívala a protahovala se. Pak zvedla nohy na palubní desku, takže jí šortky vyjely vysoko na stehna.

To není zrovna ten nejlepší nápad…

„Musels bejt včera mrtvej,“ prohodila, když jsem se vrátil za volant. Rozplétala si rukama cop.

„No jo. Kdybych se snažil jet dál, nejspíš jsme skončili omotaný kolem stromu.“

„Měl bys mě nechat občas řídit, Andrewe, nebo…“

„Nebo co?“ ušklíbl jsem se na ni. „Lehneš si mi do klína, budeš kulit oči a škemrat?“

„Včera to zabralo…“ To měla pravdu.

„Hele, mně nevadí nechat tě řídit, fakt ne. Z New Orleansu můžeš jet zase kus ty, jo?“ Obdarovala mě sladkým úsměvem.

Nastartoval jsem, nechal kolem nás přesvištět terénní vůz a najel na silnici. Camryn si dál upravovala vlasy. Nejdřív si je rozpustila, pak pročesala prsty a teď je začala bleskurychle splétat, i když si tam vůbec neviděla. Nešlo mi do hlavy, jak tohle může někdo zvládnout.

Přejel jsem očima po jejích nahých nohou. Vážně s tím musím přestat.

Soustředil jsem se na silnici za předním oknem.

„Budeme muset najít prádelnu,“ ozvala se Camryn a nasadila si na konec vlasů gumičku. „Už mi dochází čistý oblečení.“

Čekal jsem, až se bude dívat jinam, abych si „upravil nádobíčko“. Když začala hrabat v kabelce, rychle jsem sáhl do rozkroku.

„Je to pravda?“ ozvala se a loupla po mně očima. Ruku měla dál ponořenou v kabelce.

Ucukl jsem z rozkroku a doufal, že to vypadalo, jen jako bych si posunoval kraťasy. Ale Camryn pokračovala: „Že kluci mají vždycky ráno erekci?“

Vytřeštil jsem oči. A upřel je do čelního skla.

„Vždycky ne,“ zamumlal jsem. Snažil jsem se na ni nedívat.

„Tak jak je to? Jenom úterý a pátek, nebo tak něco?“ Věděl jsem, že se usmívá, ale nemohl jsem se k ní otočit.

„Co, mám pravdu?“ popichovala mě.

„Máš. A dneska je pátek,“ potvrdil jsem konečně.

Povzdychla si.

„Nemyslíš si doufám, že jsem děvka,“ zamumlala a opřela si nohy o palubní desku, „když tak často mluvím o sexu. Ale to si určitě nemyslíš, protože jsi po mně sám chtěl, abych byla otevřená…“ Hlas se jí pomalu vytratil. Jako by čekala, až jí to potvrdím, nebo vyvrátím.

Podíval jsem se jí krátce do očí. „Nikdy bych si o tobě nemyslel, že seš děvka, ledaže bych tě přistih, jak si to rozdáváš s celou bandou chlapů najednou. A to bych pak musel do basy, protože bych se z nich pokusil vymlátit duši. Ne, vážně… proč říkáš něco takovýho?“

Zrudla a ramena jí vyjela skoro ke tvářím.

„No, tak mě napadlo…“ Jako by si pořád nebyla jistá, jestli s tím chce ven.

„Co? Neříkal jsem ti, že se mnou můžeš mluvit o všem?“

Naklonila bradu a zadívala se na mě. Mile. „Prostě mě napadlo, že tys udělal něco pro mě, a já bych zase mohla dělat něco pro tebe.“ Rychle dodala, jako by se pořád bála, co si o ní budu myslet:

„Samozřejmě naprosto bez závazků. Bude to, jako by se to nikdy nestalo.“ Sakra! Proč mě nenapadlo, kam tím míří?

„Ne,“ odpověděl jsem okamžitě. Trhla sebou.

Pokusil jsem se na ni konejšivě usmát. „Tohle prostě nejde, jasný?“

„Proč ne?“

„Nemůžu – panebože, nevím, prostě to nejde.“

„To je hloupost.“

Teď už vypadala doopravdy rozzlobeně.

„Počkej…,“ ozvala se najednou potměšile. „Máš tam na to vůbec nějakej nástroj?“

Spadla mi brada. „Co?“ slyšel jsem vlastní ohromený hlas. „Jen počkej. Zajedu ke kraji a ukážu ti, jestli tam něco mám.“

Pohodila hlavou a rozesmála se. Pak zase zvážněla.

„Takže se nechceš milovat, nesmím ti to udělat a k polibku jsem tě musela donutit.“

„Tos nemusela.“

„No tak jsem ti ho ukradla.“

„Ne, políbil jsem tě, protože jsem chtěl,“ prohlásil jsem. „A chci s tebou dělat úplně všechno, Camryn, věř mi! V posledních dnech jsem si tě představoval ve víc polohách, než kolik jich zná Kámasútra. Chtěl jsem –“ Všiml jsem si, že zatínám ruce do volantu tak, až mám bílé kotníky.

Tvářila se zaraženě, ale já ještě neskončil.

„Už jsem ti vysvětlil,“ dodal jsem mírně, „že s tebou nemůžu dělat nic takovýho, ani –“

„Nebo bych musela bejt tvoje,“ dořekla za mě. „Jo, to si pamatuju, jen nechápu, co to přesně znamená?“

Pomyslel jsem si, že Camryn ví moc dobře, co to znamená. Jen chce mít jistotu.

Počkat… hraje si ta holka se mnou, nebo ne? Buď to, nebo pořád ještě neví, co chce, sexuálně i jinak. A je stejně zmatená a váhavá jako já.

Camryn

Prošel testem. Lhala bych, kdybych tvrdila, že s ním nechci mít sex, nebo že ho nechci potěšit podobně, jako to udělal on se mnou. To jsem rozhodně chtěla. Ale taky jsem chtěla vidět, jestli se Andrew chytí na návnadu. Nechytil.

Což mě opravdu vyděsilo.

Vyděsilo kvůli tomu, co jsem k němu začala cítit. Protože jsem chápala, že bych neměla, a nenáviděla jsem se za to.

Slíbila jsem si, že tohle neudělám. Už nikdy.

Snažila jsem se tvářit, jako by o nic nešlo, a usmála se na něj. Chtěla jsem jen jedno: vzít ten návrh zpátky, vrátit se k tomu, co mezi námi panovalo předtím. Jenže to nešlo, protože teď už jsem věděla to co předtím ne: že Andrew Parrish si mě váží a chce ode mě něco, o čem si oba myslíme, že mu nemůžu dát.

Přitáhla jsem si kolena k tělu a opřela bosá chodidla o kožený potah. Nechtěla jsem, aby mi odpověděl na tu poslední otázku – na to, co to znamená, že bych byla jeho. Doufala jsem, že mi zapomene odpovědět. Věděla jsem, jak to myslel, nebo jsem si aspoň myslela, že to vím. Chtěl by, abych mu patřila tak jako předtím Ianovi. A já už teď v srdci věděla, že bych se do Andrewa dokázala opravduzamilovat. Už teď jsem se nemohla smířit s myšlenkou, že se naše cesty jednou rozdělí. Jeho tvář teď byla jediná, která se objevovala v mém denním snění. Děsilo mě pomyšlení, že jednoho dne Andrew zamíří do Galvestonu nebo Wyomingu a já zůstanu úplně sama.

Proč mě to tak děsí? Proč se mi z toho svírá žaludek?

„Promiň, kotě. Nechtěl jsem tě urazit, ani ti ublížit, vážně ne.“

Vzhlédla jsem k němu a zavrtěla hlavou. „Neublížils mi. To si nesmíš myslet.“ Po chvilce mlčení jsem pokračovala:

„Andrewe, pravda je, že…“ Zhluboka jsem se nadechla. „Nechci, aby to znělo, jako bych tě nechtěla uspokojit, protože bych to udělala, a ráda. Ale jsem ještě radši, žes mě odmítnul.“

Myslím, že to pochopil. Viděla jsem mu to ve tváři.

Mírně se na mě usmál a natáhl ke mně ruku. Chytila jsem ji a naklonila se k němu tak, aby mě mohl obejmout kolem ramen. Zvedla jsem k němu trochu hlavu a přejela mu prsty po stehnu.

Je ke mně tak hrozně hodný…

Ale místo toho jsem řekla něco jiného: „Děsíš mě.“ V očích mu slabě zajiskřilo, ale mlčel.

„Slíbila jsem si, že tohle už nikdy neudělám. Že už k nikomu nebudu mít tak blízko. Určitě tomu rozumíš.“

Ucítila jsem, jak jeho paže kolem mých ramen ztěžkla. Jak jsem se mu opírala o hruď, slyšela jsem zběsilý úprk jeho srdce.

Pak se mu na rtech objevil úsměv. „Zamilovala ses do mě, Camryn Bennettová?“ Zrudla jsem a kousla se do rtu. Zabořila jsem tvář hlouběji do jeho tvrdé hrudi.

„Ještě ne,“ pronesla jsem s potlačovaným pousmáním. „Ale jsem na nejlepší cestě.“

„Ty tak kecáš,“ prohodil a stiskl mi trochu rameno. Pak mě políbil na temeno hlavy.

„No jo,“ připustila jsem stejně hravě a šeptem dodala: „Já vím…“

Poprvé jsem z dálky uviděla New Orleans: jezero Pontchartrain a za ním domky, bungalovy, a později i městské domy. Užasla jsem. Viděla jsem kupoli Mercedez-Benz, kterou jsem po všech těch záběrech z hurikánu Katrina poznala naprosto bezpečně, obrovské majestátní duby, které vypadaly strašidelně a nádherně a prastaře, i ulice Francouzské čtvrti plné lidí, i když to nejspíš byli všechno turisti.

Jak jsme projížděli městem, zírala jsem jako očarovaná na známé kovové balkony, které se táhly přes celá průčelí budov. Vypadalo to přesně jako v televizi, až na to, že teď nebyl Mardi Gras a z balkonů nepršely konfety ani v ulicích nepochodovaly karnevalové masky.

Andrew se na mě usmíval, jako by ho moje vzrušení těšilo.

„Už teď to město miluju,“ prohlásila jsem a sklouzla na sedadlo, protože posledních pár minut jsem byla prakticky půlkou těla přilepená k okýnku.

„Je báječný,“ odpověděl vřele. Napadlo mě, jak dobře to tady zná on.

„Snažím se sem jezdit každej rok,“ ozval se, jako by mi četl myšlenky. „Většinou na karneval, ale tady je hezky v každým ročním období.“

„Jasně, jezdíš se sem koukat na tanečnice s nahejma prsama,“ popíchla jsem ho.

„Přiznávám!“ vykřikl a pustil oběma rukama volant.

V Holiday Innu jsme si objednali dva pokoje. Dalo se odtamtud dojít pěšky na slavnou Bourbon Street. V recepci jsem už skoro navrhla, že si vezmeme jeden dvoulůžkový pokoj, ale na poslední chvíli jsem se zarazila. Ne, Camryn, zbytečně bys to všechno přikrmovala. Žádný společný pokoj, nebo to všechno bude ještě horší.

Ale ve chvíli, kdy jsme vedle sebe stáli u pultu a recepční se ptal, co si přejeme, jsem měla ten nejpodivnější pocit – že Andrew chce navrhnout přesně tohle. Ale nakonec jsme si zase objednali dva jednolůžkové pokoje vedle sebe jako jindy.

Vydala jsem se ke svému a on taky. V chodbě, s kartami ode dveří v rukou, jsme se na sebe zadívali.

„Asi se skočím osprchovat,“ prohlásil Andrew a přidržel si kytaru bradou. „Až budeš hotová, zaťukej na mě.“

Přikývla jsem, usmáli jsme se na sebe a oba zapadli dovnitř.

Ještě jsem si ani nestačila odložit, a už jsem slyšela, jak mi v kabelce zvoní mobil. Byla jsem si jistá, že to je máma. Vylovila jsem telefon a chystala se na ujištění, že jsem živá a zdravá a daří se mi dobře. Ale nebyla to ona.

Byla to Natalie.

Ruka na přístroji mi znehybněla. Zírala jsem na obrazovku. Mám to vzít, nemám? No, měla bych se radši rychle rozhodnout.

„Prosím.“

„Cam?“ zeptala se Natalie opatrně na druhém konci.

Nedokázala jsem promluvit. Nevěděla jsem, jestli už uběhlo dost času na to, abych dokázala předstírat, že jsem jí odpustila. Nebo na ni být přinejmenším milá.

„Seš tam?“ zeptala se, když jsem neodpovídala.

„Ano, Nat, jsem tady.“

Povzdychla si a z úst jí unikl takový ten kňouravý zvuk jako vždycky, když byla nervózní nebo se nemohla k něčemu rozhoupat.

„Jsem strašná mrcha,“ vyhrkla. „Já vím, a taky že jsem ta nejhorší kamarádka na světě, a chtěla jsem se ti vrhnout k nohám a prosit tě o odpuštění, jenže tvoje máma říkala, že seš ve… Virginii?Co tam proboha děláš?“

Svezla jsem se na postel a skopla z nohou žabky.

„Nejsem ve Virginii,“ přiznala jsem. „Ale mámě ani nikomu jinýmu to neříkej.“

„Tak kde seš? Už seš pryč víc než tejden.“

Jen tak krátce? Připadalo mi, že s Andrewem cestuju už celou věčnost.

„Jsem v New Orleansu, ale to je dlouhá historie.“

„Cože? No tak povídej,“ vyzvala mě sarkasticky. „Já mám spoustu času.“

Najednou se mě zmocnilo podráždění. Povzdychla jsem si. „Natalie, tys mi zavolala, takže povídej ty. A pokud se pamatuju, tys mi řekla, že jsem prolhaná, a nechtělas mi věřit to o Damonovi. Takže promiň, že hned nedokážu vklouznout do kamarádskýho tónu a svěřovat se ti. Nepřijde mi, že je to teď to nejvhodnější.“

„Já vím a omlouvám se.“ Natalie se odmlčela. Slyšela jsem lupnutí, jak si nejspíš rozdělala plechovku s kolou. Pak se napila. „To nebylo tak, že bych ti nevěřila, Cam, jen mi to hrozně ublížilo. Damon je hajzl. Rozešla jsem se s ním.“

„Jo? A proč? Přistihlas ho s nějakou na vlastní oči, kterým jsi uvěřila spíš než svý nejlepší kámošce, se kterou se znáš od druhý třídy?“

„Tohle jsem si zasloužila,“ zamumlala. „Ne, nepřistihla jsem ho. Jen mi došlo, že jsem přišla o svou nejlepší kamarádku, a zachovala se jako kráva. Řekla jsem mu to do očí a on samozřejmě zatloukal. Ale pořád jsem do něj ryla, protože jsem chtěla, aby se přiznal. Ne že bych potřebovala, aby potvrdil tvoji verzi, Cam, to ne. Ale chtěla jsem od něj slyšet pravdu. Z jeho úst.“

Slyšela jsem bolest v jejím hlase. Věděla jsem, že to pro ni není lehké přiznat, a chtěla jsem jí odpustit. Ale ještě jsem jí neodpustila natolik, abych jí pověděla o Andrewovi. Milovala jsem Natalii pořád jako svou nejlepší přítelkyni, jen jsem ještě potřebovala víc času. Jako by se tou naší roztržkou cena svěřování snížila a stalo se z něj něco laciného, jestli se to tak dá vyjádřit.

„Hele, Nat,“ ozvala jsem se, „nezlobím se na tebe a chci ti odpustit, ale bude mi to ještě chvíli trvat.

Ublížilas mi.“

„Já to chápu,“ hlesla, ale zaslechla jsem v jejím hlase zklamání. Natalie byla vždycky netrpělivá, všechno potřebovala vyřešit rovnou.

„Ale seš v pořádku?“ zeptala se. „Nechápu, proč ses vydala zrovna do New Orleansu – není teď náhodou sezona hurikánů?“

Z Andrewova pokoje se ozval hukot sprchy.

„Mám se bezva,“ odpověděla jsem. „Popravdě řečeno, Nat, jsem se ještě nikdy necítila tak šťastná a naživu jako ten poslední tejden.“

„Panebože… je v tom kluk, že jo? Seš tam s nějakým klukem! Camryn Marybeth Bennettová, jak si to dovoluješ, tajit přede mnou takovou věc?!“

Jo, přesně tohle jsem měla na mysli s tím snížením ceny svěřování.

„Jak se jmenuje?!“ vyjekla a hlasitě zalapala po dechu, jako by najednou odhalila nejhlubší tajemství vesmíru. „Ty s ním spíš! Jak vypadá?“

„Natalie, prosím.“ Zavřela jsem oči a snažila se uvěřit tomu, že mluvím s dospělou dvacetiletou ženou, ne uječenou středoškolačkou. „Zrovna teď o tom nechci mluvit, jasný? Dej mi pár dní. Zavolám ti a řeknu ti, jak se to vyvíjí, ale prosím –“

„Jo, jo, chápu!“ vykřikla zase. Podle jejího tónu se mi zdálo, že nechápe nic. „Hlavně když seš šťastná a nezlobíš se na mě. Já to vydržím.“

„Díky.“

Konečně mi připadalo, že se probrala z oblaku nadšení nad svým odhalením.

„Vážně je mi to líto, Cam. Nevím, jak bych se ti omluvila.“

„Já vím. Věřím ti. Až ti příště zavolám, povíš mi, jak to bylo s Damonem, jo? Jestli chceš.“

„Tak jo.“ Natalie se na chvíli odmlčela. „Ráda.“

„Tak já se ozvu, a Nat…?“

„Co?“

„Jsem ráda, žes mi zavolala. Chybíš mi.“

„Ty mně taky.“

Zavěsily jsme. Pár minut jsem zírala na telefon, než jsem místo na Natalii začala myslet na Andrewa. Jak jsem říkala – všechny moje denní sny teď měly jeho tvář.

Osprchovala jsem se a natáhla si svoje jediné džíny. Už potřebovaly vyprat, ale neměla jsem je ještě tolikrát a zatím nebyly cítit, takže to snad ještě půjde. Ale jestli si nebudu moct vyprat oblečení, musím aspoň zaskočit někam do obchodu a nakoupit si nové. Aspoň že kalhotek jsem si hned doma spakovala dost.

Když jsem se umyla, začala jsem se před zrcadlem v koupelně malovat. Ale ruce mi po chvíli klesly k umývadlu, když jsem se na sebe pokusila zadívat Andrewovýma očima. Viděl mě už v těch nejhorších situacích: nenamalovanou, s kruhy pod očima, s rozcuchanými vlasy a ranním dechem po probuzení na cestě… Usmála jsem se, když jsem si ho představila, jak právě teď stojí za mnou. Viděla jsem, jak se jeho rty přibližují k mému krku, jak mě zezadu objímá a já cítím na žebrech jeho prsty…

Z fantazií mě vytrhlo zaklepání na dveře.

„Už seš hotová?“ zeptal se Andrew, když jsem mu otevřela dveře. Bez vyzvání vešel dovnitř.

„A kam vlastně jdeme?“ zeptala jsem se. „Potřebovala bych už něco čistýho na sebe… beze srandy.“ Andrew přešel do koupelny a postavil se za mě. Šokovalo mě to, protože se to tolik podobalo mému snění. Nanesla jsem si řasenku na pravé oko, naklonila se k zrcadlu a přimhouřila ho, abych si namalovala řasy na levém. Andrew pozoroval můj zadek a nijak to neskrýval. Chtěl, abych si toho

všimla. Koukla jsem se na něho do zrcadla naoko nazlobeně a vrátila se k líčení.

„Na dvanáctým poschodí jsou pračky,“ informoval mě.

Pak mě chytil za boky a zadíval se na mě do zrcadla s ďábelským výrazem. Spodní ret si skousl zuby.

Otočila jsem se k němu.

„Tak chci jít nejdřív tam!“

„Cože?“ zatvářil se zklamaně. „Ne, já chci jít ven, projít se po městě, dát si pár piv, poslechnout si nějaký muzikanty. Nechci prát.“

„Přestaň kňučet,“ okřikla jsem ho. „Je sotva po poledni. Přece nejseš ten typ, co si dává pivo k snídani, ne?“

Přitiskl si dlaň na srdce, jako bych ho smrtelně ranila. „Cože, já? Ani náhodou! Vždycky počkám až do svačiny.“

Zavrtěla jsem hlavou, vystrčila ho i s tím jeho úsměvem a dolíčky z koupelny a zavřela za ním dveře.

„Proč mě vyhazuješ?“ zaprotestoval z druhé strany.

„Musím se vyčůrat.“

„Já bych se nekoukal!“

„Přines si zatím ze svýho pokoje špinavý oblečení, jo?“

„Ale –“

„Ne, už jsem se rozhodla. Ven jdeme až potom.“

Uměla jsem si představit, jak vzdorovitě ohrnuje spodní ret. Anebo se asi spíš pořádně chechtá.

„Rozkaz!“ zavolal potom. Slyšela jsem, jak se dveře pokoje otevřely a přibouchly.

Když jsem si umyla ruce, posbírala jsem svoje špinavé oblečení, nacpala ho do igelitky a vklouzla do žabek.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Počkali jsme, až se prádlo vypere i vysuší, a já všechny kousky ze sušičky pečlivě složila, místo abych je jen tak nacpala do našich tašek. Andrew se sice snažil protestovat, ale tentokrát bylo po mém. Potom jsme vyrazili do města a on mě vzal všude možně. Na hřbitov svatého Ludvíka, kde jsou hrobky nad zemí – něco takového jsem nikdy neviděla. Šli jsme spolu po Canal Street ke Světovému obchodnímu centru New Orleans, a brzo jsme našli i Starbucks. U kávy jsem mu pověděla o Nataliině telefonátu. Pak jsme se chvíli bavili o Damonovi, kterého měl Andrew rychle přečteného.

Později jsme narazili na steakovou restauraci a Andrew se mě tam pokusil nasměrovat, když mi začal připomínat naši úmluvu z autobusu. Ale já neměla vůbec chuť a snažila jsem se vysvětlit Andrewovi (kterému se už sbíhaly sliny, protože měl steakové abstinenční příznaky), že na takové jídlo musím být pořádně vyhladovělá.

Našli jsme taky obchodní dům na Canal Place, kam jsem rozhodně chtěla zapadnout. Už mě nebavilo nosit den co den stejné oblečení.

„Vždyť jsme zrovna prali,“ nechápal Andrew. „Tak na co potřebuješ další oblečení?“ Přehodila jsem si řemínek kabelky na druhé rameno a chytila ho za loket.

„Jestli si večer vyrazíme, potřebuju něco slušnějšího.“

„To, co máš teď, ti sluší až až.“

„Chci jenom nový džíny a top,“ ujistila jsem ho a na chvíli se zastavila. „Můžeš mi to pomoct vybrat.“

To ho zaujalo.

„Tak jo,“ souhlasil s úsměvem.

Zase jsem vykročila. „Nezapomeň, že jsem řekla pomoct – ne že to sám vybereš.“

„Dneska už bylo mockrát po tvým,“ připomněl mi. „Měla bys vědět, kotě, že to bude platit jen do chvíle, než vyložím svoje karty na stůl já.“

„Jaký karty máš na mysli?“ zeptala jsem se bezstarostně. Měla jsem pocit, že jen tak plácá. Našpulil rty. „Nezapomeň, cos mi slíbila. Že cestou budeš dělat, co ti řeknu.“

Část sebevědomí mě rychle opustila.

Ušklíbnul se a přitáhnul si mě blíž. „A protože už sis mě jednou pustila mezi nohy,“ dodal a já vykulila oči, „můžu ti nejspíš poručit, aby sis lehla na záda, roztáhla stehna, a ty to uděláš, že jo?“

Neodvažovala jsem se uhnout pohledem ze strachu, že bych zahlédla nějakého kolemjdoucího, který to zaslechl. Andrew zrovna netlumil hlas, ale to bych od něj asi čekala moc.

Po chvíli zpomalil tempo, naklonil se k mému uchu a zašeptal: „Jestli mě brzo nenecháš rozhodnout o něčem úplně neškodným, budu tě zase muset pomučit jazykem mezi nohama.“ Horký dech na mém uchu a lascivnost jeho slov stačily, aby mi po páteři naskočila husí kůže. „Takže je to na tobě, kotě.“

Odtáhl se a šklebil se na mě. Chtělo se mi vlepit mu facku, ale nejspíš by se mu to líbilo.

Ale co je tohle za dilema? Nechat ho rozhodnout o něčem neškodném, nebo pak snášet jeho

„mučení“? Hmm… asi jsem větší masochista, než jsem si myslela.

Když se začalo stmívat, byla jsem už připravená na naše večerní „vyražení“. Měla jsem na sobě nové džíny, černý sexy top bez ramínek, který mi těsně obepínal tělo, a ty nejbezvadnější černé boty na podpatku, jaké jsem kdy viděla v obyčejném obchoďáku.

Andrew nakoukl dovnitř.

„Asi bych měl začít nastolovat svoje pravidla hned teď,“ prohlásil.

Zapletla jsem si vlasy do dvou volnějších copů a přehodila si je přes ramena. Končily mi přesně u bradavek. Jako vždycky jsem si nechala viset pár volných pramínků podél tváře, protože mi to připadalo svůdné. Aspoň u jiných holek se mi to líbilo.

Andrew taky vypadal, že se mu to líbí. Natáhl se a nabral jeden pramínek do prstů. Zrudla jsem, ale snad jen v duchu.

„Kotě, teď si nedělám srandu… seš úžasná.“

„Díky…“ Ježíši, to snad ne… jo: Zachichotala jsem se.

Přejela jsem po něm pohledem shora dolů. Měl džíny, tričko a černé martensky, jenže mně stejně připadal jako ten nejvíc sexy kluk na světě… bez ohledu na to, co si vzal na sebe.

Vyšli jsme ven. Už na schodech se po mně pár chlápků otočilo. Myslím, že Andrewovi to neušlo.

Pyšně si vykračoval vedle mě a já měla tvář rudou jako rajče.

Nejdřív jsme zašli do jednoho podniku a asi hodinu poslouchali tamní kapelu. Ale když jsem si chtěla dát něco k pití, chtěli vidět moji průkazku, takže mě Andrew odvedl do jiného baru o kus dál v ulici. „Je to vždycky sázka do loterie,“ prohlásil. „Většinou tě budou legitimovat, ale tu a tam narazíš na podnik, kde jim je to jedno.“

„No, za chvíli už to nebudu muset řešit. Jednadvacet mi bude za pět měsíců.“ Přecházeli jsme rušnou křižovatku, takže jsem ho chytila za ruku.

„V autobuse jsem si myslel, že je ti tak sedmnáct.“

„Cože, sedmnáct?!“ Doufala jsem, že takhlemladě zase nevypadám.

„Promiň,“ pokrčil rameny. „Znal jsem jednu patnáctiletou, co vypadala na dvacet. Dneska se to těžko hádá.“

„Ale vážně – to vypadám na sedmnáct?“

„Ne, vypadáš na dvacet,“ uklidnil mě. To se mi ulevilo.

Bar, kam jsme dorazili, byl menší než ten předtím. Lidi v něm vypadali jako směs mezi čerstvými absolventy univerzit a bujarými třicátníky. Vzadu stálo několik kulečníkových stolů. Světlo svítilo jen tlumeně, většina ho vycházela právě ze zářivek nad těmi stoly a z chodby vpravo, která vedla k toaletám. Ve vzduchu se vznášel hustý cigaretový dým (v tom minulém podniku se nekouřilo), ale to mi tak nevadilo. K cigaretám žádný vztah nemám, ale připadalo mi, že jejich kouř k barům patří. Bez něj jako by byly nahé.

Z reproduktorů u stropu se linula nějaká známá rocková hudba. Vlevo stálo menší pódium, kde obvykle hrály skupiny, ale dneska tam žádná nebyla. To ale nijak neomezovalo mejdanovou atmosféru, která jako by přímo visela ve vzduchu. Ale když mi chtěl Andrew něco říct, sotva jsem ho slyšela.

„Umíš hrát kulečník?“ zahulákal mi do ucha.

Křikla jsem na něj: „Hrála jsem to jen párkrát, a vůbec mi to nešlo!“

Zatahal mě za ruku a vydali jsme se ke stolům. Proplétali jsme se přitom opatrně mezi lidmi, kteří stáli doslova v každém volném prostoru.

„Sedni si tady,“ ukázal mi. Byli jsme teď trochu dál od reproduktorů, takže tu bylo líp slyšet.

„Tenhle stůl je volnej.“

Posadila jsem se na vysokou stoličku ke kulatému stolku u zdi. Hned vlevo za ním začínalo schodiště, které vedlo do patra. Když jsem viděla procházet číšnici, štítivě jsem odstrčila popelník plný nedopalků ke kraji stolu.

Andrew se dal do řeči s jedním chlápkem u kulečníku. Nejspíš se domlouval, že by se zapojil do hry.

„Pardon,“ omluvila se servírka, sebrala plný popelník a vyměnila ho za čistý, který položila na stůl dnem vzhůru. Pak otřela desku mokrým hadrem, i pod popelníkem.

Usmála jsem se na ni. Byla to hezká černovláska, nejspíš ne o moc starší než já. Obratně držela tác jednou rukou.

„Co si dáte?“

Teď jsem měla šanci zatvářit se jako dávno zletilá. „Heinekena, prosím.“

„Dva,“ ozval se Andrew, který k nám přistoupil od kulečníku s tágem v ruce.

Číšnice ho přejela důkladným pohledem, takže jsem hned věděla, jak se cítil on, když po mně tam v hotelu pokukovali chlapi. Pak přikývla, věnovala mi pohled typu ty-máš-ale-kliku a odkráčela.

„Ten chlápek jen dokončí hru, a budeme mít volnej stůl,“ oznámil mi Andrew a posadil se na stoličku ke mně.

Vzápětí se objevila číšnice se dvěma pivy.

„Když budete něco potřebovat, mávněte,“ doporučila nám, než odešla.

„Nechtěla po tobě průkaz,“ poznamenal Andrew.

„Ne, ale to neznamená, že ho nebude chtít časem. Stalo se nám to v jednom baru v Charlotte. Byly jsme už s Natalií skoro opilý, když po nás najednou chtěli dokumenty. A pak nás hned vyhodili.“

„Tak si to užívej, dokud můžeš.“ Usmál se a zvedl si sklenici piva ke rtům. Já taky.

Začala jsem si říkat, že jsem si neměla brát kabelku, protože bych ji aspoň nemusela pořád hlídat. Když jsme šli hrát kulečník, vzala jsem ji s sebou a položila si ji k noze stolu. Kolem nás teď skoro nikdo nebyl, takže jsem se o ni tolik nebála.

Andrew mě zavedl ke stojanu s tágy. „Tak který? Vyber si takový, co ti bude dobře sedět v ruce.“ Tak tohle bude ještě zábavný. Myslí si, že mě něco naučí.

Tvářila jsem se jakoby nic, prohlédla si všechny ty tyčky a vybrala si jednu z nich. Přejela jsem rukou po celé délce a podržela tágo tak, jako bych se jím chtěla trefit do koule. Věděla jsem, že teď vypadám přesně jako typická blbá blondýna, ale to byl taky můj záměr.

„Tohle bude asi dobrý,“ pokrčila jsem rameny.

Andrew narovnal koule do trojúhelníkové ohrádky, zkontroloval jejich polohu, odstranil zábranu a hodil ji na poličku pod stolem. Pak se otočil ke mně.

„Chceš udělat rozstřel?“

„Ne, můžeš ty.“

Chtěla jsem jen vypadat sexy, když jsem se opírala o stůl s tágem v ruce. Andrew přikývl, ošetřil si koneček tága křídou a odložil ji.

„Jestlis to už hrála,“ začal, „tak základní pravidla asi znáš. Ty budeš mít půlky, dejme tomu – napůl barevný. Já celý. Musíš ty svoje poslat do díry, ale můžeš strkat jen do bílý koule. Když do ní strčíš tak, že do díry spadne některá moje, tak máš smůlu a pomohlas mi.“

Bylo to legrační. Ale naběhnul si sám. Kývla jsem.

„A co černá koule?“ Ukázala jsem na tu s osmičkou.

„Když ji pošleš do díry dřív, než tam napadají všechny tvoje půlky, prohrálas. Když pošleš do díry bílou, hraju dvakrát za sebou já. Osmičku můžeš poslat do díry až úplně naposled.“

„To je všechno?“ Taky jsem si natřela špičku tága křídou.

„Prozatím jo,“ odpověděl. Asi měl pocit, že víc se mi toho do hlavy nevejde.

Ustoupil trochu od stolu, naklonil se, uchopil tágo pravačkou a obratně vsunul jeho zúžený konec do prstů levačky. Párkrát s ním pohnul, aby se ujistil, že se mu tak bude dobře mířit. Pak udeřil do bílé koule a ostatní se rozletěly po stole.

Umí, pomyslela jsem si.

Jeho úder potopil jednu celou a jednu půlku.

„Tak jaký chceš?“ ozval se Andrew.

„Co jaký?“ dál jsem hrála hloupou.

„Jaký koule – pořád si ještě můžeš vybrat.“

„Hm, tak ty, jaks říkal – půlený,“ zatvářila jsem se, jako by mi to až teď došlo.

Byla řada na mně, takže jsem obešla stůl a hledala nejvhodnější pozici. „Budeme hlásit, kterou kouli teď chceme vnořit?“ zeptala jsem se.

Andrew se na mě udiveně podíval. „Prostě si vyber nějakou půlenou, o který si myslíš, že bys ji mohla poslat do díry, a hraj.“

Fajn. Ale nemůže říct, že jsem ho nevarovala.

„Co něco vsadit do hry?“ navrhla jsem. Zatvářil se překvapeně. Pak vychytrale.

„Určitě to tak chceš?“

„Jasně. Chci hrát o svou svobodu.“

Andrew se zamračil. Ale jeho neodolatelné rty se vzápětí zvlnily potměšilým úsměvem, když mu došlo, že nejspíš kulečník vůbec nezvládám.

„No, nebudu tvrdit, že se mě tvoje přání trochu nedotklo,“ prohodil pobaveně, potěžkal tágo v ruce a opřel si koneček o podlahu. „Ale sázku přijímám.“

Když už jsem si myslela, že domluvil, zvedl ukazováček. „Plus, když vyhraju já, tak to pravidlo budeš-dělat-co-ti-řeknu posuneme na úplně novou úroveň.“

Tentokrát jsem obočí zvedla já.

„Na jakou novou úroveň?“ zeptala jsem se nedůvěřivě.

Andrew opřel tágo o stůl a položil obě dlaně na okraj zeleného plátna. Naklonil se tak, že mu světlo dopadalo do obličeje. Usmíval se tak zlověstně, až mě z toho zamrazilo v zádech.

„Bereš, nebo ne?“ vyzval mě.

Byla jsem si jistá, že nad ním dokážu vyhrát, ale teď jsem se trochu vyděsila. Co když je vážně lepší než já, a já prohraju? Takže budu muset jíst brouky a vystrkovat na lidi nahý zadek z jedoucího auta? Přesně ty věci, které jsem mu sama na začátku nasadila do hlavy, ale on navrhl, že si to necháme na později? Samozřejmě jsem tu hru mohla kdykoli zarazit, ale především jsem se nechtěla dostat do situace, kdy bych se tak musela rozhodovat.

A co když ten nový stupeň bude… sexuální povahy? Ach. Tak v tom případě… ať radši vyhraje Andrew.

„Domluveno.“

Potměšile se ušklíbl a ustoupil od stolu. Tágo si vzal do ruky.

Skupinka mladých, která zrovna skončila u vedlejšího stolu, nás teď začala pozorovat.

Naklonila jsem se nad stůl, připravila si tágo stejně jako předtím Andrew, proklouzla s ním v prstech dopředu a zpátky, a zasáhla bílou kouli. Narazila na jedenáctku, ta do patnáctky, patnáctka do desítky. Obě poslední půlky sklouzly do otvoru.

Andrew mě pozoroval a tágo držel svisle v jedné ruce.

Nazdvihl obočí. „Štěstí začátečníka, nebo se ti povedlo mě oblafnout?“

Zakřenila jsem se a obešla stůl, abych se připravila na svůj další strk. Neodpověděla jsem, visela jsem očima na stole. Schválně jsem si vybrala takovou pozici, abych se nad stůl musela předklonit co nejblíž k Andrewovi (nenápadně jsem sklouzla očima k výstřihu, abych se ujistila, že moje prsa zůstala tam, kde mají, a že neposkytuju těm klukům od vedlejšího stolu zábavnou podívanou). Zamířila jsem a poslala do otvoru svoji devítku.

„Oblafla jsi mě,“ ozval se za mnou Andrew. „A zesměšnila.“

Narovnala jsem se a potměšile se mu zadívala do očí, než jsem obešla stůl k dalšímu strku.

Tenhle jsem úmyslně zkazila. Koule byly postavené tak, že by mi stačilo jednou správně šťouchnout, a vítězství jsem měla v kapse. Ale nechtěla jsem, aby to bylo tak snadné.

„Sakra, tak s tímhle na mě nechoď, kotě,“ ozval se vedle mě Andrew. „Necháváš mě ze soucitu, abych si taky šťouchnul? Tu třináctku by potopilo i dítě.“

„Uklouzly mi prsty.“ Vyhnula jsem se mu pohledem.

Zavrtěl svou krásnou hlavou a přimhouřil na mě oči. Věděl moc dobře, že lžu.

Pokračovali jsme. Andrew potopil bez potíží tři koule po sobě, ale pak minul sedmičku. Já poslala do díry jednu svoji. Pak jsme oba obcházeli stůl a snažili se najít co nejlepší úhel pro další šťouch, ale vždycky jsme minuli. Aspoň tak hra mohla pořád pokračovat.

Když přišla řada zase na mě, byly na zeleném plátně už jenom tři koule: jeho čtyřka, bílá koule a černá osmička. Ta byla o pár centimetrů dál od obou děr, než aby se dala bezpečně poslat dolů. Ale já věděla, jak na to: poslat ji k pravé hraně stolu, tam se odrazí doleva, a vlevo se potopí.

To už nás začali pozorovat dva další chlapíci (bezpochyby kvůli tomu, co jsem měla na sobě – slyšela jsem, jak se polohlasně baví o mých „kozách“ pokaždé, když jsem se sehnula). Nenechala jsem se od nich rozptylovat, ale všimla jsem si, že Andrew na nich visí očima. Vzrušovalo mě, že na mě tak žárlí.

Ukázala jsem tágem na stůl. „Levá kapsa.“

Obešla jsem stůl a přidřepla si tak, abych měla obličej v jedné rovině s hranou stolu. Pak jsem se postavila a znova posoudila pohledem postavení bílé koule a osmičky. Naklonila jsem se ke stolu. Jedna, dva, tři. Lehce jsem šťouchla do bílé, ta ve správném úhlu narazila do osmičky, poslala ji vpravo, vlevo… a koule hladce zmizela v levé díře.

Diváci něco tlumeně vykřikovali, ale nevěnovala jsem jim pozornost. Andrew se na mě z druhé strany stolu zeširoka usmíval.

„Seš dobrá, holka,“ prohlásil a začal rovnat koule. „Takže teď seš volná.“

Nemohla jsem si nevšimnout, že to vyslovil trochu smutně, ale snažil se to zklamání zamaskovat.

„Ne,“ odmítla jsem. „Nestojím o svobodu – teda pokud nejde o to, že můžu odmítnout jíst brouky nebo vystrkovat zadek z okýnka. Jinak se ráda nechávám ovládat.“

Andrew se usmál.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Zahráli jsme si ještě jednu hru, kterou vyhrál on, a ne proto, že bych ho nechala. Pak už jsem si chtěla sednout, protože mě ty nové boty začaly tlačit. Měla jsem dvě piva, ale zatím na mě nijak nezapůsobila, leda snad že jsem měla trochu těžší nohy. Objednala jsem si třetí, abych se trochu rozjařila.

„Nezahrál by sis, kámo?“ zeptal se Andrewa kluk s tágem v ruce. Andrew se na mě podíval. Mávla jsem na něj.

„Jen běž, já jsem v pohodě – přečtu si esemesky a trochu si odpočinu.“

„Tak jo, kotě,“ souhlasil, „ale kdybys chtěla jít, než dohraju, stačí říct.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ho znova. „Běž už hrát.“

Usmál se na mě a poodešel ke kulečníku, jen o pár kroků dál od našeho stolku. Položila jsem si kabelku do klína a začala hledat telefon.

Bylo to přesně tak, jak jsem předpokládala: Natalie mi zasekala telefon zprávami, bylo jich tam celkem šestnáct nových. Aspoň že se mi nesnažila volat. Máma se neozvala, ale došlo mi, že je víkend a že odjela se svým přítelem na tu okružní plavbu. Doufala jsem, že si s ním užívá aspoň tak, jako si užívám já.

Z reproduktorů u stropu se začala řinout nová písnička. Všimla jsem si, že se počet lidí uvnitř od chvíle, kdy jsme přišli, tak ztrojnásobil. Měla jsem dobrý výhled na Andrewa, viděla jsem, jak se mu pohybují rty, když něco říkal svému protihráči. Když se kolem mihla číšnice, objednala jsem si další pivo a pustila se do čtení esemesek. Pak jsem Natalii odepsala a začaly jsme si vyměňovat zprávy, ale jen nezávazné informace typu, co dneska dělala a kam jde večer. Věděla jsem, že Nat ve skutečnosti umírá touhou zjistit něco o tom, co dělám v New Orleansu s „panem Tajemným“, jako On vypadá (vždycky přirovnávala lidi ke slavným hercům), a jestli už jsem před ním „roztáhla nohy“. Vyjadřovala jsem se jen mlhavě, abych si ji vychutnala. Zasloužila si to, sakra. A taky jsem pořád ještě nebyla schopná se o Andrewovi s někým bavit. Jako kdyby, já nevím… kdybych se s tím někomu svěřila, potvrdila jeho existenci a přiznala, co spolu podnikáme, nějak bych to celé zakřikla. Přivolala bych na nás smůlu. Zkazila bych to. Třeba bych se za chvíli probrala vedle Blakea v posteli a zjistila, že mi tam na střeše nasypal něco do pití a celé to putování s Andrewem byla jen moje halucinace.

„Jsem Mitchell,“ ozvalo se nade mnou. Ucítila jsem silný závan whisky a levné pánské kolínské.

Byl to naprosto průměrný chlap, ten typ frajera, ale zase ne moc velkýho frajera. Oči měl zarudlé, stejně jako blonďák, který stál vedle něj.

Vyhýbavě jsem se usmála a podívala se na Andrewa, který už k nám mířil. Frajer se podíval na prázdnou stoličku, a pak zase na mě.

„Camryn?“ ozval se za ním Andrew. „Dobrý?“

„Jo, dobrý,“ ujistila jsem ho.

Frajer se otočil k Andrewovi. „Říká, že je to v pohodě,“ pronesl vyzývavě.

Jenže já to nemyslela tak, aby mě Andrew nechal na pokoji, a on to dobře věděl. Jen ten pitomec to nechápal.

„Je tady se mnou,“ ozval se Andrew. Snažil se mluvit klidně, asi kvůli mně. Oči se mu leskly zuřivostí.

Blonďák se zachechtal.

Frajer se na mě podíval. „To je tvůj přítel, jo?“

„Ne, ale –“

Nenechal mě domluvit, ale otočil se posměšně k Andrewovi. „Nejseš její bouchač, tak odpal,

kámo.“

Zuřivost v Andrewově pohledu dostoupila vrcholu. Viděla jsem, že už se moc dlouho ovládat nedokáže.

Postavila jsem se.

„Třeba si s náma chce povídat,“ ozval se frajer a znova zahoupal pivem. Nevypadal opile, jen trochu moc rozjařeně.

Andrew přistoupil blíž a naklonil hlavu ke straně, jako by ty dva odhadoval.

„Camryn, chceš si s nima povídat?“

Věděl, že ne, jen tak vtíral ocet do rány tomu namyšlenému chlápkovi.

„Ne, nechci.“

Andrew škubl hlavou ke dvojici a já viděla, jak se mu rozšířily nosní dírky. „Takže pohněte prdelema a zmizte, jestli si chcete uchovat zuby v dásních.“

Hlouček, který předtím pozoroval hru kolem kulečníkových stolů, se teď soustředil na nás.

Blonďák, který byl zřejmě moudřejší než jeho kamarád, položil frajerovi ruku na rameno. „Poď, kámo, dem.“ Kývl bradou tam, kde asi předtím seděli.

Jeho přítel ho odstrčil a vykročil proti Andrewovi. To stačilo.

Andrew vyrazil s tágem. Švihl s ním frajerovi přes hrudník tak, že ho přiměl ucouvnout a vyrazil mu dech. Ten pitomec udělal pár klopýtavých kroků dozadu a zachytil se okraje našeho stolu. Vyjekla jsem a chytila na poslední chvíli kabelku, než se stůl i s frajerem poroučel k zemi. Sklenice s mým pivem se roztříštila. Než se chlápek stačil zvednout, Andrew se na něj vrhnul a začal ho zasypávat ranami pěstí.

Pokusila jsem se ucouvnout ke schodišti, ale to už se lidi hrnuli k nám, aby líp viděli, takže jsem nemohla nikam.

Blonďák skočil Andrewovi na záda a chytil ho za krk, aby ho strhnul ze svého kamaráda. A já skočila na něj. Začala jsem ho mlátit ze strany do hlavy, ale překážela mi v tom kabelka, kterou jsem musela držet na rameni. Andrew se ale blonďáka snadno zbavil sám, shodil ho ze sebe, otočil si ho a nakopl ho do zadku, takže ten se bezmocně rozplácnul tváří na podlaze.

Andrew mě chytil za ruku. „Vypadni odsud, kotě!“ Strčil se mnou do davu lidí za námi a okamžitě se zase otočil k útočníkům.

Frajer se konečně vyhrabal na nohy, ale netrvalo dlouho a schytal od Andrewa dvě rány do čelisti ze stran a jednu pořádnou zespoda. Z pusy mu vystříkla krev a viděla jsem, jak mu na podlahu vyletěl zub. Frajer vrazil zády do dalšího kovového stolku a povalil ho taky. Když se na Andrewa vrhnul znova blonďák, zapojil se do rvačky ten kluk, se kterým hrál Andrew předtím kulečník. Ujal se blonďáka, takže teď to bylo dva na dva a Andrewovi zbyl frajer.

Než se davem protlačili vyhazovači, aby rvačku ukončili, Andrew už tomu hajzlovi zasadil dvě rány, po kterých mu zůstanou monokly kolem obou očí. A další do nosu, ze kterého mu už crčela krev. Frajer se kymácel, když ho jeden ze svalovců zachytil a začal táhnout pryč.

„Já jdu sám,“ ohradil se Andrew a shodil z ramene ruku druhého vyhazovače. Druhou dlaní si otřel pramínek krve pod nosem. „Mě nikdo vyhazovat nemusí.“

Rozběhla jsem se k němu a on mě chytil za ruku.

„Jsi v pořádku, Camryn? Neublížil ti?“ Přejížděl po mně důkladným, znepokojeným pohledem.

„Ne, dobrý, hlavně už poď.“

Přitáhl si mě k sobě, objal mě kolem těla a začal se se mnou tlačit davem k východu. Lidé se před námi rozestupovali.

Když jsme se dostali na ulici, hudba, která se z baru vyvalila za námi, po zavření dveří ztichla. Ti dva idioti se dostali ven před námi a teď šli po druhém chodníku rychle pryč, frajer si tiskl dlaň ke

krvácejícímu obličeji. Myslím, že mu Andrew zlomil nos.

Andrew se zastavil na chodníku a vzal mě za paži. „A teď vážně, Cam, nebolí tě něco? Jestli tě ten sráč praštil, přísahám, že z něj vymlátím duši.“

Dojalo mě to. I ten starostlivý výraz v jeho pohledu… chtělo se mi ho políbit.

„Myslím to vážně,“ ozvala jsem se. „To já jsem uhodila toho blonďáka, a ne jednou, když jsem na něj zezadu skočila.“

Andrew zvedl ruku a vzal mě za bradu. Pátravě se na mě zadíval, jako by tomu nevěřil.

„Jsem v pořádku,“ ujistila jsem ho znova. Políbil mě na čelo.

Pak mě chytil za ruku. „Jdeme do hotelu.“

„Ne,“ zaprotestovala jsem. „Tak příjemně jsme si užívali. A já si vůbec nestačila vypít to poslední pivo.“

Andrew naklonil hlavu ke straně a jeho pohled se proteplil.

„Tak kam chceš jít?“

„Do jinýho klubu,“ navrhla jsem. „Třeba do nějakýho víc zastrčenýho?“

Andrew si ztěžka vzdychl a sevřel mou ruku. Přejel mě pohledem zdola nahoru, od nalakovaných nehtů na nohou, které mi vykukovaly ze střevíců bez špičky, až po černý top bez ramínek, který nejspíš potřeboval trochu narovnat.

Vytáhla jsem ruku z jeho a posunula si látku tak, aby mi zakrývala prsa. Trochu jsem povytáhla výstřih ke krku.

„Hrozně se mi v tom líbíš,“ přiznal. „Ale pro přiopilý pitomce je to asi moc velký pokušení.“

„Přece se nebudu vracet do hotelu pro něco jinýho na sebe.“

„To nemusíš. Ale jestli máme jít do dalšího klubu, musíš mi něco slíbit,“ natáhl se zase po mé ruce.

„Co?“

„Budeš předstírat, že seš moje holka,“ navrhnul. Kolem rtů se mi objevil úsměv. „Tak se po tobě aspoň chlapi přestanou vrhat a zkoušet tě ošukat.“

Odmlčel se a podíval se na mě. „Ledaže bys chtěla, aby se na tebe vrhali?“

Zavrtěla jsem pobaveně hlavou. „Ne, to nechci. Nevinný flirtování je fajn, pomáhá mi zvednout sebevědomí. Ale tamto… už ne.“

„Tak domluveno. Dneska večer seš moje sexy holka, což znamená, že pak pudeme spolu do postele a já se postarám o to, abys zase tak hezky sténala.“ Na rtech se mu objevil chlapecký úsměv, který jsem na něm měla tak ráda.

Mezi nohama jsem ucítila zašimrání. Ztěžka jsem polkla a přimhouřila na něj oči.

Mnohem radši jsem u něj viděla dolíčky než tu stravující zuřivost jako předtím. I když se nedalo popřít, že i tak byl sexy.

„Ne že by se mi to nelíbilo – líbit je vlastně slabý slovo –, ale už ti to nedovolím.“ Zatvářil se zaskočeně a trochu ublíženě. „Proč ne?“

„Protože… prostě ne. Poď sem.“

Položila jsem mu paže kolem krku a přitáhla si ho k sobě.

A pak jsem ho něžně políbila a nechala svoje rty chvíli na jeho.

„Co to děláš?“ zašeptal.

Sladce jsem se na něj usmála. „Dostávám se do role.“

Ve tváři se mu objevilo pobavení. Obrátil si mě bokem k sobě, položil mi paži kolem pasu a zamířili jsme spolu na Bourbon Street.

Andrew

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Třeba by to s Camryn mohlo vyjít. Třeba bych to dokázal ukočírovat. Proč se pořád mučím tím, že si odpírám, po čem ve skutečnosti nejvíc toužím? Není už načase vzít si to, na co mi už nezbývá moc času? Třeba by to tentokrát dopadlo jinak, neskončila by zničená a zoufalá jako po svém prvním vztahu. Taky bych se mohl vrátit k Marstersovi a zjistit, jaké mám ještě šance. Ale co když ji nechám odejít, už ji nikdy neuvidím, a Marsters mi neřekne nic víc, než že už jsem to podělal?

Do prdele!Tohle nikam nevede.

Zapadli jsme s Camryn do dvou dalších barů ve Francouzské čtvrti. V jednom po ní průkaz vůbec nechtěli, ve druhém ano, ale protože má jednadvacáté narozeniny letos v prosinci, číšnici asi uspokojil rok narození a dál to nezkoumala. Jenže teď byla tak opilá, že jsem měl pochybnosti, jestli vůbec zvládne dojít do hotelu.

„Zavolám taxík,“ navrhnul jsem a přidržoval si ji u sebe na chodníku.

Z baru za námi vyšli další lidé. Pár jich už vrávoralo na chodníku s námi.

Pevně jsem přidržel Camryn v pase. Natáhla ruku a chytila se mě zepředu za rameno. Sotva dokázala udržet hlavu zpříma.

„Dobrej nápad,“ pronesla ztěžka.

Měl jsem strach, že se buď složí, nebo pozvrací. Snad s tím aspoň počká až do hotelu.

Cesta taxíkem naštěstí proběhla bez nehod a před hotelem jsem Camryn pomohl vystoupit. Už se neudržela na nohou, takže jsem ji radši vzal do náruče. Přenesl jsem ji k výtahu, zatímco jí zakloněná hlava visela nad ohybem mého lokte a nohy se pohupovaly na druhé straně. Lidé na nás zírali.

„Náročný večer?“ zeptal se muž, který nastoupil do kabinky se mnou.

„No jo,“ přikývl jsem. „Někdo prostě neumí pít.“

Muž vystoupil o pár pater výš, dveře se za ním s cinknutím spojily a stoupali jsme výš. Ještě dvě poschodí. Vynesl jsem ji z kabinky a zamířil k našim pokojům.

„Kde máš kartu k pokoji, kotě?“

„V kabelce…,“ hlesla slabě. Aspoň že je při vědomí.

Pořád jsem ji jednou rukou držel a druhou jsem rozepnul její kabelku. Normálně bych zažertoval, že se dámských kabelek k smrti bojím a jestli tam náhodou nemá něco, co by mě mohlo pokousat, ale teď jsem neměl náladu na žerty.

Tohle bude dlouhá noc.

Odemkl jsem, vešel dovnitř a kopnutím zavřel dveře. Odnesl jsem Camryn k posteli a položil ji tam.

„Je mi příšerně,“ zasténala.

„Já vím, kotě. Musíš se z toho vyspat.“ Zul jsem jí boty a odhodil je na zem.

„Ne, já asi – asi budu –“ překulila se na kraj postele a začala na zem zvracet.

Chňapl jsem koš na odpadky, který stál vedle nočního stolku, a většinu toho ještě zachytil, ale pokojská asi nebude ráno moc nadšená. Zvracela dlouho, což mě překvapilo, protože toho dneska moc nesnědla. Když přestala, zhroutila se na polštář. Z koutků očí jí stékaly slzy, které jí při té námaze vyhrkly. – Snažila se na mě podívat, ale věděl jsem, že nedokáže zaostřit pohled.

„Je tady tak horko,“ zasténala.

„Tak jo.“ Vstal jsem a zesílil klimatizaci na plný výkon.

Potom jsem se vydal do koupelny, namočil ručník ve studené vodě a vyždímal ho. Pak jsem se

vrátil k posteli a otřel jí s ním obličej.

„Promiň,“ zasténala. „Neměla jsem už pít tu vodku. Teď tady musíš po mně uklízet…“ Otřel jsem jí tváře a čelo, zastrčil jí volné pramínky za uši a omyl jí pusu.

„Neomlouvej se,“ zarazil jsem ji. „Záleží jen na tom, že ses bavila. To je hlavní.“ Ušklíbnul jsem se. „A navíc toho teď můžu zneužít…“

Pokusila se usmát a zvednout ruku, aby mě z legrace plácla, ale i na to byla moc slabá. Její grimasa se změnila v bolestnou a na čele jí vyrašil pot.

„Ach ježíši…“ Pokusila se vysoukat do sedu. „Potřebuju na záchod.“

Pomohl jsem jí tam. Když jsem ji pustil, skoro se skácela na porcelánovou mísu. Chytila se jí pevně rukama a dávila naprázdno. Z očí jí tekly slzy.

„Měla sis dát se mnou ten steak.“ Stál jsem za ní a přidržoval jí copy. Taky jsem jí držel mokrý ručník na zátylku. Bolelo mě to s ní, když jsem viděl, jak se její tělo křečovitě zmítá, ale skoro nic z něj nevychází.

Když skončila, zhroutila se na podlahu.

Pokusil jsem se jí pomoct na nohy, ale nechtěla.

„Nech mě tady ležet, prosím… ty dlaždičky jsou tak příjemně studený… pomáhá mi to.“

Dýchala jen mělce. Slabě opálenou pleť měla popelavě bledou. Namočil jsem ručník znova do studené vody a omyl jí obličej a krk a nahá ramena. Pak jsem jí rozepnul džíny a stáhl je z ní. Byly tak těsné, že měla břicho a stehna celé otlačené.

„Neboj, nebudu tě sexuálně obtěžovat,“ zažertoval jsem, ale neodpověděla mi. Usnula. Spala s tváří položenou na tvrdých dlaždicích.

Věděl jsem, že kdybych ji teď zkusil přenést, nejspíš by se probudila a zase by se jí udělalo špatně. Ale nemohl jsem ji nechat takhle ležet vedle záchodu. A tak jsem se schoulil vedle ní a otíral jí ručníkem čelo a paže a ramena, dokud jsem neusnul vedle ní.

Nikdy by mě nenapadlo, že bych byl schopný usnout za střízliva na podlaze koupelny. Ale vedle ní bych asi dokázal spát kdekoli, a myslím to vážně.

Camryn

Dveře do mého pokoje se otevřely. Škvírou v závěsech dovnitř svítilo jasné světlo a dopadalo ze strany na postel. Škubla jsem sebou, jako bych byla upír, a odsunula se z jeho dosahu. Chvílemi jsem zmateně uvažovala, proč ležím v posteli v topu, který jsem měla na sobě včera, a v purpurových spodních kalhotkách. Na posteli nebyly žádné lůžkoviny, jen prostěradlo. Došlo mi, že polštář a deku jsem zřejmě pozvracela a Andrew to sundal.

„Je ti líp?“ Andrew vešel dovnitř s kbelíkem ledu v jedné ruce a lahví Spritu a kelímky ve druhé. Posadil se vedle mě a naskládal to na noční stolek. Pak rozdělal Sprite.

V hlavě mi škubalo a měla jsem zase pocit, že se každou chvíli pozvracím. Nenávidím kocovinu. Radši bych si přerazila nos nebo tak něco, než abych musela bojovat s tak příšernými následky. Už se mi to stalo jednou. Řekla bych, že se to v ničem neliší od následků otravy – aspoň jak mi to popisovala Natalie, která jednou měla otravu alkoholem: „Když se vzbudíš, připadáš si, jako by se ti vysralo na hlavu celý peklo.“

„Není mi líp,“ zaúpěla jsem. Sotva jsem promluvila, zabolelo mě vzadu v hlavě a za ušima. Zavřela jsem pevně oči a místnost se začala houpat.

„Tak to teda snášíš těžce, kotě,“ ozval se Andrew a já ucítila dotek ledu zezadu na krku.

„Můžeš prosím tě zatáhnout ten závěs?“

Okamžitě se zvedl. Slyšela jsem ho, jak přechází pokoj a narovnává látku závěsů. Přitáhla jsem si pokrčené nohy k hrudi a přikryla se uvolněným prostěradlem. Zůstala jsem bez hnutí ležet stulená do klubíčka a tiskla si obličej k matraci.

Andrew vybalil kelímky z igelitu. Slyšela jsem, jak hází dovnitř led. Pak na ně nalil Sprite a slyšela jsem, jak chrastí s lahvičkou tablet.

„Vem si to.“ Posadil se ke mně na postel a natáhl dlaň k mému obličeji. Druhou dlaň mi položil na nohu.

Pomalu jsem otevřela oči. Z kelímku trčelo brčko, abych nemusela zvedat hlavu z postele. Natáhla jsem se a vzala si z jeho dlaně tři Advily proti bolesti. Strčila jsem je do pusy a zapila dostatečným množstvím Spritu.

„Prosím, řekni, že jsem včera neudělala nic příšerně trapnýho.“ Dokázala jsem ho sledovat jenom škvírkou očí.

„Vlastně udělala,“ zašklebil. „Řeklas jednomu chlapovi, že seš za mě šťastně provdaná a že chceme mít čtyři děti – možná pět, už nevím přesně. A když se na mě začala lepit ta holka, vyskočilas ze židle a namířila jí nehty do obličeje. Byla s tebou fakt zábava.“

Měla jsem pocit, že se znova pozvracím.

„Tos mi nemoh zalhat? Je to tak trapný!“

Hlava mě rozbolela ještě víc. Netušila jsem, že to ještě vůbec jde. Slyšela jsem, jak se tiše směje, a pokusila se otevřít oči ještě víc.

„Ale já lžu, kotě.“ Natáhl se a přejel mi po čele mokrým ručníkem. „Vlastně ses celou dobu držela dobře, i cestou taxíkem.“ Viděla jsem, jak po mně přejíždí pohledem. „Promiň, musel jsem tě svlíknout – ne že bych si to neužil, ale dělal jsem to z vrozenýho samaritánství.“ Tvářil se velice ušlechtile, takže jsem nedokázala potlačit úsměv.

A pak jsem zavřela oči a usnula.

Spala jsem pár hodin, než na dveře zaklepala uklízečka. Slyšela jsem, jak jí jde Andrew otevřít.

„Ano, pojďte dál. Já ji odnesu vedle k sobě, abyste tady mohla uklidit.“

Do pokoje vešla starší žena v uniformě pokojské a s příšerným rudým přelivem na hlavě. Andrew přešel k posteli.

„Pojď, zlato,“ ozval se a sklonil se ke mně. Objal mě kolem těla a nazdvihl z postele. „Ať tady paní může uklidit.“

Asi bych to dokázala dojít i po svých, ale proč bych se bránila? Mně se v jeho náruči moc líbilo.

Když jsme procházeli kolem stolku s televizí, natáhla jsem se pro svoji kabelku. Andrew mi ji podal, abych si ji mohla přidržet na prsou. Opřela jsem se zase čelem o jeho hruď.

Ve dveřích se zastavil a otočil se na pokojskou.

„Omlouvám se za ten nepořádek vedle postele. Máte za to u mě pořádný dýško.“ Vyšel se mnou na chodbu a odnesl mě do svého pokoje.

Nejdřív ze všeho uvnitř zatáhl závěsy a teprve pak mě položil na polštář.

„Doufám, že do večera ti bude líp,“ prohlásil.

„Co bude večer?“

„Další bar,“ informoval mě.

Našel svůj MP3 přehrávač pod polštářem u okna a položil ho na stolek k televizi.

„Ne, Andrewe, další bar už nezvládnu,“ zasténala jsem. „Už nechci pít. Nikdy, až do smrti už nebudu pít.“

Viděla jsem, jak se na mě přes pokoj ušklíbl.

„Tohle se říká vždycky,“ prohodil. „Dneska večer bych tě nenechal pít, ani kdybys usoudila, že chceš. Potřebuješ si dát aspoň jeden den pauzu mezi kocovinama, jinak by ses mohla za chvíli dát k Anonymním alkoholikům.“

„No, asi bych měla začít něco dělat, ne jenom pořád ležet v posteli. Jen mi teď připadá, že to nezvládám.“

„Rozhodně se musíš najíst, to je bez debaty. Vím, že se ti teď z pomyšlení na jídlo dělá zle, ale když si nic nedáš, neuleví se ti.“

„Máš pravdu – dělá se mi z toho blbě.“

„Topinky s vajíčkem nebo tak, něco lehkýho.“ Přešel ke mně. „Víš přece, jak to funguje.“

„Jo, to vím,“ zamumlala jsem zoufale. Kéž bych mohla lusknout prsty, a zase by mi bylo dobře.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Později odpoledne už mi bylo líp – ne úplně dobře, ale natolik, abych se mohla s Andrewem vydat tramvají na pár míst, kde jsme včera nebyli. Když se mi podařilo dostat do sebe dvě topinky a vejce, vydali jsme se po nábřeží do Akvária Audubon, kde jsme šli deset metrů dlouhým tunelem pod vodou a všude kolem nás plavaly ryby. Krmili jsme z ruky papoušky a prohlédli si výstavu o deštných pralesích. Viděli jsme rejnoky s jedovatými ocasy a fotili jsme se spolu telefonem – takové ty stupidní snímky, kde jsme se vzali kolem ramen a natáhli ruku s aparátem co nejdál. Když jsem se na fotky později dívala, překvapilo mě, jak se k sobě tiskneme tvářemi a usmíváme se jako dvojice, která si užívá nejlepší chvíle života.

Jenže my nejsme dvojice… a já zjistila, že si to musím připomínat. Život je čubka.

Ale zase… už nešlo vůbec o to, že nevím, co chci. Věděla jsem to. Už jsem o tom nemohla pochybovat, ale pořád jsem se toho bála. Ne Andrewa, ale té bolesti, kterou bych mohla zažít, kdyby mě opustil. Protože jsem tušila už teď, že by byla nesnesitelná. Vlastně jsem ji cítila už teď… a to mi ještě nic neudělal.

Měla jsem pocit, že jsem zapadla po kolena do něčeho, z čeho jen tak nevybřednu.

Když se nad New Orleansem znovu setmělo a lidé vyrazili do barů a restaurací, Andrew se mnou nastoupil na přívoz a přejeli jsme na druhý břeh Mississippi, kde jsme zašli do podniku nazvaného Old Point. Byla jsem ráda, že jsem si zase vzala žabky, ne lodičky na podpatku. Andrew na tom trval, protože říkal, že půjdeme kus cesty pěšky.

„Nikdy neodjedu z New Orleansu, abych sem nezašel,“ prohlásil Andrew.

„Takže seš štamgast?“

„Štamgast, co zajde jednou dvakrát do roka – jo, tak by se to dalo říct. Párkrát jsem tam hrál.“

„Na kytaru?“ zvědavě jsem se na něj podívala.

V opačném směru kolem nás prošlo pár lidí. Přisunula jsem se k Andrewovi, abych jim na chodníku udělala místo.

Pustil mou ruku a místo toho mě chytil v pase.

„Hraju na kytaru už od šesti. Ne že bych byl v šesti letech nějakej hudební génius, ale někde člověk začít musí. Až tak v deseti jsem hrál tak, že už se to dalo poslouchat.“

Vzdychla jsem. Udělalo to na mě dojem. „Tak to musíš mít hudební talent.“

„Asi jo. Když jsme vyrůstali, já byl ,muzikant‘ a Aidan ,stavitel‘.“ Podíval se na mě. „Pořád něco budoval, nějaký stavby, třeba dům na stromě na dvorku. A Asher byl ,hokejista‘. Táta hokej miloval skoro víc než box…“ Zase se na mě podíval. „No, ne úplně, jen skoro. Jenže Asherovi to dlouho nevydrželo, ve třinácti hokeje nechal.“ Tiše se zasmál. „Táta o to stál víc než brácha. Ashera doopravdy bavilo jen hrabat se v elektronice – snažil se komunikovat s mimozemšťanama. Od tý doby, co viděl film Kontakt, pořád pokládal kolem domu nějaký zařízení.“

Zasmáli jsme se.

„A co tvůj bratr?“ zeptal se Andrew. „Říkalas, že je ve vězení, ale jinak nic. Jaký jste měli předtím vztahy?“

Můj výraz zhořkl.

„Až tak do osmičky byl pro mě Colin bezvadnej velkej brácha. Pak se začal tahat s jedním zmetkem z naší čtvrti, Braxtonem Hiuxleym. Toho hajzla nenávidím. Ten ho zatáhnul do fetování a dělali spolu i jiný divoký věci. Táta se snažil Colina umístit do domova pro narušenou mládež, kde by si s ním věděli rady, jenže on odtamtud utíkal… a zkazil se tam ještě víc. Od tý doby to s ním šlo z kopce.“

Rozhlédla jsem se po lidech kolem nás. „Takže teď je tam, kde si zaslouží bejt.“

„Třeba se změní, až se vrátí domů. A zase to bude bezvadnej velkej brácha.“

„Třeba.“ Ale silně jsem o tom pochybovala.

Došli jsme na roh Pattersonovy a Olivierovy, kde stál bar Old Point. Zvenčí to vypadalo jako obyčejná dvoupodlažní historická budova s přístavkem z boku. Prošli jsme pod vývěsním štítem. Před budovou stálo několik plastových stolků a židliček, kde seděli kuřáci a hlasitě se bavili.

Zevnitř klubu se ozývala hudba.

Andrew podržel dveře a pustil ven odcházející dvojici. Pak mi podal ruku a vtáhl mě tam. Nebyl to velký podnik a vypadal útulně. Vzhlédla jsem k vysokým stropům, klouzala jsem pohledem po stěnách plných fotografií, zarámovaných licencí, starých kreslených plakátů a reklam na pivo. Pod dřevěným stropem se točilo několik větráků. Po pravé straně byl bar, kde jako obvykle visela na zdi televize. Číšnice, která stála za barem, zřejmě zahlédla Andrewa, protože zvedla ruku a zamávala mu.

Andrew se na ni usmál a zvedl dva prsty, jako by říkal, za pár minut jsem u tebe.

Vypadalo to, že všechny stoly jsou obsazené, a na parketu se tancovalo. U stěny na pódiu hrála kapela něco jako blues rock, a byli vážně dobří. Líbilo se mi to. Na stoličce seděl černoch se stříbrnou elektrickou kytarou, vedle něj stál běloch s akustickou, a za bubny trůnil další, mohutný běloch. Na pódiu stály ještě klávesy, ale na ty nikdo nehrál.

Musela jsem pořádně zamrkat, jestli se mi to nezdá, když jsem před sebou uviděla velkého černého psa. Díval se na mě a vrtěl ocasem. Natáhla jsem se a podrbala ho za ušima. Pes se pak spokojeně vrátil ke svému majiteli a lehl si pod stolek k jeho nohám.

Chvíli jsme postávali u vchodu, když si Andrew všiml trojice, která se začala zvedat od stolku u pódia. Vzal mě za ruku a táhl mě tím směrem. Konečně jsme se usadili.

Měla jsem pořád ještě kocovinu a bolest hlavy mě ještě nepřešla. Ale ten hluk tady uvnitř to kupodivu nijak nezhoršil.

Když jsme šli kolem baru, Andrew se usmál na číšnici, ukázal na mě a vlídně prohodil: „Tahle nebude pít.“

Než jsme si sedli, žena už stála u nás.

Byla to asi čtyřicátnice, se světle hnědými vlasy zastrčenými za uši. Usmívala se od ucha k uchu, když popadla Andrewa do mateřského objetí, až mě napadlo, jestli to není nějaká jeho teta nebo sestřenice.

„Už je to deset měsíců, Parrishi,“ poplácala ho rukama po zádech. „Kde se, sakra, furt flákáš?“ Usmála se na mě.

„A tohle je kdo?“ Tvářila se pobaveně, ale viděla jsem, že v jejím úsměvu jako by se skrývalo i něco dalšího… nějaká domněnka…

Andrew mě vzal za ruku a já se postavila, aby mě mohl představit. „To je Camryn. Camryn, tohle je Carla. Pracuje tady už tak dlouho, že zažila asi šest mejch příšernejch vystoupení.“

Carla ho hravě plácla do hrudi a otočila se ke mně. „Nenechte si nic nakukat, ten kluk umí zpívat.“ Mrkla na mě a stiskla mi ruku. „Ráda vás poznávám.“

Taky jsem se na ni usmála.

Zpívat?Já myslela, že tady jen hrál na kytaru. Netušila jsem, že taky zpívá. Ne že už by mi to nepředvedl, když jsme spolu zpívali Hotel California. I párkrát potom – jako by zapomněl, že jsem s ním v autě, nebo mu to bylo jedno – se nechal unést a rozezpíval se s některou svou oblíbenou písničkou z přehrávače.

Ale nenapadlo by mě, že vážně vystupuje na veřejnosti. Škoda že si nevzal kytaru. Moc ráda bych ho slyšela.

„Jsem moc ráda, že ses k nám vrátil,“ prohodila Carla a ukázala bradou na černocha na pódiu.

„Eddieho to taky potěší.“

Andrew se usmál a Carla zamířila zpátky k baru.

„Dáš si kolu nebo něco?“ zeptal se mě.

„Ne, zatím nic, díky.“

Zůstal stát, a když kapela dohrála, pochopila jsem proč. Ten černoch, Eddie, si Andrewa hned všiml, opřel kytaru o židli a vydal se k nám. Objali se stejně srdečně jako předtím s Carlou a já se zase postavila, aby mě Andrew představil.

„Parrishi, to už je ale doba!“ prohodil Eddie se silným cajunským přízvukem. „To bude málem rok, né?“

„Skoro,“ připustil rozzářeně Andrew.

Vypadal tady vážně šťastně, jako by tohle byla jeho dávno ztracená rodina, ke které se konečně vrátil. Ještě jsem neviděla, aby se tvářil tak srdečně a vstřícně. A když mě představil Carle a Eddiemu, i já si začala připadat, jako bych byla první holka, kterou vzal domů do rodiny. Podle jejich výrazů jsem hádala, že ti dva to vnímají stejně.

„Zahraješ dneska?“

Svezla jsem se na svou židli a čekala, co Andrew Eddiemu odpoví. Kytarista se tvářil, že bere jen kladnou odpověď. Byl ve středním věku, a když se usmíval, vějířky vrásek kolem očí se mu prohlubovaly.

„Nevzal jsem si kytaru.“

„Di do háje a nedělej ze mě vola,“ mávl rukou Eddie a ukázal bradou k pódiu. „Kytar je tady dycky dost.“

„Chtěla bych tě slyšet,“ ozvala jsem se. Andrew se na mě nejistě zadíval.

„Myslím to vážně. Prosím.“ Naklonila jsem hlavu ke straně a usmála se na něj.

„Jen se podivej, jaký na tebe ta křepelička dělá voči,“ zakřenil se Eddie. Andrew se vzdal.

„Tak jo, ale jen jednu písničku.“

„Jenom jednu, jo?“ Eddie si zamnul bradu. „Tak dyž jednu, vyberu ji já.“ Píchl se prstem do hrudi v bílé košili. Z kapsičky mu vykukoval balíček cigaret.

Andrew přikývl. „Fajn, vyber.“

Eddie se ušklíbl ještě víc a po straně po mně loupl pohledem. „Tu, cos hrál minule. Co z ní slečinky slintaj.“

„Rolling Stones?“ zeptal se Andrew.

„Jo jo, tudle,“ přikývl kytarista.

„Který Stouny?“ zeptala jsem se a podepřela si bradu dlaní.

„Smál jsem se, až jsem málem umřel,“ odpověděl Andrew. „Tus nejspíš v životě neslyšela.“ Měl pravdu. Zavrtěla jsem hlavou. „To asi ne.“

Eddie kývl na Andrewa a ten se za ním vydal na pódium. Překvapil mě, když se předtím sehnul a políbil mě krátce na rty.

Seděla jsem u stolu nervózní a vzrušená zároveň a opírala si lokty o jeho desku. Kolem mě bzučel hlasitý hovor, ale sotva jsem to vnímala, byla to spíš zvuková kulisa. Tu a tam se ozvalo cinknutí skleniček nebo lahví piva o sebe či bouchnutí do stolu. Uvnitř bylo spíš přítmí, většina světla se linula ze zářících reklam na pivní značky. Taky vysokými okny z ulice sem proudila měsíční záře a slabé světlo pouličních lamp. Občas dopadl mezi stoly kužel světla ze dveří vedle pódia, kterými zřejmě lidé chodili na toalety.

Andrew a Eddie se začali chystat. Andrew si odněkud přinesl další barovou stoličku a postavil ji doprostřed pódia. Přitáhl si k ní mikrofon. Eddie prohodil pár slov k bubeníkovi – asi se domlouvali na písničce – a obr přikývl. Zezadu se vynořil nějaký další chlápek s kytarou, možná baskytarou –

nikdy jsem moc netušila, jaký je v tom rozdíl. Eddie podal Andrewovi černou elektrickou kytaru zapojenou do zesilovačů a něco si přitom povídali. Andrew se pak usadil na stoličce, opřel si pravou nohu o spodní příčku, a narovnal si nástroj. Eddie zaujal místo vedle něj.

Pak chvíli ladili a domlouvali se, bubeník párkrát vzrušeně udeřil paličkami do poklic. Jeden zesilovač pronikavě zavřískl. Pak se ozvalo slabé zadunění, jak Andrew poklepal prsty na mikrofon.

Žaludek už se mi svíral nedočkavostí i nervozitou, jako bych měla vystupovat sama. Ale spíš to bylo kvůli Andrewovi. Díval se na mě z pódia, upíral oči do mých. Pak bubeník spustil, zahájil píseň několika rytmickými údery do činelů. Eddie se k němu přidal s kytarou, pomalými chytlavými tóny, které upozornily skoro všechny v baru, že začíná nová píseň – zřejmě taková, kterou znali a měli rádi. Lidé, kteří postávali kolem, se obrátili k pódiu. Andrew zahrál pár akordů s Eddiem a já cítila, jak se mi horní polovina těla začíná pohupovat v rytmu.

Když Andrew začal zpívat, měla jsem pocit, jako by se mi v krku napjala neviditelná struna. Přestala jsem se pohupovat a trhla hlavou. Nemohla jsem věřit, že má tak bluesově úchvatný hlas. Měl zavřené oči a hlava se mu pomalu pohybovala do posmutnělé melodie.

A refrén mě úplně připravil o dech…

Cítila jsem, jak se bezděčně tlačím zády do opěradla židle. S doširoka otevřenýma očima jsem poslouchala slova, do kterých jako by se vlévala Andrewova duše. Jeho výraz se měnil s každou notou. Hovor v baru utichl. Nedokázala jsem odtrhnout pohled od Andrewa, ale zdálo se mi, že se atmosféra změnila ve chvíli, kdy začal první refrén, kdy jeho bluesový témbr nabral na síle, jakou bych u něj vůbec nehádala.

U druhé sloky píseň zase zpomalila, ale to už si získal bezvýhradnou pozornost posluchačů. Lidé kolem mě tancovali a houpali se v rytmu. Dvojice se držely za boky a rty měly tak blízko u sebe, protože to s nimi dělala tahle píseň. Ale já… já jen zírala přes prázdný prostor a nechávala si Andrewovým hlasem zaplnit každičkou skulinu ve svém těle. Bylo to jako nechat se omámit sladce působícím jedem. Byla jsem očarovaná, ale zároveň cítila, že něco takového by mi mohlo rozbít duši na padrť. Ale stejně jsem do sebe ten hlas vpíjela…

Andrew měl oči zavřené, jako by se potřeboval odpoutat od svého okolí a cítit jen hudbu. Když začal druhý refrén, vložil se do něj ještě procítěněji. Málem ho to zvedlo ze stoličky, ale zůstal sedět, krk natažený k mikrofonu a tvář zbrázděnou emocemi.

Eddie, bubeník a baskytarista zpívali refrény s ním, a také z obecenstva se tu a tam zapojil nějaký hlas.

U třetí sloky se mi chtělo brečet, ale nemohla jsem. Jako by ten pláč číhal na dně mého žaludku, čekal tam už dlouho, aby mě mohl mučit.

Smál jsem se, až jsem málem umřel…

Andrew zpíval dál tak vášnivě, až jsem z toho málem umřela já. Srdce mi tlouklo čím dál rychleji. Pak zase začal sbor, hudba zpomalila, až se ozývaly jen bubny. Jejich hluboké hrdelní tóny jsem cítila až pod chodidly, jako by ke mně přicházely podlahou. Publikum zadupalo při každém dopadu paliček a zpívalo s kapelou poslední verše. Pak přidali jednotlivá tlesknutí dlaněmi, zatímco Andrew vzdychl do mikrofonu: „Jo-jo!“ A hudba utichla.

Ozval se nadšený povyk, hvízdání, pochvalné výkřiky „tý jo!“ a „doprdele supr!“. Po páteři mi přebíhalo zamrazení a vpíjelo se do zbytku mého těla.

Smál jsem se, až jsem málem umřel…Tuhle písničku si budu pamatovat až do smrti. Jak to dokáže zazpívat tak přesvědčivě?

Skoro mi připadalo, že tohle nemůže být pravda. Že se vzbudím vzadu v Damonově autě, nade mnou se bude naklánět Natalie a dobírat si mě kvůli tomu, že jsem šla v Podzemí s Blakem sama na střechu.

Andrew opřel půjčenou kytaru o stoličku a šel potřást rukou Eddiemu a bubeníkovi, a nakonec

i baskytaristovi. Eddie ho šel kousek vyprovodit k našemu stolu, ale jen na mě zamrkal a vrátil se na pódium. Líbil se mi. Vyzařovala z něj poctivost a oduševnělost.

Andrew se ke mně hned tak nedostal, protože se mu do cesty stavěli posluchači, kteří mu chtěli potřást rukou a povědět, jak moc se jim jeho vystoupení líbilo. Děkoval na všechny strany a snažil se postupovat směrem ke mně.

Všimla jsem si několika žen, které ho pozorovaly s něčím trochu silnějším než obdivem.

„Co seš zač, cizinče?“ zeptala jsem se, když dorazil.

Andrew trochu zrudl a odsunul si židli, aby se posadil proti mně.

„To bylo ohromný, Andrewe. Kdybys věděl jak…“

Je tak skromný. Napůl jsem čekala, že si ze mě bude dělat legraci, říkat mi, že jsem jeho fanynka a jestli se mi nemá podepsat na nahé břicho. Ale on spíš vypadal, jako by se o tom vůbec nechtěl bavit. Jako by mu všechna ta chvála vadila.

„Myslím to vážně,“ ozvala jsem se. „Kéž bych dokázala takhle zpívat.“ Konečně jsem se dočkala nějaké reakce.

„Určitě bys dokázala,“ ujistil mě.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ne, ne,“ odmítla jsem vehementně. „Ne že bych vůbec neuměla zpívat, ale na pódium to není.“

„Proč ne?“ Carla mu přinesla pivo, usmála se na mě a vykročila zpátky k baru. „Strach z vystupování na veřejnosti?“

Andrew přiložil hrdlo lahve ke rtům a zaklonil hlavu.

„Nikdy jsem nezpívala jinak než s přehrávačem v autě.“ Opřela jsem se o židli. „Takže jsem se nikdy ani nemusela zaobírat něčím takovým jako strach z vystupování na veřejnosti. Nikdy mě to nenapadlo.“

Andrew pokrčil rameny a znova se napil. „No, podle mě máš moc hezkej hlas. Slyšel jsem tě v autě.“

Obrátila jsem oči v sloup a zkřížila paže na hrudi. „Díky, ale zpívat s někým jiným je snadný.

Kdybys slyšel jenom můj hlas v doprovodu hudby, asi by ti z toho naskočila husí kůže.“ Naklonila jsem se k němu a dodala hravě:

„Ale tady mluvíme o tobě. Kde se to v tobě bere?“

„Asi geny,“ pokrčil rameny. „Ale tak jako Jagger to stejně nikdo nezazpívá.“

„Tak to musím protestovat,“ prohlásila jsem odhodlaně. „Mick Jagger je tvůj hudební idol, nebo co?“ dodala jsem napůl žertem a vřele se na něj usmála.

„Patří k muzikantům, co mě hudebně ovlivnili, ale moje idoly jsou o něco starší…“ V jeho očích se mihlo něco tajemného a hlubokého.

„Kdo?“ Okamžitě mě to zaujalo.

Andrew se bez varování naklonil ke mně, chytil mě kolem pasu a vysadil si mě na klín. Trochu mě to šokovalo, ale neprotestovala jsem. Když jsem se na něm uvelebila, zadíval se mi do očí.

„Camryn?“

Usmála jsem se na něj, ale vůbec jsem netušila, co teď přijde. „Co?“ Opřela jsem se dlaněmi o jeho hruď a zadívala se na něj.

Ve tváři se mu něco mihlo, ale neodpověděl.

„Co je?“ pobídla jsem ho.

Ucítila jsem kolem pasu jeho ruce. Naklonil se a přejel rty po mých. Pomalu jsem spustila víčka, jak jsem si vychutnávala jeho dotek. Chtělo se mi ho políbit, ale nevěděla jsem, jestli bych měla.

Otevřela jsem oči, když se ode mě Andrew odtáhl.

„Co je?“ zašeptala jsem.

Usmál se tak, až mě to doslova uvnitř zahřálo.

„Nic,“ odpověděl a zlehka mě plácl dlaněmi do stehen, jako by ten hluboký Andrew zmizel a se mnou byl zase ten hravý a nenucený a nečitelný. „Jen jsem tě chtěl mít na klíně.“ Potměšile se usmál.

Trochu jsem se kroutila, jako bych se od něj chtěla dostat pryč – ne doopravdy –, ale chytil mě kolem pasu a držel mě tam. Celý večer. Pouštěl mě, jenom když jsem si potřebovala skočit na záchod

– to si potom stoupl ke dveřím a čekal tam na mě, až vyjdu ven. Zůstali jsme v Old Pointu, poslouchali Eddieho a jeho kapelu, jak hrají staré jazzové písničky, a nakonec jsme se asi v jedenáct večer vydali zpátky do hotelu.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Když jsme přišli, Andrew zůstal ještě u mě v pokoji a dívali jsme se na televizi. Dlouho jsme se spolu bavili, ale cítila jsem v tom jistou zdráhavost. Jako by on chtěl říct něco mně a já jemu…

Jenže toho máme tolik společného, že ani jeden z nás s tím nechtěl začít.

Proč ne? Možná kvůli mně. Možná se to mezi námi vždycky zasekne na tom: Andrew prostě netuší, jestli už vím, co chci. Anebo neví, co chce on.

Ale proč si dva lidé, které to k sobě nepopiratelně táhne, nemůžou dát to, po čem oba touží? Byli jsme na cestě už víc než čtrnáct dní. Navzájem jsme si svěřili ta nejdůvěrnější tajemství. Stáli jsme vedle sebe, dotýkali se jeden druhého, ale stejně jsme pořád zůstávali oddělení od sebe jako silnou skleněnou stěnou. Natahovali jsme se k ní prsty, dívali se navzájem do očí, ale pořád mezi námi bylo to zatracené sklo. Buď za to mohlo naše nelidské sebeovládání, nebo jsme se zbytečně mučili.

„Ne že bych měla naspěch,“ ozvala jsem se, když se Andrew začal chystat k odchodu, „ale kdy odjedeme z New Orleansu?“

Zvedl ze stolku mobil a prohlédl si jeho obrazovku, než ho schoval v dlani.

„Máme zaplaceno do čtvrtka,“ odpověděl. „Ale je to na tobě. Jestli chceš, můžeme odjet zejtra.

Nebo tady můžeme zůstat dýl. Jak myslíš.“

Našpulila jsem rty a předstírala, že nad tím uvažuju. Poklepávala jsem si ukazováčkem na tvář.

„Já nevím.“ Vstala jsem z postele. „Líbí se mi tady, ale stejně musíme nakonec vyrazit do Texasu.“ Andrew se na mě tázavě zadíval. „Jo? Takže pořád chceš do Texasu?“

Až teď jsem se nad tím doopravdy zamyslela. „Jo…,“ zamumlala jsem nepřítomně. „Na Texas jsem myslela už na začátku…“ A možná to v Texasu všechno skončí, pomyslela jsem si a moje tvář najednou znehybněla.

Andrew mě políbil na čelo a usmál se.

„Uvidíme se ráno.“

A já ho nechala jít, protože to sklo bylo tak silné, že mi znemožňovalo se ho dotknout.

O pár hodin později jsem se vzbudila. Byla ještě tma. Posadila jsem se na posteli. Nevím, co mě probudilo, ale připadalo mi, že to byl nějaký hlasitý zvuk. Když jsem se trochu vzpamatovala, rozhlédla jsem se po temném pokoji, abych zjistila, jestli něco odněkud nespadlo. Vstala jsem z postele a přešla k oknu. Když jsem rozhrnula závěsy, dovnitř vniklo slabé světlo. Otočila jsem se ke koupelně, k televizi, ke dveřím, a pak mě to napadlo: Andrew. To, co jsem slyšela, se muselo ozvat z jeho pokoje, zpoza stěny za mou hlavou.

Natáhla jsem si bílé bavlněné šortky, chytila kartu ke dveřím svého pokoje, a potom tu od jeho dveří, kterou mi nechal, a vyšla jsem do slabě osvětlené chodby.

Zvedla jsem ruku a tiše zaklepala na jeho pokoj.

„Andrewe?“ Nic.

Zaklepala jsem znova a zavolala jeho jméno, ale pořád se nic neozývalo. Po chvilce jsem strčila kartu do jeho dveří a opatrně otevřela, abych ho nevzbudila, kdyby spal.

Andrew seděl na kraji postele, lokty opřené o kolena. Záda měl nahrbená a zíral na koberec pod svýma nohama.

Podívala jsem se doprava, kde jsem zahlédla něco ležet. Byl to jeho mobil s rozbitým sklem. Došlo mi, že to byla ta rána, která mě vzbudila – musel s ním mrštit o zeď.

„Andrewe? Co se stalo?“ Pomalu jsem přešla k němu – ne že bych se ho bála, ale protože jsem se bála o něj.

Závěsy měl roztažené, takže dovnitř proudilo měsíční světlo a zalévalo celý pokoj i Andrewovo polonahé tělo namodralou září. Na sobě měl jen boxerky. Přistoupila jsem k němu a sklouzla mu dlaněmi po pažích až k prstům, vzala ho za ruce. „Pověz mi to,“ dodala jsem, jenže to už jsem věděla, co se stalo.

Nedíval se na mě, ale sevřel mi prsty ve svých. Srdce mě zabolelo…

Popošla jsem blíž, mezi jeho pokrčené nohy, a on mě bezděčně objal kolem pasu. Cítila jsem, jak se mi hrudník svírá jeho bolestí. Přitáhla jsem si jeho hlavu k břichu.

„Je mi to tak líto.“ Z očí mi vyhrkly slzy, i když jsem se ze všech sil snažila ovládat. Zlehka jsem svírala jeho hlavu, zatímco on mi tiskl čelo do žaludku. „Andrewe, jsem tady… pro tebe.“

Tiše plakal do mého břicha. Nevydal ani hlásku, ale cítila jsem, jak se jeho tělo slabě otřásá. Jeho otec zemřel, to bylo jisté, a on teď truchlil – tak, jak dokázal. Držel mě u sebe a jeho paže se svíraly kolem mého těla. Cítila jsem, jak jeho tělem zachvívají vlny bolesti, a držela ho pevně u sebe. Prsty jsem měla vpletené do jeho vlasů.

Konečně zvedl oči a podíval se na mě. Toužila jsem ulevit mu nějak od té bolesti. Momentálně mi na ničem jiném tolik nezáleželo. Chtěla jsem vzít tu bolest na sebe.

Andrew si mě přitáhl na postel k sobě a držel mě tam, svíral mě v náručí, tiskl moje tělo k sobě. Netušila jsem, kolik času tak uteklo, snad hodina? Sledovala jsem za oknem měsíc, jak se pomalu pohybuje po obloze. Andrew mlčel a já taky, protože jsem věděla, že potřebuje ticho. Nevadilo mi to – hlavně když mě takhle držel.

Cítila jsem, jak se mi do očí tlačí slzy. Dva lidi, kteří dodnes nedokázali brečet, se konečně společně rozplakali.

Měsíc vystřídalo ranní slunce, ale nějakou dobu zůstaly na obloze oba, jako by se nemohly dohodnout, kdo z nich se ujme vlády. Světlo se zbarvilo purpurově šedavými stíny se stříkanci růžové, až slunce konečně v potyčce zvítězilo a zalilo naši polovinu světa zlatavou září.

Přetočila jsem se na bok, tváří k Andrewovi. Byl pořád vzhůru. Něžně jsem se na něj usmála a naklonila se, abych ho políbila na rty. Nechal mě. Natáhl ke mně ruku a pohladil mě po tváři, dotkl se koutku mých rtů. Jeho palec pomalu přejížděl po mém spodním rtu, než se odtáhl. Přitiskla jsem se k němu pevněji a on mě pevně uchopil za ruce. Jeho nádherné zelené oči se na mě usmívaly. Pustil moje ruce a sevřel mě kolem pasu, přitáhl mě tak pevně k sobě, až jsem cítila na bradě jeho dech.

Věděla jsem, že Andrew nechce mluvit o tátovi, a že kdybych o tom začala, všechno bych pokazila. A tak jsem mlčela. I když jsem o tom chtěla mluvit a věděla jsem, že on to ze sebe potřebuje dostat. Ale čekala jsem. Věděla jsem, že Andrew potřebuje čas.

Zvedla jsem ruku a obkreslila obrys tetování na jeho pravé paži. Pak jsem mu sklouzla k žebrům.

„Můžu se podívat?“ zeptala jsem se tiše.

Věděl, že mluvím o tetování Eurydiky vlevo na jeho hrudníku. Byla to ta strana těla, kterou ležel na posteli.

Díval se na mě s nečitelným výrazem. Na chvíli uhnul očima, než se posunul a přelezl mě. Pak si lehl na druhý bok, přitáhl si mě k sobě a odtáhl dlaň z tetování. Nazdvihla jsem se a naklonila se k němu. Přejela jsem pomalu prsty po obrázku, který mi připadal tak krásný a živoucí. Hlava té ženy začínala asi pět centimetrů pod podpažím a natahovala nahé nohy až na jeho bok, a taky pár centimetrů na břicho. Na sobě měla vzdušnou bílou tógu, která se jí tiskla k tělu, jako by čelila silnému náporu větru. Zbytky látky vlály za ní a všude kolem ní.

Stála na římse a dívala se dolů. Jednou rukou se držela něčeho za sebou.

Ale dál už to bylo zvláštní. Eurydika natahovala druhou ruku do prázdna, ale ta jí končila u lokte,

jako by tatérovi došel inkoust. Na boku byla vidět další ruka, ale ta nepatřila jí – na první pohled vypadala svalnatě a mužsky. Kolem ní jako by ve větru poletovaly kusy látky. A dole se o tu římsu, na které stála, opírala mužská noha zakončená u kolene.

Přejela jsem prsty po každém centimetru tetování. Byla jsem očarovaná jeho krásou a zároveň se snažila pochopit jeho složitost a ty chybějící kusy obrázku.

Podívala jsem se na Andrewa a ten promluvil. „Předtím ses ptala na moje hudební idoly. Vlastně je to Orfeus, i když to zní ujetě. Vždycky jsem miloval tu legendu o Orfeovi a Eurydice, zvlášť tu verzi, kterou zapsal Apollonius z Rhodu. Drží mě to od dětství.“

Usmála jsem se a pohladila znova jeho tetování. Nechala jsem prsty ležet na žebrech. „Pověst o Orfeovi trochu znám, ale o Eurydice si toho moc nepamatuju.“ Trochu jsem se styděla, že jsem tak nevzdělaná, zvlášť když tenhle příběh pro Andrewa tolik znamenal.

Začal vyprávět:

„Orfeus měl výjimečné hudební nadání, protože byl synem Múzy. Když hrál na lyru nebo zpíval, všichni živí tvorové znehybněli a naslouchali. Nikdo se mu nevyrovnal, ale jeho láska k Eurydice byla silnější než jeho talent. Udělal by pro ni cokoli. Oženil se s ní, ale Eurydiku brzo po svatbě uštknul had a umřela. Orfeus byl zlomený žalem a vydal se do Podsvětí, aby ji přivedl zpátky.“

Když Andrew vyprávěl, nemohla jsem si sobecky nepředstavovat sebe jako Eurydiku a jeho jako Orfea. Vzpomněla jsem si na tu hloupou chvíli tam na louce, když mě vyděsil had. Já vím, že je hloupé a naivní to srovnávat, ale nemohla jsem si pomoct…

„Orfeus hrál v Podsvětí na lyru a zpíval, a všechny to okouzlilo. Pán Podsvětí Hádés dovolil Eurydice s Orfeem odejít, ale pod jednou podmínkou: po cestě se na ni Orfeus nesmí ani jednou ohlédnout.“ Andrew se odmlčel. „Jenže on to nevydržel a otočil se, aby se ujistil, že jde za ním a je v pořádku.“

„Porušil tu podmínku.“ Andrew smutně přikývl.

„Jo. Na okamžik ji uviděl v přítmí jeskyně a natáhli k sobě ruce, ale než se jejich prsty dotkly, Eurydika se rozplynula v příšeří Podsvětí a on ji už nikdy nespatřil.“

Spolykala jsem svoje pocity a toužebně se dívala do Andrewovy tváře. On se na mě nedíval, vypadal ztracený v myšlenkách, jako by zíral někam skrz mě.

Pak jako by se vytrhnul z úvah.

„Lidi občas napadne nechat si vytetovat něco hlubšího,“ pokrčil rameny. „A tohle prostě napadlo mě.“

Podívala jsem se mu znovu na hrudník, a pak do očí. Vzpomněla jsem si, co jeho táta tehdy ve Wyomingu říkal.

„Andrewe, co myslel tvůj táta, když o tom v nemocnici mluvil?“

Do očí se mu vkradla něha. Na okamžik se odvrátil. Potom mě vzal za ruku a přejel mi palcem po hraně dlaně.

„Tys to slyšela?“

„No… jo.“

Políbil mě na prsty a pustil mou ruku.

„Zlobil se kvůli tomu,“ začal. „Nechal jsem si udělat to tetování a pověděl Aidanovi, co to znamená a proč není technicky kompletní. A on to vyslepičil tátovi.“ Andrew protočil oči. „Táta mi dal kvůli tomu co proto. Ty poslední dva roky mi za to pořád drbal hlavu, ale já věděl, proč to dělá: pořád si hrál na toho drsnýho chlapíka, co nepodléhá citům. Ale když u toho jednou nebyli bráchové, řek mi, že to chápe – že to tetování je změkčilý, ale… povídal…“ Andrew luskl prsty, jako by se snažil vybavit si přesně jeho slova. „Povídal: ,Synu, doufám, že jednou najdeš svou Eurydiku – a doufám, že z tebe neudělá ufňukance.‘“

Snažila jsem se neusmívat, ale Andrew se usmál taky.

„Jenže proč je to nedokončený?“ Sklouzla jsem zase pohledem k obrázku. „Co to doopravdy znamená?“

Andrew si povzdychl, i když musel celou dobu vědět, že se ho na to zeptám. Ale třeba doufal, že to nechám plavat.

To zrovna.

Najednou se na posteli posadil a vytáhl mě k sobě. Chytil mě za okraj trička a začal mi ho vyhrnovat. Bez zdráhání jsem zvedla paže a nechala si ho svléknout, takže jsem se vedle Andrewa ocitla do půl těla nahá. Jen trochu jsem se styděla a ramena se mi bezděčně nahrbila, abych zamaskovala ňadra.

Andrew mě položil na prostěradlo a lehl si ke mně tak těsně, že se moje prsa tiskla k jeho hrudi. Naše nahé nohy se propletly. Připadalo mi, že moje tělo zapadá do jeho jako jeden kousek skládanky do druhého.

A najednou jsem tomu začínala rozumět…

„Moje Eurydika je hotová jen napůl,“ řekl a oči mu sklouzly k tetování, které se dotýkalo mého těla,

„protože jsem myslel, že jednou, až se ožením, si moje žena nechá vytetovat druhou půlku, a dohromady složíme kompletní obrázek.“

Srdce mi tlouklo až v krku. Zkusila jsem polknout, ale hrdlo jsem měla oteklé a rozpálené.

„Je to bláznivý, já vím,“ prohodil Andrew. Cítila jsem, jak jeho objetí trochu povolilo. Sama jsem ho stiskla pevněji.

„Není to bláznivý,“ ujistila jsem ho tiše a naléhavě. „A není to zženštilý, je to krásný. Tyseš krásnej…“

Tváří se mu mihla emoce, kterou jsem nedokázala pojmenovat. Pak se zvedl z postele. Zdráhavě jsem ho pustila.

Andrew sebral z podlahy svoje tmavě hnědé kraťasy a natáhl si je přes boxerky.

To, jak rychle vstal – a proč –, mě pořádně zaskočilo, ale po chvíli jsem se natáhla pro svoje tričko a vklouzla do něj.

„No, myslím, že táta měl celou dobu pravdu,“ ozval se Andrew od okna, kde se zastavil a zadíval se na úsvit nad New Orleansem. „A to jeho chlap-nikdy-nebrečí používal jen jako zástěrku.“

„Zástěrku čeho?“

Popošla jsem k němu, ale tentokrát jsem se ho nedotkla. Měla jsem pocit, že to nechce… že ani nechce, abych tady byla. Ne proto, že bych ho už nezajímala nebo nepřitahovala, šlo o něco jiného…

Odpověděl, aniž se otočil: „Nic netrvá věčně.“ Zaváhal. Dál se díval ven, paže zkřížené na prsou.

„Je lepší potlačovat city než jim propadnout, protože pak se člověk chová jako jejich otrok – a protože nic netrvá věčně, nakonec všechno, co bylo dobrý, bolí jako čert.“

Jeho slova se mi zabodla do srdce.

Během doby, kterou jsem strávila s Andrewem, jsem se tolik změnila. Kvůli němu jsem strhla tolik svých obranných hradeb… jen proto, aby mě teď mohl takhle ranit.

Protože měl zatracenou pravdu, a já to věděla.

Právě tahle logika mi bránila, abych se ponořila do Andrewova světa. A jeho slova mi to během několika nemilosrdných vteřin ostře připomněla.

Rozhodla jsem se na to nemyslet, protože teď jsme museli řešit důležitější věci.

„Budeš – budeš muset jet tátovi na pohřeb, takže –“

Andrew se ke mně prudce otočil. V očích měl ocelové odhodlání.

„Ne, na pohřeb já nepojedu.“

Sehnul se pro čisté tričko a natáhl si ho přes hlavu.

„Ale Andrewe… to musíš.“ Obočí mi poskočila vzhůru. „Kdybys tam nejel, nikdy by sis to

neodpustil.“

Viděla jsem jeho pevně zaťatou čelist, jako by skřípěl zuby o sebe. Odvrátil se ode mě a posadil se na kraj postele, aby si nazul černé tenisky na bosé nohy. Tkaničky si nezavázal, jen je zastrkal do bot.

Vztyčil se.

Zůstala jsem nevěřícně stát uprostřed pokoje. Věděla jsem, že bych měla vymyslet něco, čím bych ho přesvědčila, ale srdce mi napovídalo, že tuhle hádku nemůžu vyhrát.

„Musím teď něco udělat,“ ozval se Andrew a strčil si do kapsy klíčky od auta. „Vrátím se brzo, jo?“ Než jsem stačila odpovědět, přistoupil ke mně, vzal mi hlavu z obou stran do dlaní a dotkl se čelem mého. Dívala jsem se na něj a viděla v jeho očích tolik bolesti a protikladných pocitů a nerozhodnosti

a spoustu dalších věcí, které jsem ani nedokázala pojmenovat…

„Budeš v pořádku?“ zeptal se něžně s obličejem kousek od mého. Odtáhla jsem se a přikývla.

„Jo, jasně.“

Ale nic víc jsem ze sebe nevypravila. Zmítaly mnou stejně protichůdné emoce jako jím. A ublížil mi. Měla jsem pocit, jako by se mezi námi na téhle cestě odehrálo něco, co nás od sebe spíš vzdálilo, než aby nás sblížilo. A to mě děsilo.

Chápala jsem jeho logiku. Moje hradby už zase stály. Ale děsilo mě to víc než co jiného předtím. Andrew mě tam nechal stát a vyklouzl z pokoje.

Poprvé od chvíle, kdy se za mnou vrátil na to autobusové nádraží, mě opustil. Pořád jsme byli spolu, doslova nerozluční, a teď… Když Andrew vyšel ze dveří, měla jsem pocit, že už ho nikdy neuvidím.

Andrew

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

„Krapet brzo, ne?“ prohodil barman, když ke mně po pultu přisunul skleničku.

„Když máte otevřeno a obsluhujete, tak asi není moc brzo.“

Byly tři hodiny odpoledne. Od Camryn jsem odešel ráno, někdy v osm. Zvláštní bylo, že už jsme spolu cestovali tak dlouho, a nikoho z nás zatím nenapadlo, abychom si vyměnili telefonní čísla – nebo se o tom aspoň nikdo z nás zatím nezmínil. Asi proto, že jsme byli pořád spolu. Věděl jsem, že Camryn už si teď láme hlavu, jestli se ještě vůbec někdy vrátím, a možná si vyčítá, že si nevzala můj telefon, aby mi mohla zavolat, jestli jsem v pořádku. Sklo mobilu mi prasklo, ale přístroj kupodivu dál fungoval. I když jsem si přál, aby se radši rozbil úplně, protože se mi pořád snažili dovolat buď Asher, nebo máma.

Chtěl jsem se vrátit do hotelu, ale jen proto, abych si vzal Aidanovu kytaru a nechal Camryn u sebe na posteli letenku domů. Pokoj byl zaplacený ještě na dvě další noci, takže s tím nebude problém. Nechám jí taky peníze na taxík na letiště. To je to nejmenší, co pro ni můžu udělat. To já jsem ji přemluvil, aby se mnou jela. Takže se musím postarat o to, aby měla zaplacenou a zajištěnou cestu domů, a bezpečněji než autobusem.

Dneska to končí.

Nikdy jsem to neměl nechat zajít tak daleko, ale nechal jsem se zaslepit svými city k ní. Ale myslím, že jsem jí neublížil: nevyspali jsme se spolu a nikdo z nás nevyslovil to slovo na em, které to vždycky hrozně zkomplikuje, takže… jo, myslím, že Camryn bude v pořádku.

Koneckonců se mi nikdy neodevzdala. Dal jsem jí na vybranou: „Kdybys mě nechala, abych tě šukal, musela by ses smířit s tím, že pak budeš moje.“Jestli to nebyla výzva, aby se rozhodla, tak už nevím. Možná to nebylo extra romantické, ale tu možnost jsem jí nabídl.

Zaplatil jsem za panáka a vyšel z baru. Potřeboval jsem se trochu otupit, jenže to bych musel vypít celou flašku. Zastrčil jsem ruce do kapes a vydal se po Bourbon Street a Canal Street a pak i ulicemi, jejichž jména jsem neznal, dokonce jsem si je ani nezapamatoval, i když jsem si přečetl cedule. Šel jsem dál a dál, bez cíle, tak trochu jako jsme chtěli jet s Camryn. Prostě jsem šel.

Nemyslím, že jsem se snažil zabít čas, aby se už setmělo a já se vrátil do hotelu, až bude Camryn spát. Spíš jsem se snažil zabít čas v naději, že se přiměju k tomu, abych změnil názor. Nechtěl jsem ji opustit, ale věděl jsem, že musím.

Skončil jsem v Nábřežním parku Woldenberg, kde jsem si sedl na břeh Mississippi a sledoval lodě a přívozy, jak křižují řeku z Algiers a zpátky. Začalo se stmívat. Dlouho mi dělala společnost jen socha Malcolma Woldenberga, než se objevily dvě dívky – podle triček se srdíčky a nápisy Miluju NO turistky.

Blondýnka se na mě nesměle usmála, kdežto brunetka šla rovnou na věc.

„Jdeš dneska někam pařit?“ zeptala se a naklonila hlavu ke straně. „Já jsem Leah a tohle je Amy.“ Amy se na mě podívala stylem, že to bylo jasné – stačilo by jí říct, aby si to se mnou rozdala,

a udělala by to.

Pokývl jsem na ně. Snažil jsem se chovat zdvořile, ale svoje jméno jsem jim neřekl.

„Tak co, vyrážíš někam?“ zeptala se znova brunetka a posadila se na beton vedle mě. Jejich jména už mi zase vypadla z hlavy.

„Ne, nikam.“

Blondýna si ke mně sedla z druhé strany a přitáhla si skrčené nohy k bradě, takže se jí šortky vyhrnuly vysoko na stehna.

Camryn vypadá v šortkách mnohem líp.

Zavrtěl jsem hlavou a dál se díval na Mississippi.

„Měl bys jít s náma,“ navrhla tmavovláska. „Večer je tady spousta akcí, všude možně. A ty vypadáš, že se nudíš.“

Podíval jsem se na ni. Byla zatraceně přitažlivá, stejně jako ta blondýna, ale čím víc na mě mluvila, tím víc mě odpuzovala. Musel jsem pořád myslet na Camryn. Ta holka něco provedla s mou duší, a teď už to nikdy nebude jako předtím.

Prohlédl jsem si brunetčiny nohy a přejel pohledem k jejím rtům, které se pohybovaly, jak už zase mluvila. „Uděláš nám fakt radost, když s náma pudeš. Bude sranda, uvidíš.“

Proč ne? Klidně bych mohl… když stejně odjedu a už Camryn nikdy neuvidím, měl bych to udělat. Měl bych jít s těma dvěma někam do hotelu a ošukat je tam obě. Jak jsem je tak sledoval, vsadil bych se, že by si to přede mnou klidně udělaly i spolu. Párkrát už jsem měl dvě najednou… tyhle věci člověka hned tak neomrzí.

„Nevím,“ zamumlal jsem. „Na někoho tady čekám.“ Netušil jsem, co to, proboha, plácám.

Tmavovláska se ke mně naklonila a položila mi dlaň na stehno.

„My budeme lepší společnost,“ zapředla svůdně tónem holky, která už má za sebou spoustu zástojů na jednu noc.

Shodil jsem její ruku, postavil se, strčil si ruce do kapes a vydal se pryč. Kdykoli jindy bych si dal říct, ale dneska ne.

Jo, moje duše je zřejmě poškozená a těžko půjde spravit. Musím vypadnout z tohohle města.

Když jsem beze slova odešel od těch dvou, slyšel jsem, jak ke mně povětřím letí jejich hlasy. Bylo mi úplně jedno, co plácají, nebo jestli se cítí odmítnuté. Do hodiny už budou ojíždět ptáka někomu jinému a zapomenou, že se mnou někdy mluvily.

Bylo po půlnoci. Zastavil jsem se v internetové kavárně a koupil Camryn přes internet letenku do Severní Karolíny. Pak jsem se stavil u bankomatu a vybral dost peněz na to, aby jí to zaplatilo taxík na letiště, a pak z cílového letiště domů.

Když jsem vešel do našeho hotelu, požádal jsem v recepci o obálku, papír a něco na psaní. Pak jsem se posadil na pohovku v hale a pustil se do psaní.

Camryn,

omlouvám se, že jsem tak zmizel, ale věděl jsem, že bych se s tebou nedokázal rozloučit tváří v tvář. Doufám, že si mě budeš pamatovat, ale jestli je pro tebe snadnější na mě zapomenout, dokážu s tím žít. Nesmíš se nikdy držet zpátky, Camryn Bennettová. Dělej v životě to, co chceš, říkej, co si myslíš,

a nikdy se neboj být sama sebou. Kašli na to, co si myslí ostatní. Žiješ pro sebe, ne pro ně.

Ten kód dole je číslo letenky – nahlásíš ho na letišti a předložíš průkaz, nic jinýho není potřeba.

Zapsal jsem ti čas odletu (zítra dopoledne) a ty peníze jsou na taxík.

Děkuju ti za nejlepší dva týdny v mým životě. A za to, žes byla se mnou, když jsem to potřeboval nejvíc.

Andrew Parrish

Zapsal jsem kód letenky a čas a číslo letu, přečetl si dopis asi pětkrát, a pak ho zastrčil do obálky i s bankovkami.

Pak jsem se vydal k výtahu. Teď ještě abych dokázal vyklouznout tak, aby se Camryn neprobudila. Aspoň jsem doufal, že spí. Panebože, prosím, ať spí. Dokážu to udělat, jen když se na ni nebudu muset koukat. Ale jestli mě uvidí… Ne, musím to udělat tak jako tak.

A udělám to.

Vystoupil jsem na našem podlaží z kabinky výtahu a vydal se dlouhou osvětlenou chodbou podél

cizích dveří. Když jsem před sebou uviděl ty naše, sevřel se mi žaludek. Začal jsem našlapovat co nejopatrněji, jako by i podle zvuku kroků mohla poznat, že jsem to já. Na její klice visela cedulka NERUŠIT. Nevím proč, ale zamrazilo mě z toho. Možná proto, že já tuhle ceduli věšel na dveře, jenom když jsem v pokoji klátil nějakou holku. A pomyšlení na to, že je Camryn uvnitř s nějakým chlapem…

Zaskřípěl jsem zuby a prošel rychle kolem. Nejsem k pláči? Nic jsem s ní neměl, nechodili jsme spolu, a stejně mě žárlivost trhá na kusy.

Čím dřív vypadnu z New Orleansu, tím líp.

Strčil jsem kartu do dveří svého pokoje a odemkl s ní. Uvnitř to vypadalo stejně, jako když jsem odcházel. Po zemi byly poházené kusy mého oblečení, Aidanova kytara stála opřená o stěnu. Pohyboval jsem se po pokoji, sbíral svoje věci, a trochu mi zatrnulo, když jsem si na poslední chvíli všiml nabíječky. Nejspíš bych ji tam nechal, kdyby mi nepadla do oka. Vytáhl jsem ji ze zásuvky a strčil do tašky. Ještě jsem zašel do koupelny, abych si sbalil kartáček na zuby.

Když jsem se vrátil do pokoje, Camryn stála ve dveřích.

Camryn

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

„Andrewe? Jsi v pořádku?“ Zadívala jsem se na něj a zkřížila si paže na prsou. Dveře pokoje se za mnou tiše přibouchly.

Tolik jsem se o něj bála… protože odešel bez rozloučení, ale hlavně proto, že odešel tak rozrušený.

Vždyť mu zrovna umřel táta, proboha.

Zadržela jsem dech, když teď přešel kolem mě k posteli, kde stály obě jeho tašky. Proč se na mě ani nepodívá?

Ohlédla jsem se znova na jeho zavazadla, a došlo mi, co má v úmyslu. Paže mi klesly k bokům. Vydala jsem se k němu.

„Prosím, mluv se mnou,“ ozvala jsem se tiše. „Andrewe, vyděsils mě…“ Zastrčil si kartáček na zuby do kabely a zůstával otočený zády ke mně. „Jestli chceš jet na pohřeb, já to přece chápu, jasně. Vrátím se domů. Ale můžeme si snad promluvit –“

Andrew se prudce otočil.

„Tady nejde o pohřeb nebo o tátu, Camryn.“ Nejdřív jsem ani nevěděla, jak to myslí, ale jeho slova mě stejně zabolela.

„Tak o co?“

Zase se sklonil nad taškou a předstíral, že tam něco rovná. Věděla jsem, že se jen snaží odvést moji pozornost. Ze zadní kapsy kalhot mu čouhala obálka a písmena RYN byla jasně čitelná. První půlka mého jména se asi ztrácela v kapse.

Natáhla jsem se pro ni.

Andrew se obrátil a rysy mu ztuhly.

„Camryn…,“ vydechl. Znělo to hrozně smutně. Sklopil oči k podlaze.

„Co je to?“ zadívala jsem se na svoje jméno.

Otevřela jsem obálku a dvěma prsty začala vytahovat složený papír.

Andrew se nehýbal. Čekal, až si přečtu jeho dopis, protože věděl, že mu nic jiného nezbývá. Chtěl, abych si ho přečetla.

Zahlédla jsem v dopise bankovky a odložila je i s obálkou na postel. Peníze mě nezajímaly, jen ten dopis, o kterém jsem věděla, že mi zlomí srdce… i když jsem ho ještě nečetla. Přelétla jsem očima k Andrewovi a zase zpátky, než jsem se konečně odhodlala rozložit list.

Ruce se mi třásly.

Proč? Proč se mi klepou?

Když jsem četla jeho rukopis, krk mi ucpal horký knedlík. V očích měl pálily hněv a bolest a slzy.

„Kotě, vědělas přece, že ta cesta jednou skončí.“

„Neříkej mi kotě!“ vyštěkla jsem na něj a sevřela dopis pevně v prstech. „Když takhle bereš nohy na ramena, nemáš na to právo!“

„Máš pravdu.“

Mračila jsem se na něj, v očích jsem měla bolest a otázky a zmatek. Proč jsem tak rozčilená? Andrew to řekl bez příkras, ale tak to prostě je: tahle výprava musela jednou skončit. Tak proč jsem z toho tak zoufalá?

Z očí mi začaly téct slzy. Nemohla jsem je zadržet, ale ať se propadnu, jestli začnu nahlas fňukat jako dítě. Dívala jsem se mlčky na Andrewa a nechávala místo sebe mluvit svůj výraz, plný bolesti a vzteku. Sevřela jsem ruce a zmačkala jeho dopis v dlani.

„Kdybys takhle bez rozloučení odjížděl kvůli tátovi, kvůli tomu, že jedeš na pohřeb a potřebuješ bejt sám, a kdyby to číslo v dopise bylo číslo na tvůj mobil, tak bych to pochopila.“ Rozevřela jsem

prsty a nechala ruku zase klesnout. „Jenže ty odjíždíš ode mě a kvůli mně, a chováš se, jako by se mezi námi vůbec nic nestalo… a to bolí, Andrewe. Sakra bolí.“

Viděla jsem, jak mu zacukala brada.

„Kdes to, doprdele, vzala, že se chovám, jako by se mezi námi nic nestalo?“ procedil skrz zuby. Zřejmě jsem ho ranila. Pustil ucha tašky a vydal se kolem postele ke mně. „Nikdy na nic z toho nedokážu zapomenout, Camryn! Proto jsem chtěl odejít bez rozloučení!“ Natáhl ruce směrem ke mně. Ucouvla jsem. Tohle nedokážu. Prostě ne. Srdce jsem měla na kusy. A štvalo mě, že nedokážu přestat brečet. Zadívala jsem se na zmačkaný dopis, přešla jsem k posteli a položila ho vedle obálky

s penězi.

„Fajn. Nebudeme se loučit. Jeď si. Ale cestu domů si zaplatím sama.“ Otřela jsem si oči a vydala se ke dveřím.

„Čeho se pořád bojíš?“ vykřikl na mě.

Otočila jsem se. „O tom ty víš hovno!“ Prudce jsem strčila do dveří, hodila na podlahu kartu k jeho pokoji a vrátila se do svého.

Začala jsem pochodovat. A pochodovat. Chtělo se mi něco roztřískat, nebo praštit do zdi. Ale nakonec jsem se spokojila s tím, že jsem se rozvzlykala jako dítě.

Andrew vrazil do pokoje za mnou. Strčil do dveří tak prudce, až bouchly o zeď. Popadl mě za paže pod rameny, zaryl mi nehty do kůže a zatřásl se mnou.

„Čeho se pořád bojíš?“ opakoval. V očích měl slzy bolesti i vzteku. Další zatřesení. „ŘEKNI, CO CÍTÍŠ!“

Po jeho zařvání mi celé tělo ztuhlo. Odstrčila jsem ho od sebe. Byla jsem tak zmatená. Vím, co chtěl slyšet. Nechtěla jsem, aby mě opustil, ale –

„Camryn!“ V jeho tváři se střídal hněv a zoufalství. „Řekni mi, CO CHCEŠ! Je mi fuk, jestli to bude směšný, nebo hloupý, nebo zraňující, ale ŘEKNI TO!“ Jeho hlas mi procházel celým tělem.

Andrew pokračoval:

„Buď ke mně upřímná. Buď upřímná k sobě!“ Ukázal na mě prstem. „Camryn, sakra –“

„Chci tebe, doprdele!“ zaječela jsem na něj. „Představa, že odjedeš a už se nikdy neuvidíme, mě trhá tam vevnitř na kusy!“ V krku mě pálilo. „Nemůžu bez tebe ani dejchat!“

„ŘEKNI TO!“ zahřměl. „Ty víš co!“

„Chci bejt tvoje!“ Už jsem sotva dokázala stát na nohou. Vzlyky mi zmítaly celým tělem. Oči mě pálily a srdce bolelo jako nikdy předtím.

Andrew mě chytil za zápěstí a přidržel mi obě ruce za tělem. Pak si mě prudce přitáhl zády k sobě.

„Opakuj to, Camryn,“ vyzval mě. Jeho dech mě hřál ze strany na krku, ale po celém těle mi naskočila husí kůže. Ucítila jsem jeho zuby na okraji ucha. „Sakra, zopakuj to.“

„Jsem tvoje, Andrewe Parrishi… chci patřit jen tobě…“

Držel mi obě zápěstí jednou rukou. Tu druhou mi zabořil do vlasů, pevně je chytil a zaklonil mi hlavu dozadu, takže si obnažil můj krk. Kousl mě do brady a postupoval drobnými polibky níž po mém hrdle. Cítila jsem, jak se mi jeho úd tiskne přes oblečení k tělu.

„Prosím,“zašeptala jsem, „nenechávej mě odejít…“

Pořád si mě tiskl zády k sobě a držel mi zápěstí, ale druhou rukou vklouzl do mých šortek a pod kalhotky, a strhl je dolů. Dostrkal mě k posteli, až mi kolena narazila na matraci, a zvedl mi paže nad hlavu, aby mi mohl svléknout tričko.

Neotáčela jsem se, ale slyšela jsem, jak si Andrew zouvá boty a svléká se.

Vzápětí se mi k zádům přitisklo jeho tvrdé vypracované břicho. Ucítila jsem jeho nahou horkou paži kolem pasu. Posunul dlaň výš, aby do ní mohl nabrat moje ňadro. Druhou rukou mi vklouzl mezi nohy. Hlava mi klesla na jeho hruď, když mi vklouzl prsty do tepající vlhkosti a dráždil mě tam. Zaklonila jsem hlavu, abych se dostala k jeho rtům. Jazyk mu vyklouzl ven a spojil se s mým. Ty

drsné mokré doteky mě přiváděly k šílenství. Tiskl rty k mým a divoce mě líbal, až tak, že jsme oba lapali po dechu. Pak mě přistrčil k posteli. Ruce se mi zabořily do pokrývek, nabrala jsem do prstů látku prostěradla. Andrew mě znova chytil za zápěstí a přitiskl mě k sobě.

„Panebože, šukej mě… prosím…,“ zasténala jsem. Hlas se mi třásl. Tentokrát jsem řekla, co chci, i bez jeho pobízení.

A připadalo mi to tak správné.

Andrew si lehl na mě plnou vahou. Cítila jsem jeho tvrdého, naléhavého ptáka. Chtěla jsem ho mít v sobě tak hrozně, až jsem z toho málem šílela, ale pořád se držel, nechával mě věřit, že už mi ho tam každou chvíli strčí, ale pořád nic.

Tělem mi zase proběhlo zamrazení, když jsem ucítila na krku znovu jeho jazyk. Jednou tváří jsem se tiskla k matraci a tíha jeho těla mi znemožňovala se pohnout. Kousla jsem se do rtů, když jsem ucítila, jak mi po zádech putují jeho zuby. Kousal mě tak, aby mi působil lehkou bolest, ale ne aby prorazil kůži. A pokaždé mě na to místo políbil a něžně ho olízl.

Jako bych nic nevážila, posunul si mě jednou rukou doprostřed postele a otočil mě na záda. Lehl si mi mezi nohy, roztáhl je koleny od sebe, takže jsem byla úplně otevřená. Přitiskl mi dlaně na vnitřní stranu stehen, jako by mě chtěl přimět, abych tak zůstala.

V zelených očích se mu zablýsklo. Prohlížel si mě, jak před ním ležím obnažená a vystavená. Pohladil mě po mušličce, vklouzl jedním prstem dovnitř a obkroužil klitoris. Zalapala jsem po dechu a zachvěla se. Cítila jsem, jak se mi při každém jeho doteku kroutí vnitřnosti. Díval se na mě těma nádhernýma nebezpečnýma očima zpod přivřených víček, a pak strčil dva prsty pořádně hluboko do mě. Sklouzla jsem rukou k jeho a on mě chvíli nechal, abych si hrála sama se sebou, než mě odstrčil. Začal do mě tvrdě vjíždět prsty, dotýkal se všech mých nejcitlivějších místeček, až jsem se začala nepatrně zmítat a hlavu jsem tiskla do polštáře. Jako by věděl, že už se za chvíli udělám, vytáhl ze mě prsty.

Posunul se na mém těle výš, líbal a lízal mě a lehce okusoval od stehen až ke krku. Držel mi paže nad hlavou, abych se po něm nemohla natáhnout. Divokýma očima hltal moje ústa, než se ozval:

„Budu tě šukat tak drsně… nemáš ani ponětí, jak drsně to umím.“ Jeho slova mi slastně projela z ucha přímo do pulzující vlhkosti mezi stehny. Kousl mě do jazyka a pak mě líbal. Dýchali jsme si navzájem do úst a sténali proti sobě.

Aniž přerušil polibek, sklouzl pravičkou níž a uchopil do ní svého ptáka. Nahmatal můj otvor a zasunul ho do mě jen na špičku, aby mě přivedl k šílenství. Vyklenula jsem proti němu boky, abych ho do sebe dostala hlouběji, líbala jsem ho a podařilo se mi uvolnit jednu ruku, kterou jsem mu položila zezadu k hlavě. Chytila jsem ho za vlasy a škubla tak, jako bych ho chtěla skalpovat, ale bylo mi to jedno. Jemu taky – užíval si bolest stejně jako já.

A pak, pomaloučku, abych si mohla vychutnat každý centimetr, se do mě zasunul. Prohnula jsem krk a zabořila se týlem do polštáře. Pootevřela jsem rty. Lapala jsem po dechu a sténala a kňučela. Oči mě tak pálily, že jsem skoro nedokázala udržet víčka. Jeho pták do mě vjížděl, jako když se zvedá přílivová vlna. Rozevřená stehna se mi chvěla.

Šoustal mě nejdřív pomalu a díval se mi nehnutě do očí. Vzal můj spodní ret mezi zuby a pak mi po něm přejel špičkou jazyka.

Přitiskla jsem ústa k jeho a narazila boky do jeho, abych ho vtáhla hluboko do sebe.

Nohy se mi třásly. Už jsem to nedokázala ovládat. Začal mě šukat tvrději, takže jsme se přestali líbat a hlava mi zase klesla do polštáře. Andrew se sklonil k mým ňadrům a horečnatě mi olizoval bradavky. Obtočila jsem nohy i paže kolem jeho těla, zaťala mu nehty do zad a cítila, jak mi mezi prsty stéká jeho pot. Pak moje nehty protrhly jeho pokožku a on do mě zajel ještě nemilosrdněji.

„Udělej se se mnou,“ zašeptal mi horce do ucha a znova mě políbil.

Za vteřinu jsem byla. Tělo se mi roztřáslo a cítila jsem, jak se svírá kolem jeho penisu. „Nevytahuj

ho,“ zašeptala jsem, když jsem cítila, jak se křeč zmocňuje i jeho. Poslechl mě. Z hrudi se mu vydraly hluboké dlouhé steny. To už se mi uvnitř těla rozlila jeho horká šťáva. Prudce jsem ho objala pokrčenýma nohama kolem pasu, než se mě zmocnila taková únava, že už jsem nemohla. Povolila jsem nohy a Andrew zůstal uvnitř mě, ale cítila jsem, že se i jeho tělo uvolňuje.

Svezl se pak na prostěradlo vedle mě a položil si tvář na moje srdce. Přehodila jsem si nohu přes jeho bok. Chvíli jsme se takhle k sobě tiskli a náš dech se pomalu uklidňoval. Ale za dvacet minut se nám síly vrátily a my se zase začali mazlit… a než začalo svítat a my si navzájem usnuli v náručí, měl mě Andrew tolikrát a tolika různými způsoby, jak jsem to nikdy předtím nezažila.

Nazítří ráno, když mezi závěsy proudilo do pokoje slunce, mi ukázal, že není vůbec jen drsný a tvrdý… když mě probudil něžnými polibky. Zlíbal mi každé žebro zvlášť, masíroval mi záda a stehna, a pak mě znova pomiloval.

Kdybych tady a teď umřela, v téhle posteli a v jeho náručí, ani bych si toho nevšimla.

Tiskl mě pevně k sobě a líbal mě na bradu.

„Teď už nemůžeš odejít,“ zašeptala jsem.

„Nikdy jsem nechtěl.“

Otočila jsem se k němu a propletla si nahé nohy s jeho. Sklonil se ke mně, až se naše čela dotýkala.

„Ale už ses chystal,“ zašeptala jsem. Přikývl. „Jo, protože…“ Hlas se mu vytratil.

„Proč?“ pobídla jsem ho. „Protože já se pořád bála?“ Myslela jsem si, že to byl tenhle důvod. Doufala jsem…

Andrew sklopil oči. Přejela jsem mu prstem po obočí a pak po kořeni nosu. Lehce jsem ho políbila na rty.

„Andrewe? Bylo to tak?“

Ale srdce mi napovědělo, že ne.

V očích se mu zrodil úsměv. Přitáhl si mě k sobě, pevně mě objal a přidržel u sebe.

„Určitě to chceš?“ zeptal se. Jako by nevěřil, že bych ho mohla chtít, což mi ale připadalo naprosto absurdní.

Snažila jsem se pochopit, jak to vlastně myslí, ale brzo jsem to vzdala.

„Proč bych nechtěla?“ podivila jsem se. „Andrewe, teď ti něco řeknu, a myslím to vážně: nemůžu bez tebe dejchat. Včera, když jsi odešel, jsem seděla na kraji postele a nemohla se nadechnout. Myslela jsem, že už tě neuvidím, a začala si říkat, proč jsem si nikdy neuložila tvoje telefonní číslo a že už tě nikdy nenajdu –“

Položil mi prst na rty, aby mě uklidnil. „Teď jsem tady a nikam neodejdu.“

Toužebně jsem se usmála a položila mu hlavu na hrudník. Jeho brada se mi opírala o vlasy. Slyšela jsem, jak mu buší srdce, jak mu z nosu vychází vzduch v pravidelném tichém vydechování. Připadalo mi, že takhle ležíme už hodiny. Neměla jsem vůbec potřebu mluvit. Došlo mi, že po tomhle jsem toužila od chvíle, kdy jsem na něj poprvé promluvila v tom autobuse.

Porušila jsem všechna pravidla. Všechna. Do posledního.

Andrew

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Srdce vždycky zvítězí nad rozumem. I když je nestálé a sebevražedné a masochistické, stejně je vždycky po jeho. Rozum ví, co by bylo nejlepší, jenže mně teď bylo úplně fuk, co mi rozum vykládá. Chtěl jsem žít jen pro tuhle chvíli.

„Vstávej, kotě,“ poplácal jsem Camryn po zadečku.

Spala mi v náručí od chvíle, kdy jsme se brzo ráno oba vzbudili a znova pomilovali. Vlastně ani nevím, jestli jsem já vůbec usnul. Připadalo mi, že pořád myslím jenom na ni.

Zasténala na protest a otočila se obličejem ke mně. Byla přikrytá bílým prostěradlem, vlasy měla zacuchané, ale stejně vypadala tak zatraceně sexy.

„No tak, zlato,“ zamumlala a mně se rozbušilo srdce, že mi tak řekla, „proč nemůžeme spát celej den?“

Natáhl jsem si tričko a kraťasy a vrátil se k posteli. Sedl jsem si ke Camryn a objal ji jednou paží kolem těla.

Naklonil jsem se k ní a přitiskl jí rty na čelo.

„Chci s tebou dělat úplně všechno,“ prohlásil jsem a zeširoka se usmál. Uvědomoval jsem si, jak trapně asi vypadám, ale bylo mi to jedno. „Můžeme dělat, co nás napadne, jít, kam nás nohy ponesou.“

Ještě nikdy jsem nebyl tak šťastný. Ani jsem netušil, že takové štěstí vůbec existuje.

Camryn se na mě usmála tak sladce, modré oči se jí leskly jako vtělená, čerstvě probuzená nevinnost. Jako by mě zkoumala a zkoušela mě odhadnout, a líbilo se jí, co vidí.

Natáhla ke mně paže.

„Bojím se, že mě dneska budeš muset nosit,“ prohlásila. Chytil jsem ji za ruce a zvedl z postele.

„S tím nemám problém,“ zasmál jsem se. „Klidně tě budu nosit – lidi sice budou koukat, ale co je mi po nich? Ale proč vlastně?“

Políbila mě na špičku nosu.

„Protože asi nemůžu chodit.“ Zlomyslně jsem se usmál.

Camryn přehodila nohy přes okraj postele. Viděl jsem, jak okamžitě zkřivila tvář.

„Kotě, to je mi tak líto,“ ozval jsem se zkroušeně. A bylo mi to líto, jenže jsem se stejně nedokázal přestat usmívat.

Ona taky ne.

„Neříkám to, abych polichotila tvýmu sexuálnímu egu,“ prohodila, „ale nikdy v životě mě nikdo takhle neošukal.“

Zasmál jsem se a zaklonil přitom hlavu.

„Takový slova z něžných dívčích úst!“

„Hele, to je tvoje vina,“ namířila na mě ukazováček. „To tys ze mě udělal vulgární, perverzní nymfomanku, která bude nejspíš dva dny chodit s nohama od sebe.“ Pokývala vážně hlavou, jako by chtěla svoje tvrzení podtrhnout.

Opatrně jsem ji zvedl do náruče, ale tak, aby jí nohy visely přes moje předloktí – kdybych si ji vysadil kolem pasu, asi by to jen zvýšilo její nepohodlí.

„Promiň, kotě, ale tys byla sprostá, už když jsem tě potkal,“ ušklíbl jsem se na ni, když jsem viděl, jak ohrnuje nadurděně horní ret. „Perverzní, to nevím, ale podle mě to v tobě muselo bejt, já tomu jen pomoh na povrch. Ale nymfomanka? To znamená, že to chceš dělat pořád, i teď? I když nemůžeš ani chodit?“

Vykulila oči. „Ne, teď jsem rozhodně mimo provoz. Aspoň do zítřka do rána.“ Políbil jsem ji na čelo a pomohl jí do koupelny.

„To zní slibně,“ prohlásil jsem. „Já bych to po tobě ani nechtěl, víš? Protože dneska, Camryn Bennettová, tě budu hýčkat. A jako první je na pořadu dne dlouhá, horká koupel.“

„S pěnou?“ zeptala se pořád s těma svýma očima kolouška Bambiho. Usmál jsem se na ni. „Jo, s bublinkama.“

Posadil jsem ji nahou, jak zákon káže, na pult vedle umývadla a začal jí napouštět vodu do vany.

„S bublinkama bude asi problém,“ prohodil jsem, když jsem se pokusil vymáčknout z miniaturní lahvičky tělového šamponu poslední zbytky gelu.

„Víš co?“ ozvala se Camryn. Houpala nohama a držela se okraje pultu. „Mně už stejně všechno dochází. Zubní pastu mám skoro prázdnou a tekutý mejdlo už mi taky došlo…“ Přejela si dlaní po noze. „Doufám, že už se mi nedělají šupiny.“

Věděl jsem, kam tím míří. „No tak jo. Skočím do obchodu.“ Nechal jsem téct vodu a prohlédl si lahvičky, které měla poskládané kolem umývadla. Pak jsem zašel do pokoje a přinesl malý hotelový zápisník a krátkou tužku. „Tak co potřebuješ?“

Zapisoval jsem, nač si postupně vzpomínala.

„Zubní pastu, tělový mejdlo – jakýkoli?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„No, aby nebylo na ruce,“ odpověděla a já se snažil necivět jí na prsa. „Vždyť víš.“ Zapsal jsem si: ne na ruce.

Podíval jsem se na ni. „Napadá tě ještě něco?“

„Šampon a kondicionér, nejradši L’Oréal v růžový lahvičce, ale vlastně je to jedno, jenom ne obojí v jednom. Jo a taky dětskej olejíček.“

„Ale? Dětskej olejíček? Máš s ním nějaký plány?“

„Ne!“ Pleskla mě do ramene a prsa se jí přitom rozhoupala. „Rozhodně ne! Prostě ho po sprše ráda používám.“

Zapsal jsem: velkou lahev děts. olejíčku (pro všechny případy).

„A možná nějaký čokoládový tyčinky a něco k pití, minerálku nebo ledový čaj bez citronu, cokoli kromě koly – a, jo!“ Zvedla prst. „Sušený hovězí proužky!“

Usmál jsem se a všechno to zapsal.

„Všechno?“

„No, nic dalšího už mě nenapadá.“

„Tak kdyby tě napadlo…,“ vylovil jsem z kapsy kraťasů mobil, „zavolej mi to. Jaký máš číslo?“

Usmála se a spokojeně mi ho nadiktovala, zatímco já vyťukával. Zkusil jsem ji prozvonit a ozvala se hlasová schránka. Namluvil jsem do ní vzkaz: Ahoj, kotě, to jsem já. Hned přijdu, jen teď nemůžu spustit oči z jedný proklatě sexy blondýny, co sedí nahá v koupelně na pultu.

Camryn zrudla a ušklíbla se a přitáhla si mě mezi nahé nohy a políbila mě.

„Sakra! Voda!“ vyhrkla, když si všimla, že vana skoro přetéká. Rychle jsem ji zastavil.

Odložil jsem telefon a zápisník a zvedl Camryn z pultu.

„Andrewe, nejsem mrzák!“ Ale na druhou stranu se ani moc nebránila.

Pomohl jsem jí do vany a ona se rozvalila v horké vodě. Zaklonila hlavu a namočila si do ní i vlasy.

„Za chvíli jsem zpátky,“ slíbil jsem jí.

„Slibuješ?“

To mě zarazilo. Otočil jsem se k ní a viděl, že tentokrát nežertuje. Začal jsem se cítit špatně kvůli tomu, že se vůbec musela ptát. Ne že by mě to urazilo, ale že jsem se choval tak, aby se musela bát.

„Ano, slibuju, kotě. Teď už se mě jen tak nezbavíš, jasný?“

Sladce se usmála, ale v očích jí problesklo i trochu potměšilosti. „Do čeho jsem se to zamotala?“

Mrknul jsem na ni a odešel.

Camryn

Sex vždycky všechno změní. Je to jako žít v bublině, kde je všechno bezpečné a koketní a předvídatelné. Nějaký člověk vás může přitahovat věčně, dokud to nejintimnější zůstane tajemstvím. Ale když se zvedne závoj, co potom? Když se s někým vyspíte, všechno to bezpečné a koketní a předvídatelné se najednou změní ve svůj opak. Co teď bude s naší vzájemnou přitažlivostí? Odumře? Budeme po sobě pořád toužit jako předtím, než jsme spolu měli sex? Začne si aspoň jeden z nás potají myslet, že jsme udělali velkou chybu a měli jsme to nechat tak, jak to bylo? Ne. Ano. A ne. Netrpím přehnanou sebejistotou a většinou si nic nenamlouvám. Nejsem žádná naivní nezkušená husička, která potřebuje věřit hloupostem, ale tohle je nepopiratelný fakt: Andrew Parrish a já jsme se v tom autobuse v Kansasu měli potkat.

Náhoda je jen přijatelnější výraz pro osud.

Naložila jsem se do vany, ale musela jsem vylézt dřív, než se mi začne scvrkávat kůže. Mezi nohama mě to pálilo, ale chodit jsem mohla. Jenže bylo tak roztomilé, jak se o mě staral.

Natáhla jsem si jedny z těch nových šortek, které jsem si koupila cestou, šedivé, a černé tílko. Ustlala jsem postel a poklidila trochu v pokoji. Pak jsem se podívala na telefon, abych zkontrolovala zprávy. Bylo tam jen pár nedůležitých esemesek od Natalie. Máma se neozvala. Telefon jsem měla trvale zapnutý jen na vibrace, protože nesnáším, když zvoní. Je jedno, jakou vyzváněcí melodii si nastavím, vždycky mi to připadá tak nepříjemné, jako když někdo přejíždí nehty po školní tabuli. Zamířila jsem k oknu a roztáhla závěsy. Pak jsem se vyklonila přes parapet a zadívala se na New Orleans. Věděla jsem, že na tohle město nikdy nezapomenu.

Chvíli jsem myslela na Andrewova tátu, ale rychle jsem si to vyhnala z hlavy. Dám mu ještě pár dní, než ho zkusím přimět, aby o tom mluvil. Věděla jsem, že ho to bolí, ale nemůže si ze mě dělat bariéru proti bolesti. Jednou se s tím bude muset vypořádat.

Položila jsem telefon na parapet a otevřela seznam hudby. Už jsem dost dlouho nic neposlouchala, ale kupodivu mi to nechybělo. Začala jsem si zvykat na Andrewův klasický rock. Díky němu jsem tu hudbu začínala mít ráda.

Barton Hollowod The Civil Wars. Tam jsem to zastavila – minulé dva měsíce to byla moje nejoblíbenější muzika – a zesílila jsem zvuk. Pokoj se naplnil zvukem mezi folkem a country, který jsem měla tak trochu provinile ráda. Normálně nejsem moc country holka, ale tahle skupina je výjimka. Zpívala jsem s Johnem a Joy, nechávala se unášet tím, že jsem v pokoji sama, a nechala svůj hlas rozezvučet naplno. Taky jsem před oknem trochu tancovala. Když Joy spustila sólo, zpívala jsem s ní jako vždycky, a snažila se, aby můj netrénovaný hlas zněl stejně jako její sametový. Ne že by se mi to někdy mohlo povést, ale líbilo se mi zpívat s ní.

Najednou jsem zmlkla a znehybněla. Andrew se opíral o stěnu u dveří a sledoval mě. A šklebil se.

Cítila jsem, jak mě polévá horko.

Andrew vešel dovnitř a odložil vedle televizního stolku dvě igelitové tašky s nákupy.

„Na někoho, kdo údajně nemůže udělat ani krok, umíš teda pořádně rozvlnit boky,“ popíchl mě.

Dolíčky ve tvářích se mu prohloubily.

Ještě celá zrudlá jsem se pokusila odvrátit pozornost tím, že jsem se vrhla k taškám. „Hele, nemáš mě šmírovat.“

„Já tě nešmíroval,“ ohradil se. „Užíval jsem si to. Máš vážně sladkej hlas.“ Zrudla jsem ještě víc, otočila se k němu zády a zalovila v jedné igelitce.

„Díky, zlato, ale ty nejseš objektivní.“

„Ne, myslím to vážně,“ namítl změněným tónem. „Nejseš tak špatná, jak si myslíš.“

„Nejsem takšpatná?“ Otočila jsem se k němu. „Co to znamená – že jsem špatná, ale ne tolik?“ Zamračila jsem se na velké balení dětského olejíčku, které jsem držela v ruce. „Já chtěla jen malou lahvičku.“

„Menší balení jim došly.“

„Aha.“ Ušklíbla jsem se a postavila olejíček na televizní stolek.

„A vůbec si nemyslím, že bys byla špatná,“ dodal Andrew. Slyšela jsem, jak postel zavrzala, když se na ni posadil.

Sledovala jsem ho v zrcadle před sebou.

„Šampon a kondicionér jsou fajn,“ vyskládala jsem je vedle olejíčku. „Ale to tělový mejdlo nic moc.“

„Cože?“Zatvářil se vážně zklamaně. „Tys jenom říkala, že nemá bejt na ruce. A tohle není.“ Ukázal na nápis na etiketě.

„Dělám si srandu.“ Usmála jsem se jeho reakci. „Je perfektní.“ Vypadal, jako by se mu ulevilo, a vrátil se k předchozímu tématu.

„Měla bys vystupovat. Aspoň to jednou zkusit. Abys viděla, jaký to je.“ Nelíbilo se mi, jak se přitom tvářil. Jako by objevil Ameriku.

„Ehm, no… ne,“ zavrtěla jsem na něj hlavou do zrcadla. „To je asi tak na úrovni představy, že bych se mohla stát kosmonautkou.“

Zalovila jsem v tašce a vytáhla ze dna… ach ne, panebože…

„Co to, sakra, je?“ Otočila jsem se a namířila ruku s vaginálním gelem přímo na něj.

Andrew se zatvářil rozpačitě. „No, to… na tvoje… holčičí…“ Ukázal, co „holčičího“ z mého těla má na mysli.

Zadívala jsem se na něj s otevřenou pusou. „Ty máš pocit, že tammám nějakej problém? Viděls mě snad, že se tam drbu?“ Nevěděla jsem, jestli se mám urazit, nebo smát.

Andrew otevřel doširoka oči. „Cože – ne! Jen jsem myslel, že ti to pomůže, aby tě to tam tak nebolelo.“ Ještě jsem ho neviděla tak nejistého a trochu v šoku. „Umíš si představit, jak se tam v obchodě probírám vaginálníma něco? Zase tolik jsem to nezkoumal. Na krabičce píšou, že je to proti bolesti a tak, takže jsem to přihodil do košíku.“

Položila jsem Vagisil na stolek a vydala se k němu. „No, tenhle gel zrovna není určenej pro bolest intimních partií po…,“ našpulila jsem rty, „nadměrným tření, ale snaha se počítá.“ Posadila jsem se mu na klín čelem k němu a s koleny opřenými u jeho boků. A políbila jsem ho.

Chytil mě kolem krku.

„Myslím, že už nebudeme potřebovat oddělený pokoje, co?“ usmál se na mě.

Naklonila jsem se k němu a znova ho políbila. „Když jsi byls na nákupu, chtěla jsem si odstěhovat věci k tobě, ale pak jsem si vzpomněla, že jsem tu kartu od tvýho pokoje zahodila, když jsem od tebe včera v noci utekla.“

Položil mi velké dlaně na zadeček a přitáhl si mě blíž. Políbil mě do prohlubně v krku a zvedl se i se mnou. Pak mě pomalu spustil na zem.

„Já si dojdu pro svoje,“ řekl. „Asi mi bude pár dní trvat, než se tu písničku naučím zahrát a zazpívat. Ty už to máš v krvi.“

Cože…?

Přimhouřila jsem na něj oči. „Pročby ses ji učil?“

Dolíčky se mu zase prohloubily. „Jestli si dobře pamatuju, vyhrálas nade mnou v kulečníku a já ti nabídl svobodu.“

Tvářil se obzvlášť potměšile. Tušila jsem, co chce vytáhnout, a pomalu jsem zavrtěla hlavou.

„A tys na to řekla, doufám, že to ocituju přesně: Nestojím o svobodu – teda pokud nejde o to, že

můžu odmítnout jíst brouky nebo vystrkovat zadek z okýnka.Promiň, kotě, ale musíš se holt naučit, že někdy je lepší držet pusu.“

„Ne, Andrewe.“ Zkřížila jsem odhodlaně paže na prsou. „Nemůžeš mě nutit vystupovat před lidma.

To je krutý.“

„K tobě, nebo k publiku?“ Šklebil se.

Dupla jsem mu na nohu.

„Dělám si srandu! Nebij mě!“ vykřikl se smíchem.

„K tomu mě nedonutíš.“

Naklonil hlavu ke straně a zelené oči mu zazářily tak, že vypadal naprosto neodolatelně. „Nebudu tě k ničemu nutit, ale…“

Ne. Přece na mě nebude dělat tyhle prosebné oči! To si snad myslí, že to na mě platí? Protože… bohužel… to je pravda.

„… ale fakt bych si moc, moc přál, abys to udělala.“ Chytil mě za lokty a přitáhl si mě blíž. Zamračila jsem se na něj a stiskla pevně rty.

Dýchat, hlavně dýchat. Odhodlaně jsem zvedla hlavu.

„Tak jo.“

Obličej se mu doslova rozsvítil.

„Ale jen jednou!“ zvedla jsem ukazováček. „A jestli se mi lidi začnou posmívat a já exploduju, ne abys mě nechal hnít ve vazbě!“

Chytil mě oběma rukama za tváře, přitáhl si mě k sobě a políbil mě na našpulené rty.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Andrew se o pár minut později vrátil se svými taškami a bratrovou kytarou. Vypadal opravdu nadšeně.

Zato já byla vyděšená a už jsem si za to v duchu pořádně vynadala. Ale náznak vzrušení jsem cítila taky. Nemám problém s vystupováním před lidmi – nikdy jsem se nebála přednést třeba referát, nebo zahrát sestru Ratchedovou v Přeletu nad kukaččím hnízdem, když jsme tohle představení nacvičili na střední škole. Jenže to bylo něco jiného. Vím, že hraju docela slušně, ale zpěv, navíc duet s někým jako Andrew, který dokáže zpívat jako blues-rockový bůh… to se nedá srovnávat.

„Já myslela, že ty tuhle hudbu nesnášíš?“

Andrew si položil tašky na zem a přešel k posteli s kytarou.

„Když je to písnička, při který tak kouzelně vrtíš zadečkem, beru ji na milost.“

„Je to od The Civil Wars – momentálně asi moje nejoblíbenější.“ Začala jsem si osušovat vlasy ručníkem – po tom, co Andrew přinesl nákup, jsem znova vlezla do vany a umyla si je novým šamponem. „Jmenuje se Barton Hollow.“

„Zní to jako moderní folk,“ mínil Andrew a prohrábl struny na kytaře. „Líbí se mi to.“ Po chvíli se na mě podíval a zeptal se: „Kde máš telefon?“

Přešla jsem k oknu a zvedla ho z parapetu. Nalistovala jsem v seznamu znova Barton Hollowa podala mobil Andrewovi. Dal si ho vedle sebe na postel a stiskl přehrávání. Dál jsem si sušila vlasy a Andrew se věnoval poslechovému učení: zastavoval melodii, vracel ji, zkoušel mačkat krk kytary a poslouchal, jak to zní, dokud nepřišel na ten správný tón. Po pár minutách a několika pokusech dokázal zahrát první motiv úplně správně.

Do večera víceméně zvládl celou písničku, až na to, že občas přehazoval dva akordy. Text si taky pamatoval snadno.

„Já myslím, že už to skoro máme,“ prohlásil. Seděl na parapetu a za zády měl zamračenou deštivou oblohu. Kolem osmé začalo pršet a pořád nepřestávalo.

Občas jsem se k němu zkusila přidat a zpívat s ním, ale byla jsem moc nervózní. Vážně nevím, jak to zvládnu před publikem, když to nedokážu ani v soukromí v pokoji. Zřejmě asi přece jen trpím hrůzou z pódia, jen jsem to zatím neměla šanci zjistit.

„Tak šup, kotě,“ pobídl mě Andrew. „I když už slova dávno znáš, neznamená to, že nebudeš trénovat se mnou.“

Svezla jsem se na kraj postele.

„Slib mi, že na mě nebudeš dělat obličeje, posmívat se ani –“

„Nebudu ani dejchat,“ prohlásil se smíchem. „Přísahám. Tak jdeme na to.“

Vzdychla jsem si a vstala z postele. Nakousnutý proužek sušeného hovězího jsem odložila na noční stolek. Andrew si opřel kytaru o stehno, napil se ledového čaje z lahvičky a připravil se ke zpěvu.

„Neboj se,“ uklidňoval mě. „Mužský hlas tam má delší party než ženský. Ty zpíváš jen jedno sólo a pak ty verše společně se mnou.“

Nervózně jsem pokrčila rameny. „To je pravda. Aspoň bude většinou slyšet hlavně tvůj hlas.“ Andrew si vložil kytarové trsátko mezi zuby a pokývl na mě rukou. „Pojď sem.“

Přešla jsem k němu, chytila se jeho pravičky a nechala se vtáhnout mezi jeho pokrčené nohy, ke kytaře. Když mě měl tam, kde chtěl, vytáhl trsátko z pusy. „Tvůj hlas se mi líbí, jasný? Ale i kdybych si myslel, že zpíváš mizerně, stejně bych chtěl, abys to zkusila. Jde o tebe a je jedno, co si budou myslet všichni ostatní.“

Nejistě, plaše jsem se usmála. „Tak jo, udělám to, ale jen pro tebe – na to nezapomínej.“ Namířila

jsem na něj prst. „Takže to mám u tebe.“

Zavrtěl hlavou. „Tak zaprvý nechci, abys to dělala pro mě. Ale radši bych zkoušel, než se hádal, takže to zatím nebudeme řešit. Počkám až po vystoupení v Old Pointu, než se tě zeptám, jestli ti to něco dalo – něco jinýho než pocit, žes mi ustoupila, aby bylo po mým.“

„Dobře. To je fér.“

Andrew znova přikývl a narovnal si kytaru tak, aby mohl začít hrát.

„P-počkej. Kdybys stál jako já, nepřipadala bych si tak… vystrčená.“

Andrew se rozesmál a svezl se z parapetu. „Sakra, holka, ty mě teda sekýruješ. Jak si přeješ. Kdybys při tom třeba chtěla mít nad hlavou igelitku nebo tak něco, stačí říct.“

Podívala jsem se na něj, jako bych nad tou pitomostí uvažovala.

„Ne, Camryn, nic takovýho. Jdeme na to.“

Zkoušeli jsme až do noci, kdy jsme usoudili, že už nemůžeme dál rušit hotelové hosty. Zrovna když jsem se do toho trochu dostala a uvolnila se. Už jsem tolik nemyslela na to, co si o mém zpěvu Andrew myslí.

Vlastně mi připadalo, že mi to začalo celkem slušně jít.

Šli jsme brzo do postele, protože už jsme byli unavení. Leželi jsme si v náručí a jen si povídali.

„Jsem ráda, že jsem tě včera tak rozzuřila,“ zamumlala jsem. „Jinak bych už teď asi byla v Severní Karolíně.“

Ucítila jsem jeho rty na svém spánku.

„Musím se ti k něčemu přiznat,“ ozval se. Zpozorněla jsem.

„Jo.“ Lehnul si na záda a díval se, jak se po stropě v podivných vzorcích pohybují světla aut z ulice pod námi. „Tam ve Wellingtonu v Kansasu, v tom prvním motelu, kde jsme spali… jak jsi byla ráno v koupelně a já ti dal dvě minuty na to, aby ses připravila… pamatuješ se na to?“

Odtáhla jsem od něj hlavu, abych mu viděla do očí. „Jasně, pamatuju… proč?“ Nervózně se usmál.

„Vyfotil jsem si na mobil tvůj řidičák.“ To mě ohromilo.

Nazdvihla jsem se a opřela se o loket, abych měla lepší výhled. „Ale proč?“

„Zlobíš se?“

„To záleží na tom, cos chtěl s takovýma osobníma informacema podnikat.“ Odvrátil se, ale viděla jsem, že trochu zrudnul.

„No, rozhodně jsem to nedělal proto, abych měl něco do památníčku, až tě někde rozřežu na kusy a zahrabu.“

Otevřela jsem bezmocně pusu. „To se mi fakt ulevilo!“ Rozesmála jsem se. Po chvíli jsem to zkusila znova.

„Ale vážně, proč sis to vyfotil?“

Andrew se díval do stropu. Vypadal zamyšleně.

„Chtěl jsem mít jistotu, že budu vědět, kde tě hledat – pro případ, že by se naše cesty rozdělily.“ Zkusila jsem se na něj usmát, ale nešlo mi to přes rty. Nezlobila jsem se, že si vyfotil můj průkaz –

vlastně se mi chtělo dát mu za to pusu –, ale nevěděla jsem si rady s tím „pro případ“. Vzbudilo to ve mně ještě silnější přesvědčení, že mě už od začátku plánoval někde opustit, bez ohledu na okolnosti.

„Andrewe?“

„Co, kotě?“

„Je tady ještě něco, cos mi zatím neřek?“ Zarazil se. „Ne. Proč se ptáš?“

Taky jsem se soustředila na strop.

„Nevím. Jen že jsem z tebe vždycky cítila takovou divnou… zdráhavost.“

„Zdráhavost?“opakoval překvapeně. „Že bych se zdráhal posadit si tě do auta? Nebo si ti lehnout mezi nohy?“

„To ne.“

„Camryn, to jediný, co jsem se vždycky zdráhal připustit… bylo, jestli je správný, když se spolu dáme dohromady.“

Zvedla jsem se, opřela se o loket a naklonila se nad něj. Jeho tvář se ztrácela ve stínu, který způsoboval, že jeho oči vypadaly zlověstněji. Měl na sobě jen boxerky a jednu ruku měl ohnutou za hlavou.

„Proč myslíš, že to není správný?“

Z toho rozhovoru se mi začal nečekaně svírat žaludek.

Andrew se natáhl po mém zápěstí a zlehka ho sevřel. „Ne, kotě… je to naprosto správný, protože se k sobě dokonale hodíme. A právě proto si mys– jsem si myslel, že bude lepší si nic nezačínat.“

„To mi vůbec nedává smysl.“

Přitáhl si mě na sebe. Opřela jsem si dlaně o jeho nahý hrudník.

„Prostě jsem nevěděl jistě, jestli se do toho máme pouštět,“ pronesl a pročísl mi prsty vlasy. „Ale tys to taky nevěděla, kotě.“

Sklouzla jsem na prostěradlo vedle něj. Tohle byla pravda.

Jen jsem pořád nechápala, jaké byly jeho důvody pro tuhle zdrženlivost. Věděl, co jsem měla za sebou, o Ianově smrti a proč jsem odešla z domova. Moje důvody nenavazovat další vztah byly jako seznam připevněný magnetem na lednici. Ty Andrewovy byly spíš nenápadně zastrčené mezi staré vánoční pozdravy v krabici od bot.

Říkala jsem si, že je to možná kvůli jeho tátovi.

Překulil se na mě a podepřel své velké tělo koleny. Díval se mi přímo do očí.

„Jsem rád, že tě hudba budí ze spaní,“ prohlásil, zřejmě ve vzpomínce na náš první rozhovor. Pak se sklonil ke mně a políbil mě.

Zvedla jsem ruce k jeho krásnému obličeji a přidržela si ho v polibku. „A já jsem ráda, že Idaho je tak slavný díky bramborám.“

Nechápavě nakrčil obočí.

Jen jsem se usmála a znova přitiskla rty na jeho. Líbal mě vášnivě, jeho jazyk se proplétal s mým. Pak začal putovat rty k mému břichu. Špičkou jazyka udělal kolečko kolem pupíku a uchopil do prstů okraj mých kalhotek.

„Já asi ještě ne…,“ rozpačitě jsem se na něj usmála.

Olízl mi kůži na břiše. Když jsem mu sklouzla rukama do vlasů, natočil obličej a políbil mě do dlaní.

„Žádnej sex,“ slíbil. „A budu něžnej.“ Svlékl mi kalhotky. Nazdvihla jsem zadek, abych mu to usnadnila.

„Budu mít jazyk pořád mokrej, aby to nepálilo,“ ozval se a políbil mě na vnitřní stranu stehen.

Pomalu postupoval k mým ženským plátkům.

Zalapala jsem po dechu, když mi je prstem oddělil od sebe.

„Kotě, ty seš tady vážně opuchlá.“ Znělo to soucitně, ne jako by si mě dobíral. Trochu to pálilo. Ale tak strašně jsem chtěla, aby se mě tam dotýkal…

Na pohlaví mě zahřál jeho dech. „Budu něžnej,“ opakoval a já zatajila dech, když mě tím mokrým jazykem poprvé pomalu olízl. Jeho prsty mě pořád držely otevřenou, ale jen jemně.

Když mě lízal znovu a znovu, moje tělo začalo tát. Jeho jazyk vyvíjel jen takový tlak, aby mě vzrušil, ale neubližoval mi, a tak mě rytmickými pohyby přiváděl k nevyhnutelné extázi.

Zkoušeli jsme Barton Hollow dva dny, většinou v našem pokoji v Holiday Inu, ale taky jsme se šli projít na břeh Mississippi na konec Canal Street a zkoušeli tam. Myslím, že Andrew se mě tak nenápadně snažil smířit s vystupováním jinde než v úplném soukromí. U Mississippi tou dobou moc lidí nebylo, ale stejně jsem hrozně znervózněla. Většina z kolemjdoucích si nás vůbec nevšímala – bylo jasné, že jen zkoušíme, protože jsme často zastavovali a přehrávali jen útržky písně. Ale pár se jich zastavilo a poslouchali. Jedna žena se na mě usmála. Netušila jsem ale, jestli ze soucitu, že zpívám tak strašně, nebo se jí můj hlas opravdu líbil.

Bylo to tak půl na půl.

Třetí den už si byl Andrew jistý, že nám to jde a že můžeme vyrazit do Old Pointu na vystoupení. Já si tak jistá nebyla. Podle mě to potřebovalo ještě tak měsíc nebo rok. Možná dva.

„Zvládneš to,“ ujistil mě Andrew. „Vlastně si myslím, že to zvládneš skvěle. Až dozpíváš, budu z tebe muset strhávat nadšený fanoušky.“

„Hele, mlč.“ Natahovala jsem si černý top se zajímavými spletenými ramínky. Ten bez ramínek jsem si na takový večer nemohla vzít. „Viděla jsem, jak po tobě koukají holky, když jsi zpíval. To bude asi to jediný, co bude pracovat pro mě, protože všechny budeš zajímat jen ty.“

„Kotě, ty tuhle písničku umíš líp než já,“ prohlásil. „Takže přestaň s tím sebepodceňováním.“ Stáhl si přes vypracované břišní svaly černé tričko. Na jedné straně ho zastrčil za pásek, na druhé ho nechal viset. K němu měl černé džíny a vlasy si vytvaroval tak, že mu trochu trčely… co to říkal?

„Musíš si pamatovat jen jedno,“ prohlásil a nastříkal se deodorantem, „že nesmíš zpívat celou písničku. Už se lepšíš, ale stejně máš tendence zpívat i tam, kde má znít jenom mužskej hlas.“ Podíval se na mě a nazdvihl obočí. „Ne že by mi to vadilo, ale myslím, že pro tebe bude lepší – čím míň zpěvu, tím líp.“

„Já vím, jenomže jsem prostě zvyklá zpívat si to celý… je pro mě těžký zarazit se včas.“ Přikývl.

Vklouzla jsem do těch nových černých lodiček a prohlédla se v zrcadle vedle televizního stolku.

„Seš zatraceně sexy,“ ujistil mě.

Sklouzl mi rukou k pasu, políbil mě na krk, plácnul mě po zadku v úzkých džínách a já nadskočila, protože to štíplo.

„Ty tvoje copy miluju.“ Vzal mi oba do rukou, pohladil je palci až po konečky, a pak mě zlehka políbil na tvář.

Přehnaně jsem ho odstrčila. „Poničíš mi mejkap!“

S úsměvem přešel k nočnímu stolku a zastrčil si do zadní kapsy peněženku.

„Tak, a nejspíš můžem,“ usoudil.

Vykročil do středu pokoje a natáhl ke mně ruku. Tu druhou si zastrčil za záda jako herec z černobílého filmu a uklonil se. Podala jsem mu konečky prstů a on si mě přitáhl k sobě.

„Co kytara?“

Zastavili jsme se u otevřených dveří. Věnoval mi vděčný pohled.

„Jo, máš pravdu.“ Vrátil se pro kytaru a pověsil si ji kolem krku. „Kdyby tam nebyl Eddie, mohli bysme mít smůlu.“

„Že jsem radši nemlčela.“

Andrew zavrtěl hlavou a vytáhl mě z pokoje.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Tentokrát jsme jeli autem. Andrewovi stačilo podívat se na moje boty, a došlo mu, že nedokážu jít celou cestu do Algiers pěšky. A mě i kytaru najednou nést nemohl. Takže jsme jeli po silnici a dostali se na druhou stranu Mississippi, když se začínalo stmívat. Jenže ta cesta trvala tak krátce, až jsem se začala děsit. Za chvíli jsme tam.

Cítila jsem křeče v žaludku.

Zaparkovali jsme na Olivier Street a vystoupili. Připadlo mi, jako by mi nohy vrostly do asfaltu. Andrew obešel auto a vzal mě do náručí. Trochu mě sevřel.

„Já tě k tomu nenutím,“ prohlásil, protože se mu mě asi zželelo. Vypadala jsem, že co nejdřív vyklopím pozdní oběd, který jsme si spolu dali.

Odtáhl se ode mě, vzal můj obličej do dlaní a vážně pronesl: „Myslím to vážně, kotě, žerty stranou.

Nechci, abys to dělala, pokud nejseš přesvědčená, že to sama chceš. Ani pro mě ne.“ Nervózně jsem se nadechla, obličej pořád v jeho dlaních.

„Ne, chci to,“ pronesla jsem vážně a snažila se posbírat veškerou odvahu. „Vážně to chci.“ Přejel mi bříšky palců pod očima. „Doopravdy?“

„Jo.“

Usmál se na mě zelenýma očima, o kterých jsem si začínala myslet, že mě dokážou nějakým způsobem očarovat, a vzal mě za ruku. Pak vytáhl ze zadního sedadla kytaru a společně jsme vykročili do Old Pointu.

„Parrishi!“ zamávala na nás Carla od baru.

Andrew se propletl davem směrem k ní, ale pořád mě držel za ruku. V televizi na stěně běžely reklamy a číšnici zezadu zalévala jejich záře.

„Ahoj, Carlo.“ Andrew se opřel o pult. „Je tady dneska Eddie?“

„Se ví, někde tady bude. Ahoj, Camryn, ráda tě zase vidím.“ Usmála jsem se na ni. „Nápodobně.“

Andrew se posadil na barovou stoličku a ukázal mi, abych si sedla vedle něj. Neklidně jsem se vysoukala nahoru. Dokázala jsem myslet jen na to, kolik je tady lidí. Nejistě jsem klouzala očima po místnosti a mezi hlavami hostů k pódiu, kde už zase hrála kapela. Když spustili novou písničku, Andrew a Carla na sebe museli přes pult skoro křičet.

„Budete tam pro nás mít okýnko?“

Carla se naklonila přes desku k němu. „Pro nás?“ Podívala se na mě. „Páni, vy chcete vystupovat spolu?“ zeptala se vzrušeně.

Srdce mi poskočilo a spadlo mezi kolena.

Spolkla jsem ten knedlík, který jsem měla v krku, ale hned se mi tam začal dělat další.

Carla naklonila hlavu ke straně a srdečně se usmála. „Zlato, neboj se, budeš báječná. Budou tě milovat.“ Zalovila pod pultem a vytáhla panáka. Byl pro muže, který se usadil vedle mě. Zřejmě štamgast, protože Carla se ani neptala, co si dá, a hned mu nalévala.

Vzápětí se zase otočila k Andrewovi a ke mně.

„Taky jsem jí to říkal,“ prohlásil Andrew. „Ale je to její poprvý, tak jsem ji k tomu musel trošku dokopat.“

„Poprvý a naposledy,“ doplnila jsem ho.

Carla se na Andrewa nenápadně usmála a prohodila ke mně: „Já nejsem násilnickej typ, chraň bůh, ale kdyby se na tebe pak moc vrhali, jen mi řekni a já je prohodím dveřma. Šup, prásk, jako ve filmu.“ Mrkla na mě. „Á, tady je Eddie.“

Černý kytarista k nám přicházel od pódia. Měl na sobě totéž co minule, bílou košili zapnutou ke krku, černé kalhoty a lesklé lakovky. A taky ten hluboký úsměv s vějířky vrásek.

„No né, Parrish je tady!“ Zapumpoval Andrewovi rukou a přitáhl si ho do objetí. Pak se otočil ke mně. „Děuče, ty vypadáš jako ty holky z magacínů, vopraudu!“ A objal mě taky. Byla z něj cítit levná whisky a cigarety, ale z nějakého důvodu mě to uklidňovalo.

Andrew zářil.

„Camryn bude dneska zpívat,“ oznámil hrdě.

Eddie vykulil oči, až mu v tmavé pleti jasně zasvítila bělma. Asi mě to taky mělo znervóznit, ale Eddieho přítomnost mě podivně konejšila. Třeba bych se ho při zpívání měla držet za ruku.

„Halejte se,“ prohodil kytarista a ušklíbl se na mě. „Vsadím se, že budeš zpívat tak krásně, jaká seš kráska.“

Zrudla jsem.

„Tak pote!“ ukázal na pódium. „Jen co dohrajou tudle píseň, jó?“

Andrew mě vzal za ruku a přitáhl mě k sobě. Měla jsem pocit, že Eddie je pro něj něco jako otcovská autorita, a Andrew měl radost, že se jeho staršímu příteli tak líbím.

Kytarista došel k pódiu a zvedl na nás tři prsty. „Eště tři minutky, jó?“

„Panebože, já se tak klepu!“

Jo, Eddie by měl radši zůstat někde blízko.

Andrew mě pevně objal. Naklonil se mi k uchu. „Nezapomeň, tihle lidé si sem přišli užít. Nikdo tě nebude hodnotit, tohle není porota v Superstar.“

Zhluboka, uvolněně jsem vydechla.

Poslouchali jsme, jak skupina dohrává písničku. Když ztichla, ozvaly se obvyklé zvuky toho, když se nástroje stěhují po pódiu. Hlasy kolem nás zesílily, jejich hluk se valil prostorem jako nezřetelné zesílené bzučení. Kolem nás se převalovala oblaka cigaretového kouře, takže vzduch byl se všemi těmi namačkanými těly na parketu dost zatuchlý.

Když mě Andrew začal táhnout k pódiu, ruce se mi třásly. Sklopila jsem oči a uvědomila si, že se mu moje nehty zatínají do kůže kolem kotníků.

Mírně se na mě usmál a já vykročila za ním.

„Vypadám dobře?“ zašeptala jsem.

Jestli teď definitivně nepropadnu panice, budu hodně překvapená.

„Kotě, vypadáš dokonale.“

Políbil mě na čelo, odložil kytaru k bubnům a šel nastavit mikrofon.

„Budeme mít jeden,“ vysvětloval mi. „Nesmíš mi dát hlavičku.“

„To není k smíchu,“ zamračila jsem se na něj.

Zatvářil se pobaveně. „Ale to neměl bejt vtip. Myslím to vážně.“

Pár lidí kolem pódia nás už sledovalo, ale většina si povídala nebo popíjela. Nemohla jsem dělat nic, jen stát na místě, což mě znervózňovalo ještě víc. Andrew má aspoň kytaru, má se na co soustředit. Já měla jen zběsilé myšlenky, které mi vířily hlavou.

„Připravená?“ zeptal se vedle mě.

„Ne, ale jdeme na to, ať to máme z krku.“

Dívali jsme se na sebe a Andrew bezhlesně odpočítával: „Tři – dva – jedna –“ A začali jsme spolu zpívat:

„Óóó, óóó… óóó!“Vteřinová pauza. „Óóó, óóó… óóó!“

Kytara.

Desítky hlav se otočily naším směrem. Hovor utichl, jako když se otočí kohoutkem.

Když Andrew zahrál první motiv a dal se do zpěvu, byla jsem v hloubi duše tak vyděšená, že jsem nedokázala pohnout s ničím jiným než s očima. Ale čím delší dobu hrál, tím víc si moje tělo nemohlo

pomoct a začalo se pohupovat v rytmu hudby.

A stejně tak se pohupovali všichni ostatní, otáčeli hlavu k nám a uchváceně poslouchali. Andrew zazpíval první sloku, a pak jsme zase krátce dali hlavy k sobě: „Óóó…“

Následoval sbor, kdy jsme zpívali dohromady, a já věděla, že musím začít s ním, vysoko a–

A zvládla jsem to!

Andrew se na mě vřele usmíval, když navázal se svou slokou. S kytarou válel, nezahrál špatně jedinou notu, jako by s touhle písničkou vystupoval odjakživa.

Publikum se dostávalo do varu. Viděla jsem, jak na sebe lidi pokyvují tím stylem, jako by říkali: Jsou vážně dobří. Obličej mi trochu povolil a další část s Andrewem už jsem zpívala s větším sebevědomím. Pohybovala jsem přirozeně tělem a připadalo mi, že už jsem ze sebe tu hrůzu úplně setřásla, ale panebože… další je moje sólo…

Andrew na mě upřel pohled, který jako by říkal: Uklidni se a soustřeď se. Sám pokračoval v hraní. Pak přestal hrát a zaťukal na dřevo, zase zahrál, zase přestal… a já dozpívala poslední verše.

Andrew se znovu opřel do strun a bezhlesně mi naznačil: Bez chybičky. Šklebil se od ucha k uchu, a já taky. Naklonili jsme se k sobě a od srdce zavzdychali:

„Vóóó… óóó… óóó!“

Kytara zpomalila, my jsme se dali do posledního sboru, až ke slovu „… duše“. Pak mě Andrew políbil na rty. Byl konec.

Posluchači se bouřlivě roztleskali, dokonce někdo vzadu vykřikl: „Přídavééék!“ Andrew mě přitáhl k sobě a znova mě políbil, přede všemi.

„Sakra, kotě, bylas úžasná!“ Oči mu zářily, jako by osvětlovaly celou tvář.

„Nemůžu uvěřit, že jsem to zvládla!“ Skoro jsem křičela, protože všichni kolem nás vřískali. Měla jsem husí kůži od krku až k prstům u nohou.

„Chceš to zopáknout?“ zeptal se. Polkla jsem.

„Ne, to ne. Ale jsem tak šťastná, že jsem to dokázala!“

„A já jsem na tebe hrdej!“

K pódiu přišlo pár starších chlapíků se sklenicemi piva v rukou. Ten vousatý se ozval: „Musíš si se mnou zatancovat!“ Založil si ruce v bok a udělal pár směšných poskoků.

Zrudla jsem a zachytila Andrewův pobavený pohled.

„Nehraje hudba,“ bránila jsem se.

„Ale bude!“ Vousáč zahulákal něco přes celou místnost a vzápětí se spustil jukebox, který stál vedle hracích automatů.

Byla jsem tak vzrušená z toho, že jsem právě vystupovala na pódiu, a nevěděla jsem, jak toho chlapíka slušně odmítnout… takže mi tancování s ním připadalo skoro jako povinnost.

Otočila jsem se ještě jednou na Andrewa. Mrknul na mě.

Vousáč mě vzal za ruku, podržel mi ji nad hlavou, a já se instinktivně zatočila. Odtancovala jsem s ním dvě písničky, než mě Andrew „zachránil“. Přebral si mě a přitiskl se tělem k mému, pohupoval boky, takže jsem se musela přidat. Dlaně měl položené na mém pase. Tancovali jsme a bavili se s lidmi, a dokonce si zahráli šipky s Carlou, než jsme po půlnoci vyrazili domů.

V autě cestou zpátky se po mně Andrew otočil a prohodil: „Tak jak ti je?“ Rty mu zkřivil vědoucí úšklebek.

„Měls pravdu,“ uznala jsem. „Připadám si… já nevím, jinak, ale v pozitivním smyslu jinak. Nikdy by mě nenapadlo, že by to mohlo bejt takový.“

„To jsem rád,“ usmál se na mě vřele.

Rozepnula jsem si pás a posunula se k němu. Objal mě kolem ramen.

„Tak co zejtra večer?“

„Eh?“

„Chceš zejtra večer zpívat?“

„Ne, já už bych asi nemohla…“

„V pohodě,“ zamnul mi paži. „Jednou už je stejně víc, než jsem čekal. Nebudu tě nutit.“

„Ne.“ Odhodlaně jsem se k němu naklonila. „Víš co? Já chci. Chci to udělat znova.“ Překvapeně škubl bradou. „Vážně?“

„Jo, vážně.“ Usmála jsem se na něj.

On na mě taky. „Tak fajn.“ Lehce pleskl dlaní do volantu. „Zejtra budeme vystupovat.“ Když jsme přijeli do hotelu, pomilovali jsme se hned ve sprše a pak šli do postele.

Zůstali jsme potom v New Orleansu ještě dva týdny, hráli večer v Old Pointu a kromě něj i v pár dalších barech a klubech ve městě. Ještě před měsícem bylo něco takového na seznamu věcí, které bych u sebe rozhodně nečekala, už jen ta představa by pro mě byla směšná. Ale teď jsem s Andrewem najednou zpívala duet Barton Hollow a ještě pár dalších písní, kde jsem mu spíš dělala křoví, nebyla jsem v centru pozornosti. A lidem se to líbilo. Po každém vystoupení nás zastavovali, potřásali nám rukama a chtěli po nás nějakou svou oblíbenou písničku – což Andrew vždycky odmítal. Byla jsem ještě moc nervózní na to, abych dokázala zpívat, co jsme si nenazkoušeli. Co mě šokovalo nejvíc – pár lidí mě dokonce požádalo o autogram nebo si mě chtěli vyfotit. Asi ti hodně opilí. Každé jiné vysvětlení by znělo moc bláznivě.

Po dvou týdnech si Andrew přidal ke svému seznamu oblíbených skupin jednu další. Zamiloval si The Civil Wars skoro tak jako já. Poslední noc v New Orleansu jsme spolu leželi v posteli a z telefonu vedle postele poslouchali Jed a vínoa… myslím, že jsme si prostřednictvím textu navzájem řekli to, co jsme chtěli…

Aspoň myslím…

Tiše jsem plakala v jeho náručí, až mě to uspalo.

Umřela jsem a přišla do nebe. Jo… konečně jsem umřela.

Andrew

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

„Musíte to podstoupit, abychom měli jistotu.“ Marsters seděl na své obligátní černé otočné židli v obligátním černém saku ve své nenápadité kanceláři.

„To je k ničemu,“ prohlásil jsem ze svého místa na druhé straně stolu. „Co se tady dá ještě dodat?

Co se tady dá ještě zjistit?“

„Ale musíte přece –“

„Víte co? Jděte do prdele.“ Vstal jsem a odstrčil židli na kolečkách tak, až narazila do palmy v květináči za mnou. „Nebudu se pouštět do žádnejch takovejch sraček!“

Vypochodoval jsem ven a přibouchnul za sebou dveře tak prudce, až se skleněná výplň roztřásla.

„Andrewe! Vzbuď se,“ uslyšel jsem Camrynin hlas. Rozlepil jsem prudce víčka. Seděl jsem v autě na místě spolujezdce. Jak dlouho jsem asi spal?

Zvedl jsem hlavu a zakroutil krkem doleva a doprava. Přejel jsem si dlaní po tváři.

„Není ti nic?“

Byla noc. Viděl jsem, jak mě Camryn přejíždí starostlivým pohledem, než se zase soustředila na cestu před sebou.

„Ne, není,“ zavrtěl jsem hlavou. „Asi jsem měl noční můru, ale vůbec si nepamatuju, co se mi zdálo,“ zalhal jsem.

„Praštils do palubní desky,“ zachichotala se. „Najednou zvednuls ruku a pěstí do ní praštil. Hrozně jsem se lekla.“

„Promiň, kotě.“ Naklonil jsem se k ní a políbil ji na tvář. „Jak dlouho už řídíš?“ Mrkla na svítící hodiny na autorádiu.

„Nevím, možná pár hodin.“

Podíval jsem se na silniční ukazatele. Udělala, co jsem po ní chtěl, držela se na devadesátce.

„Zajeď tamhle,“ ukázal jsem na odpočívadlo před námi.

Camryn vyhodila blinkr a sjela na popraskanou asfaltovou plochu. Zastavila a zatáhla ruční brzdu.

Chtěl jsem vystoupit, ale zarazila mě.

„Počkej…“

Podíval jsem se na ni. Vypnula motor a stáhla si bezpečnostní pás.

„Teď budu zase řídit já, aby ses mohla vyspat.“

„Já vím.“ Vážně se na mě dívala.

„Co se děje?“

Položila obě ruce na volant a zaklonila hlavu k opěrce.

„S tím Texasem… já už nevím.“

„Proč ne?“

Konečně se na mě podívala.

„Protože co pak?“ vyhrkla. „Je to jako konečná. Ty v Texasu bydlíš. Co nás tam ještě čeká?“ Věděl jsem, co má na mysli, protože jsem s ní tyhle obavy potají už nějakou dobu sdílel.

„Je to na nás,“ odpověděl jsem. „Můžeme tam dělat, cokoli budeme chtít.“ Otočil jsem se na sedadle k ní a vzal ji za bradu. „Podívej se na mě.“

Poslechla. Viděl jsem v jejích očích touhu, a taky strach a zoufalství. Poznával jsem to, protože sám jsem cítil totéž.

Polkl jsem a naklonil se k ní, abych ji políbil.

„Budeme to řešit, až se tam dostaneme, jo?“

Zdráhavě přikývla. Snažil jsem se usmát, ale šlo to dost těžko. Věděl jsem, že jí nemůžu odpovědět

nic z toho, co by chtěla slyšet. Nemůžu jí dát to, co bych chtěl.

Camryn se přesunula na sedadlo spolujezdce a já vystoupil a šel si sednout za volant. Kolem nás projela dvě auta a jejich reflektory mě oslepily. Zabouchl jsem dvířka a zůstal chvíli sedět. Camryn zírala z okýnka a její myšlenky se bezpochyby podobaly mým. Cítila se ztracená a nejistá a možná i vyděšená. Nikdy jsem se s nikým necítil tak spojený jako s ní, a to mě ničilo. Natáhl jsem se po klíčku v zapalování a nechal prsty chvíli znehybnět. Ztěžka jsem si povzdychl. „Můžeme jet oklikou,“ navrhl jsem tiše, aniž jsem se na ni podíval, a nastartoval motor.

Cítil jsem, jak ke mně otáčí hlavu. Sklouzl jsem očima k ní. „Jestli chceš.“

Po tváři se jí rozlil nepatrný úsměv. Přikývla.

Stiskl jsem tlačítko CD přehrávače a z reproduktorů začali hrát Bad Company. Vzpomněl jsem si, jak jsme se jednou o téhle písničce dohadovali, a chtěl jsem najít nějakou jinou, ale Camryn mě zarazila: „Ne, nech to.“ Její úsměv se proteplil.

Přemítal jsem, jestli si pamatuje tu první noc v autobuse, kdy jsem po ní chtěl, aby mi jmenovala aspoň jednu písničku od Bad Company. Řekla Připraveni na lásku. Tehdy jsem se zeptal: „Jsme?“ Ani netuším, proč jsem to plácnul, ale nakonec se ukázalo, že to bylo docela případné. Zvláštní, že tahle písnička začala hrát zrovna teď.

Projeli jsme spodní polovinou Louisiany a pak se po dálnici osmdesát dva vydali směrem Texas. Camryn byla od rána samý úsměv – i když už jsme byli v Texasu – a to přimělo k úsměvům i mě. Jeli jsme se staženými okýnky a Camryn měla už asi hodinu bosá chodidla vystrčená ven. Když jsem se chtěl podívat do pravého zrcátka, viděl jsem jen její nalakované nehty na nohou.

„Bez nohou z okýnka to není žádná pořádná jízda!“ překřikovala hudbu a hukot větru. Vlasy teď měla spletené do jednoho copu, ale vítr jí divoce pleskal o tváře volnými pramínky.

„To je fakt,“ přidal jsem trochu plyn. „Ale aby to byla pořádná jízda, musela by sis taky zašukat s řidičem kamionu.“

Pramínky se jí přilepily na tvář, když se po mně otočila.

„Ech?“

Zašklebil jsem se. „No jasně.“ Zabubnoval jsem prsty na volant v rytmu hudby. „To je prostě na cestách povinný. Zaprvý,“ zvedl jsem ukazováček, „si nějakýho vyhlídneš. A strčíš si ruku do kalhotek.“

Kulila na mě ty svoje modré oči.

„Zadruhý: začneme ho předjíždět, abyste byli na stejný úrovni, a budeš se tvářit, že si děláš dobře.“ Její oči byly čím dál větší.

„Zatřetí – zapumpuješ rukou, takhle.“ Zaťal jsem levičku v pěst, ohnul ji v lokti a párkrát s ní zapumpoval nahoru a dolů. „A on na tebe zatroubí. A je to. Šukání s kamioňákem. “

Zatvářila se, jako by se jí ulevilo.

„Tak jo,“ pronesla se záhadným pousmáním, „až uvidíme příští kamion, jdu do toho.“ Pronesla to tak, abych se s ní vůbec neodvažoval hádat.

O deset minut později jsme zahlídli naši oběť – nebo bych měl možná říct „našeho vyhlídnutého šťastlivce“. Jeli jsme po rovném úseku obousměrné silnice, kterou z obou stran lemovala holá rovná pole. Dojeli jsme kamion a pokračovali za ním pomalu stovkou. Camryn na sobě měla ty upnuté maličké bílé šortky, které se mi tak líbily. Stáhla nohy z okýnka a položila chodidla na podlahu. Uličnicky se na mě ušklíbla a já ucítil něco jako vzrušení.

„Připravená?“ zeptal jsem se a ztlumil trochu hudbu.

Camryn přikývla. Zadíval jsem se do zpětného zrcátka i do těch bočních, abych si byl jistý, že kolem nás ani proti nám nic nejede.

Když jsem vyhodil blinkr a začal přejíždět do vedlejšího pruhu, Camryn si strčila ruku do šortek.

Okamžitě jsem ztvrdnul.

A to jsem to myslel jen jako vtip!

Hříšně jsem se na ni usmál a hlavou mi letěly nejrůznější perverzní představy. Camryn mi odpověděla úsměvem. Šlápl jsem na plyn trochu víc a auto začalo předjíždět, až jsme se dostali na úroveň řidičovy kabiny.

Panebože. Nebo spíš: doprdele…

Camryniny ruce se nepatrně pohnuly, její levý palec a ukazováček se zahákly o okraj šortek a shrnuly ho tak, že bylo vidět její nahé břicho. Opřela si hlavu o sedadlo a sklouzla trochu níž. Rozptýlilo mě to tak, že jsem skoro nedokázal udržet oči na silnici. Začínal jsem si myslet, že si nehraje. Že to doopravdy hodlá udělat… Můj pták byl tvrdý jako skála.

Kamion s námi držel tempo. Jak jsem se soustředil na Camryn, přestal jsem tisknout pedál plynu a auto o něco zpomalilo. Zdálo se, že stejně ubral plyn i kamion.

Z jeho otevřeného okýnka se ozval drsný hluboký hlas. „Do zkurvený prdele, kočko! Chceš, aby to se mnou šlehlo? Húúú-húúú!“ Hlasitě, vzrušeně stiskl klakson.

Ucítil jsem bodnutí žárlivosti a sundal nohu z plynu. Právě včas, protože v opačném směru se objevila dodávka. Zařadil jsem se za náklaďák.

Podíval jsem se na Camryn očima nejspíš ještě vykulenějšíma, než měla předtím ona. Nevinně se na mě usmála a vytáhla si ruku z kalhotek.

„Tohle jsem nečekal!“

„Právě proto jsem to udělala.“ Zase zvedla nohy tak, že jsem neviděl do bočního zrcátka.

„Ty sis… vážně… ses tam hladila?“

Zpomalil jsem ze sedmdesátky na šedesát. Srdce mi bolestivě naráželo na hrudní koš.

„Jasně,“ potvrdila. „Ale ne kvůli tomu kamioňákovi.“

Její úsměv se prohloubil. Odlepila si z obličeje pramínky vlasů. Díval jsem se na její rty. Chtělo se mi je líbat a kousat.

„Ne že bych si stěžoval,“ ozval jsem se, „ale teď máme… menší problém.“

Camryn sklouzla očima do mého klína a pak je zase zvedla ke mně. Naklonila hlavu ke straně a potměšile, svůdně se usmála. Pak se posunula blíž ke mně a vklouzla mi rukou do rozkroku. Teď jsem měl pocit, že mi srdce tím hrudním košem proskočí. Svíral jsem volant tak křečovitě, až mi kotníky zbělely. Políbila mě na krk a pak na bradu, přesunula se k mému uchu. Naskočila mi husí kůže.

Camryn začala rozepínat moje kraťasy.

„Tys mi s mým problémem vždycky pomoh,“ zapředla, „tak bude jen fér, když ti já pomůžu s tvým.“ Kousla mě trochu do krku.

Podívala se na mě a já jen hloupě přikývl, protože jsem nedokázal vymyslet žádnou odpověď. Vmáčkl jsem se co nejhlouběji do sedadla. Camryn se sklonila k mému klínu a vzala mě do ruky.

Její hlava sklouzla mezi moje břicho a volant. Škubl jsem sebou, když jsem ucítil, jak se mě dotkla špičkou jazyka. Olízla mi hlavičku. Ježíši Kriste… Ježíši kurva Kriste… jak takhle můžu řídit…

Když mě vzala celého do pusy, zachvěl jsem se a hlava mi poskočila dozadu, ale nějak se mi podařilo udržet pohled na silnici. Brada mi klesla. Volant jsem teď křečovitě držel jen levou rukou. Pravá mi sklouzla do jejích vlasů a moje prsty se do nich zběsile zapletly.

Ze šedesáti kilometrů v hodině bylo už zase sedmdesát.

V osmdesáti se mi nohy roztřásly a zrak se mi zamlžil. Chytil jsem znova volant oběma rukama, snažil se získat kontrolu aspoň nad něčím, aspoň nad tím zatraceným autem, a hlasitě jsem zasténal, když jsem se udělal.

Nějak se mi podařilo nás při tom Camrynině božském kouření nezabít a ráno jsme dojeli do Galvestonu. Spala na sedadle vedle mě, nohy opřené o palubní desku. Nebudil jsem ji. Projel jsem ulicí kolem mámina domu a všiml si, že na příjezdové cestě nestojí její auto. Asi už odjela do banky, kde pracuje. Abych zabil trochu času, vydal jsem se do svého bytu oklikou po padesáté třetí. Camryn toho v noci moc nenaspala, ale když auto zpomalilo v městském provozu, zřejmě ji to probralo. Začala se vrtět ještě předtím, než jsem zatočil k parku Cedar Lawn.

Pak zvedla svou krásnou blonďatou hlavu ze sedadla. Když jsem uviděl její obličej, nemohl jsem zadržet smích.

Zadívala se na mě zmateným, čerstvě probuzeným pohledem. „Co je tady tak srandovního?“

„Kotě, já tě chtěl posunout, ale spalas tak tvrdě.“

Naklonila se ke zpětnému zrcátku a protočila oči, když uviděla tři rovnoběžné vytlačené proužky od bezpečnostního pásu, které jí běžely přes tvář až k uchu. Přejela si po nich prstem.

„Docela to bolí,“ postěžovala si.

„Ale bejt pruhovaná ti sluší.“ Rozesmál jsem se a Camryn se ke mně po chvíli přidala.

„No, jsme tady.“ Zajel jsem na parkovací místo před domem, vypnul motor a odtáhl ruce od volantu.

Auto ztichlo. Nikdo z nás sice předtím neřekl, že naše putování v Texasu skončí, nebo že se tím mezi námi všechno změní, ale oba jsme to tak cítili.

Ale jen já věděl, proč to tak je.

Camryn seděla naprosto nehybně, ruce složené v klíně.

„Tak jdeme, ne?“ pokusil jsem se přerušit ticho. Vynutila ze sebe úsměv a otevřela dvířka.

„Páni, tady to vypadá spíš jako vysokoškolský koleje než jako činžáky.“ Hodila si na rameno batoh i kabelku a rozhlížela se po historických budovách na travnaté ploše parku, kterou tu a tam narušovaly majestátní duby.

„Ve třicátejch letech to byla nemocnice pro mariňáky,“ vysvětlil jsem a vytáhl tašky z kufru. Camryn vzala ze zadního sedadla Aidanovu kytaru.

Pak jsme se vydali po bílém chodníčku k mému dvoupokojovému bytu v přízemí. Strčil jsem klíč do dveří a vešli jsme rovnou do velkého obývacího pokoje. Do nosu mě udeřil zatuchlý pach dlouho neobývaného prostoru. Ne že by tady něco přímo páchlo, jen že už tady dlouho nikdo nevyvětral.

Pustil jsem tašky na podlahu.

Camryn stála za mnou a rozhlížela se kolem.

„Dej si věci, kam chceš, kotě.“

Přešel jsem k pohovce a sebral džíny, které jsem nechal přehozené přes opěradlo. Stejně tak jsem posbíral trenýrky a tričko z křesla.

„To je moc hezkej byt,“ prohlásila Camryn a klouzala očima kolem. Konečně si odložila věci na podlahu a opřela Aidanovu kytaru o pohovku.

„Spíš staromládenecký hnízdo,“ pokrčil jsem rameny a zamířil do jídelny. „Ale líbí se mi tady a chtěl jsem mít blíž k pláži.“

„Žádný spolubydlící?“ Camryn se vydala za mnou.

Zavrtěl jsem hlavou. V kuchyňském koutu jsem přešel k lednici a otevřel dvířka. Několik lahviček v jejich přihrádkách o sebe zacinkalo. „Už ne. Ze začátku, asi tři měsíce po tom, co jsem se nastěhoval, se mnou bydlel můj kamarád Heath. Ale pak se přestěhoval se svou holkou do Dallasu.“

Vylovil jsem dvoulitrovou láhev zázvorového piva a zavřel lednici. „Dáš si?“

Zavrtěla s úsměvem hlavou. „Díky, nemám žízeň. Proč to tady máš? Pro případ kocoviny? Nebo žaludeční nevolnosti?“

Mrknul jsem na ni a napil se rovnou z lahve. Čekal jsem, že se zatváří znechuceně, ale neudělala to.

„No, vlastně jo,“ připustil jsem a zašrouboval uzávěr.

„Jestli si chceš dát sprchu, koupelna je tamhle,“ ukázal jsem jí z kuchyně do haly. „Já nejdřív zavolám mámě, aby o mě neměla strach, a trochu se tady porozhlídnu. Moje kytka už asi bude po smrti.“

Camryn se zatvářila trochu překvapeně. „Ty máš kytku?“ Usmál jsem se. „Jo, jmenuje se Georgia.“

Její obočí povylétla ještě výš.

Zasmál jsem se a políbil ji něžně na rty.

Zatímco byla ve sprše, prošel jsem byt centimetr po centimetru a hledal usvědčující důkazy: špinavé ztvrdlé ponožky (jedna byla pod postelí), neotevřené balíčky kondomů (na nočním stolku jsem měl celé velké balení – strčil jsem ho do skříňky), otevřenébalíčky kondomů (dva zahozené v koši v ložnici), špinavé oblečení, pornočasopisy (sakra! jeden je v koupelně, ale toho si už určitě všimla).

Pak jsem opláchl pár špinavých talířů, které jsem před odjezdem nechal ve dřezu, a šel jsem zavolat mámě.

Camryn

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Když jsem uviděla pornomagazín, odložený na toaletě stejně nenuceně, jako tam jiní lidé odkládají časopisy o motorkách, musela jsem se smát. Napadlo mě, jestli jsou vůbec na světě kluci, co se nekoukají na porno. Ale to je asi dost hloupá otázka. A co já můžu říkat? Na internetu jsem toho viděla sama až až.

Dala jsem si dlouhou, horkou sprchu, vysušila se plážovou osuškou, kterou mi Andrew dal, a oblékla se.

Nelíbilo se mi tady. Tady v jeho bytě. Tady v Texasu.

Za jiných okolností by to možná bylo naopak, jenže myslela jsem vážně to, co jsem mu řekla tam v autě. Texas… to byla konečná. Jako by to kouzlo našeho společného cestování doslova spláchl poslední noční déšť. Ne to, co k sobě cítíme… ne, to bylo pořád tak silné, až mě pomyšlení na to skoro sráželo na kolena. Jenže tenhle cit… byl tím jediným, co nám zbývalo. Už před námi neležela žádná silnice. Naše neplánované zastávky, občasné bloudění. Motely a věci jako sušené hovězí a dětský olejíček a napuštěná vana… to všechno bylo pryč. Soundtrack našeho společného putování se vytratil jako tóny písně na konci alba. Teď už se z reproduktorů ozývalo jen ticho. Chtělo se mi natáhnout ruku a spustit album znova, ale tlačítko „play“ nešlo stisknout.

Nechápala jsem to.

Setřela jsem si slzu z tváře a pokusila se zadržet emoce v sobě. Zhluboka jsem se nadechla a otevřela dveře koupelny.

Slyšela jsem Andrewa, jak mluví do telefonu.

„Nesnaž se mě nasrat, Aidane. Na tyhle kecy nejsem zvědavej. Jo, a co? Co ty mi máš co vykládat? Je to můj život. Co?Přestaň s tím, brácho. Pohřby nejsou povinný. Jenom ten vlastní, a to je taky jedinej, na kterej chci jít. Nechápu, proč se taková blbost vůbec dělá. Aby lidi viděli, jak ten, na kom jim záleželo, leží definitivně tuhej v bedně? Radši si toho člověka budu pamatovat živýho, rozumíš? Ale přestaň takhle debilně kecat, Aidane! Ty víš moc dobře, že to jsou samý sračky!“

Nechtěla jsem tam stát a poslouchat jeho hovor, ale nepřipadalo mi ani správné jít za ním a přerušit ho.

Ale nakonec jsem to udělala. Připadal mi tak rozrušený, že jsem ho zatoužila uklidnit. Sotva mě uviděl, přestal se tvářit rozčileně a napřímil se na pohovce.

„Hele, už musím končit,“ řekl do telefonu. „Jo, mámě jsem volal. Jo, slyším tě, jo. Tak zatím.“

Ukončil hovor a odhodil telefon na nízký dubový konferenční stolek, na kterém měl položené bosé nohy.

Posadila jsem se vedle něj na rozdělené polštáře.

„Promiň,“ omluvil se a položil mi dlaň na stehno. Lehce mi ho zamnul. „Musel mi to dát sežrat, a je jasný, že to nebylo naposledy.“

Přesunula jsem se k němu a posadila se mu na klín. Přitiskl si mě k hrudi. Spojila jsem ruce za jeho krkem, sklonila se k němu a políbila ho na rty.

„Camryn.“ Podíval se mi do očí. „Já přece taky nechci, aby tohle byl konec,“ pronesl, jako by přesně věděl, nač jsem myslela před chvílí v koupelně.

Nazdvihl si mě na klíně a narovnal tak, abych seděla tváří proti němu a s nohama u jeho boků. Kolena se mi bořila do polštářů pohovky. Andrew mě vzal za ruce a díval se mi do očí naléhavým, vážným pohledem.

„Co kdyby…“ Odvrátil se, jako by uvažoval nad tím, co se chystá navrhnout. Ale já věděla, že se spíš snaží zformulovat si to tak, aby to znělo správně.

„Co kdyby co?“ zkusila jsem ho pobídnout. Nechtěla jsem, aby teď ucouvl, ať už mi chtěl říct cokoli. Ucítila jsem závan obnovené naděje a nechtěla jsem o ni přijít. „Andrewe?“

Jeho pronikavé zelené oči se upíraly do mých. Jako by ho můj hlas vytrhnul ze zamyšlení a vrátil do přítomnosti.

„Co kdybychom odjeli spolu?“ vyslovil a mně se srdce rozbušilo mnohem rychleji. „Nechci tady zůstat. Ne kvůli tátovi, nebo bráchovi – to s tím nemá nic společnýho. Jde o to, co cítím. Právě teď. S tebou. Co cítím celou tu dobu od chvíle, kdy jsem tě uviděl sedět samotnou v tom autobuse v Kansasu.“ Stiskl mi ruce pevněji. „Já vím, žes to chtěla dělat se svým partnerem, ale… já chci bejt taky tvůj parťák, a ty abys byla můj. Vím, že ti ho nemůžu nahradit, ale Camryn… co kdybys cestovala po světě se mnou…?“

Z očí mi vyhrkly slzy.

Pochopil to špatně. Pustil moje ruce a uhnul pohledem. Natáhla jsem se po jeho obličeji a vzala ho ze stran do dlaní, donutila jsem ho ukázat mi ty zmučené oči.

„Andrewe…,“ zavrtěla jsem hlavou a slzy mi tekly po tvářích, „to přece seš, celou dobu, a… vždycky. I s Ianem jsem měla pocit, že tam něco chybí,“ zašeptala jsem drsně. „Už jsem ti to řekla tenkrát na tý louce, že já… že ty…“ Hlas se mi vytratil. „Ty seš můj parťák a já to vím už hodně dlouho.“

Políbila jsem ho.

„Neumím si na světě představit nic lepšího než ho poznávat s tebou. My patříme na cestu. Spolu.

Přesně to chci.“

Oči se mu zaleskly, ale slzy nakonec potlačil jeho zářivý úsměv. Přitiskl rty k mým, navzájem jsme se drželi za tváře a vpíjeli se jeden do druhého, lapali jsme po dechu. Andrew se začal zvedat z pohovky, aniž přerušil polibek, a mě přitom stále pevně držel v objetí.

„Dneska se musíš seznámit s mou mámou,“ oznámil mi a díval se mi do tváře, jako by čekal na mou reakci.

Mrkáním jsem vyhnala z očí poslední slzy a přikývla. „Moc ráda.“

„Bezva.“ Pomalu mě postavil na nohy. „Osprchuju se a pak půjdeme něco zařídit do města, a pak zajdeme k ní – až k večeru, protože je v práci.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem a dál se usmívala. Nemohla jsem s tím přestat, ani kdybych se snažila.

Andrew se na mě dlouze díval, jako by se nemohl odhodlat odejít ode mě ani do sprchy. Oči mu zářily tak jako po našem prvním vystoupení v Old Pointu. Ve tváři se mu zračily všechny ty věci, které se tam zračí lidem, co jsou tak šťastní, že to v sobě ani nemůžou zadržet. Jako by chtěl něco říct, ale nakonec si to rozmyslel.

Nemusel nic říkat.

Nakonec přece jen odešel do koupelny a já šla zkontrolovat svoje vzkazy. Volala máma. Vylíčila mi okružní plavbu po Bahamách, která trvala osm dní. Znělo to, jako by do toho Rogera byla opravdu zamilovaná. Nejspíš se budu muset přece jen stavit doma a trochu si ho proklepnout pro případ, že by se máma nechala zaslepit tím, co by jí mohlo znemožnit vidět varovná znamení: jeho penězi, kterých měl víc než táta, jeho sexy tělem (no, to nebylo moc pravděpodobné – v jeho věku) nebo jeho velkým… ehm, vybavením. Jenže stejně jsem o něm nemohla nic zjistit jinak, než že se mamky začnu vyptávat. A to nejde.

Volal taky táta. Že letí na měsíc pracovně do Řecka. Ptal se, jestli bych nechtěla letět s ním. Ráda, tati, ale promiň, ale až pojedu do Řecka, bude to s Andrewem. Vždycky jsem byla tátova holčička, ale jednou jsem musela vyrůst. Takže teď… jsem Andrewova holčička.

Potřásla jsem hlavou, abych si z ní vyhnala sny o Řecku s Andrewem, a vrátila se k telefonu. Natalie už nakonec nevydržela jen posílat esemesky, a taky zavolala. Věděla jsem, že už šílí touhou

zjistit, s kým a kde jsem. Ale asi ji ještě chvíli nechám vařit ve vlastní šťávě.

Hmm… ale jedno sousto bych jí hodit mohla.

Po tváři se mi rozlil ďábelský úsměv. Nejspíš to pro ni bude nejhorší mučení. Ale lepší něco nežli nic.

Když Andrew vyšel ze sprchy s mokrým ručníkem kolem krku, zavolala jsem ho do obývacího pokoje. Přišel a zastavil se ve dveřích. Měl na sobě jen boxerky a vypadal jako ten nejvíc sexy chlap, jakého jsem v životě viděla. Po opáleném svalnatém těle mu stékala voda. Chtělo se mi ji olízat, ale kvůli Natalii jsem se držela.

„Zlato, pojď sem,“ zakývala jsem na něj prstem. „Chci poslat Natalii naši fotku. Už od New Orleansu pořád otravuje, ale já jí zatím o tobě nic neřekla, neví ani, jak se jmenuješ. Nechala mi zprávu v hlasový schránce.“

Rozesmál se a sušil si přitom vlasy ručníkem. „A co říkala?“

„Že exploduje zvědavostí. Chci jí trochu zamotat hlavu.“

Andrewovy dolíčky se prohloubily. „No jasně, jdeme na to.“ Skočil ke mně na pohovku a přitáhl mě k sobě.

Párkrát jsem nás vyfotila. Jednou, jak se díváme do hledáčku, pak jak se líbáme, a jednou, kdy se Andrew díval do foťáku a zároveň mi olizoval tvář.

„Tahle je dokonalá,“ ukázala jsem nadšeně na tu třetí. „Nat se zblázní. Připrav se: Texas nejspíš zasáhne hurikán Natalie, až dostane tuhle fotku.“

Andrew se zasmál a nechal mě na pohovce s telefonem.

„Za pár minut budu hotovej,“ slíbil, když vycházel z pokoje. Naťukala jsem k fotce zprávu:

Tak tady nas mas, Nat. Zdravime z Galvestonu, Texas :-) A poslala jsem to.

Slyšela jsem, jak Andrew přechází po bytě sem tam. Už jsem se chtěla jít podívat za ním, když jsem ani ne minutu po odeslání zprávy dostala odpověď.

OMFG! Ty chrapes s Kellanem Lutzem?!?!!!!?!

Vybuchla jsem smíchy. Andrew přišel ke dveřím, ale bohužel už měl na sobě tričko, které si zastrkal za pásek. A místo kraťasů si vzal džíny.

„Co, už odpověděla?“ zatvářil se pobaveně.

„Jo, já věděla, že jí to nebude trvat dlouho.“

Vzápětí mi do schránky začaly pršet další esemesky, jako by je posílal automat: Cam, OMFG, ten je kurva bozi. Co je do prdele zac?

Cam, zavolej, HNED!!!!

Camryn Marybeth Bennettova, koukej mi okamzite zavolat!!! Slim tady!

Sakra, ne slim, SLIM

Do hajzlu s tim blbym telefonem. Co to tam furt naskakuje? SILIM, ne slim!

Nemohla jsem se přestat šklebit. Andrew přešel za mě a vzal mi telefon z ruky. Když se pustil do čtení těch výkřiků, taky se musel smát.

„Kdo je, sakra, Kellan Lutz?“ podíval se na mě nejistě. „Není to doufám nějaká obluda?“ Hmm… to rozhodně ne.

„Je to herec, hrál Emmetta Cullena ve Stmívání. A obluda fakt není,“ ujistila jsem ho. „To je prostě Natalie, vždycky přirovnává lidi k někomu slavnýmu a většinou hodně přehání.“ Vzala jsem si od něj telefon a položila ho vedle sebe na pohovku. „Chodili jsme do školy se Shay Mitchellovou a Hayden Panettierovou, Miss školy byla Megan Foxová, nejhezčí kluk byl Chris Hems-worth…“ Přemýšlivě

jsem mlaskla. „A Nataliina nejhorší rivalka, roztleskávačka, která se jí už od prváku snažila přebrat Damona, byla podle ní jako Nina Dobrevová. Ale nikdo doopravdy jako ty herečky a herci nevypadal. Natalie je prostě… divná.“

Andrew zavrtěl hlavou. „No, rozhodně je to zajímavá holka, to se jí musí nechat.“

Zastrčila jsem telefon pod polštář pohovky, ale pořád tam bzučel. Nevšímala jsem si toho, vstala jsem a objala Andrewa kolem pasu.

„Víš určitě, že to se mnou chceš podniknout?“

Díval se mi do očí. Pak mi položil dlaně na tváře. „Nikdy v životě jsem si ničím nebyl jistější, Camryn.“

Pak začal pochodovat sem tam.

„Vždycky jsem cítil tu, tu…,“ jeho oči se ze všech sil snažily soustředit, „tu… díru. Prázdno. Nějak jsem ho vždycky zaplnil, ale nepřipadalo mi to správný. Nesedělo to tam. Chvíli jsem studoval na univerzitě, ale jednou jsem tam tak seděl a hlavou mi táhlo: Chlape, co tady do hajzlu děláš? A došlo mi, že nechodím na vysokou, protože bych chtěl, ale protože to ode mě všichni čekali, nemyslím jen rodina, ale všichni kolem, společnost… protože takhle to prostě v životě chodí. Člověk dospěje, vystuduje univerzitu, jde do práce, a celej život dělá jedno a to samý, dokud nenatáhne bačkory… jako jsi o tom mluvila ty.“ Mávl pravou rukou, jako by od sebe tu představu zaháněl. „Spousta lidí, když dospěje, žije s klapkama na očích.“ Začal přecházet sem a tam ještě rychleji a zastavoval se, jenom když chtěl něco zdůraznit. Na mě se skoro nedíval, jako by mluvil k sobě. Jako by si tyhle otázky kladl celý život, ale teprve teď z něj začaly najednou všechny prýštit ven. „Nikdy jsem nebyl doopravdy šťastnej, při ničem…“

Konečně se otočil ke mně.

„A pak jsem tě potkal… a jako by mi v hlavě něco cvaklo a já se probudil. N-nevím, ale…“ Zastavil se přede mnou. Chtělo se mi skoro brečet, ale ovládla jsem se. „Věděl jsem, že tohle je správný. Zapadalo to tam. Tystam zapadala.“

Vytáhla jsem se na špičky a políbila ho na rty. Bylo toho tolik, co jsem chtěla říct, ale připadala jsem si tak zahlcená emocemi, že jsem si nemohla vybrat.

„Asi bych se tě měl zeptat stejně,“ ozval se Andrew. „Víš určitě, že to chceš?“ Vroucně jsem se mu zadívala do očí. „Andrewe, na to se ptát vůbec nemusíš! Ano!“ Usmál se a jeho nádherné smaragdové oči se zatřpytily.

„Takže je rozhodnuto,“ prohlásil. „Vyrazíme zejtra ráno. Mám v bance nějaký peníze, za který se můžeme přesunout.“

Přikývla jsem. „Já taky, ale sama jsem si je nevydělala, jsou od táty, takže jsem se je zatím snažila moc neutrácet, ale na tuhle cestu je použiju do posledního centu –“

„Ale musíme po cestě pracovat, radši dřív, než utratíme úplně všechno, co máme,“ přerušil mě.

„Jak jsi o tom mluvila. A máme se jak živit – můžeme zpívat v klubech, barech, na trzích a tak.“ Zasmál se, ale myslel to vážně. „Ale můžeme taky dělat v restauracích, mýt nádobí, obsluhovat a tak… i jiný věci… já nevím, ale něco vymyslíme.“

Znělo to jako čím dál šílenější sen, ale nikdo z nás to tak nebral. Žili jsme v představách.

„Jo, rozhodně bude lepší začít si vydělávat, než všechno utratíme,“ souhlasila jsem a trochu zrudla.

„Nerada bych spala pod mostem nebo postávala na rohu s cedulí Pracuju za jídlo.“ Andrew se rozesmál a stiskl mi ramena.

„Ne, tak daleko to zajít nenecháme. Budeme pořád pracovat, ale ne moc dlouho na jednom místě, a nebudeme dělat pořád totéž.“

Zadívala jsem se mu do očí, chytila ho kolem krku a vášnivě políbila.

Andrew mě pustil a popadl klíčky. „Tak poď,“ kývl bradou ke dveřím a natáhl ke mně ruku.

„Nejdřív se musím podívat na svou káru. Tý děvence se už po mně určitě stejskalo.“

Pornomagazín, a teď ještě auto, o kterém mluví jako o „děvence“!

Tiše jsem se zasmála, když mě Andrew táhl ke dveřím. Na poslední chvíli jsem se sehnula pro kabelku na podlaze, a pak už jsme vyběhli ven.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Naší první zastávkou byla garáž, kde Andrew nechal svoje camaro z roku 1969. A na tom místě – v servisu, kde Andrew zřejmě pracoval (čas minulý), jsem potkala i prvního Texasana, který vypadal jako chodící klišé.

„Víš, že sem tě vyrazil, mladej?“ oslovil ho vysoký muž v kovbojském klobouku, který nám vyšel naproti. Předtím se na dvoře bavil s mužem v montérkách, který spíš vypadal jako mechanik.

Honák se natáhl po Andrewovi a přivinul si ho do medvědího objetí.

„Jo, já vím,“ odpověděl Andrew, když se navzájem poplácali po zádech, „když jsem musel, tak jsem musel.“

Otočil se na mě.

„Billy, tohle je moje přítelkyně Camryn. Camryn, to je můj bejvalej šéf Billy.“

Srdce mi poskočilo, když jsem slyšela, že mě představuje jako svoji přítelkyni. Slyšet to z jeho úst tak nahlas na mě zapůsobilo mnohem silněji, než bych si pomyslela.

Billy ke mně natáhl drsnou ruku se skvrnami od oleje. Bez váhání jsem ji stiskla. „Moc mě těší,“ usmála jsem se na něj.

Odpověděl mi stejně a blýskl po mně zuby, které byly křivé a zažloutlé, zřejmě po letech závislosti na nikotinu a kávě.

„No esli to není pořádná kočka,“ zašklebil se na Andrewa. „Kuli takový křehotince bych se taky vyprdnul na práci.“ Hravě ho plácnul po ruce a obrátil se ke mně. „Chová se k tobě pěkně, co? Takovídle kluci mívaj někdy pěkne prořízlou pusu, dyž jim přes ni máma včas nedá!“

Pousmála jsem se. „Pusu prořízlou má, ale chová se ke mně báječně.“ Andrew se na mě láskyplně zadíval.

„Tak dyby tě někdá zlobil, víš, kde mě najdeš, holka. Já už ho umím srovnat do latě jako žádnej jinej tady.“ Zašklebil se na Andrewa.

„Díky, budu si to pamatovat.“

Od Billyho Franka jsme zamířili přes dvůr a branou prošli na oplocené prostranství, kde stála zaparkovaná auta. Hned jsem věděla, které je to jeho, i když jsem ho neviděla jinak než v Andrewově tetování. Bylo to nejkrásnější auto tady. Temně šedé se dvěma černými pruhy na kapotě. Hodně se podobalo veteránovi chevelle, který patřil jeho tátovi. Propletli jsme se mezi dalšími vozy k němu. Andrew auto nejdřív zkontroloval zvenku a pak otevřel dvířka řidiče.

„Kdyby nepotřebovala opravu, zrovna když jsem se rozhodl, že do Wyomingu nepoletím letadlem,“ pronesl zamyšleně a přejel prsty po rámu dvířek, „jel bych s ní místo autobusem.“

„Ne že bych tvý děvence přála něco špatnýho,“ pohladila jsem ji po kapotě, „ale jsem ráda, že zrovna nebyla v kondici a nemohla tě svízt.“

Andrew se na mě zadíval s tím světlem v očích, které jsem v nich v posledních dnech viděla pořád silnější.

„Já jsem taky rád.“

Na chvíli jsem si zkusila představit, kde bychom teď oba byli, kdyby měl tehdy auto v pořádku. Jenže i na chvíli stačilo, aby se mi z toho pomyšlení začal svírat žaludek. Neuměla jsem si představit, že bych Andrewa nepoznala. Nechtěla jsem si to představovat.

„Takže teď pojedeme s ní, ne s tátovým autem?“

Andrew si skousl zevnitř tvář, jak uvažoval. Zůstal stát u otevřených dvířek a dlaň položil na střechu. Zlehka po ní přejel a podíval se na mě.

„Co myslíš? Co ty bys chtěla, kotě?“

Tentokrát jsem se zamyslela já. Nenapadlo mě, že o tom budu rozhodovat já. Přistoupila jsem k autu a nakoukla dovnitř a prohlédla si kožené potahy na sedadlech… protože to byla jediná věc, kterou jsem mohla posoudit.

„Fakt to chceš slyšet?“ přeptala jsem se a založila si paže na prsou. Přikývl.

Znova jsem se podívala na camaro a převalovala si to v hlavě.

„Mám ráda chevelle,“ řekla jsem. „Tohle auto je nádherný – úžasný –, ale na to druhý jsem už zvyklá.“ Ukázala jsem na přední sedadla. „Tady bych si ti ani nemohla dát hlavu do klína.“

Andrew se usmál a pohladil střechu auta, jako by ho chtěl ujistit, že to není nic osobního. Ještě jednou ho poplácal a zavřel dvířka.

„Tak si vezmeme chevelle,“ rozhodl. „Jen ji pak odvezu domů a zaparkuju ji tam.“

Andrew mě vzal do restaurace na jídlo a pak na pár svých oblíbených míst na Galvestonském ostrově. A pak, zrovna když jsme vězeli v zácpě v odpolední špičce, mu zavolala jeho máma, že už je doma.

„Jsem nervózní,“ prohodila jsem z místa spolujezdce, když jsme zamířili k jejímu domu.

Nakrčil obočí a přejel mě pobaveným pohledem. „Nebuď. Mámě se budeš líbit.“ Vrátil se očima k silnici. „Není to ta matka, která je přesvědčená, že pro jejího synáčka není žádná dost dobrá.“

„Tak to se mi ulevilo.“

„I kdyby byla,“ ušklíbl se, „musela by ses jí líbit.“

Spojila jsem ruce v klíně a pokusila se usmát. Bylo jedno, co mi o ní vykládal a jak se snažil žertovat, stejně se mi žaludek kroutil nervozitou.

„Řekneš jí to?“ ozvala jsem se.

„Co, o našem odjezdu?“

„Jo.“

Přikývl. „To musím, jinak by si o mě dělala starosti a nejspíš by kvůli mně skončila na nějaký terapii.“

„Ale co na to řekne?“

Andrew se zasmál. „Kotě, je mi pětadvacet. Nebydlím doma už od devatenácti. Máma to unese.“

„No, já spíš myslela… to, co chceme podnikat, jak se chceme živit.“ Dívala jsem se čelním sklem na silnici před námi. „To není, jako by ses chtěl se mnou odstěhovat do jinýho města – s tím by se dokázala smířit dokonce i moje máma. Ale kdybych jí řekla, že se chci jen tak toulat světem, s klukem, kterýho jsem poznala v autobuse, asi by dost vyšilovala.“

„Kdybysjí to řekla?“ opakoval Andrew udiveně.

Střelila jsem po něm očima. „Ne, rozhodně jí to povím – ze stejnýho důvodu, jako to ty řekneš svý mámě, měla by to vědět. Ale… víš, jak to myslím.“

„Jo, vím.“ Vyhodil blinkr doleva a zabočil. „Máš pravdu, není to úplně běžný.“ Ale pak se na mě zašklebil. „A není to právě ten důvod, proč to děláme? Protože se to vymyká z normálu?“

„Jasně.“

„I když já to samozřejmě dělám hlavně kvůli svý společnici.“ Zrudla jsem.

Projeli jsme kolem dvou bloků útulných předměstských domků, s bílými chodníčky, po kterých se proháněly děti na kolech. Zastavili jsme před přízemním domkem Andrewovy matky, s hezkou květinovou zahrádkou. Ke dveřím vedl chodníček lemovaný načechranými zelenými keři. Chevelle zajel na příjezdovou cestu a zastavil za bílým čtyřdveřovým sedanem, zaparkovaným v garážovém přístřešku. Rychle jsem si zkontrolovala obličej ve zpětném zrcátku, abych se ujistila, že nemám

pupínky na nose ani v zubech kousky salátu z kuřecího sendviče, který jsem měla předtím. Andrew obešel auto a otevřel mi dvířka.

„Tak, a je to jasný,“ zažertovala jsem, „otvíráš holkám dveře, jen když by to mohla vidět tvoje máma.“

Dramaticky se mi uklonil. „Jestli vás to potěší, mylady, budu vám otvírat dvířka v jednom kuse, i když…“ Vložila jsem prsty do jeho ruky „… jsem netušil, že si na to potrpíš.“

„Cože? Za koho mě máte, pane Parrishi?“ pokusila jsem se pronést nosovým anglickým přízvukem. Zavřel auto a nabídl mi rámě, pořád se vzpřímenými zády a vystrčenou bradou.

„Za ženskou, která ty dvířka klidně rozkopne, když je chce mít otevřený.“ Zasmála jsem se.

„Jo, to máš pravdu,“ připustila jsem a opřela se ramenem o jeho, když mě vedl k postranním dveřím do domu.

Dveře se otevíraly do kuchyně, kde vonělo dušené maso. Jak měla čas ještě uvařit? podivila jsem se, ale pak jsem uviděla na lince Pomalý hrnec – ten s časovačem, do kterého se dají suroviny třeba ráno a on se sám zapne a uvaří. Andrew mě vedl kolem baru do obývacího pokoje, právě když do něj druhými dveřmi vstoupila hezká žena s tmavě blond vlasy.

„To jsem ráda, že jsi doma,“ prohlásila s ulehčením a objala Andrewa, pořádně ho přitiskla ke svému štíhlému tělu. Byla nejméně o deset centimetrů menší než její syn, ale už jsem věděla, po kom má Andrew ty zelené oči a dolíčky.

Pak se na mě srdečně usmála a k mému ohromení mě šla taky obejmout. Poddala jsem se tomu jen krátce a položila jí ruce na záda.

„Vy budete Camryn,“ ozvala se. „Mám pocit, že vás už znám.“

To mě překvapilo – myslela jsem, že až dodnes neměla o mé existenci ponětí. Nenápadně jsem se podívala na Andrewa a jeho rty se zvlnily tajnůstkářským úsměvem. Nejspíš měl asi spoustu příležitostí jí o mně vykládat do telefonu, když jsme byli na cestě, zvlášť předtím než jsme začali spát v jednom pokoji. Ale spíš mě překvapilo, že jí o mně vůbec něco vykládal.

„Moc ráda vás poznávám, paní –“ najednou jsem se zarazila a vytřetila oči na Andrewa v zoufalé prosbě o nápovědu. Co když se po rozvodu znova vdala, nebo se vrátila k dívčímu jménu, a vůbec se nejmenuje Parrishová? Jenže Andrew se jen usmíval.

„Jsem Marna,“ jeho matka nechala klesnout ruce z mých zad a podala mi pravičku. „Můžeme si tykat.“ Věnovala mi další zářivý úsměv.

„Jedli jste něco?“ podívala se na nás.

„Jo, mami, měli jsme sendvič.“

„Ale měli byste si dát něco pořádného. Udělala jsem dušené maso se zelenými fazolkami.“ Pustila mě a pokývla na nás, abychom šli za ní. V prostorném obývacím pokoji byl krb a nad ním visela na stěně televize. „Sedněte si a já vám donesu talíře.“

„Mami, ona jí hrozně málo, vážně,“ ozval se za mnou Andrew.

Mně se z toho všeho pořád ještě točila hlava. Takže jeho matka o mně ví, dokonce tolik, až má pocit, jako by mě znala. Je tak milá a usměvavá a chová se, jako bych se jí opravdu líbila. A jak mě hned objala… Buď mi tady něco nedochází, nebo je prostě nejsrdečnější ženská na planetě. Ale v každém případě to bylo oboustranné. Ona se mi taky moc zamlouvala.

Dívala se na mě a naklonila trochu hlavu ke straně, jako by čekala, až promluvím. Trochu jsem zamrkala, protože jsem se jí nechtěla dotknout. „Vážně hrozně moc děkuju, ale jedli jsme před chvílí. Asi bych do sebe teď nic dostat nedokázala.“

Její úsměv se prohloubil. „Tak něco k pití?“

„To by bylo skvělé. Třeba ledový čaj?“

„Ovšem. Jenom sladký černý, nebo citronový, broskvový, malinový?“

„Černý, děkuju.“ Usadila jsem se na tmavě vínovou pohovku.

„Zlato, co si dáš ty?“

„Totéž co Camryn.“

Posadil se vedle mě. Než jeho matka odešla do kuchyně, zadívala se na nás a vypadala, jako by nad něčím uvažovala. Vzápětí zmizela za rohem.

Otočila jsem se k Andrewovi a zašeptala: „Cos jí o mně vykládal?“

Ušklíbl se. „Vlastně nic.“ Snažil se tvářit nevinně, ale to už na mě nezabíralo. „Že jsem potkal opravdu milou, neuvěřitelně atraktivní a sexy dívku, která mluví sprostě a má mateřský znamínko na vnitřní straně stehna.“

Praštila jsem ho do nohy. Pochechtával se.

„Ne, kotě,“ zvážněl po chvíli. „Pověděl jsem jí jenom, že jsme se seznámili v autobuse a teď cestujeme spolu.“ Chlácholivě mi zamnul koleno.

„Vypadá, jako by toho o mně věděla mnohem víc.“

Andrew nepatrně pokrčil rameny, ale to už se vrátila jeho matka se dvěma sklenicemi ledového čaje. Postavila je před nás na konferenční stolek. Měly z boku drobné obrázky slunečnic.

„Děkuju,“ usmála jsem se na ni a hned se napila. Dívala jsem se po podtácku, abych sklenici nedávala rovnou na stůl, ale žádný tam nebyl.

Marna se posadila do křesla proti nám.

„Andrew mi říkal, že jsi ze Severní Karolíny…?“

Ha – a pak že jí o mně skoro nic nevykládal! To určitě! Skoro jsem slyšela, jak se vedle mě v duchu pochechtává. Věděl, že teď se na něj nemůžu zamračit ani ho praštit. Musela jsem jen sedět vedle něj a tvářit se jakoby nic.

„Ano,“ odpověděla jsem zdvořile. „Narodila jsem se v New Bernu, ale skoro celý život bydlím v Raleighu.“ Znova jsem se napila.

Marna přehodila nohu přes nohu a zkřížila ruce s prsteny v klíně. Na každé měla jeden jednoduchý kroužek, v uších malé zlaté pecičky, a stejný náhrdelník, který se ztrácel v záhybech bílé propínací blůzky.

„Moje nejstarší sestra žila v Raleighu šestnáct let, než se přestěhovala zase do Texasu. Je to nádherné město.“

Usmála jsem se a přikývla. Asi to bylo téma, které mělo prolomit ledy, protože ve vzduchu pořád ještě visely jisté rozpaky. Všimla jsem si taky, že Marna pořád sleduje Andrewa. Ten mlčel. Když zavládlo ticho, měla jsem z něj podivný pocit. Jako bych byla v téhle místnosti jediná, kdo nechápe, o čem ostatní přemýšlejí.

„Takže, Camryn,“ Marna konečně sklouzla očima od Andrewa ke mně, „kam jsi to cestovala, když jste se s Andrewem potkali?“

A sakra. To jsem nečekala. Nechtěla jsem lhát, ale pravda nebyla zrovna tím, co jsem mohla vybalit u čaje na někoho, koho sotva znám.

„Byli jsme tak trochu na stejný lodi,“ ozval se Andrew. „Jela jen tak do neznáma, jak to říkají buddhisti: i cesta je cíl. A naše cesty se náhodou spojily.“

V Marniných očích se objevila zvědavost. Naklonila hlavu ke straně a prohlédla si nejdřív mě a pak Andrewa. A potom nás oba. V jejím výrazu byla vřelost, ale taky něco tajemného – rozhodně ne ta zmatená nedůvěřivost, kterou bych po tomhle prohlášení očekávala.

„Jsem vážně moc ráda, že jste se vy dva seznámili, Camryn. Vidím, že tvoje společnost Andrewovi pomáhá přežít těžké časy.“

Zářivý úsměv ji opustil a já si všimla, že ji Andrew koutkem oka varovně pozoruje. Ale Marna už se zarazila, jako by si sama říkala, jestli toho neřekla až moc, jestli ho přede mnou neztrapnila.

Cítila jsem se trochu hloupě, jako bych tady byla jediná, kdo nezná všechny nutné informace. Ale

kvůli Andrewově matce jsem se přiměla k úsměvu.

„Popravdě řečeno si pomáháme navzájem,“ prohodila jsem a usmála se upřímněji, protože tohle aspoň byla pravda.

Marna se zatvářila ulehčeně, oprášila si neexistující smítka z kalhot a vstala. „Úplně jsem zapomněla, že mám volat Asherovi kvůli té motorce, co chtěl koupit od pana Sanderse. Radši to vyřídím hned, než na to zapomenu. Za pár minutek jsem zpátky.“

Její oči se nenápadně setkaly s Andrewovýma a vyplula z místnosti. Všimla jsem si toho, i když ti dva si snad nemohli myslet, že bych nevnímala to podivné napětí, netušila, že se tady pod povrchem odehrává něco, čemu nerozumím. Nedokázala jsem odhadnout, jestli se Marně ve skutečnosti nezamlouvám a dělá jenom divadlo, aby se Andrew necítil špatně, nebo jestli jde o něco úplně jiného. Rozčilovalo mě to a už jsem zdaleka nebyla tak pozitivně naladěná, jako když jsme přišli.

Pár vteřin po tom, co Marna odešla, se zvedl i Andrew.

„Co se děje?“ zeptala jsem se lehce.

Přejel po mně očima a měla jsem pocit, že si moc dobře uvědomuje, jak mi je. A že už to nebude moct dlouho ignorovat. Věděl, že jsem mnohem všímavější, než by se mu líbilo.

Zkoumal můj obličej, ale neusmál se. Tvářil se, jako by se chystal dát mi navždycky sbohem. „Nic se neděje, kotě,“ odpověděl pak, sklonil se ke mně a políbil mě. Jako by hrál toho usměvavého, žertujícího Andrewa, kterého jsem tak dobře znala. Ale to jsem mu nespolkla.

Věděla jsem, že lže a že se od něj nenechám opíjet rohlíkem. Dokud jsme tady, nemohla jsem nic dělat. Ale potom… se má na co těšit.

„Za chviličku jsem zpátky,“ slíbil mi a vydal se stejným směrem jako jeho matka.

Andrew

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Nejspíš jsem sem Camryn neměl vodit, protože je chytrá a já věděl, že dokáže vyčíst spoustu věcí mezi řádky konverzace. A máma jí to dost usnadňovala. Jenže pro mě bylo důležité, aby se ty dvě seznámily. Udělal jsem jen to, co jsem musel.

Prošel jsem kuchyní přes halu do máminy ložnice. Stála tam a čekala na mě. Z očí jí tekly slzy.

„Mami, nedělej to, prosím.“ Objal jsem ji a vzal její hlavu do dlaní. Popotáhla, zakašlala, snažila se přestat brečet –

„Andrewe, vrať se prosím k návštěvě, já –“

„Mami, ne. Poslouchej.“ Opatrně jsem si ji odtáhl od sebe a chytil ji pevně za ramena. „Je už pozdě. Nechal jsem to moc dlouho plavat, a ty to víš. Připouštím, že jsem s tím měl něco dělat už před osmi měsíci, ale neudělal jsem, a teď už je pozdě.“

„To nemůžeš vědět.“ Po tvářích jí stékaly slzy.

Pokusil jsem se tvářit přesvědčivě, ale věděl jsem, že mě nebude poslouchat bez ohledu na to, jak to bude znít.

„Horší se to,“ prohlásil jsem. „Hele, chtěl jsem jen, abys ji poznala. Je pro mě hodně důležitá. Obě

jste pro mě moc důležitý a já jsem chtěl, abyste se znaly –“

Máma natáhla ruce před sebe a odstrčila mě. „Nemůžu o tom mluvit,“ zajíkla se. „Prostě nemůžu. Udělám, co budeš chtít, už teď ji mám ráda. Je vidět, že je to skvělá dívka. A úplně jiná než všechny ty, se kterými jsi měl něco předtím. A je pro mě důležitá ne proto, že je důležitá pro tebe, ale pro to, co ti zřejmě dává.“

„Děkuju.“ Snažil jsem se sám nebrečet. Ruce mi sklouzly z jejích ramen.

Sáhnul jsem do zadní kapsy, vytáhl z ní zalepenou obálku a podal ji mámě, která si ji zdráhavě vzala. Políbil jsem ji na čelo.

Odmítala se na mě podívat. Pro ni to znamenalo konec. Pro mě to byly všechny ty věci, které jsem jí neuměl říct jinak.

Máma přikývla a z očí jí tekly další slzy. Položila obálku na svůj prádelník a z krabičky na nočním stolku vytáhla papírový kapesníček. Vysmrkala se a otřela si slzy. Snažila se získat zase svou vyrovnanost, než se vrátí do pokoje ke Camryn.

„Proč jí to prostě neřekneš, Andrewe?“ zeptala se mě přede dveřmi ložnice. „Měl bys jí to říct, abyste spolu vy dva stačili podniknout všechny ty věci, které jste chtěli, než –“

„Nemůžu,“ odpověděl jsem a vlastní slova mi vyhloubila díru v hrudi. „Chci, aby to mezi námi probíhalo normálně, ne aby se to nějak uměle urychlilo kvůli něčemu… jinýmu.“

Moje odpověď se jí nelíbila, ale chápala to.

Vrátili jsme se společně a máma se kvůli Camryn usmívala ze všech sil, když jsme vstoupili do obývacího pokoje.

I Camryn se snažila mít na tváři úsměv, ale podle jejího výrazu jasně poznala, že moje máma brečela.

Máma přešla k ní a Camryn se automaticky postavila.

„Omlouvám se, že musím vaši milou návštěvu zkrátit,“ začala máma, „ale když jsem telefonovala s Asherem, dozvěděla jsem se bohužel jistou nemilou zprávu o jednom příbuzném. Doufám, že chápeš.“

„Ale jistě,“ odpověděla Camryn s tváří zbrázděnou starostmi. „To mě mrzí. Doufám, že to bude zase v pořádku.“

Máma s uslzenýma očima přikývla. „Díky, zlato. Přijď s Andrewem kdykoli, vždycky tě ráda uvidím.“

„Děkuju,“ hlesla Camryn, a pak mou mámu sama objala.

„Andrewe, co to mělo znamenat?“ zeptala se, sotva jsem za sebou přibouchnul dvířka auta. Povzdychl jsem si a strčil klíček do zapalování. „Nic. Normální sourozenecký rozbroje.“

Nastartoval jsem a zařadil zpátečku. „Máma je rozčilená, že jsme se pohádali s Aidanem.“

„Lžeš.“

Lhal jsem. A hodlal jsem v tom pokračovat.

Krátce jsem se na ni podíval a vycouval s autem na silnici.

„Nechtěla tě do toho zatahovat,“ spustil jsem a lži mi samy přicházely na jazyk. „Víš, je to všechno kvůli tátovu pohřbu. Chtěla mi vynadat, že jsem tam nepřijel, ale nechtěla to dělat před tebou, tak mě odlákala dozadu, abys to nemusela poslouchat.“

Pořád mi nevěřila, ale poznal jsem, že se sama sebe snaží přesvědčit.

„A ta zpráva o příbuzným?“

„To si vymyslela,“ odpověděl jsem. „Nikomu nevolala, jen mluvila se mnou, já jí řekl o tý hádce s Aidanem a ona brečela. Je smutná, že spolu tak špatně vycházíme.“

Camryn si povzdychla a zadívala se z okýnka.

„Mámě se moc líbíš.“

Otočila se ke mně. Nejdřív jsem myslel, že se chce znova vrátit k výslechu, ale nechala to plavat.

„Je moc milá,“ prohlásila. „Možná byste se s Aidanem měli víc snažit spolu vycházet,“ pronesla trochu ironicky, jako by tomu pořád ještě nevěřila, „abyste ji tak netrápili.“

Sice to nebyl tenhle případ, ale jinak to určitě nebyla špatná rada.

„Kotě, promiň, asi jsem tě k ní neměl brát tak brzo.“

„To je v pohodě,“ prohlásila a přisunula se ke mně. „Jsem ráda, žes to udělal. Připadala jsem si… důležitá.“

Zdálo se, že už mi věří. Nebo se jen snažila potlačit tušení, že něco není v pořádku, protože jí došlo, že víc jí toho stejně neřeknu.

Objal jsem ji kolem ramen.

„Ty seš důležitá.“

Položila mi hlavu na rameno. „Neřekls jí, že zejtra odjíždíme.“

„Já vím, nějak se to nehodilo. Zavolám jí večer a vysvětlím jí to.“ Lehce jsem ji stiskl. „Když tě teď poznala a tolik se jí líbíš, nebude mít strach, že s tebou podnikám něco tak nenormálního.“

Camryn mi sklouzla rukou do klína a usmála se. „Tak teď to musím říct já svý mámě.“ Najednou zvedla hlavu, jako by ji něco napadlo. „Mohla bych s tím počkat, až pojedeme přes Severní Karolínu. A vyklopit jí to, až tě pozná.“

Její krásné modré oči se rozzářily.

Usmál jsem se na ni a přikývl. „Ty chceš vzít k mámě domů někoho jako já? Co když uvidí moje tetování a zamkne tě v komoře?“

„V žádným případě. Nemáme komoru,“ prohlásila. „A máma z tebe bude nadšená.“

„Jasně, jako ach bože, toho musím mít, tamhle je ložnice, mladý muži?“ Zamračila se na mě.

„Kotě, to byl jen vtip.“

Přehnaně si povzdychla, ale nedokázala skrýt úplně pobavení.

„Měls někdy… byls někdy s… víš…?“

Nedokázala to vyslovit nahlas. Připadalo mi to legrační.

„Se starší ženou?“ doplnil jsem.

Zřejmě jí to připadalo jako choulostivé téma, ale začala s tím sama, takže ji s tím klidně můžu mučit, jak se mi bude chtít.

„Jo, byl.“

Prudce ke mně škubla hlavou, jako by mě viděla poprvé v životě. „Kecáš!“ Usmál jsem se. „Nekecám.“

„Jak byla stará? Nebo… byly?“ Naklonila hlavu na stranu, ale nespouštěla ze mě oči.

To množné číslo začal být nebezpečný terén, ale chtěl jsem k ní být upřímný aspoň v tomhle.

„Párkrát. Jedné bylo osmatřicet, což není zase tak moc. Ale spal jsem i s jednou, které bylo čtyřicet tři.“

Camryn byla úplně rudá, ale nepřipadalo mi, že žárlivostí nebo vzteky. Vypadala spíš trochu… ustaraně.

„Se kterou se ti to líbilo víc?“ zeptala se opatrně. Snažil jsem se nekřenit.

„Kotě, tady nejde o věk,“ poučil jsem ji. „Nejsem gerontofil, ale myslím si, že každá žena, která o sebe dbá, stojí za ošukání.“

„Panebože!“ Camryn se rozesmála. „A ty o mně budeš říkat, že mluvím sprostě!“ Když se uklidnila, dodala: „Neodpověděls na mou otázku.“

„Technicky vzato jo,“ utahoval jsem si z ní. „Ptala ses, se kterou se mi to líbilo víc, ale na to se nedá odpovědět jinak než všeobecně.“

Věděl jsem přesně, kam ty její otázky míří, a bylo mi jasné, že ona ví, že já vím. Ale proč ji trochu nepotrápit?

Přimhouřila na mě oči.

Rozesmál jsem se a konečně to vzdal.

„Nejvíc se mi to líbí s tebou, kotě,“ ujistil jsem ji. Našpulila rty, jako by naznačovala: Jistě, to říkáš jen proto, že jsem tě zahnala do kouta. „A myslím to vážně, Camryn, neříkám to proto, že zrovna sedíš vedle mě. Nebo že mám strach o svoje koule.“

Ušklíbla se na mě a protočila oči, ale teď mi věřila. Přitáhl jsem ji blíž k sobě a ona si spokojeně opřela hlavu o moji hruď.

„Nejlepší sex v životě byl ten s tebou, protože jsem z tebe dostal něco, co z žádný jiný holky předtím.“

Zvědavě se na mě podívala.

Usmál jsem se. „Bylo to skoro, jako připravit tě o panenství – připravit tě o tvou nevinnost. Přiměl jsem tě, aby ses vyrovnala se svou sexualitou a dokázala vyslovit, co chceš. To je pro mě hrozně sexy.“

Camryn se ke mně naklonila a olízla mi bradu.

„Se mnou to bylo nejlepší, protože jsem tě vykouřila na silnici.“

Podíval jsem se na ni a ušklíbl se. „Jo, to se mi moc, moc, moclíbilo. Ale není to ten důvod.“

Doufal jsem, že se mi podařilo povzbudit jí sebevědomí. Camryn se uvelebila hlavou na mém hrudníku a objímala mě paží kolem pasu.

Do mého bytu jsme jeli mlčky, ale cítil jsem, že její mlčení není tak zachmuřené jako moje. Jenže já jí nechtěl zlomit srdce, ani jí dělat starosti. Ještě ne. Vůbec ne. Jednou to nevyhnutelně přijde, ale chtěl jsem to co nejvíc oddálit.

Čtyři hodiny jsme se pak dívali na filmy v obýváku. Rozvalovali jsme se přitom spolu na pohovce. Držel jsem Camryn v náručí a líbal ji. Když se soustředila na nějakou scénu, vklouzl jsem jí jazykem do ucha a nechal ji pištět, jak je to nechutné. Když nad něčím ohrnovala nos, byla tak rozkošná, takže to byla jen její vina. Provokovala mě k tomu. Házeli jsme si navzájem do pusy popcorn a počítali body

za každou trefu. Camryn vyhrála šest ku čtyřem, než jsme se rozhodli popcorn radši doopravdy jíst než ho sypat všude kolem. Představil jsem Camryn své palmě Georgii, která kupodivu neuschla, když jsem byl pryč. Camryn mi vyprávěla o voříškovi, kterého si přinesla z útulku a který se jmenoval BeeBop, a já jí tvrdil, že je mi toho psa líto už kvůli jménu. BeeBop náhodou umřel na městnavé selhání srdce jako můj pes Maximus. Ukázal jsem jí jeho fotky a Camryn měla v peněžence snímek BeeBopa. Byl tak ošklivý, až vypadal krásně.

Bavili jsme se tak celé hodiny, než mi Camryn vylezla na klín a sedla si obkročmo na mě. A řekla tak něžně, až se mi z toho rozechvěly útroby: „Pojď do postele…“

Vstal jsem s ní v náručí, podepřel její zadeček dlaněmi a odnesl ji do ložnice. Svlékl jsem se a natáhl se na postel. Byl jsem tvrdý jako kámen už předtím, než jsem ji vzal do náručí. Sledoval jsem ji, jak se pro mě pomalu svléká. Jako by ze sebe stahovala nejen oblečení, ale i svoje obvykle plaché chování. Vylezla do nohou postele ke mně a lehla si na mě tak, že jsem na sobě cítil její horké pysky. Nespouštěla ze mě oči, když se sklonila k mým rtům. Líbala mě na hrudník, obkružovala bradavky špičkou jazyka. Potěšil jsem se dlaněmi horkem mezi jejími stehny, než jsem je zvedl a nabral do nich její ňadra.

„Jsi tak krásná na dotek,“ zašeptal jsem proti její puse těsně předtím, než mi ukradla dech svým polibkem.

Něžně jsem ji stiskl tam dole a ona se ke mně přitiskla sama víc, takže už jsem se nemohl dočkat, až budu tam v ní. Jenže teď to měla v rukou ona a já s tím byl naprosto smířený.

Camryn přerušila polibek. Dotkla se mě svými rty ze strany krku, pak z druhé, a pořád lehce pohybovala boky, což mě přivádělo k šílenství.

„Počkej, já si tě nejdřív namokřím,“ zašeptal jsem a chytil ji za boky. Byla už vlhká, ale o to teď nešlo. „Vylez si sem, kotě,“ ukázal jsem na svůj obličej.

Olízla mi rty a začala se sunout nahoru. Popolezl jsem trochu dál na posteli, aby měla dost místa.

Neztrácel jsem čas, a sotva se mi její stehna přitiskla k hlavě, začal jsem ji zuřivě lízat. Sál jsem jí klitoris, až se sama začala třít boky o můj obličej a držela se křečovitě čela postele. Byla tak zatraceně mokrá. Když začala sténat a zmítat se, přestal jsem. Věděla proč. Věděla, že ji chci udělat něčím jiným než pusou.

Popolezla zpátky po mém těle a posadila se mi do klína, otřela se rozkrokem o mého ptáka. Pak se sklonila a vzala ho do ruky.

Když se na mě pomalu spouštěla, oba jsme zalapali po dechu.

Po noci plné milování mi usnula v náručí a já ji držel u sebe, jako bych ji nikdy nechtěl pustit. Tiše jsem jí brečel do vlasů a nakonec jsem usnul taky.

Camryn

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

„Andrewe?“ Překulila jsem se na jeho stranu postele a pomalu se probírala. Zvedla jsem hlavu a zjistila, že není ani nikde v místnosti.

Ucítila jsem slaninu.

Vzpomněla jsem si na naši noc a nemohla setřít úsměv z tváře. Vymotala jsem se z deky, vstala a oblékla si tričko a šortky.

Když jsem přišla do kuchyně, Andrew stál u sporáku.

„Zlato, proč vstáváš tak brzo?“

Přešla jsem k ledničce a pátrala v ní po něčem, čeho bych se mohla napít. Měla bych si vyčistit zuby, ale když Andrew vaří něco tak voňavého, nechtěla jsem, aby to chutnalo po zubní pastě.

„Myslel jsem, že ti donesu snídani do postele.“

Odpověděl mi až po chvíli a jeho hlas zněl nějak jinak, než by měl. Odvrátila jsem se od lednice a podívala se na něj. Stál tam a zíral do pánve.

„Miláčku, není ti nic?“

Nechala jsem dvířka zabouchnout, aniž jsem si něco vybrala. Ani nezvedl hlavu.

„Andrewe?“

Srdce mi tlouklo čím dál rychleji, i když jsem ani nevěděla proč.

Přešla jsem k němu a položila mu ruku na předloktí. Zvedl oči od pánve a pomalu se na mě podíval.

„Andrewe…“

Jeho nohy se pomalounku podlomily a Andrew se svalil na bílé dlaždičky i s vařečkou, kterou držel v ruce. Rozstříkly se z ní kapičky horkého tuku. Vrhla jsem se k němu, ale nedokázala jsem ho postavit na nohy. Všechno jako by se zpomalilo: moje zavřísknutí, moje ruce na jeho ramenou. Hlava mu udeřila o zem. Ale když se jeho tělo začalo neovladatelně třást a stahovat v křečích, to pomalé se zběsile zrychlilo, jako když se přetáčí film.

„ANDREWE! JEŽÍŠI, ANDREWE!“

Chtěla jsem mu nějak pomoct, ale jeho tělo sebou pořád křečovitě škubalo. V očích měl jen bělmo, čelist zaťatou, končetiny ztuhlé a ohnuté.

Nepříčetně jsem vřískala a z očí mi stříkaly slzy: „Pomoc, pomozte mi někdo!“ Když jsem se trochu vzpamatovala, vrhla jsem se po telefonu – ten Andrewův ležel na kuchyňské lince. Vytočila jsem pohotovost a zároveň vypnula plyn pod pánví.

„Prosím, má záchvat! Prosím, pomozte mi!“

„Paní, nejdřív se uklidněte. Co přesně se děje?“

S děsem jsem zírala na Andrewovo tělo na podlaze. „Můj přítel leží na zemi a škube sebou.“ Byla jsem tak vyděšená, až se mi zdálo, že začnu zvracet.

„Paní, nejdřív musíte odstranit všechno, čím by se mohl poranit. Nosí brýle? Mohl by se uhodit hlavou o nábytek nebo něco ostrého?“

„N-ne! Ale uhodil se do ní, když spadl!“

„Dobře, tak teď najděte něco, čím mu ji můžete podložit, aby se neuhodil znovu. Polštář nebo něco měkkého.“

Rozhlédla jsem se po kuchyni, ale nic tam nebylo. Rozběhla jsem se do obývacího pokoje, horečnatě popadla polštářek z pohovky. Odložila jsem na chvíli telefon, abych mu vsunula polštář pod hlavu.

Panebože… co se mu to stalo?!?

Přitiskla jsem si telefon zase k uchu.

„Tak jsem mu dala polštář!“

„Dobře, paní,“ odpověděla klidně operátorka na druhém konci. „Jak dlouho má křeče? Víte, co jeho stav způsobilo?“

„M-myslím tak dvě minuty, možná tři, nejvíc. A nevím… nic takovýho jsem u něj předtím neviděla, on – on –“ Začalo mi svítat: on mi to neřekl. V mysli mi najednou všechno zapadlo do sebe. „Prosím, pošlete sanitku! Prosím! Rychle!“ Zalykala jsem se slzami.

Andrewovo tělo se přestalo zmítat.

Než operátorka stačila odpovědět, zavřískla jsem: „Nehýbá se! C-co mám dělat?“

„Musíte ho otočit na bok, paní. Posílám vám sanitku. Jaká je adresa?“ Otočila jsem Andrewa na bok a zděšeně uvažovala.

Adresa! Proboha, vždyť já ji neznám!

„P-počkejte –“ Vyhrabala jsem se na nohy. Vrhla jsem se ke stolu, kde ležela hromada pošty, a přečetla z jedné obálky adresu do telefonu.

„Sanitka už je na cestě. Chcete, abych s vámi zůstala na telefonu, dokud nepřijede?“

Skoro jsem ji nevnímala, nevěděla jsem, co mi říká, jestli se to neodehrává jen v mé hlavě. Stejně jsem nedokázala odpovědět. Nemohla jsem odtrhnout oči od Andrewa, který ležel bez hnutí na podlaze kuchyně.

„Je v bezvědomí! Prokrista, proč se neprobere?!“

„To není tak neobvyklé,“ odpověděla operátorka a já se konečně dokázala soustředit na její hlas.

„Mám zůstat na telefonu s vámi, než dorazí ambulance?“

„Ano… prosím. Prosím, nezavěšujte.“

„Jsem tady, nebojte se.“ Ten hlas na druhém konci spojení byl mou jedinou útěchou. Nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem myslet. Nemohla jsem mluvit. Jen jsem se dívala na něj. Dokonce jsem se i bála sednout si vedle něj na podlahu, abych stačila rychle zareagovat, kdyby sebou zase začal škubat.

Za pár minut se z ulice ozvala siréna.

„Už jsou asi tady,“ pronesla jsem vzdáleně do telefonu. Nemohla jsem odtrhnout oči od Andrewa.

Co se to stalo?

Ozvalo se zabušení na dveře a já se přiměla pohnout. Rozběhla jsem se tam a pustila záchranáře dovnitř. Ani nevím, kdy jsem odložila telefon, který jsem pořád nezavěsila. Vím jen, že najednou zvedali Andrewa na nosítka a upevňovali mu řemínky kolem těla.

„Jak se jmenuje?“ vyštěkl na mě jeden z mužů v overalu.

„Andrew Parrish.“

Vzdáleně jsem vnímala jméno nemocnice, které mi sdělil záchranář. Když ho odnesli, zůstala jsem stát v kuchyni a zírala na to místo, kde jsem ho viděla naposledy. Trvalo mi dlouho, než se mi to v hlavě začalo všechno skládat. Ze všeho nejdřív jsem popadla Andrewův telefon, našla v něm číslo jeho mámy a zavolala jí. Slyšela jsem, jak začala brečet, sotva jsem jí pověděla, co se stalo. Pak se ozvala nějaká rána – nejspíš jak upustila telefon.

„Paní Parrishová?“ Cítila jsem, jak mě v očích pálí slzy. „Marno? Marno?!“ Ale byla pryč.

Nakonec jsem na sebe hodila nějaké oblečení – vůbec jsem se nestarala o to, co si beru –, popadla jsem Andrewovy klíčky od chevelle a svoji kabelku, a vyřítila se z bytu. Když jsem nastartovala auto a vyjela ze čtvrti, došlo mi, že vůbec nevím, kde leží nemocnice. Zajela jsem k první benzince a šla se tam zeptat. Vysvětlili mi to dost podrobně, ale stejně jsem cestou párkrát zabloudila. Nedokázala jsem se soustředit.

Když jsem zajela na parkoviště u nemocnice, zabouchla jsem dvířka auta a s kabelou, která mi padala z ramene, se rozběhla dovnitř. Nejspíš bych si ani nevšimla, kdybych ji ztratila. Žena v recepci

se podívala do počítače a pak mi ukázala doprava. Dorazila jsem do čekárny, kde jsem byla úplně sama.

Měla jsem pocit, že už utekly celé hodiny, ale kdo ví? Mohla to být hodina, pět minut, týden. Čas nic neznamenal. Hruď mě bolela. Brečela jsem. Pochodovala jsem sem a tam a počítala skvrny na koberci.

Další hodina.

Čekárna byla obzvlášť fádní – hnědé stěny, hnědé sedačky postavené ve dvou úhledných řadách uprostřed. Nade dveřmi tikaly velké hodiny, tak tiše, že jsem to nemohla slyšet, ale představovala jsem si, že slyším cvaknutí při každém posunutí vteřinové ručičky. Byl tam taky automat na kávu a umývadlo. Postranními dveřmi vešel dovnitř nějaký muž – asi –, natočil z kohoutku vodu do umělohmotného kelímku a zase zmizel.

Další hodina.

Srdce mě bolelo. Rty jsem měla opuchlé a rozpraskané. Olizovala jsem si je, ale bylo to ještě horší. Už dlouho jsem nikoho neviděla. Začala jsem si vyčítat, že jsem nezastavila tu sestru, která se před chvílí mihla čekárnou a zmizela v dlouhé chodbě osvětlené silnými zářivkami.

Proč to trvá tak dlouho? Co se děje?

Praštila jsem se dlaní do hlavy a začala lovit z kabelky Andrewův telefon, když jsem uslyšela známý hlas:

„Camryn?“

Rychle jsem se otočila.

Do čekárny vešel Andrewův mladší bratr Asher.

Asi bych měla cítit úlevu, že už nejsem sama, že mě někdo vysvobodí z té tíživé nicoty, jenže nic takového jsem necítila. Děsila jsem se, že mi Asher přišel oznámit něco hrozného. Pokud jsem věděla, nebyl v Texasu – takže když je tady teď, znamená to, že skočil na první letadlo. Protože se stalo něco hrozného.

„Ashere?“ vypravila jsem ze sebe zoufale.

Bez váhání jsem se mu vrhla do náruče a on mě pevně objal.

„Prosím, řekni mi, co se děje?“ vyhrkla jsem a slzy mi stříkaly z očí. „Je Andrew v pořádku?“

Asher mě vzal za ruku a vedl mě k židlím, kde se posadil vedle mě. Křečovitě jsem sevřela v klíně svou kabelku, protože jsem se potřebovala něčeho držet.

Asher byl tak podobný Andrewovi, až mi to trhalo srdce. Usmál se na mě.

„Teď je v pořádku,“ odpověděl a mně se do těla vlila nová vlna energie. „Ale dlouho to asi tak nezůstane.“

Energie se okamžitě vypařila, a s ní i část mě – mého srdce, mé duše, těch drobných střípků naděje, které ve mně ještě zůstaly. Co to Asher říká… co se mi to snaží naznačit?

Hruď se mi sevřela potlačovaným pláčem.

„Jak to myslíš?“ vypravila jsem ze sebe ztěžka. Asher se zhluboka nadechl.

„Mýmu bratrovi,“ začal opatrně, „našli před osmi měsíci nádor na mozku –“

Kabelka mi spadla na podlahu a všechno se z ní vysypalo, ale já to nedokázala sesbírat. Nedokázala jsem se ani pohnout.

„Jenže kvůli tátově nemoci Andrew odmítl jít na další testy. Měl se ještě ten tejden domluvit u doktora Marsterse, ale neukázal se tam. Máma i Aidan se ho snažili přesvědčit po dobrým i po zlým, aby s tím začal něco dělat, a on v jednu chvíli souhlasil. Jenže pak se tátův stav zhoršil a Andrew se na to vykašlal.“

„Ne…,“ zavrtěla jsem hlavou, a pak už to vrtění nešlo zastavit. Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Proto si jdou Aidan a Andrew tak po krku,“ pokračoval Asher. „Aidan chce, aby Andrew udělal, co musí, jenže ten je tvrdohlavej, a kvůli tomu se s Aidanem pořád hádá.“

Otočila jsem se ke zdi. „Tak proto nechtěl jít za tátou do nemocnice…“ Zamrazilo mě, jak mi to všechno zacvaklo do sebe.

„Jo,“ potvrdil Asher. „A proto nechtěl jít na pohřeb.“

Podívala jsem se na něj a ruka mi vyletěla k puse. „Bojí se, že ho čeká to samý. Že se ten nádor nedá operovat.“

„Jo.“

Vyletěla jsem ze židle a sklouzla se po rtěnce, která mi vypadla z kabelky.

„Co když to není tak beznadějný?“ vyhrkla jsem. „Teď je v nemocnici, můžou mu udělat všechny testy, můžou –“ Otočila jsem se k východu. „Já ho donutím, aby si je nechal udělat. Přemluvím ho! Poslechne mě!“

Asher mě chytil za ruku. Otočila jsem se k němu.

„Podle toho, jak to teď vypadá, jsou jeho šance dost malý, Camryn.“

Chtělo se mi zvracet. Jako by mě do tváří píchaly tisíce drobných jehliček. Z očí mi vyhrkly další slzy. Ruce se mi třásly, stejně jako celé tělo. Jako celé moje zatracené tělo!

„Nechal to moc dlouho,“ dodal mírně Asher.

Ruce mi vyletěly k obličeji a začala jsem si vzlykat do dlaní. Cítila jsem, jak mě Asher pevně objal.

„Chce tě vidět.“

Jeho slova mě přiměla vzhlédnout.

„Už ho převezli na pokoj. Vemu tě za ním. Jen tady pár minut počkej, jo? Než odejde mamka. Já pro tebe pak přijdu a odvedu tě tam.“

Mlčela jsem. Jen jsem tam tak stála, neschopná promluvit… a uvnitř jsem umírala. Cítila jsem tu nejhorší bolest v životě.

Asher se na mě podíval, jako by se chtěl přesvědčit, že jsem mu rozuměla a beru to na vědomí. Nedokázala jsem jasně vidět, jak se mi oči plnily slzami. Připadalo mi, jako by mi někdo sáhl rukou do hrudníku a vyškubl mi srdce.

Netušila jsem, jestli ho dokážu vidět, a nezešílet z toho.

Pročto udělal?!?

Pročse to stalo?

Snažila jsem se ovládnout, aby mi úplně nepřeskočilo a nezačala jsem do něčeho mlátit nebo něčím házet. Svezla jsem se na kolena ke kabelce, abych posbírala rozsypané věci. Vůbec jsem si nevšimla, že mi to Asher už předtím posbíral a kabelku postavil na židli vedle mě. Zalovila jsem uvnitř, našla mobil a zavolala Natalii.

„Haló?“

„Natalie, potřebuju, abys pro mě něco udělala.“

„Cam… ty brečíš?“

„Natalie, poslouchej mě, prosím.“

„Jo, jsem tady, co se stalo?“

„Seš moje nejlepší kamarádka,“ oznámila jsem jí, „a já potřebuju, abys přijela do Galvestonu. Co nejdřív. Přijedeš? Potřebuju tě. Prosím.“

„Panebože, Camryn, co se stalo? Je ti něco?“

„Já jsem v pořádku, ale potřebuju tě tady. Potřebuju tady někoho mít, a nikoho jinýho než tebe nemám. Máma by ne– Natalie, prosím!“ Zhluboka jsem se nadechla a odrecitovala jí název a adresu nemocnice.

„Jo, jasně.“ V jejím hlubokém hlase jsem slyšela skutečnou obavu. „Skočím na první letadlo. Už vyrážím. Buď na telefonu, ozvu se ti.“

Ruka mi klesla k boku, telefon spadl na zem a já zírala do zdi, než se objevil Asher a zavolal na mě. Vzhlédla jsem k němu. Došel ke mně a vzal mě za ruku, jako by věděl, že to potřebuju. Nohy se mi podlamovaly, jako bych se učila chodit na protézách a ještě mi to moc nešlo. Vyšli jsme do jasně osvětlené haly a zamířili k výtahu.

„Musím se uklidnit,“ řekla jsem nahlas spíš pro sebe než Asherovi. Vytáhla jsem ruku z jeho a otřela si tváře. Pak jsem si pročísla prsty vlasy. „Nemůžu se s ním vidět takhle hysterická. Teď zrovna tak potřebuje, aby mě musel uklidňovat.“

Asher mlčel. Viděla jsem náš odraz v kovových dveřích výtahu. Kabinka vyjela o dvě patra výš a zastavila se. Dveře se otevřely. Zůstala jsem tam stát a bála se vyjít ven, ale pak jsem se zhluboka nadechla a znova si otřela oči.

Vyšli jsme do haly a zamířili k velkým dřevěným dveřím, které byly pootevřené. Asher do nich strčil, ale já hypnotizovala očima čáry mezi dlaždičkami, jako bych se bála překročit tu poslední hranici, která mě dělila od Andrewa. Měla jsem pocit, že když to udělám, ta strašná noční můra se promění ve skutečnost a už nebude cesty zpátky. Pevně jsem zavřela oči, abych zabránila několika novým slzám vyklouznout ven, a sevřela řemínek kabelky.

Otevřela jsem oči, právě když ven vyšla Andrewova matka.

Její hezký obličej byl ztrhaný – asi podobně jako můj. Ale dokázala se na mě mile usmát a lehce mi stiskla rameno.

„Jsem ráda, že jsi tady, Camryn.“

Pak vzala Ashera za ruku a společně odešli.

Krátce jsem se za nimi ohlédla, jak se vzdalují, ale jejich postavy se mi rozmazávaly. Podívala jsem se do pokoje a uviděla na protější straně postel, kde nejspíš ležel Andrew. Překročila jsem práh.

„Kotě, pojď sem,“ vyzval mě Andrew, když mě uviděl.

Nejdřív jsem strnula, ale když jsem se mu podívala do těch neodolatelných smaragdových očí, upustila jsem kabelku na zem a vrhla se k jeho posteli.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Málem jsem na něj upadla. Chytil mě do náručí a pevně mě přidržel u sebe, ale ne tak pevně, jak jsem chtěla já. Chtěla jsem, aby mě umačkal k smrti, aby mě nikdy nenechal odejít, aby mě vzal s sebou. Jenže byl tak slabý. Viděla jsem na něm, jak ho to vyčerpalo.

Andrew mi podržel obličej v dlaních, odhrnul mi vlasy z očí a slíbal mi slzy, které jsem se kvůli němu tolik snažila skrýt, aby na mě nemusel plýtvat zbytky svých sil. Jenže srdce má vlastní rozum a vždycky si prosadí, co chce, zvlášť když umírá.

„Je mi to líto,“ ozval se Andrew zoufalým hlasem plným bolesti. Pořád mi držel obličej v dlaních.

„Nemoh jsem ti to říct, Camryn… nechtěl jsem, aby to mezi námi bylo jiný, než jaký to bylo.“ Slzy mi kapaly na jeho prsty a stékaly mu na zápěstí.

„Doufám, že si nemyslíš –“

„Andrewe, nemusíš mi to vysvětlovat, já to chápu, vážně. Jsem ráda, žes mi to neřek…“

Zatvářil se překvapeně, ale jako by se mu ulevilo. Naklonil si mou hlavu k sobě a políbil mě na rty.

„Udělals dobře,“ dodala jsem. „Kdybys mi to pověděl, bylo by to všechno smutný a… já nevím, jiný, a nemůžu ani pomyslet na to, jak moc jiný. Ale stejně si přeju, abych o tom věděla, protože bych tě donutila jít co nejdřív do nemocnice. Udělala bych pro to cokoli–“ Hlas mi povyskočil, jak mě to vědomí zraňovalo. „Kdybys –“

„Kotě, stejně už bylo pozdě.“

„Neříkej to! Ani teď není pozdě, protože seš pořád tady. Takže pořád máš šanci!“

Něžně se usmál a ruce mu konečně sklouzly z mých tváří a zůstaly ležet na bílé nemocniční pokrývce. V levičce měl zapíchnutou jehlu kapačky.

„Jsem jen realista, Camryn. Už mi pověděli, že moje šance nejsou valný.“

„Ale pořád nějaký jsou,“ namítla jsem a snažila se bránit dalšímu proudu slz. Kéž by se daly nějak na povel vypnout.

„Kdybych se nechal rozkuchat.“ Jako bych dostala facku.

„Jak to myslíš, kdybys?“ Uhnul pohledem stranou.

Natáhla jsem se a chytila ho za bradu, abych ho donutila podívat se na mě. „Tady není žádný kdyby, Andrewe – to přece nemůžeš myslet vážně.“

Andrew se posunul na kraj postele a přitáhl mě k sobě. Naznačil mi, že chce, abych si k němu lehla.

Položila jsem se na bok tváří k němu. Objal mě paží kolem ramen a přitáhl blíž.

„Kdybych tě nepotkal,“ pronesl a díval se mi do očí, „nikdy bych tímhle nemusel procházet. Kdybys tady teď se mnou nebyla, neudělal bych to. Myslel bych si, že je to jen plýtvání penězma a časem, že to mý rodině jen zbytečně dodá falešný naděje, místo aby se smiřovali s nevyhnutelným.“

„Ale necháš se operovat,“ pronesla jsem podezíravě. Bylo to víc než otázka. Pohladil mě bříškem palce po tváři.

„Pro tebe udělám cokoli, Camryn Bennettová. Všechno, co budeš chtít. Není nic, co bys po mně chtěla, a já ti to odmítnul. A to platí absolutně a bez všech výjimek.“

V hrudi mi zabublaly vzlyky.

Než jsem stačila něco dodat, Andrew mě pohladil dlaní po tváři a odhrnul mi vlasy za uši. Díval se mi přímo do očí. „Udělám to.“

Přitiskla jsem rty na jeho. Vášnivě jsme se políbili.

„Nemůžu tě ztratit,“ vyhrkla jsem. „Před námi je pořád spousta silnic, který musíme projet. Seš můj

parťák.“ Vynutila jsem ze sebe úsměv.

Políbil mě na čelo.

Chvíli jsme leželi vedle sebe a mluvili o testech a operaci a všem, co se musí udělat. Řekla jsem mu, že zůstanu s ním. Budu tady, jak dlouho bude potřeba. A pak pojedeme na všechna ta místa, která chceme vidět, a on mě naučí všechny písničky, které ho napadnou, a pak je spolu budeme zpívat. Nikdy jsem tolik netoužila po vystupování s ním jako zrovna teď. Klidně budu zpívat balady Celine Dijonové nebo operu, bylo mi to jedno. Cokoli. Nejspíš by všichni posluchači s děsem utekli ke dveřím, ale co. Po chvíli ho přišla zkontrolovat sestra a Andrew se zase začal chovat hravě a koketoval s ní. Navrhl jí, že jestli chce zažít pořádnou trojku, ať si vleze k nám.

Sestra obrátila oči v sloup, usmála se a zase odešla. Ale viděla jsem, jak ji potěšilo, že s ní flirtuje tak hezký pacient, a to taky Andrew chtěl.

Nějakou dobu jsem s ním ležela na posteli, podobně jako když jsme spolu cestovali. Nemysleli jsme na nemoc ani na smrt, nebrečeli jsme. Mluvili jsme spolu, smáli se a Andrew se mě tu a tam dotýkal na těch správných místech. Chichotala jsem se a odstrkovala jeho ruce, protože mi připadalo, že to není správné. Že by měl odpočívat.

Nakonec jsem ho nechala, protože byl tak neodbytný. A taky proto, že jsem mu nemohla odolat, jako vždycky. Nechala jsem ho, aby mi to pod nemocniční pokrývkou udělal prsty, a já mu to potom oplatila taky rukou.

Po další hodině jsem se zvedla z postele.

„Co je, kotě?“

„Nic,“ vřele jsem se na něj usmála a stáhla si kalhoty a tričko.

Pusa se mu roztáhla od ucha k uchu. Slyšela jsem, jak mu perverzní představy roztáčejí kolečka v mysli.

„Sice bych se s tebou moc ráda pomilovala v nemocničním pokoji,“ prohlásila jsem a vlezla si zase k němu, „ale nic takovýho nebude. Potřebuješ sílu na operaci.“ Klidně bych se s ním pomilovala, ale teď nešlo o sex.

Zvědavě mě pozoroval, když jsem se schoulila k němu. Na sobě jsem měla jenom kalhotky a podprsenku. On měl na sobě tenké modré pyžamové kalhoty, jaké dostávají pacienti. Přitiskla jsem se hrudí pevně k němu a propletla si s ním nohy. Naše těla do sebe dokonale zapadala, naše žebra se dotýkala.

„Co to děláš?“ zeptal se trochu netrpělivě, ale viděla jsem na něm, že si to užívá.

Zvedla jsem ruku a přejela prsty po tetování Eurydiky. Obezřetně mě pozoroval. Když se můj ukazováček dostal k Eurydičinu lokti, kde kresba končila, přesunula jsem se prstem na svou kůži a namalovala zbytek její paže.

„Chci bejt tvoje Eurydika, když mi to dovolíš.“ Tvář se mu rozsvítila a dolíčky prohloubily.

„Chci si nechat vytetovat druhou polovinu,“ pokračovala jsem. „Chci mít na žebrech Orfea, aby se zase spojili.“

Viděla jsem, jak se mu zaleskly oči.

„Kotě, to nemusíš. Na žebrech to bolí jako čert.“

„Ale já to hrozně chci.“

Z očí mu začaly téct slzy, když se ke mně naklonil a zakryl mé rty svými. Naše jazyky se společně roztančily v dlouhém, milujícím spojení.

„To bych moc rád,“ zašeptal mi.

Něžně jsem ho políbila. „Po operaci, až ti bude natolik dobře, že budeš moct jít se mnou – půjdeme tam spolu.“

Přikývl. „Jo, Gus mě tam bude rozhodně potřebovat, aby tvoje tetování navazovalo na moje. Když

jsem za ním přišel s tím, co si chci dát udělat na žebra, smál se mi.“

„Smál se, jo?“

„Přímo řehtal. Tvrdil, že jsem beznadějnej romantik, a vyhrožoval, že to poví mým kámošům. Řek jsem mu, že je jak můj táta a aby sklapnul. Gus je fajn chlap, a něco jako tetovací Leonardo.“

„To vidím.“

Andrew mi zabořil prsty do vlasů a znova mi je odhrnul z čela. Pak se na mě zkoumavě díval a já si říkala, co se mu asi honí hlavou. Ten nádherný úsměv mu zmizel ze rtů a teď vypadal spíš odhodlaně a varovně.

„Camryn, chci, abys byla připravená.“

„Nezačínej s –“

„Ne, kotě, musíš to pro mě udělat,“ pronesl s ustaraným výrazem. „Nesmíš si dovolit stoprocentně uvěřit tomu, že se z toho dostanu. To prostě nesmíš.“

„Andrewe, prosím. Přestaň.“

Položil mi prsty na rty, aby mě umlčel. Už jsem zase brečela. Andrew se dokázal líp ovládat, líp zadržoval svoje emoce. On může umřít, a já jsem ta, kdo nemá ani trochu síly. Hrozně mě to štvalo, ale nedokázala jsem s tím dělat nic, jen brečet a mít na sebe za to vztek.

„Jen mi slib, že si nepřestaneš připomínat, že můžu umřít.“

„To nemůžu!“ Sevřel mě pevněji.

„Slib mi to.“

Zaťala jsem zuby, až mi v puse zaskřípaly. Nos i oči mě pálily a štípaly. Nakonec jsem ze sebe vypravila se sevřeným srdcem: „… – slibuju.“

Pak jsem mu objetí oplatila. „Ale ty mi musíš slíbit, že to zvládneš.“ Vtiskla jsem hlavu do důlku pod jeho bradou. „Nemůžu bez tebe žít, Andrewe. Musíš vědět, že je to tak.“

„Já to vím, kotě… já vím.“ Ticho.

„Zazpíváš mi?“ zeptal se.

„Co bys chtěl, abych zpívala?“

„Prach ve větru.“

„Ne, to zpívat nebudu, to po mně nechtěj. Už nikdy.“ Pevně mě k sobě přivinul.

„Tak zazpívej, co chceš,“ zašeptal. „Chci jen slyšet tvůj hlas.“

Začala jsem zpívat Jed a víno, jako jsme spolu zpívali v New Orleansu, když jsme leželi v posteli.

Andrew zpíval kousek se mnou, ale poznala jsem, jak je slabý – z toho, že sotva udržel notu.

Usnuli jsme si v náručí.

„Musím vás připravit na pár testů,“ ozvalo se nad postelí.

Otevřela jsem oči a uviděla tu sestru, co ji Andrew lákal do trojky, jak stojí vedle nás. Andrew se taky zavrtěl.

Bylo už pozdě odpoledne a podle oblohy za oknem to vypadalo, že se brzo začne stmívat.

„Měla byste se obléknout,“ doporučila mi sestra s významným úsměvem. Asi si myslela, že jsme si to s Andrewem rozdali, když jsem skoro nahá.

Sklouzla jsem z postele a nasoukala se do džín a trička. Sestra zatím zkontrolovala přístroje a chystala se zřejmě Andrewa někam odvézt. Vedle postele stálo kolečkové křeslo.

„Jaký testy?“ zeptal se slabě Andrew.

Otočila jsem se na něj. Jeho hlas zněl hrozně vyčerpaně, a vypadal… dezorientovaně.

„Andrewe?“ vrátila jsem se k posteli.

Zvedl namáhavě jednu ruku a mávl na mě, abych už šla. „Nic mi není, kotě, jen se snažím probudit.“

Sestra se otočila ke mně. Věděla jsem, že jsou trénované, aby na sobě nedávaly nic znát, ale stejně jsem jí viděla na očích, že něco není v pořádku.

Vynutila ze sebe úsměv, šla k posteli a vytáhla mu z ruky jehlu kapačky.

„Bude to trvat tak hodinu, dvě, možná i víc, jestli se doktoři rozhodnou udělat víc testů,“ prohodila ke mně. „Měla byste si skočit něco sníst a protáhnout si nohy, a pak se zase můžete vrátit.“

„Ale j-já… chci na něj počkat.“

„Udělej, co sestřička říká,“ zamumlal Andrew. Když jsem ho slyšela, jak ze sebe namáhavě souká slova, dostala jsem ještě větší strach. „Chci, aby ses šla najíst.“ Otočil se ke mně a namířil na mě prst.

„Ale ne steak,“ dodal žertem. „Pořád mi ještě dlužíš tu steakovou večeři, pamatuješ? Až se odsud vyhrabu, ze všeho nejdřív půjdeme na steak.“

Dostal ze mě ten úsměv, po kterém pásl, i když trochu nucený.

„Tak jo,“ souhlasila jsem zdráhavě. „Půjdu na chvíli pryč a zase se vrátím. Budu tady na tebe čekat.“

Přešla jsem k posteli a něžně ho políbila. Díval se mi do očí, a v těch jeho byla bolest. Bolest a únava. Ale snažil se tvářit statečně a v koutcích úst mu zacukal nepatrný úsměv. Posadil se do křesla a otočil se na mě, když s ním sestra zamířila z pokoje.

Dech se mi zarazil v krku.

Chtělo se mi na něj zakřičet, že ho miluju, ale mlčela jsem. Milovala jsem ho celým srdcem, ale něco jako by mi napovídalo, že jestli to vyslovím nahlas, všechno se zhroutí. Když si to nechám pro sebe, náš příběh nikdy neskončí. Vyslovit tohle byl pro většinu lidí začátek, ale pro mě a pro Andrewa by to mohl být konec.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Nedokázala bych jíst, ani kdyby na tom závisel můj život. Slíbila jsem to Andrewovi jen proto, abych ho uklidnila. Místo toho jsem šla před nemocnici a posadila se tam na lavičku. Nechtělo se mi nikam chodit, když jsem věděla, že s Andrewem něco provádějí. Když ho ta sestra odvážela, jako by ve mně něco umřelo.

Měla jsem novou esemesku od Natalie:

Zrovna jsme pristali. Vemu si taxik a pojedu do ty nemocnice. Za chvili se ozvu. Pa, mam te rada.

Když před nemocnicí zastavil taxík, chvíli mi trvalo, než jsem se vyhrabala na nohy. Myslela jsem na to, jak dlouho jsem Natalii neviděla. Hodně dlouho – od chvíle, kdy jsme se pohádaly kvůli Damonovi.

Ale nic z toho už mi nepřipadalo důležité, už nějakou dobu ne. Když člověku ublíží nejlepší kamarád, bolí to právě proto, že je to jeho nejlepší kamarád. Nikdo nejsme bez chyby. A na nejlepších kamarádech je, aby si svoje chyby odpouštěli – o tom je přátelství. Když jsem si vzpomněla na Andrewa, najednou jsem si neuměla představit, že bych neměla v životě někoho jako Natalii. A právě teď jsem ji potřebovala víc než kdykoli předtím.

Rozběhla se z taxíku ke mně a její čokoládově hnědé vlasy za ní vlály.

„Panebože, Cam, mně se tak stejskalo!“ Prudce mě objala, jako by mě chtěla umačkat.

To bylo všechno, co jsem potřebovala. Okamžitě jsem jí začala vzlykat na prsou. Prostě jsem to nemohla zadržet. V životě jsem nebrečela tolik jako v posledních čtyřiadvaceti hodinách.

„Cam, co se děje?“ Cítila jsem, jak mi prsty zlehka pročesává vlasy, zatímco jsem jí tiše vzlykala do trička. „Pojď si sednout.“

Natalie mě zavedla na kamennou lavičku pod jeden z dubů a posadily jsme se vedle sebe.

Řekla jsem jí všechno. Od chvíle, kdy jsem odjela autobusem ze Severní Karolíny, jak jsem se v Kansasu seznámila s Andrewem i jak se naše cesta vyvíjela dál. Natalie se smála a usmívala a brečela, když jsem jí vyprávěla o Andrewovi. Málokdy jsem ji zažila tak vážnou. No, leda když Colina zavřeli. A když se naši rozvedli. A po Ianově smrti. Natalie je sice hubatá extrovertka, která ráda paří a často neví, kdy má držet pusu. Ale je to taky chytrá a citlivá holka, a teď jsem věděla, že mě vnímá celým svým srdcem.

„Nemůžu uvěřit, že po tom, čím sis prošla po Ianovi, ti osud zase nastražil do cesty něco takovýho.

To je jak špatnej vtip.“

Taky mi to tak připadalo. Jenže tady šlo o Andrewa, a to bylo mnohem horší než jen nejkrutější žert.

„Holka,“ ozvala se a položila mi ruku na koleno, „když se nad tím zamyslíš, jaká je pravděpodobnost, že se to stalo náhodou?“ Zavrtěla hlavou. „Promiň, Cam, ale na náhodu je to moc silný kafe. Vy dva jste se prostě měli potkat. Je to jako nějaká zatracená fantastická love story, kterou by si člověk nevymyslel, nepřijde ti?“

Mlčela jsem a uvažovala o tom. Normálně bych ji obvinila, že je zase zbytečně dramatická, ale tentokrát ne. Neměla jsem na to sílu.

Zadívala se mi do očí. „Hele, fakt si myslíš, že tohle všechno směřuje jen k tomu, že máš vidět umírat další svou lásku?“

Její slova mě zabolela, ale snažila jsem se to nedat najevo.

„Nevím.“ Klouzala jsem očima po trávníku mezi stromy, ale viděla jsem jen Andrewův obličej.

„Dostane se z toho.“ Natalie mi vzala obličej do dlaní a zadívala se mi do očí. „Zvládne to, a ty prostě musíš říct smrti, aby se šla bodnout, že tentokrát to vyhraješ, jasný?“

Nat mě někdy dokáže překvapit, a tohle bylo jedno z těch „někdy“. Nepatrně jsem se usmála. Otřela mi slzy z tváří.

„Pojď najít nějakej Starbucks, jo?“

Postavila se, přehodila si přes rameno velkou koženou kabelu a natáhla ke mně ruku. Nechtělo se mi.

„Nat… radši bych zůstala tady.“

„Hele, potřebuješ se na chvíli zbavit tý špatný energie, kterou to tady vyzařuje – nemocnice vysávají z lidí naději jako nic jinýho. Vrátíme se, až bude zase na pokoji, a pak mě tomu sexy Kellanovi představíš a já na tebe budu šíleně žárlit.“ Usmála se od ucha k uchu.

Tenhle její úsměv mě vždycky dostal. Chytila jsem se její ruky.

„Tak jo.“

Zavedla jsem ji k chevelle a vydaly jsme se hledat nejbližší Starbucks. Natalie se nad autem doslova rozplývala.

„Ježíš, Cam, to je fakt boží. Stejně jako ten kluk,“ prohlásila, když už seděla proti mně a usrkávala ledové latte. „Na takový moc často nenarazíš.“

„On zase není tak dokonalej,“ ujistila jsem ji a zamíchala brčkem obsah kelímku. „Je sprostej, tvrdohlavej, nutí mě dělat věci, který nechci… a vždycky si prosadí svou.“

Natalie se zašklebila a ukázala na mě brčkem.

„Co jsem říkala? Je boží.“ Zasmála se a protočila hnědé oči. „Proboha… nutí tě dělat věci, který nechceš? Proč mi něco říká, že chceš, a že se můžeš zbláznit blahem, když to po tobě chce?“ Dlaně jí dopadly na stůl. „Ježíši. Je na tebe v posteli drsnej, viď? Že jo?“ Oči jí málem lezly z důlků.

Řekla jsem jí, že spolu spíme, ale šťavnaté detaily jsem si nechala pro sebe. Sklopila jsem oči ke stolu.

Natalie znova plácla dlaněmi o desku. Kluk, který seděl za ní, se po ní ohlédl.

„Panebože, je to tak!“

„Jo, je,“ sykla jsem. „Nechtěla bys už bejt zticha?“

„Ale no tak, musíš mi povědět všechny lechtivý podrobnosti.“ Spojila ruce do špičky a zamrkala.

A co na tom teď záleží, sakra? Rozhlédla jsem se kolem, jestli nás nikdo neposlouchá, a naklonila se přes stůl k ní.

„Poprvý,“ začala jsem a viděla Nataliiny strnulé rysy, vykulené oči a pootevřenou pusu, „se mi skoro vnutil… hlavou mezi nohy… víš, jak to myslím. Ne že bych to nechtěla, to samozřejmě jo.“

Kývala hlavou jako figurka, ale mlčela. Chtěla, abych pokračovala.

„Myslím, že je přirozeně dominantní, nedělá to jen proto, že se mi to tak líbí. A taky si dával pozor, aby nezašel moc daleko, aby se mi to ještě pořád líbilo.“

„Nikdy?“

„Ne, ale vím, že by chtěl.“ Natalie se usmála.

„Ty seš ale perverzní,“ prohlásila a já zrudla. „Vypadá to, že ten kluk je přesně to, cos potřebovala. Dokáže z tebe dostat to, co Ian a Christian neuměli.“ Zvedla oči, jako by chvíli hovořila k nebesům.

„Sorry, Iane, já to nemyslím zle, ty víš, že tě mám ráda,“ a poslala prsty hubičku vzhůru. Rychle stočila oči ke mně.

„Ale to není ten důvod, proč ho miluju.“

Natalie zavřela pusu. Já taky. Připadalo mi, jako by z místnosti najednou někdo vysál všechen vzduch. Ani jsem si neuvědomila, co to plácám.

„Miluješ ho?“ pronesla Natalie, ale neznělo to překvapeně. Mlčela jsem, jen jsem polkla to, co už jsem měla na jazyku.

„Kdybys ho po tom všem, cos mi tady líčila, nemilovala, tak bych si myslela, že mozkovej nádor máš ty.“

Sice mi to připadalo kruté, že použila zrovna tenhle výraz, ale věděla jsem, jak to myslí.

Jenže ani Nataliino veselé plácání mě tentokrát nedokázalo vytrhnout z mého zoufalství. Neměla jsem sílu na to, abych tuhle hru hrála s ní. Byla jsem jí vděčná, že se snaží dostat mě z depresí a strachu o Andrewa, i když to bylo zase starým dobrým povídáním o sexu jako zastara.

Jen jsem to prostě nedávala.

Chtěla jsem se vrátit do nemocnice a být zase s Andrewem.

Po soumraku jsme se vrátily na nemocniční parkoviště a prošly halou k výtahům.

„Doufám, že už bude zpátky,“ prohodila jsem nervózně, když jsem pozorovala blikající čísla zdviže.

Dveře kabinky se otevřely a proti nám se vynořili Marna s Asherem.

Už jen při pohledu na jejich tváře mi srdce spadlo do kalhot. Sevřela jsem Nataliinu ruku tak, že jsem ji nejspíš málem rozdrtila.

Zastavili jsme se proti sobě. Andrewově mámě stékaly po tvářích slzy. Chytila mě za ruku a pak si mě přitáhla k sobě. Vypravila ze sebe:

„Andrew je v kómatu… oni… myslí si, že už se neprobere.“ Ucouvla jsem od ní.

Jako by se ode mě najednou vzdálily všechny zvuky kolem. Ještě chvíli jsem cítila Nataliinu ruku, ale pak jsem ji od sebe odstrčila a vlastní levička mi vylétla k srdci. Nemůžu dýchat… nemůžu dýchat. Viděla jsem, jak se Asherovi lesknou oči slzami, ale musela jsem se odvrátit. Musela, protože měl stejně smaragdově zelené oči jako Andrew, a já to nemohla unést.

Marna zalovila v kabelce a vytáhla z ní obálku. Vzala mě za obě ruce a vtiskla mi obálku do nich.

„Andrew chtěl, abych ti to dala, kdyby se s ním něco stalo.“ Vlastními prsty obemkla moje a sevřela mi je kolem obálky. Nedívala jsem se na ten kus papíru, dívala jsem se na ni a slzy mi stékaly z očí. Nemůžu… nemůžu dýchat…

„Promiň, já… musím jít,“ pronesla Marna roztřeseným hlasem. Mateřsky mě poplácala po ruce.

„Vždycky tě ráda uvidím, Camryn, kdykoli. Prosím, nezapomeň na to.“

Málem se zhroutila. Asher chytil matku kolem pasu a odváděl ji chodbou pryč.

Zůstala jsem stát na místě. Kolem mě prošlo pár sester, ale minuly mě bez povšimnutí. Cítila jsem na tváři průvan. Třásla jsem se. Trvalo mi věčnost, než jsem se dokázala podívat na obálku ve svých rukou. Celá jsem se klepala. Prsty mě nechtěly poslouchat.

„Počkej, já ti pomůžu,“ ozvala se Natalie. Byla jsem moc vyčerpaná, než abych protestovala.

Kamarádka mi vzala obálku opatrně z rukou, roztrhla ji a podala mi dopis, který byl uvnitř. Pomalu ho rozbalila.

„Mám ti ho přečíst?“

Podívala jsem se na ni a rty se mi neovladatelně třásly. Zavrtěla jsem hlavou a natáhla ruku. „Ne… ukaž…“

Natalie mi podala dopis. Slzy mi kapaly na papír, když jsem začala číst.

Milá Camryn,

nechtěl jsem, aby to dopadlo takhle. Chtěl jsem Ti to povědět sám, ale bál jsem se. Bál jsem se, že když Ti řeknu nahlas, jak Tě miluju, to, co jsme mezi sebou měli, umře se mnou. Ta pravda, kterou jsem pochopil už v Kansasu: že Ty jsi ta pravá. Zamiloval jsem se do Tebe ve chvíli, kdy ses na mě poprvé zamračila přes opěradlo v autobuse. Tehdy jsem to možná ještě nevěděl, ale cítil jsem, že se mi v tu chvíli něco stalo. A že Tě nikdy nemůžu nechat odejít.

Nikdy jsem se necítil tak naživu jako během těch pár týdnů s Tebou. Poprvé v životě jsem si připadal

živý a svobodný. Ty jsi byla ta chybějící část mé duše, dech v mých plicích, krev v mých žilách. Jestli je pravda to s minulými životy, pak si myslím, že jsme museli být milenci v každém z nich. Znám Tě jen krátce, ale jako bych Tě znal odjakživa.

Chci, abys věděla, že na Tebe nikdy nezapomenu. I ve smrti si Tě budu pamatovat. Škoda že to mezi námi nedopadlo jinak. Tolik nocí na cestě jsem na Tebe myslel. Díval jsem se do stropu v motelových pokojích a představoval si, jaký by byl život, který bychom spolu mohli vést. Dokonce jsem byl tak sentimentální, že jsem si představoval naši svatbu a pak i dítě ve Tvém břiše. To víš, hodně jsem slyšel o tom, že sex s těhotnou je úplně nejlepší :-)

Promiň, že Tě musím opustit, Camryn. Je mi to tak líto… Kéž by ten příběh o Orfeovi a Eurydice byl pravdivý. Vím, že bys za mnou dokázala přijít do Podsvětí a zpívat mi a přivést mě zpátky k životu. A já bych se neohlídnul. Nepokazil bych to jako ten ubožák Orfeus.

Je mi to tak líto, kotě…

Chci, abys mi slíbila, že zůstaneš silná a krásná a sladká a milá, jako když jsem Tě poznal. Chci, abys byla šťastná a našla si někoho, kdo Tě bude milovat tak, jako Tě miluju já. Chci, aby ses vdala a měla děti a žila normální život. Hlavně nezapomeň být vždycky sama sebou a vyslovit nahlas, co chceš, nebo o čem sníš.

Doufám, že na mě nikdy nezapomeneš.

A ještě něco: nemusí Tě mrzet, žes mi nikdy neřekla, že mě miluješ. Nemuselas to říkat. Věděl jsem to celou dobu.

Navždycky s láskou

Tvůj Andrew

Klesla jsem v chodbě na kolena a drtila dopis v ruce. A to je poslední, co si o tom dni pamatuju.

O dva měsíce později

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Slunce svítilo a na obloze nebyl ani mráček. Dokonce jsem slyšela i zpívat ptáky. Byl to naprosto dokonalý den. Podpatky se mi bořily do měkké trávy. Měla jsem na sobě lehké bílo-žluté šaty, jejichž sukně mi splývala ke kolenům. Cop jsem si spletla ke straně, jak se to Andrewovi líbilo. Dívala jsem se na pomník s nápisem PARRISHOVI. Bylo těžké sem přijít… ale chystala jsem se k tomu už tak dlouho.

Dívala jsem se na hromádku hlíny, která i dva měsíce po pohřbu vypadala čerstvě. Jako by ji ani žádný z těch dešťů, které ji od té doby jistě musely bičovat, neuhladil. Zadívala jsem se na hroby kolem, mnohé z nich zarostlé trávou, ale necítila jsem smutek. Spíš úlevu, že všichni ti lidé, kteří nás už opustili, tady nejsou sami.

Kolem pasu se mi sevřely dvě horké ruce.

„Díky, žes sem se mnou šla, kotě,“ ozval se Andrew a políbil mě zezadu na ucho. A pak na tvář. Přitáhla jsem si ho za ruku k sobě a zadívali jsme se na hrob jeho otce společně.

Wyoming jsme opustili večer. Tentokrát jsme letěli, protože jsme chtěli začít uskutečňovat náš plán: cestu kolem světa. Andrew se po kómatu a následné operaci zotavil brzo, do tří týdnů. Lékaři byli stejně ohromení jako my všichni, ale trvali na tom, že na uzdravování potřebuje čas. Zůstala jsem celou dobu s ním, nastěhovala jsem se do jeho bytu v Galvestonu. Andrew i po propuštění domů docházel do nemocnice na fyzické terapie, ale připadalo mi, že už to ani nepotřebuje.

On trval na tom, že musíme co nejdřív pohnout kostrou a vyrazit, jak jsme si plánovali – jako by chtěl tu druhou životní šanci využít do posledního drobečku. Do všeho se vrhal s nadšením, dokonce i do praní prádla nebo mytí nádobí. Ale Marna a já jsme na něj dávaly pozor, aby se moc nepřepínal. Andrewovi se to sice moc nezamlouvalo, ale věděl, že nemá cenu se nám bránit.

Proti nám prostě neměl šanci.

Ale tu cestu kolem světa jsme plánovali dál. Slíbili jsme si, že nebudeme žít monotónně jako většina lidí. To se nezměnilo, a já věděla, že se to nezmění nikdy.

Natalie se vrátila do Severní Karolíny, ale denně jsme si telefonovaly. Začala chodit s Blakem, s tím klukem, co se s ním Damon tehdy popral na střeše. Přišlo mi to trochu úsměvné. Když jsem si s nimi psala na Skypu, připadalo mi, že jsou pro sebe jako stvoření. Aspoň prozatím: u Natalie člověk nikdy nevěděl, jak se to vyvine. Damon skončil ve vazbě s obviněním za distribuci drog. Bylo to už jeho druhé obvinění, takže ho čekal tak rok vězení. Třeba se poučí ze svých chyb… ale o tom jsem dost pochybovala.

Zato s mým bratrem… no, myslím, že Andrew s ním měl nakonec pravdu. Když se Andrew zotavil natolik, že jsme mohli zaletět do Severní Karolíny za mámou, zajeli jsme i za Colem do vězení. Připadal mi jiný, jako by začal upřímně litovat toho, co udělal. Viděla jsem mu to na očích. S Andrewem si padli do noty a já si začala říkat, že Cole třeba zase jednou bude ten báječný velký brácha jako dřív. S Andrewovou pomocí se mi podařilo mu odpustit všechno, co udělal. Pořád jsem litovala příbuzné toho muže, kterého zabil při bouračce, ale naučila jsem se, že odpuštění vyléčí spoustu věcí.

Máma pořád chodila s Rogerem a v únoru se plánovali na Bahamách vzít. Byla jsem kvůli ní ráda. Podařilo se mi sejít se s Rogerem, podrobit ho inspekci, a musím říct, že prošel se ctí. Máma už skoro nebyla doma, protože ji pořád vozil někam na výlety.

Taky už si to zasloužila, po tom všem.

Andrewova a moje rodina se vážně sblížily. S Asherem jsme se měli rádi jako sourozenci. Aidan mi pořád připadal odměřený, ale to neznamená, že bych ho neměla ráda. Vím, proč se choval

k Andrewovi tak, jak se choval – a uznávám, že Andrew si to zasloužil. Aidanova manželka Michelle o tom se mnou dost dlouho a podrobně mluvila – jako bych já už byla Andrewova manželka. Někdy jsem se při těch podrobnostech musela až červenat. Ale pravda je, že Andrew a Aidan spolu začali celkem vycházet. I když… než Aidan a Michelle odjeli minulý týden domů do Chicaga, Aidan a Andrew zápasili v obývacím pokoji tak, že málem rozbili televizi. My jsme se s Michelle jen chechtaly na pohovce a nechaly je, ať nám předvedou, jací jsou alfa samci.

A dneska… dneska to bude trochu jinak, než je Andrew zvyklý.

Vešla jsem do obývacího pokoje, kde se rozvaloval u televize a sledoval Prométhea. Natáhl se po mně.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Budeš se muset zvednout.“

„Proč, kotě?“ Ale už se začal zvedat z pohovky a podrbal se ve vlasech. Už mu začaly dorůstat, ale jako by ho pořád něco nutilo sahat si na to místo, kde měl jizvu po operaci.

Když se postavil s rozkročenýma nohama na zem, stoupla jsem si mezi ně a přejela mu dlaněmi po hlavě. Políbil mě na zápěstí a pak na druhé.

„Pojď se mnou.“ Propletla jsem si prsty s jeho a zamířila do ložnice. Táhla jsem ho za sebou. Hned si vydedukoval, že chci sex, a zelené oči mu zaplály vzrušením.

„Chci jen, aby sis chvíli lehnul vedle mě,“ oznámila jsem mu a začala si svlékat oblečení. Zatvářil se trochu zmateně. Neodolatelně zmateně.

„Chceš mě vidět nahýho, co?“ prohodil. „Jsem rozhodně pro. A co dál?“ Začal se bleskově svlékat.

Pak si lehnul na bok tváří ke mně. Přitiskli jsme se k sobě a propletli si nohy. Andrew mě hladil po tetování Orfea, které jsem si nechala udělat před čtrnácti dny. Bylo dokonalé, – navazovalo přesně na Andrewovu Eurydiku. Když jsme takhle leželi vedle sebe, stával se ze dvou tetování jediný obrázek.

„Jsi v pořádku, kotě?“ zeptal se starostlivě Andrew a zlehka přejížděl prsty po mém tetování. Usmála jsem se a políbila ho na rty.

Pak jsem trochu odtáhla jeho ruku a vedla si ji po tetování tam, kde přecházelo ze žeber na břicho.

„To tetování miluju, zlato,“ zašeptala jsem do jeho obličeje. „Ale chudák Orfeus se asi za sedm a půl měsíce trochu roztáhne.“

Andrew zmateně zamrkal. Pár vteřin mu trvalo, než mu došlo, co říkám. Trochu ohromeně ode mě odtáhl hlavu.

„Jo, v květnu.“

Vytřeštil oči. Nejdřív se zdálo, že jsem ho úplně připravila o slova, ale nakonec se mu podařilo ze sebe vypravit: „Ty seš těhotná?“ Ruka mu sklouzla k mému břichu.

Usmála jsem se ještě víc.

Andrewovy dolíčky se prohloubily. Díval se na mě a vzápětí se sklonil k mým rtům. Začal mě líbat, dobýval se jazykem dovnitř, a když mě připravil o dech, zvedl si mě na svoje tělo.

„Vem si mě,“ řekl prostě. „Chtěl jsem tě požádat o ruku zejtra při večeři, ale teď už nemůžu čekat.

Vem si mě.“

Rozbrečela jsem se. Andrew si mě k sobě přitáhnul a znova mě líbal.

Když konečně nechal na pokoji moje rty a podíval se mi do očí, odpověděla jsem:

„Ano, vezmu si tě, Andrewe Parrishi.“

„Já tě tak strašně miluju,“ prohlásil a znova mě políbil. Pak chytil moji tvář do dlaní. „A teď si užiju svůj vysněnej sex s těhotnou.“

Co jsem na to měla říct? Tohle je prostě Andrew. A nechtěla bych ani za nic na světě, aby se změnil.